ĎÁBLOVA SÍŤ

GEOFFREY ARCHER

Šokující tajemství, které vyslechne Sam Packer od pašeráka zbraní na odlehlé silnici v Zambii, vrhne

agenta britské MI6 do zoufalého boje s časem. Teroristický gang získal strašlivou zbraň, více se však Packer nedozví, protože jeho informátor umírá, zasažen výstřely neznámých mužů. Packer je ve svém úsilí sám, navíc proti němu stojí skeptičtí kolegové a pašerákova dcera Julie. Ta možná zná klíč k celému tajemství, zároveň však Packera podezírá, že to byl on, kdo zosnoval smrt jejího otce. Packer zoufale bojuje o Juliinu důvěru, a tento nesourodý pár sleduje stopu vraždy od Skotska přes Vídeň až na opuštěný ostrov v Jaderském moři. Tam konečně objeví nejen zbraň, o níž před smrtí hovořil Juliin otec, ale také identitu temné a zkázonosné organizace, která si říká Ďáblova síť.

1. KAPITOLA

ZAMBIE, ÚTERÝ 25. SRPNA 1998

Angličan zajel na parkoviště před restaurací a vypnul motor. Parkoviště bylo skoro prázdné, stálo tu jen několik silných terénních vozů s pohonem na čtyři kola. Africká obloha nad lesíkem kolem menšího společenského klubu pár mil od Kitwe byla purpurově rudá a ohlašovala blížící se klidný večer. Vzduchem se neslo cvrčení cikád. Zpod kapoty Angličanovy pronajaté toyoty se ozývalo tiché praskání chladnoucího

motoru.

Když tady byl naposledy, dělal špinavou práci. Teď ho čekala znovu, totéž svinstvo jako předtím. Londýn

to nazýval ‚začišťováním‘.

„Byl jste v tom na začátku, Same, takže je jen správné, abyste to dotáhl do konce.“

Vlastně to byla práce spíš pro člověka přímo z Vauxhall Cross, pro někoho pod diplomatickým krytím.

Poslali však jeho, Sama Packera, protože jeho mohli zapřít, říct, že s ním nemají nic společného. Navíc

byl na úspěchu jednání osobně zainteresovaný, kdyby člověk, s nímž se přijel setkat, promluvil před

médii a promluvil tak, že by mu uvěřili, ocitla by se na špalku spolu s hlavou SIS i jeho hlava. A tím by

jeho kariéra skončila.

Měl stažené okno. Večerní vzduch byl stále horký, i když přece jen o něco svěžejší než ve dne. Sam

Packer měl chuť se něčeho napít, něčeho silného, věděl však, že dnešní večer se musí držet zpátky.

Jackman jistě objedná místní červené, protože to tu pil vždycky. Říkal tomu vínu klížidlo na mozek. Vloni z

něj Sama tak rozbolela hlava, že si to pamatoval ještě teď. Ne, dnes zůstane u jedné sklenky, umiňoval

si,

protože dnes musí dotáhnout celou věc do konce. Musí uzavřít dohodu s mužem, kterého je třeba přelstít

– s člověkem bez skrupulí, jemuž je podlost a záludnost druhou přirozeností. Samu Packerovi táhlo ke čtyřicítce, měl tvář s výraznými rysy a vystouplou bradou, jejíž ostrost poněkud mírnil krátce zastřižený vous. Sam neměl rád vousy jakéhokoliv druhu, ten svůj si však nechal narůst před dvěma lety z nutnosti, když potřeboval změnit vizáž. Jinak měl husté tmavé vlasy a oči působící trochu zasněně, přesto zaznamenávaly vše, co viděly, s neobyčejnou ostrostí. Sam Packer by pohledný muž a rozhodně si nemohl stěžovat, že by ho ženy přehlížely.

Na parkovišti zastavil range rover, z něhož vystoupili čtyři muži. Sam Packer je pozoroval. Běloši, kteří vypadali jako inženýři, nejspíš z měděných dolů, pomyslel si. Technici, jejichž ženy se tu z nudy pokoušejí malovat obrazy a dobrovolně pomáhají v místní škole. Skupinka mířila ke vchodu do restaurace. Muži spolu přátelsky žertovali. Sam Packer věděl, že před desítkami let se do tohoto rozpáleného kontinentu zamilovala spousta bílých a nikomu se nechtělo ho opouštět. Jeho vlastní nedávná zkušenost však byla jiná a to, co zde zažil, páchlo smrtí. Pro něj nebyla Afrika místem, kde by chtěl zůstat dlouho, zvlášť ne s takovým posláním, s jakým tu

byl dnes.

Přes parkoviště šlehl kužel reflektorů, ze silnice do Kitwe odbočilo další auto. Packer se na sedadle sesuldolů. Že by to už byl Jackman? Že by ho napadlo totéž co jeho a přijel o dvacet minut dřív, aby obhlédl terén? Cítil, že je dnes víc nervózní než jindy. A měl být proč. Výsledek této schůzky byl nanejvýš důležitý,

záviselo na něm příliš moc věcí. Kužel halogenových světel poskakoval po nerovné parkovací ploše plné děr, až nakonec zhasl jen o pár metrů vedle. Packer opatrně vysunul hlavu nad spodní okraj okna. Z vozu však nevystoupil Jackman, ale párek mladých Zambijců. Drželi se kolem pasu a kráčeli s ladností gazel ke srubu. Packer pocítil bodnutí závisti. Otevřel dveře a vystoupil. Byl vysoký, vzpřímený jako svíce a na sobě měl světlehnědé kalhoty a modrou bavlněnou košili. Protáhl se, aby setřásl strnulost v ramenou, poslední noc při letu z Londýna toho moc nenaspal. Vzduch voněl

jakousi cizokrajnou vegetací. Všude suchý prach. Podle hotelového portýra, který mu ráno odnášel

zavazadla, mají přijít deště až v prosinci. Zabouchl dveře a zamkl je. Chvíli zůstal stát a naslouchal

nekonečné písni cvrčků.

Parkoviště obklopovaly ostrůvky tmy. Pozorně jeden po druhém prohlédl a pátral po jakémkoliv stínu,

který by se hýbal. Před rokem mu Jackman řekl, že v Zambii je cena za nájemnou vraždu padesát liber.

Sam si sáhl na kapsy kalhot, aby se ujistil, že tam má náprsní tašku, a vykročil po štěrku ke srubu. Cestou

si objel prstem vnitřní lem zpoceného límce, aby si uvolnil krk. Světla, upevněná vysoko na stromech po

jedné straně restaurace, ozařovala zavlažované trávníky a pár dřevěných křesílek a stolů. Teď však byla

hodina moskytů a všichni hosté seděli uvnitř. Sam měl pocit, že na něho podnikl útok další z těch

zatracených okřídlených nosičů malárie, odolných proti všem repelentům, kterých už dnes zabil několik, a

instinktivně se pleskl přes tvář.

Srub měl doškovou střechu, stejně jako dvě menší ubytovací chatky stojící kousek stranou. Jackman mu

řekl, že je to privátní podnik, klidnější azyl pro příbuzné, kteří přijeli za důlními specialisty z Evropy, než

hotely ve městě. A restaurace nabízela dobré stejky za rozumnou cenu a v slušném soukromí. Srub byl

postaven z trámů napuštěných černou impregnací a na jeho stěnách zářily pod světly obrázky slonů,

paviánů a exotického ptactva.

„Mám se tady setkat s Harrym Jackmanem,“ řekl Packer evropské servírce, která ho uvnitř pozdravila.

„Mohu se zeptat, jak se jmenujete, pane?“ „Foster. Simon Foster.“

To bylo jeho dnešní jméno. A také loňské. Takto ho Jackman znal a jako Foster s ním Packer uzavřel dohodu, která teď působila „firmě“ takový problém. Uběhlo téměř na den dvanáct měsíců, rok, který dokázal, pokud je nějakých důkazů třeba –, že i ty nejlepší úmysly se mohou pokazit a dokonce se zvrhnout v zločin. „Až pan Jackman přijde, řeknu mu, že jste v baru, pane.“

„Díky.“

Restaurace byla celkem malá, nebylo v ní víc než deset stolů, z nichž čtyři stály u širokých oken nabízejících výhled na menší jezírko. Za ním se stále ještě zřetelně rýsoval temně fialový horizont, jehož barvy se zrcadlily v klidné vodní hladině. Čtyři muži, které Sam viděl vystupovat z range roveru, už seděli,

upíjeli pivo a prohlíželi si menu.

Téměř prázdný bar, osvětlený poblikávající olejovou lampou, oddělovala od jídelny lakovaná čínská zástěna. Packer se rozhlédl a chvíli předstíral, že někoho hledá. U dalších stolů seděly dva páry, všichni bělovlasí a rovnoměrně opálení, jak bývají zazobanci. Packer odpověděl na jejich úsměvy a zamířil k rákosovému křeslu u stolu na setmělém konci místnosti. Ještě nedosedl a už k němu přistoupil číšník. „Mosi, prosím,“ řekl. Ještě si dokázal vzpomenout na název místního piva. Cítil silný neklid. Jeho taktika byla špatná. Snažil se starého prohnaného pašeráka zbraní překvapit, přesto se jejich schůzka konala v době a v místě, které určil Jackman. Na jeho domácí půdě. Jinak to ale zařídit nešlo. SIS chtěla rychlé řešení a všechny karty měl v ruce Jackman. Když ho nemohou umlčet kulkou, musí s ním vyjednávat. Opatrně sondovat, o co mu jde. Tak také vypadal hovor z nevysledovatelného čísla na ústředí SIS ve Vauxhall Cross. „Nechápeme vás, Harry. Nedělejte to. Co z toho budete mít? Sejdeme se a promluvíme si.“ A teď byl tady a jejich rozhovor se blížil. Rozhovor, k němuž Jackman může přizvat hordu novinářů, pokud se opravdu rozhodl diskreditovat výzvědnou službu své vlastní země. Za čínskou zástěnou se cosi pohnulo. Sam si zpola zakryl tvář. Instinkt. Pud sebezáchovy. Vstoupil však

jen další host.

Ano, Jackman může klidně přijít s fotografem, s nějakým chlapem od novin, který sem přiletěl, možná

stejným letadlem jako Sam –, aby získal důkaz ke své story, k trháku na titulní straně svého plátku.Důkaz

o tom, že se britská vláda před rokem angažovala prostřednictvím své zpravodajské služby v jisté akci v jedné malé nezávislé africké zemi jménem Bodanga. V akci, která skončila totálním krachem a nechala za sebou tisíce mrtvých včetně žen z evropského personálu tábora pro utečence, jejichž znásilněné a rozstřílené mrtvoly viděli na televizních obrazovkách diváci po celém světě. A byl to Sam Packer, kdo zaplatil Jackmanovi, aby opatřil zbraně pro tuto akci. Zaplatil mu kufříkem

plným

peněz pocházejících z práce a potu britských daňových poplatníků, který mu předal právě před dvanácti měsíci. Hotovost, za níž bylo možné nakoupit spoustu zbraní, stovky automatických pušek a stovky tisíc nábojů do nich. Sam si později po tom debaklu kladl otázku, zda by se cítil čistší, kdyby byla akce úspěšná. Kdyby se povedlo to, co plánovali, rychlý a čistý puč, diktátor svržen, obětí pouze do desítek, ne do tisíců. Žádná

zvěrstva na těch hezkých milých dívkách ze Surrey a County Clare. Zřejmě. Politici by jásali, jisti si tím, ževstoupí do historie, až budou po třiceti letech zveřejněny tajné dokumenty. Měl by čisté svědomí, zatímco teď ho tíží pocit viny, a v tuto chvíli navíc svírá strach. Do baru vstoupily další dva starší bílé páry a zdravily se s těmi, co už zde popíjeli. Někteří dokonce vstali a

objali se.

„Bože, moji drazí, to už je let…“ Akcent těchto „Evropanů“ prozrazoval, že se narodili na jih od rovníku.

Jackman stále nikde… a díky bohu ani žádný chlápek s kamerou a bleskem. Jenom tihle lidé. Co mohou

být zač? Farmáři z tabákových farem? Obchodníci, kteří nezabíjejí kulkami, ale rakovinou, aniž si to byť jen na vteřinu připouštějí? SIS se nechala v prvním okamžiku vyvést Jackmanovou hrozbou z konceptu. Sam už však měl dost času uvažovat. Proč by měl právě tenhle člověk, který nakonec jediný na celé akci profitoval, zájem, aby se skandál provalil? Proč prozradil vydavateli předních britských novin, že se MI 6 podílela na zfušovaném komplotu? A proč zrovna tomuto vydavateli, Franku Hampsonovi, o jehož dobrých vztazích se zpravodajskou službou se už léta všeobecně ví, takže bylo možné rychle zasáhnout a hrozící skandál odvrátit? Byla to ze strany Jackmana smůla, nebo promyšlený záměr? Šlo mu pouze o to, aby se SIS dověděla o jeho úmyslech? Ale o jakých úmyslech? Co opravdu chce ten člověk zbohatlý na desítkách

ilegálních transakcí, které už má za sebou?

Packer dopil pivo. Chladný nápoj zlatavé barvy chutnal příjemně, i když byl trochu vodový. Na barmanův dotaz, jestli si dá ještě jedno, zavrtěl hlavou. Dnes večer potřeboval mít jasnou hlavu. Jackmanova složka byla tenká, pouhých pár listů A4 s přehledem mezinárodních intrik a zločinů, do nichž byl zřejmě zapleten. Zřejmě, protože téměř ve všech případech šlo o pouhá podezření. Chyběly důkazy. Byl to soupis toho, co dali dohromady čerství praktikanti ve Vauxhall Cross. Víc než dvacet let těžil Jackman z nevyčerpatelné zlatonosné žíly africké korupce, nejdříve na obchodech se zlatem a drahými kameny, později s něčím ještě cennějším, se zbraněmi. Válka v Angole mu vynesla domy v Zambii, Jihoafrické republice a ve Španělsku. Kongo a ANC mu pomohly hromadit majetek doma v Anglii, který skrýval za jmény mandatářů. Pilně pral špinavé peníze a dál bohatl na obcházení hospodářských sankcí. Důkazů bylo málo a nadto ještě chabých. Na soudní stíhání to nestačilo, i když na to, trochu ho

postrašit, možná ano. To byla Samova jediná karta, i když zdaleka ne eso.

Podle svědění vzadu na krku poznal, že ho někdo pozoruje. Pomalu se otočil, ale nikoho neviděl. Po chvíli

se v baru objevil vrchní číšník.

„Pan Jackman vás prosí, jestli byste za ním laskavě nepřišel do restaurace, pane.“

„Opravdu? Dobrá.“

Sam beze spěchu vstal. Prošel otvorem v čínské zástěně, krátce se zastavil ve vestibulu a pohlédl přes

prosklené dveře na parkoviště. Pod jedním z halogenových světel stál ostentativně landrover. Muži, kteří v

něm seděli, měli vojenské maskovací uniformy. Sam pocítil strach, ale okamžitě se mu vzepřel. Tohle je

přece spřátelené teritorium, žádný blázinec jako v Iráku.

Harry Jackman seděl u stolu. Nezvedl se, když se k němu Sam blížil, pouze na něho upřel téměř laškovný

pohled. Jeho lysá lebka byla opálená do ruda africkým sluncem. Obočí na masité tváři připomínalo

namalované šmouhy a tím, že mířilo nahoru do středu čela, vytvářelo dojem klaunské masky. Klamný

dojem. Jackman měl na sobě bavlněnou košili s krátkými rukávy a na nose mu seděly brýle v malých

zlatých obroučkách.

„Předpokládám, že jste tu sám,“ zabručel, když se Sam posadil. Jeho akcent prozrazoval, že pochází

odněkud severně od Birminghamu.

„Chcete říct, že si tím nejste jistý, Harry?“

Jackman naznačil úšklebek, ale hned ho potlačil. Samozřejmě že si tím byl jistý.

„Zato vy jste si přivedl pár přátel,“ pokračoval Sam a lehce kývl hlavou směrem ke dveřím.

„Vida, všiml jste si. Fajn. Tak jsem to chtěl.“

„Zaplatil jste jim, aby vás pohlídali? Nebo to dělají jen tak ze sympatií?“

Jackman se spokojeně usmál. „Vyberte si…“ Jeho oči za malými skly brýlí jako by stále po něčem pátraly.

Chyběl jim klid. Oči člověka, který je zvyklý ohlížet se přes rameno. Sam věděl, že ti ozbrojenci v roveru

jsou profesionální eskorta.

„Dáte si něco k pití?“ zeptal se Jackman.

„Proč ne?“

„Objednal jsem kapské červené…“

„Může být.“

„Říkám tomu klížidlo na mozek.“

„Já vím. A sklenici vody, prosím.“

Stačilo, aby Jackman zvedl ruku, a už stál číšník u jeho lokte.

„Trochu vody pro hosta, Emanueli.“

„Poslyšte,“ řekl Sam a pohlédl na číšníka, „nevadilo by vám, kdybychom si přesedli k jinému stolu? Tady je hrozný průvan.“ Číšník se podíval na Jackmana, co na to říká on. Ohromený výraz na pašerákově tváři jen utvrdil Sama v podezření, že někde pod mahagonovou deskou stolu je mikrofon. Vzápětí se však Jackman ovládl a znovu se usmál. „Proč ne?“ ozval se klidně. „Přesedneme si, kamkoliv

chcete. Vyberte si.“

Přesunuli se k jinému stolu a číšník jim ho upravil. Když byli opět sami, Jackman na Sama zlostně pohlédl.

„Spokojen?“

„Mám ztuhlý krk. Z letadla,“ vysvětloval Sam.

Jackman kývl, že chápe. Opřel se dozadu a seděl jako Buddha. „Jak je libo. O mě se tady staraj‘ dobře.“

Řekl to se samolibosti typickou pro člověka, pro něhož je důležité mít pocit, že mu druzí slouží. „Pamatuju

se, když tuhle boudu stavěli,“ dodal, možná aby Samovi připomněl, jak dlouho se už v těchto končinách

pohybuje. „Chlápek, kterýho to napadlo, se slušně zaopatřil ze smaragdů a chtěl tu zapustit kořeny.

Nějakou dobu žil dokonce jako domorodec, trouba. Měl africkou přítelkyni a mluvil o tom, že si ji vezme.

Ale dopadlo to úplně jinak. Když tuhle boudu otevřel pro turisty, odjel do Norska, s ženou jednoho ze

svých prvních klientů. Měla skvělé dlouhé nohy a blond vlasy, i když ne přirozeně, ale z lahviček. Jenže

na to on přišel, až si stáhla kalhotky.“ Rozřehtal se, až mu v hrudi zarachotilo jako ve starých hodinách.

„A tenhle podnik je pořád jeho?“

„Ne. Před pěti lety to prodal. Odstěhoval se s tou svou skandi ženou do Evropy. Tuším, že do Švýcarska.“

Číšník přinesl víno, džbánek vody a dvě menu.

„Vždycky tu měli dobrý stejky,“ doporučoval Jackman.

Sam si vybral kotletu. V pozadí hrálo tiše CD s Miriam Makebou. Byli v dostatečné vzdálenosti od

sousedního stolu a nikdo je nemohl slyšet.

„Měl jste dobrý let?“ zeptal se Jackman, jako by sem přišel jen proto, aby se dověděl právě tohle. Zatím kolem sebe jen obcházeli. Čekali, kdo začne první o tématu, které sem přišli prodiskutovat. „Letěl jsem sedmsetčtyřicetsedmičkou do Lusaky a zbytek do Copperbeltu turbovrtulovým strojem.“ „Předpokládám, že vláda Jejího Veličenstva platí svým obchodním zástupcům první třídou.“

„Jo. S osobním stevardem.“

„To bych taky prosil. Nechtěl bych se dočkat, aby chlápek, s kterým mám jednat, cestoval někde vzadu v jumbu mezi rodinkami a černými.“ Řekl to s takovou jedovatostí, jako by šlo o stěžejní problém a opravdu

mu na tom záleželo.

Packerovi došla trpělivost. „Kašlete na cestování, Harry,“ řekl. Přinutil se k úsměvu pro případ, že jeněkdo pozoruje. „Tak co máte za lubem, pochlubte se?“

Jackman se stáhl.

„Za lubem? Vyzkoušet vodu.“

„Co to znamená?“

„Že už mám tady toho kontinentu dost, Simone. Chci se vrátit domů. A chci mít jistotu, že se se mnou

bude zacházet dobře, až přijedu.“

„Máte k tomu problému zvláštní přístup.“

„Myslíte?“ Obočí mu opět vystřelilo nahoru a oči pod ním zajiskřily. „Jste přece tady, ne? Manipulátoři

poslali svého hocha.“

Sam se naježil. „Manipulátoři, kterým jste pěkně hnul žlučí, Harry. Psát ostouzející dopisy novinám…

Nevím, jestli je to ve vaší situaci rozumné.“

„Jedněm novinám.“

„To je jedno. I tak. Měl byste být opatrný.“

„Já mám být opatrný? Mám dojem, že jste to byl vy, příteli, kdo stál komusi na noze.“

Číšník se vrátil a přinesl příbory. Přišla s ním servírka s košíkem chleba, štíhlá dívka se spletenými vlasy a

hluboce vystřiženými šaty afrického stylu. Kůže se jí leskla jako pražená káva, a když se usmála, zuby jí

oslnivě zasvítily. Naklonila se dopředu a její ňadra se zachvívala, jako by žila svým vlastním životem.

Sotva odešla, objevil se třetí číšník s polévkou.

Když konečně osaměli, přejel si Harry Jackman dlaní po lesklé lebce.

„Pokochal jste se?“

„Moc pěkná.“

„Takových je tu spousta. A spousta našich na ně samozřejmě dostala chuť.“

„Vy ne? Kolik let už tu vlastně jste?“

„Pětadvacet, tak nějak. Ale ne. Jsou jiné, víte, ty Afričanky. Páchnou. A stejně jako mají jinou pusu

nahoře, mají ji jinou i dole. Pokud jde o mě, radši bych souložil s ovcí…, ne že bych proti ovcím něco měl. Ani proti Afričanům. Mají svý místo v plánu přírody a my taky svý.“

„Takže jste stoupenec apartheidu.“

„Přesně tak. Myšlenka to byla správná, jenom ji bílí tam na jihu blbě aplikovali.“

„A protože je apartheid mrtvý, chcete se vrátit domů, že?“

„Tak jednoduché to zase není, i když víte stejně dobře jako já, co se tady teď děje. Tohle už není místo

pro bílého, který čeká, že tu bude mít klidný život. Stará dobrá Anglie, příteli, tam mám kořeny.“

Kořeny stejně pokroucené jako celý Jackmanův život vyplněný kličkováním před zákony, pomyslel si Sam

nad rajskou polévkou. O rodičích v jeho spise v Londýně nic nebylo. První zmínka o existenci malého

Harryho říkala, že ho našli jako týden staré nemluvně u dveří jedné hospody.

„Takže dovolte, abych to shrnul, Harry,“ řekl Sam lehce sarkastickým tónem. „Chcete se vrátit a usadit se

ve staré dobré Anglii. A chcete mít jistotu, že k vám budou byrokrati slušní, milí a ohleduplní, až tam

přijedete. Takže co uděláte jako první? Nabídnete novinám story, která zcela rozbije tvrzení vlády, že

praktikuje etickou zahraniční politiku. Poslyšte, Harry, na vás snad musela někde spadnout pavlač.“

„Správně jste řekl, že chci mít jistotu, Simone.“

„V čem, proboha?“

„V tom, že budu moct dožít zbytek života v klidu. Táhne mi na padesátku. Uvědomte si, že je mi o

dobrých

patnáct let víc než vám.“ O tolik ne, pomyslel si Sam. O tolik ne. „Už si můžu dovolit důchod, Simone.

Dělat sem tam něco, ale jen tak pro zábavu, ne pro peníze. Těch už mám dost.“

„O tom nepochybuju,“ poznamenal Sam. Tisíce mrtvých Afričanů by to mohly dosvědčit. „Ovšem pořád z

vás nejsem chytrý, Harry. Jak si představujete, že vám zajistí bezpečný návrat domů dopis novinám o

tom, že britská vláda měla prsty ve zpackaném puči kdesi v Africe?“

Jackmanovy oči zůstaly smrtelně vážné.

„Ale no tak, nedělejte ze mě panice. To byl jen varovný výstřel, nic jinýho. Vím zatraceně dobře, že ten

dobrý starý hoch Hampson neotiskne o Bodanze nic, aniž byste mu to odkývli.“ „Takže co jste tím mínil?“

Jackman podrážděně sykl. „Chtěl jsem vám prostě ukázat, co bych mohl udělat, kdybych chtěl.“

„Ó. Takže o tohle šlo? Aha,“ řekl Sam posměšně. Chtěl Jackmana vyprovokovat. „Jenže mám dojem, že

jste se kapku přepočítal, Harry. Když s někým chcete jednat, není dobré začít výhrůžkami. A tihle lidé, na

které jste mířil, nemají rádi výhrůžky, na to vemte jed.“

„Pcha! Nedělejte se hloupým. Potřebujou se mnou spolupracovat zrovna tak jako já s nima. Svět je

nebezpečné místo. Ruka ruku myje, to slyšíte poprvé?“

Sam odsunul talíř s polévkou. Chutnala nepříjemně po konzervě, z níž taky pocházela.

„Tak mi tedy řekněte, abych to i já pochopil, Harry, o co vám vlastně jde?“

„O imunitu před jakýmkoliv soudním stíháním.“

Sam vytáhl obočí.

„Ale no tak,“ usmál se Jackman. „To by přece byla jen malá oplátka za služby, který jsem pro svou vlast

udělal.“

Měl pravdu. Před tou loňskou tajnou dohodou o dodávce zbraní byly ještě jiné, menší „práce“ pro SIS,

pašování lidí přes hranice, poskytování nevysledovatelných fondů politickým skupinám, které britská vláda

potřebovala, ale s nimiž si nemohla dovolit jednat otevřeně, aby se nekompromitovala, a podobně.

„Jaké soudní stíhání máte na mysli?“ zeptal se Sam.

Jackmanovy oči připomínaly pohled do tunelu, na jehož konci není vidět světlo. Utřel si ústa ubrouskem. „Nedovedu si představit,“ zamumlal tajemně. „Ale vím, že jsou tam lidi, kteří si už něco vymyslí. Ostatně co bych mohl čekat od vás? Celý roky jsem se vám hodil, ale nejsem takový hlupák, abych si myslel, že

jste mí nejlepší kamarádi.“

„Tak mi to řekněte na rovinu,“ naléhal Sam. „Chcete od vlády slib, že proti vám nebude nikdy vedeno

soudní stíhání, ať jste spáchal nevím jaké zločiny? O to vám jde?“

Jackman polkl. „Jo, v podstatě.“ Na chvíli se odmlčel. „Zločiny, divný slovo, nemyslíte? Jak je chcete

definovat? Podle mě záleží, kdo je páchá.“

Sam si založil ruce. Dostali se na trpké pravdy, pomyslel si. „Na tohle oni nikdy nepřistoupí, Harry. Žádná

paušální imunita není možná. Musíte být konkrétní, vyslovit se jasně.“

Jackmanovi poklesla ramena, jako by mu někdo vyrazil dech. Zakroutil hlavou. „Nic nemusím.“

Obsluha odnesla talíře s polévkou a naservírovala před ně stejky.

„Nejlepší hovězí v celé jižní Africe…,“ řekl mdle Jackman. Znělo to jako mantra a Sama už to začínalo

unavovat.

„Tohle téma raději nechte na pokoji,“ řekl. „U nás doma už z něj blbneme.“

Jackman vrhl krátký pohled ke dveřím. Sam věděl, co znamená. Tak se člověk ohlíží, když si není jistý,

zda na něho odněkud nevyrazí nepřítel.

„Čekáte někoho?“

Jackman se zašklebil. „Podívejte se, já se vážně chci vrátit, Simone. Do Anglie. Neztěžujte mi to.“

„Proč si myslíte, že tam budete bezpečnější?“

„Líp tam splynu s prostředím… S lidmi své barvy.“

„Ztratil jste s nimi kontakt. Časy se změnily.“

„V Suffolku ne. Tam se nezměnily.“

Sam si opět připomněl jeho materiály. Bývalá žena a dcera žijí v Ipswichi.

Jackmanovo obočí se zvedlo v náznaku zoufalství. „Musím se sakra vrátit, Simone. Mám tu příliš moc

nepřátel. Proto jsem připravený hrát tvrdě, aby mě nechali na pokoji.“

Packer ho pozoroval, jak se chopil příboru a chystal se dát do jídla. Byl jím zmatený. Na Jackmanově

strachu z anglických soudů a práva bylo cosi v samé podstatě podivného. Před odletem sem mu jeho šéf

řekl, že Jackmanovi nic nehrozí. Nečekal na něho žádný zatykač, žádné soudní příkazy, nic podobného.

Nevyšetřovaly se žádné jeho přečiny ani zločiny. Pokud by tedy držel jazyk za zuby, mohl se klidně vrátit

domů a splynout s prostředím, jak si přál. Jenže on uvažoval jinak, to bylo jasné. Mohla to být paranoia,

která by se dala pochopit po tolika letech, kdy si přizpůsoboval zákony, aby vyhovovaly jeho kapse.

Packer však cítil, že to není ono, že Jackman má obavy z něčeho jiného, konkrétního. Z něčeho, co udělal

v nedávné minulosti, a čeká, že by se to mohlo obrátit proti němu.

A jestli je to tak, uvědomil si, potom se účel jeho mise mění. Už by neměl za úkol pouze dohodnout

podmínky, za nichž byl Jackman ochoten mlčet, ale musel by zjistit, co má ten prevít na svědomí, že z

toho má takový vítr. A pokud by v tom chtěl uspět, musel by prokázat mnohem víc obratnosti a

rafinovanosti, než předvedl dosud. Rozhodl se, že se stáhne, aby si mohl lépe připravit půdu.

„Proč jste se vlastně rozhodl pro Afriku, Harry? Co vás vedlo k tomu, že jste tady začal? Řekl jste, že jste

tu pětadvacet let.“

Jackmanův pohled změkl sebeuspokojením. Našpulil rty jako někdo, komu se naskytla nečekaná

příležitost se pochlubit. „Vážně to chcete vědět?“ zeptal se. Sam přikývl. Jackman usrkl vína. „Prach, to

mě vedlo, to byl můj důvod.“

„Jaký prach?“

Jackman se zašklebil. „Byl jsem chemik, když jsem sem přišel. Nejdřív jsem šéfoval laboratoři v měděných dolech. To byla šílená nuda. Měl jsem tam dva Kafry, kteří dělali všechnu práci za mě. Pak jednou přišel chlápek, který měl za úkol uklidit výrobní prostory dolu, tam se totiž všude povaluje různé harampádí. A tenhle Afrikán objevil jakési sudy s prachem a nevěděl, jestli jsou bezpečné, aby je mohl nechat vyvézt. Chápejte, nevěděl, co v nich je.“ Jackmanovi zazářily při té vzpomínce vzrušením oči. „Takže co já s tím, že? Počkal jsem si, až mí dva asistenti odešli domů, a pak jsem udělal v laboratoři menší test. No a zjistil jsem, že v sudech jsou kondenzáty z komínů tavicích pecí a že ten prach je plný kobaltu a niklu. Hotové bohatství pro toho, kdo má k dispozici technické zařízení na jejich extrakci. Tak jsem tomu Afrikánovi řekl, že to není nic cenného, ale že ten prach obsahuje toxické minerály, a proto to nemůže odvézt nikam na skládku. A pak jsem navázal kontakt s jedním chlápkem, kterého jsem znal z

jižní Afriky…“

„A zbytek je historie,“ vskočil mu do řeči Sam. „Život v zločinu byl na cestě.“

„V zločinu? Ale no tak, příteli! Tady to není žádný zločin, tady je to byznys.“

„Byznys, který se teď jaksi pokazil, co?“

Jackman si povzdechl. „Začíná to být čím dál těžší, mnohem těžší. Spousta lidí má v úmyslu s tím tady

seknout a zvednout kotvy“.

Chvíli jedli mlčky. Hovězí bylo opravdu tak dobré, jak Jackman sliboval. Sam si všiml, že intervaly mezi

jeho pohledy ke dveřím se zkracují.

„Někdo po vás jde, Harry?“ zeptal se. Věděl, že kandidátů by určitě bylo dost.

Jackman zahrál výraz uražené nevinnosti.

„Kdo je to?“

„Nemám tušení.“

Sam mlaskl jazykem. „Ale, ale, příteli. Jestli se máme někam dostat, budete ke mně muset být

upřímnější.“

„Nevím.“ Za oválnými čočkami brýlí vypadaly Jackmanovy oči jako tvrdé cucavé bonbóny. „Vážně nevím,

Simone.“

„Zkuste mi to vysvětlit.“

Jackman znovu zaváhal. „Dějí se tu jisté… věci.“

„Jaké věci?“

„Umírají lidé.“ „To se stává.“

„Myslím násilně, ne v posteli.“

„Vaši přátelé?“

„Jo.“ Teď se už tvářil, jako by opravdu ztrácel jistotu a klid. Pohlédl na ruce a začal si rýpat nehtem palce

záděru. „Podívejte se, já vím, že to je zvláštní, to, že chci imunitu.“ Sam se pro sebe usmál. Malý pokrok,pomyslel si. „Ta úmrtí, o kterých mluvím, s tím mají co dělat.“ Znovu zvedl hlavu a téměř prosil očima o pochopení. „Abych byl upřímný, naskytl se mi jistý kšeft, něco, od čeho jsem měl dát ruce pryč. Hrozně bych si přál, abych se k tomu nikdy nenachomýtl. Skoro bych řekl, že to bylo něco, o čem byste vážně

měli vědět.“

„Možná o tom už víme. Řekněte, o co jde.“

„Rád bych, a taky to udělám. Ale až potom, co dostanu písemně, že mi zaručujete klidný stáří.“ Sevřel

ruce v pěst a nechal je ležet na stole.

Packer si dlouze povzdychl. Chvíli si myslel, že už je na dohled průlom. „Vy přece víte, co musíte udělat,

Harry. Černé na bílém předem, aby viděli, o co jde.“

Zpocené rudé čelo se zkrabatilo znepokojením. „Chcete po mně, abych položil hlavu na špalek. Jenže to

nemůžu udělat.“ Znovu pohlédl ke dveřím a pak se naklonil dopředu. „Podívejte se…, ten chlápek, co

zemřel, byl můj obchodní společník v Johannesburgu. I on v tom kšeftu jel, v té zatracené věci, o kterém

mluvím.“

„O které mluvíte, ale o níž jste pořád nic neřekl.“ Jackman se k němu naklonil ještě blíž a téměř šeptal. „Ufikli mu hlavu, Simone.“ Výraz v jeho očích jasně říkal, čeho se bojí, že teď je na řadě on. „Proboha, dejme do pořádku ty záležitosti s vládou, ať vám to můžu říct.“ „Pokud to půjde…“ „To si pište, že půjde, Simone,“ přerušil ho Jackman vzteklý, že si s ním někdo hraje. „Mám připravené další dopisy, jen je poslat. Médiím a lidem, ke kterým mám blízko. Je jich pěkný štůsek, všechny zalepené, adresy napsané… Nechal jsem je u někoho, komu věřím, pro případ, že by se se mnou něco stalo.“ Bouchl pěstí do stolu. „A tentokrát už nepůjdou žádnému vašemu zatracenému nohsledovi, na to

vemte jed.“

Pokračovali v jídle mlčky s hlavami skloněnými jako znavení býci. Jackman dojedl a nafoukl tváře.

„Víte, co vám řeknu, Simone? Začínám si myslet, že za mnou poslali nesprávného chlapa.“

„Proč?“

„Potřebuju mluvit s někým, kdo mě bude brát vážně.“

„Ale já vás beru vážně, Harry, o tom nepochybujte. Ale vy nechápete, co je možné a co ne, pokud jde o

vládu Jejího Veličenstva.“

Jackman se tvářil, jako by ho neslyšel. Seděl a vypadal jako rybář s udicí, který mudruje, kolik návnady

bude ještě muset obětovat, než nějaká ryba zabere.

„Ten kšeft, o kterém mluvím…,“ začal znovu šeptem, „řeknu vám o tom tolik, týká se to jisté zásilky s

jistým svinstvem. Zatraceným svinstvem. A myslím, že zamířila k islamistům.“

Myslím… To rozhoupalo v Samově hlavě poplašný zvon. Ani ne před třemi týdny došlo k sebevražedným bombovým útokům na ambasády Spojených států v Keni a Tanzanii.

„Co míníte tím myslím?“

„Že to nevím jistě.“

„A o jaký druh svinstva jde? O zbraně? Biologické? Jaderné?“

Jackman zakroutil hlavou. Dosáhl svého, víc říkat nemusel. Ten člověk byl jako pouliční děvka, která na

chvíli ukáže své vnady a hned je zase schová.

„Říkáte, že se chcete vrátit do Anglie,“ pohlédl na něho Sam. „Proč ne do Venezuely nebo do Monaka?

Někam, kde by se čerta starali, co jste dělal v minulosti.“

„Mám k tomu osobní důvody.“

„Neříkejte mi, že se chcete vrátit ke své bývalé,“ popíchl ho Sam.

„Ke které? Měl jsem tři. Ne, nic takovýho neplánuju. Prostě to vemte tak, že se chci vrátit do své staré

vlasti, a hotovo.“

Sam si uvědomil, že je třeba hru zklidnit. K čemu mu bude, když toho chlapa vytočí? „Povězte mi něco o

své bývalé ženě a dceři.

O těch, co žijí v Ipswichi.“

„Aktualizujte si moje materiály, vážení. Už ne v Ipswichi, ale ve Woodbridge. Před pár lety jsem jim tam

koupil barák, kousek od řeky. A co vás o nich zajímá?“

„Udržujete s nimi kontakt?“

„Mám dobré vztahy se všemi svými exmanželkami. A Julie, jako moje dcera, je prostě skvělá. Jste ženatý? Máte děti?“

„Ne.“

„Bylo mi jedenadvacet, když jsem poznal Maeve. Žil jsem s ní na hromádce, v roce 1970 to bylo normální.

Byla zdravotní sestra, Irka, ale s mravy Dánky. V kabelce nosila místo růžence antikoncepční pilulky. Ale ani s tím si nedělala velký starosti, protože brzy otěhotněla. Řekl jsem, že si ji vezmu, byl jsem prostě hloupej trouba. Nebyla pro mě ta pravá. Byla moc flegmatická. Když na to přišlo, bylo to poznat i na tom sexu, dělala to, protože věděla, že to dělají všichni a že se to musí, ne že by z toho měla nějaký potěšení. Znáte ten druh ženských, ne?“ Naštěstí ne, pomyslel si Sam. „Tak jsem ji po dvou letech pustil k vodě,“ pokračoval Jackman. „Prostě jsem zvedl kotvy a odjel sem. Ale občas jsem se vracel, i když ne moc často.“ Odmlčel se. „Julie nikdy nevěděla, kdo jsem, když byla malá.“

„Vědí, čím se živíte?“

Bylo vidět, že zaváhal. „Ne. Jsou věci, které není rozumné říkat v rodině, nemyslíte?“

Sam mu to nepotvrdil. „Takže jste začal prodávat na černém trhu chemikálie. A jak jste se dostal ke

zbraním?

„Kdosi mě požádal, abych mu nějaké opatřil. Jeden z Mandelových lidí.“

„A…?“

„A já objevil, jak je to jednoduché. AK sedmačtyřicítky. Z posádek zambijské armády je člověk dostane stejně lehce jako hrachy z lusku. Ta zem je doslova přeplněná lidmi, kteří si touží vydělat nepoctivý

prachy.“

„A nikdy vás nezajímalo, k čemu ty zbraně můžou být použity?“

Jackman zvedl obočí a udělal cynickou grimasu. „Přece si nemyslíte, že jsem takový naivní trouba,

Simone. Vyplňoval jsem díru na trhu, nic víc. Kdybych to nebyl já, byl by to někdo jiný.“

Stará známá fráze. Všichni ji používají.

„A ten další kšeft, ten, o kterém jste nám ochoten říct, jen když vám zaručíme beztrestnost, to jste taky

jen vyplňoval díru na trhu?“

Jackman na něho upřel klidný pohled, vzal si párátko a začal se šťourat v zubech.

„Ne. Dodal jsem komusi něco, co je zatraceně těžko k mání,“ odpověděl záhadně. „Něco, co moc chtěl.“

Opět se naklonil dopředu. „Ale řeknu vám jinou věc. Všechna ta bezpečnostní opatření kolem té zásilky…,

nikdy jsem nic podobného neorganizoval. Ten sklad, co jsem musel zřídit, to bylo jako v Alibabovi,

Simone. Vážně, jako v tom pitomým Alibabovi.“

Zvláštní přirovnání, pomyslel si Sam. „Co tím myslíte?“

„Co? Že musíme udělat dohodu, Simone. Vy a já.“ Jeho oči si s ním opět hrály. „A pak vám to budu moct

říct.“

Sam začal ztrácet trpělivost. Zmocnila se ho náhlá chuť někam toho chlapa na několik dní zavřít bez jídla

a spánku a teprve pak s ním mluvit.

„Proboha pojďme se na něčem dohodnout,“ zaprosil Jackman melodramaticky. „Kvůli celému civilizovanému světu, když ne kvůli mně.“ Packer přimhouřil oči. Co to na něj zase zkouší? Mluví rozumně, nebo blábolí fantazie? A je vůbec ještě schopen tyhle dvě roviny rozlišovat? „Poslyšte, Harry,“ řekl zostra, „buďte realista a přijměte jeden základní fakt. Nemůžete čekat, že vám britská vláda zaručí beztrestnost, aniž by věděla, čeho se bojíte, za jaké zločiny by vás mohla stíhat. Předpokládejme, že by vás některý africký stát obvinil z genocidy. Pochopte, že není v moci vlády vás od

tohoto uchránit.“

Jackman se narovnal. Pootočil hlavu na stranu a hleděl na Sama koutkem oka, jako by zkoušel, zda mu

třeba tahle jiná perspektiva neukáže cestu vpřed.

„Nedáte si ještě něco k pití?“ zeptal se. Nenamáhal se ani vymyslet originálnější zdržovací taktiku. „Něco

silnějšího?“

Sam měl chuť říct, že se klidně vzdá i toho, co zbývalo v láhvi.

„Ne,“ odpověděl.

Jackman sepnul ruce. „Okay. Mluvme tedy o základních faktech. Vláda Jejího Veličenstva potřebuje,

abych mlčel, a já zase potřebuju od ní něco jako potvrzení o bezúhonnosti. A tenhle problém mohou

vyřešit dva lidé, vy a já.“

„Snažím se dělat, co můžu, Harry.“

Jackman přikývl. Samovi se chvíli zdálo, že se chystá navrhnout něco smysluplného.

„Víte, myslím, že bychom se mohli dohodnout na kompromisu,“ pokračoval Jackman. „Proto jste sem

přijel, ne, Simone? Abychom se dohodli.“

„Je to vaše akce, Harry.“

Jackman si posunul brýle, které mu sklouzly dolů, a přejel si rukou po bradě. Arogance v jeho pohledu byla ta tam a místo ní se mu v očích objevil výraz, který Sam nedokázal definovat. „Dobrá… Co tak, kdybyste se se mnou vrátil ke mně…, pokud nemíníte složit hlavu tady,“ navrhl. „V mým domě je prázdno. Moje poslední přítelkyně mi dala před pár měsíci kopačky. Vrátila se do Kapského Města.“ Samota. To bylo ono, co se objevilo v jeho očích, uvědomil si Sam. Jackman trpěl samotou. Opouštěl Afriku, protože Afrika opouštěla jeho. Ano, to je skulina v jeho krunýři. A dost velká, aby do ní mohl vrazit

šroubovák. A pak dláto. A pak pořádné páčidlo. „Proč ne,“ souhlasil. Jackman mávl na číšníka, požádal o účet a zaplatil. Ještě prohodili pár vět o chystaném turné jihoafrického fotbalového mužstva a o šancích Anglie v nadcházející sezóně a pak se zvedli a vyšli ven. Jakmile je uviděl důstojník v landroveru, zatřásl svými vojáky a vzbudil je. „Pojedete ve svým autě?“ zeptal se Jackman Sama.

„Jo. Hned za vámi.“

Zamířili k vozům. Sam po očku Jackmana sledoval. Zaslechl, že motor landroveru naskočil, a když potom odmykal toyotu, uviděl, že jeden ze zambijských vojáků přistoupil k Jackmanovu mercedesu. Krátce spolu promluvili, potom mu Jackman cosi dal. Byl čas zaplatit. Na silnici směrem do Kitwe vyjel první mercedes následovaný vojenskou patrolou. Půlměsíc měnil palmy vedle brány v přízračnou stráž. Sam vyjel za nimi. Všechny tři vozy se blížily rovnoměrnou rychlostí k okraji města. Samova nálada se zlepšovala. Najednou cítil až absurdní sebedůvěru. Ještě pár hodin a

Jackman mu bude zobat z ruky.

Asi po pěti minutách jízdy blikla brzdová světla landroveru a auto zastavilo na kraji silnice. Sam je minul.

Předpokládal, že je vojáci chtějí nechat přejet a jistit konvoj zezadu, ale když po chvíli pohlédl do zrcátka,

byla světla landroveru zhasnutá. Znejistěl.

A znejistěl ještě víc, když za další chvíli zmizela koncová světla Jackmanova mercedesu. Záhy se však

opět objevila ve výjezdu ze zatáčky. Sam přidal, aby zkrátil odstup. Náhle se vpředu na silnici objevilo jiné

světlo. Kdosi tam kýval červenou lampou. Silniční uzávěra. Bud vojáci, nebo policie. Brzdová světla

mercedesu zazářila a také Sam přibrzdil. Říkal si, že není důvod k panice. Namátkové kontroly jsou na

zambijských silnicích běžné, je to součást vládního programu tažení proti kriminalitě. To, že si při tom

strážci zákona vynucují „pokuty“ od řidičů, kteří se ničím neprovinili, se tady bralo jako jedna z

nepříjemností života, s nimiž je třeba se smířit. Sam sáhl po náprsní tašce, aby si připravil vhodnou

bankovku.

Obě auta se přibližovala k červenému světlu těsně za sebou. Sam znovu přibrzdil. Náhle proti němu

vyběhl voják v pracovní uniformě a houkl na něho, aby okamžitě zastavil a vypnul světla. Samovi přeběhl

mráz po zádech, voják měl na hlavě kuklu s otvory pro oči a ústa. Takže žádná běžná silniční kontrola.

Jackmanův mercedes zastavil dvacet metrů před ním. Bodový reflektor na střeše vojenského auta ozářil

jeho krémovou karosérii. Sam měl zpola stažené okno. Zakuklený voják opřel hlaveň samopalu o horní

hranu skla. Ostrý pach jeho potu se mísil s vůní eukalyptů.

Samovi se prudce rozbušilo srdce. Viděl, jak další vojáci vyvlekli Jackmana z auta a míří mu na hruď.

Zdálo se, že si starý harcovník nedělá starosti, protože vytáhl z kapsy hrst zmuchlaných bankovek.

To bude okay, pomyslel si Sam. Loupež. Další standardní situace. Jestliže zachovají klid a nechají ty

chlapy, aby si vzali, co chtějí…

Práskl výstřel a jeho ozvěna se vrátila od hradby palem jako praskot dřeva. Jackman se zlomil a zhroutil

se k zemi.

Sam zaklel. Sáhl po klice, ale vzápětí ucítil na spánku chladný kov hlavně.

Práskl další výstřel. Sam měl na zlomek vteřiny pocit, že mu kulka vyfoukla mozek. Ne, znovu to dostal

Jackman. Ležel roztažený na asfaltu a z hrudi mu bublala krev. Pak si bodové světlo našlo Sama a

oslepilo ho.

Stáhlo se mu hrdlo. Nebyl schopen promluvit ani dýchat. Strnule čekal, kdy s ním provedou totéž co s Jackmanem. Nebylo to poprvé, co se díval do tváře smrti, a věděl, že neexistuje návod, jak se v takové chvíli chovat, jak zvládnout tu strašlivou svíravou úzkost, kdy člověk čeká na ránu. Další dva výstřely. Po každém projel jeho tělem šok, ale žádná kulka ho nezasáhla. Pak uslyšel syčení vzduchu z pneumatik. Ozvalo se několik netrpělivých výkřiků. Nastartoval motor nákladního auta. Dva motory, náklaďáku a mercedesu. Kužel světla mířící Samovi do očí se stočil jinam a zhasl. Obě auta odjížděla. Chvíli bylo naprosté ticho. A tma. Pouze eukalypty voněly. Těžká omamná vůně, téměř zápach. Sam zapnul světla, vyskočil z auta a rozběhl se dopředu. „Harry…,“ vydechl a sklonil se. Jackman ležel v kaluži krve. Nereagoval. V proužkované košili uprostřed hrudi se černaly dvě malé díry, Jackmanův život však unikal z roztřepených kráterů v zádech. Náhle sebou popelavá tvář cukla. „Simone…“ Bylo to spíš vydechnutí než hlas. Packer se sklonil těsně nad něho.

„Ano. Pomoc už jede.“ „Merc…,“ zaskuhral Jackman.

„Auto?“ Proboha proč se teď zajímá a auto?

„Ne,“ zachrčel Jackman. Náhle našel sílu a přitáhl si Sama blíž. „Mercury. Red mercury, červená rtuť…“

Samem projelo mrazení. „To jsem vám… neřekl. To byl ten kšeft…“

„Ten materiál, co jste dodal islamistům, byla červená rtuť?“

„Julie…“ Ruka, která držela Sama za košili, povolila a klesla dolů. „Julie ví…“

Dech se mu zastavil. Náhle, jako by někdo zavřel kohoutek. Sam zkusil puls na krční tepně. Nic. Ani

záchvěv.

„Bože…“

Co teď? Zkusit dýchání z úst do úst? Dá se vůbec něco dělat? Pak se mezi rty ležícího objevil pramének

krve a Samovi došlo, že Harry Jackman je neodvolatelně mrtev.

Ještě chvíli seděl na bobku vedle něj, zcela ohromený a neschopný se pohnout.

Červená rtuť. Svého času svatý grál teroristů usilujících o výrobu jaderných bomb. Jenomže žádná

červená rtuť neexistuje.

„Harry…“ Nesmyslně pleskl ležícího přes tvář. Nic. Samozřejmě. Harry Jackman se vrátí domů, ale v

rakvi.

Červená rtuť. Zatracený nesmysl.

„K čertu s tebou, Harry Jackmane!“ zaklel Sam zoufale. Večer hádanek až do samého konce. Jako by to

měl Jackman připravené od začátku.

Sam zvedl hlavu a vrhl rychlý pohled na jednu i druhou stranu silnice. Z obou směrů se blížila světla. První

zastavilo auto jedoucí z Kitwe, sotva však reflektory zachytily zkrvavenou mrtvolu, žena uvnitř zaječela

na manžela, aby jel pryč. Pak zastavilo za Samovou toyotou auto z opačného směru. Podle zvuku motoru

poznal, že je to landrover, Jackmanova „ochranka“, která zůstala „prozíravě“ o půl míle zpět.

Než se stačil otočit, ucítil na lebeční kosti za uchem tvrdý kov.

„Pane Fostere! Jste zatčen!“

2. KAPITOLA

LONDÝN O TŘI DNY POZDĚJI, 9 HODIN 45 MINUT Z podzemní garáže ústředí SIS vyjel vůz kovově modré barvy řízený tmavovlasou ženou. Jmenovala se Denisa Corbyová, bylo jí něco přes pětatřicet a na sobě měla břidlicově šedý kabátek a sukni. Vedle ní seděl muž se světlými vlasy, její přímý nadřízený. Jakmile se za vectrou sklopila bezpečnostní vrata, zatočil vůz doprava a zařadil se do dopravního proudu směřujícího přes Vauxhall Bridge na sever. Bylo

pošmourné kalné ráno se zataženou oblohou.

„Včera večer jsem mluvila s Julií Jackmanovou,“ řekla Corbyová. Měla sytý hlas, věcný a tak hluboký, že klidně mohl patřit muži. „Je ochotná se s námi odpoledne setkat.“ „Fajn,“ řekl Duncan Waddell, její šéf, jehož hlas zase nezapřel belfastský akcent. Waddell byl malý, proto si zvykl za všech okolností sedět vzpříma, aby dojem ze své postavy maximalizoval. „Víte, když ve středu zavolali z konzulárního oddělení jeho bývalé ženě, neprojevila nad způsobem Jackmanova odchodu ze světa vůbec žádné překvapení. Nemyslíte, že to o něčem svědčí?“ „V každém případě o tom, že už jí byl fuk. A já se jí nedivím. Vždyť je to šestadvacet let, co ji a dceru opustil.“ Denisa Corbyová měla velké kosti a zřejmě už v samém dětství vypadala na střední věk. „Kde vlastně ta její dcera pracuje?“ zeptal se Waddell. „Ve virologickém oddělení nemocnice svatého Michala. Je to jedna ze špičkových laboratoří v tomto oboru, alespoň tak mi to bylo řečeno.“

„Jak vám připadala?“

„Jako by ji to dost vzalo. Nehrála to. A byla celá nesvá z toho, proč s ní chceme mluvit.“

„Jaký důvod jste jí řekla?“

„Neurčitý. Že je třeba dořešit pár právních záležitostí.“

„Pokud je po svém otci, budete si na ni muset dát pozor. Ten chlap byl naprosto nevyzpytatelný. Podle

mě si svět jeho odchodem nepohoršil, spíš naopak.“ Světlé, krátce ostříhané vlasy přispívaly k tomu, že Waddell působil dojmem askety, člověka nesmiřitelného, který nic neodpouští. Měl na sobě světle šedý oblek a z jeho chování bylo zřejmé, že si v každém okamžiku uvědomuje vlastní důležitost. Opřel se loktem o otevřené okno a pohlédl doprava za most na budovu Tate Gallery, jejíž střechu náhle ozářil pruh slunečních paprsků, kterým se na chvíli podařilo najít průrvu v cloně mraků. V galerii teď probíhala výstava Jacksona Pollocka. Nic pro něho.

„Co víte o Samu Packerovi?“ zeptal se.

„Moc ne,“ odpověděla Denisa Corbyová a našpulila rty. „Akorát… neměl náhodou před dvěma lety

problémy s ukrajinskými gangy?“

„Měl. Pořád je na jejich černé listině.“

„A neměl jistý podíl v jistém našem vnitřním skandálu, o kterém se nemluví?“

„Samozřejmě že měl. Udržoval poměr s jinou naší agentkou. Oba měli za rajón východní Evropu.“

Denisa Corbyová dupla na brzdu a prudce zastavila těsně před zebrou, na niž nečekaně vstoupila starší

žena v nevýrazném zeleno-hnědém oblečení. „Sakra… Omlouvám se. Neviděla jsem ji.“

„Jestli má ve zvyku nosit tohle pořád, tak ji jednou někdo opravdu nabere,“ poznamenal Waddell a znovu

se opřel dozadu.

„Jo. Úplně splývá s pozadím.“

„Takže možná pracuje pro nás,“ zavtipkoval Waddell. Corbyová pouze škubla koutkem úst.

„To byla nějaká dlouhodobá záležitost?“ zeptala se po chvíli.

„Co? Ten Samův poměr? Skoro jo. Táhli to spolu několik roků. Manžel o tom neměl až do konce ani

ponětí.“

„Mám dojem, že i on pracoval u nás, ne?“

„Jistě. Celá ta záležitost byla vysoce krvesmilná. Ale musím říct, že obě strany, myslím Sam a ta agentka

– to prováděly na profesionální úrovni. Prostě dělali čest svému fochu.“

Corbyová se zdvořile pousmála. „To je váš posudek? V tom případě si o jeho kvalitě dovolím pochybovat.“ „Na tom nezáleží. Ale když vám řeknu, že Sam je naším prvotřídním agentem, tak o tom už nepochybujte. A to je důležité, abyste věděla. Byl zpravodajcem u námořnictva. Zkraje devadesátých let udělal spoustu práce ve východní Evropě a před třemi lety se přeškolil na Střední východ. Jeho krycí zaměstnání je

výstavnictví. Veletrhy.“ „A jak se tedy dostal do Afriky?“

„Měl problémy v Bagdádu, potom ještě další na Ukrajině, a když pak na něho oděská mafie vypsala

odměnu, museli jsme ho někam uklidit.“

„A kam líp než na černý kontinent, že?“

„Přesně tak.“

Denisa Corbyová se zkušeně proplétala dopravou přes Chelsea a napojila se na Cromwell Road. Ranní

špička sice už pominula, ale proudy vozidel v obou směrech byly stále husté.

„Musíte mě navádět, až se tam budeme blížit,“ řekla. „V Hounslow jsem už nebyla ani nepamatuju.“

O pár mil později jí Waddell řekl, aby odbočila doleva na A čtyřku. „To je hrůza,“ zabručel znechuceně,

„na jedné straně zanedbané baráky a na druhé ponurá průmyslová šeď. Ale sídlí tu naše milá spřátelená

firma, která poskytuje Samovi krycí identitu. Vedou ji bývalí seržanti od SAS. Dave a Ron, Davron International Trading, tak se ten jejich podnik jmenuje.“

„To je milé. Povězte mi, jak jste vlastně vyrval Sama z drápů zambijské policie?“

„Jako obvykle. Vyřešilo to trochu diplomatického dusna a několik vhodně podstrčených bankovek. Vysoké

komisařství v Lusace má fond na úplatky, který ušetří spoustu papírování.“

„A co vyšetřování té vraždy?“

„Moc daleko nepokročilo,“ řekl Waddell. Dal si záležet, aby z jeho odpovědi bylo zřejmé, že se to dalo

čekat a naprosto ho to uspokojuje. „Samozřejmě nezjistili, kdo to udělal, a soudě z toho, jak jsou úspěšní

v objasňování podobných případů, to už nikdy nezjistí.“

O deset minut později zatočilo auto do průmyslového areálu plného hal krytých jasně zbarvenými vlnitými

plasty.

„Blok C6,“ řekl Waddell. „Na konec řady a pak doleva.“

Před budovou, u níž zastavili, stála na parkovací ploše tři audi, všechny se soukromými poznávacími

značkami.

Sam Packer přijel do kanceláří firmy Davron International pár minut před nimi. Byl v lehkém šedém

obleku

s modrou košilí a proužkovanou kravatou, tedy v témže oblečení, v němž přiletěl noční linkou z Lusaky.

Hodil své zavazadlo do rohu zaprášené, málo používané kanceláře v prvním poschodí, v níž měl svou operační základnu, a hned se připojil na internet, aby se podíval do archivů hlavních novin v Londýně i Jihoafrické republice a vytáhl si všechny referáty o Jackmanově vraždě. Zvlášť byl zvědavý na to, zda se v nich objeví nějaká zmínka o červené rtuti. Nic takového nenašel. Před odletem z Lusaky mu jejich rezident ukázal krátké články v místních novinách Post a Times. Oba deníky referovaly o incidentu jako o loupežné vraždě, to byla policejní verze –, Sam si však byl jistý, že se mýlí. Jackman byl zabit s jasným úmyslem a z nejprostšího důvodu, jaký si lze představit, někdo chtěl, aby byl mrtvý. V porovnání s tím, co zažil před dvěma lety v Bagdádu, byla policejní cela v Kitwe téměř luxusní záležitost. V Iráku si myslel, že se blíží jeho konec, ale zde ani na okamžik nezapochyboval, že ho během pár hodin propustí. Jakmile se vzpamatoval z šoku z toho, že přímo před jeho očima zavraždili člověka, znovu si v myšlenkách probral rozhovor s Jackmanem a pátral po něčem, co by vraždu vysvětlovalo. Bylo mu jasné, že svět může být celkem vzato spokojen, že jej Harry Jackman opustil. A z toho, co se dozvěděl, bylo zřejmé, že její veličenstvo Secret Intelligence Service je přímo štěstím bez sebe. Jemu však přinesla Jackmanova vražda kromě šoku také zklamání. Byl přesvědčen, že by se s ním dohodl a dokázal by ho umlčet. A věřil také, že by se přitom dověděl pár cenných informací o islámských

teroristických aktivitách.

S Denisou Corbyovou se ještě nikdy nesetkal, protože do Waddellova oddělení nastoupila teprve nedávno. Když se nyní objevila ve dveřích jeho kanceláře o hlavu vyšší než její šéf a změřila si ho pronikavým pohledem svých hnědých očí, okamžitě mu bylo jasné, kam ji zařadit. Perfekcionistka lačnící po kariéře, člověk netolerantní k lidským slabostem, a vůbec žena, které je nemoudré odporovat. A Sam měl ve zvyku dát na první dojem. „Vítám vás zpátky v Londýně, Same,“ řekl Waddell a představil je. Všichni tři si potřásli rukama. „Jste

okay?“ zeptal se Waddell.

„Tak, jak vidíte,“ odpověděl. Už dávno zjistil, že zaměstnanec „firmy“ nedělá nejlíp, když připustí, že jímotřásl pohled na to, jak před jeho očima někomu vyfoukli trochu vnitřností z těla. Waddell uplatnil své šéfovské právo na Samovo kožené křeslo s podnožkou a ukázal na dvě židle u zdi. To vám stačí, říkalo jeho gesto. „Četli jsme vaše hlášení, Same,“ začal odměřeně, „a na lusacké stanici samozřejmě provádějí další šetření. Jenže celá věc je značně nejasná. Nevíme, proč byl Jackman zastřelen, ale zatím dáváme přednost verzi o loupežném přepadení.“ Naklonil se dozadu a houpal se na pérech křesla. „A abych byl zcela upřímný, nemíníme nad jeho smrtí hořekovat,“ dodal celkem podle očekávání. „Takhle nám odpadla

spousta problémů.“

„Pokud nezačnou do redakcí novin docházet jeho dopisy o Bodanze, o nichž mluvil,“ připomenul mu Sam.

„Pak by nám mohly problémy naopak nastat.“

„Na tom už pracujeme,“ řekl klidně Waddell. „Nemělo by dát práci ho zdiskreditovat, zvlášť když se už

nemůže bránit. Ale stejně si myslím, že to byl z jeho strany bluf, Same. Víte, že to byl jeho styl.“

„Možná. Ale podle mě by nám byl užitečnější, kdyby zůstal naživu.“

„Narážíte na tu červenou rtuť?“

„Jistě. Bylo by lepší zjistit, jak to s tím je, než o tom muset spekulovat.“

„Ale proboha…,“ ozvala se Denisa Corbyová. „Žádná červená rtuť neexistuje, Same,“ prohlásila s

neochvějnou jistotou.

„Jistě, je mi jasné, že tohle řekne každý rozumný člověk,“ odpověděl Sam. „Já jen, že Harry Jackman byl

z

nějakého důvodu jiného mínění.“

„Blufoval,“ řekl Waddell. „Hodil nám to, abychom se po tom vrhli a ztratili na tom čas.“

„Byl v šoku,“ namítl Sam. „Člověk, který ví, že za chvíli zemře, obvykle neblufuje. Nemá k tomu důvod.“

„Osvěžte mu paměť, Deniso,“ řekl Waddell pohrdavě. „Povězte mu o té habaďůře s červenou rtutí.“

„Pochází to z období glásnosti na konci osmdesátých let,“ začala Corbyová.

„Tolik si ještě pamatuju,“ přikývl Sam.

„Z Ruska přišly zprávy o nové úžasné chemické sloučenině, která umožňuje konstrukci ještě účinnějších

neutronových bomb, nebo co horší, podstatnou redukci velikosti stávajících vodíkových bomb. Hned

potom začala média líčit vizi teroristů vyzbrojených jadernou zbraní velikosti fotbalového míče, a zvlášť potom, co se renomovaní vědci, Britové a Američané, vrátili z Ruska naprosto přesvědčení, že červená rtuť existuje. Psalo se o tom v odborném tisku.“ „A vy tvrdíte, že si to Rusové všechno vymysleli? Že ta sloučenina neexistuje?“ „Nebo pokud existuje, zcela jistě nemá takové vlastnosti, jak prohlašovali. Ale na tom nezáleží, protože v roce 1992 jakýsi ruský podnikatel přesvědčil Kreml, že v zahraničí je o červenou rtuť takový zájem, že by z toho mohli vyrazit obrovské peníze. Bylo uděleno vývozní povolení do deseti tun ročně za cenu tři sta padesát tisíc dolarů za kilogram. Když si to spočítáte, dává to potenciální zisk přes tři miliardy dolarů.“

„Ale jak by mohli realizovat tak obrovský obchod s neexistujícím produktem?“ zeptal se Sam.

„Jednoduše. Důvěřivost a naivita, to existuje, o tom snad nepochybujete. Někteří zákazníci byli ochotni zaplatit předem, aniž ten materiál viděli, natož testovali. Zahraniční banky poskytly ruským exportérům

neskutečné úvěry za příslib obrovských úroků. Samozřejmě že všechny ty peníze byly použity na

financování spousty jiných vysoce výnosných byznysů, které neměly s červenou rtutí nic společného,

přičemž většina z nich byla kriminálního charakteru. Bankám to nevadilo. Jejich smlouvy říkaly, že úvěry

jsou určeny na legitimní exportní obchody, a své peníze dostaly zpátky se značným ziskem.“

„A ti, co se snažili červenou rtuť koupit?“

„Velké zklamání,“ odpověděla. „Spousty protáhlých obličejů v Iráku, Jihoafrické republice a Izraeli.

Dokonce i Nigérie měla zájem.“

„Jackman mi řekl o jakémsi svém obchodním partnerovi v Johannesburgu, kterému uřízli hlavu,“

připomenul Sam. „Tak i Jihoafrická republika?“

„Samozřejmě,“ přikývl Waddell. Odstrčil se s křeslem dál a položil si nohy na Samův stůl. Jeho hnědé boty

byly bezvadně čisté. „Někdy na počátku devadesátých let tam došlo k řadě podivných a dost otřesných

vražd. Všechny údajně souvisely s pokusy koupit nebo vyrobit červenou rtuť. Mluvilo se o všech možných

zločineckých a jiných organizacích včetně Mossadu.“

„Ale ten člověk, o němž mluvil Jackman, to se stalo někdy nedávno.“

„Před třemi měsíci, začátkem června. Byl to protřelý obchodník, zkušený jako sám Harry. Jmenoval se

Van Damm. Nejdřív jihoafrická média spekulovala, že šlo o další vraždu spojenou s červenou rtutí, ale pak

policie objevila prostý motiv, ten chlápek utrácel své podvodně získané peníze za mladé černošské

chlapce.“ „Chápu.“

Sam se v duchu vrátil do onoho úterního večera. Všechny ty nejasné řeči, ty lehké náznaky, které mohly

a

nemusely být důležité…

„Jackman na vás hrál habaďůru, Same,“ opakoval Waddell přezíravě.

„I když umíral?“

„To mohlo být blouznění,“ nadhodila Corbyová. „Nebo jste mu špatně rozuměl.“

„Neblouznil,“ ohradil se Sam kategoricky. „Řekl červená rtuť. A taky ‚Julie ví‘. Vyslovil to uváženě a

zřetelně. A předtím mi řekl, že zásilku toho materiálu někam dodal a obává se, že skončila v rukou

islámských fundamentalistů. Ted toho prý lituje. Hryzalo ho svědomí.“

„Svědomí!“ vyletěl Waddell. „Odkdy měl ten parchant nějaké svědomí?“

„Je to jen můj dojem, Duncane. Nemám kurs čtení myšlenek.“

„Zkuste mi ho popsat,“ řekla Corbyová živě. „Typ naivního důvěřivce?“

„To není to pravé. Spíš člověk s přirozenými sklony ke konspiracím.“

„Jistě. Lidé, kteří pořád věří v červenou rtuť, takoví bývají.“

„Nesnižujte ho na pouhého cvoka,“ varoval Sam. „Harry Jackman měl strach z toho, do čeho se zapletl.

Platil si ochranku. Dělal na mě dojem někoho, kdo má strach, že ho chtějí sejmout.“

Waddell sundal nohy ze stolu na zem. „A vy si myslíte, že jeho smrt souvisí s kšeftem, z něhož měl, podle

vás, takový vítr.“ „Je to možné.“

„Pořád se mi zdá pravděpodobnější, že šlo o loupežné přepadení,“ trval na svém Waddell.

„Celá ta akce byla dobře připravená. Až moc dobře. Vojáci, které si najal na ochranu, chvíli předtím

zastavili, aby se mohli v příkopu vymočit. Chcete říct, že to byla náhoda? Já o tom pochybuju. A kdyby to

byla loupež, proč neudělali i mě?“

„Vy jste jel v toyotě, Jackman v mercedesu.“

„Jo, ale ve starém, ojetém.“

„Dobrá… Tak nevím,“ řekl Waddell. Pokrčil rameny a opřel se dlaněmi o desku stolu, jako by se chystal vstát. „Budu vás muset opustit. Ministr potřebuje instruktáž, letí z Heathrow na konferenci o Kosovu. Ministerstvo zahraničí pro mě mělo poslat auto. S tím Jackmanem…, podle mě je jen jedna cesta, jak se dostat dál, a ta vede přes jeho dceru Julii…, pokud o těch jeho fantaziích opravdu něco ví. Běžte a promluvte si s ní.“ Vstal. „Ale řeknu vám, jestli do toho nevnese trochu světla, skončí stopa Jackmanovy červené rtuti tam, kde všechny ostatní, ve stoupě.“ Zamířil ke dveřím a vyšel ven. Samovi bylo z výrazu Corbyové jasné, že sdílí šéfovu skepsi. „Mám důležitější věci na práci, ale dobrá, udělejme to, ať to máme z krku,“ řekla. Vzala kabelku a přehodila si její dlouhý řemínek přes rameno.

„Kdy a kde?“ zeptal se Sam.

„V poledne,“ odpověděla. „Sejdeme se tam, kde pracuje, kousek od Tottenham Court Road.“

„Máte ponětí, jak to nese?“ Nenáviděl, když musel klást otázky lidem, kteří se ještě nevzpamatovali z

tragické zprávy.

„V telefonu se zdála dobrá. Jestli něco, tak jsem z jejího hlasu cítila nedůvěru a podezíravost.“ CENTRÁLNÍ VIROLOGICKÁ LABORATOŘ, NEMOCNICE SVATÉHO MICHALA, 11 HODIN 50 MINUT Julie Jackmanová seděla v laboratoři na stoličce u pracovního stolu a odměrnou pipetou plnila sadu

malých zkumavek pro imunotest.

Byla v bílém plášti, pod nímž jí vykukovaly modré džíny a šedé tričko. Měla pěknou srdčitou tvář a hnědé vlasy, jejichž prameny jí padaly až ke koutkům úst, a proto si je čas od času odhrnovala hřbetem zápěstí stranou. Za malými oválnými skly v stříbrných obroučkách soustředěně hleděly bledé šedozelené oči.

Jediný chybný pohyb a celá testovací procedura by se musela opakovat.

Dnes se jí těžko pracovalo, protože se jí v hlavě neustále honily myšlenky na otce. Ještě se stále nesmířila s tím, že už ho nikdy neuvidí. Také to, že se jeho pohřeb odbývá právě dnes dopoledne kdesi půl světa odtud, se jí zdálo naprosto neskutečné a nepochopitelné. Její matka uvažovala, jestli by se neměly pokusit pohřeb odložit, aby se ho Julie zúčastnila. Ona se však rozhodla, že ne, že tam nepoletí. Nevěděla o otcově životě v Africe téměř nic, vlastně jen to, že byl v cizí podivné zemi obklopen cizími podivnými lidmi. A teď jí budou klást otázky, na něž se jí nebude chtít odpovídat. Navíc měla strach. Až pověrčivě se bála, že ten, kdo jejího otce zabil, si může najít i ji. Její vztah k otci byl vždy poznamenán spíš stínem smutku než světlem radosti. Stal se pro ni někým, kdo neustále utíkal. Poprvé, to jí byly dva roky, si ještě neuvědomovala, co se děje, ale pak už ano, protože

se jeho útěky po každém návratu do jejich domu v Ipswichi opakovaly. Vlastně se nikdy nevrátil, pouze přijížděl na návštěvu. Matka vždy říkávala „to je tvůj otec“, jako by to byl zcela cizí člověk. Pak začal hrátsvou roli, zahrnul dceru dárky a projevy lásky, až si byl jistý, že si opět získal její náklonnost. A potomvždy odešel. V noci, náhle, bez rozloučení, bez jediného slova. A pokaždé jí svým nočním odchodem

zlomil srdce.

A teď odešel navždy. Byl to pro ni hrozný otřes, když jí matka zavolala, co se stalo. Tak hrozný, že jen strnule zírala před sebe a ani nebyla schopná plakat. Pohlédla na hodiny na zdi. Ti lidé z ministerstva zahraničí tu mohou být každou chvíli. Hrozila se rozhovoru s nimi, zároveň však chtěla slyšet, co řeknou. Doufala, že jí něco vysvětlí, že budou vědět, proč

se to stalo. Aby konečně pochopila. Odložila pipetu. Test byl téměř připraven, zbývalo dokončit poslední sérii, mysl jí však bloudila kdesi v dálce a ona měla strach, že se už nedokáže soustředit. Ve vedlejší kóji seděl její kolega, vědecký pracovník. Byl to typ svědomitého, spolehlivého člověka, kterého by její matka velice ráda viděla po jejím boku. Jeho úsilí vzbudit v ní zájem o svou osobu však bylo bezvýsledné, třebaže se o to snažil už několik měsíců. „Georgi…“ Sundala si brýle a naklonila hlavu na stranu, aby viděla mezerou v regálu do druhé kóje. „Můžu tě požádat o laskavost?“ „O jakou?“ „Řekni ano, nebo ne.“ „Tak dobrá, ano.“

„Tady do těch vzorků je třeba přidat už jen antigen. Mohl bys to dodělat za mě? Už na to nemám čas.“

„Jak to?“ zeptal se nedůtklivě.

„Za chvíli za mnou přijdou nějací lidé. Něco kolem táty.“ Laborant už věděl, že její otec byl zavražděn.

„Jo, samozřejmě,“ řekl rychle. Najednou byl samá ochota. „Klidně běž, dodělám to. Výsledky testu ti

nechám na stole.“

„Tak dlouho zase pryč nebudu. Vrátím se dřív, než to vyjede z analyzátoru,“ ujišťovala ho, zatímco si

svlékala gumové rukavice, které pak hodila do odpadního kontejneru pro infikovaný materiál. Vstala a

vrazila ruce hluboko do kapes laboratorního pláště. „Mají to být nějací lidé z ministerstva zahraničí. Nemyslím, že by se zdrželi dlouho. Zřejmě se to bude týkat nezaplacených daní nebo tak.“

„Chceš, abych u toho byl s tebou?“ „Díky, ale ne.“

Svlékla si plášť a pověsila ho na věšák u dveří. Vyšla na chodbu a po pěti krocích vstoupila do malé kanceláře, kterou sdílela s Georgem a ještě jednou laborantkou jménem Janet. Teď však byla místnost prázdná. Posadila se k svému počítačovému terminálu, zapnula ho a podívala se, zda jí nepřišel nějaký e-mail. Měla ve schránce několik zpráv, které se však týkaly korespondence s virology z Memphisu, jinak nic zajímavého. Odpojila se od internetu, vzala si hlavu do dlaní a masírovala si čelo. Obávala se, že rozhovor, který ji čeká, se bude týkat něčeho mnohem nepříjemnějšího než daní. Z toho mála, co věděla

o

otcových obchodech, vytušila, že se většinou odbývaly na straně odvrácené od zákona. Byla upocená, protože klimatizace v laboratoři mlela z posledního, a po chvíli uvažování se rozhodla, že se půjde trochu osvěžit. Vstala a zamířila kolem laboratoří na toaletu. Tam stála před zrcadlem Ailsa MacKinleyová, recepční jejich oddělení, a upravovala si účes. Ailsa měla dlouhé tmavé spirálovitě zatočené lokýnky, které zřejmě vyžadovaly nejméně jednou za hodinu péči před zrcadlem, protože tak často ji před ním bylo vidět. „Řekla jsem ti o těch lidech, co za mnou mají přijít?“ zeptala se Julie v obavě, že se Ailsa nevrátí k svému

stolu dřív, než se návštěva objeví. „Řekla, Jul. Nějaká Corbyová, že? Ve dvanáct. Kde s nimi budeš?“ „Asi ve své kanceláři.“ Teprve teď začala uvažovat o tom, jak vlastně bude návštěva probíhat. Byla by zoufalá, kdyby je měla přijmout v kanceláři a zrovna tam měli něco na práci George nebo Janet. „A kam

bych s nimi mohla jít, když je to soukromá záležitost?“

„Profesor je pryč, už se dnes nevrátí. Můžeš jít k němu. Určitě by proti tomu nic neměl, v tomhle je

celkem rozumný.“

„To je dobrý nápad, Ailso. A víš jistě, že se už dnes nevrátí?“

„Je v Birminghamu. Před deseti minutami volal, něco chtěl.“

„To je perfektní.“

„A co je to vlastně za návštěvu, Jul?“ Aby nemusela odpovídat, řekla, že už musí nutně na záchod, a zmizela v jedné z kabinek. Když po chvíli uslyšela bouchnout dveře, vyšla ven a umyla si obličej v marné snaze smýt modré kruhy pod očima. Za poslední dvě noci toho moc nenaspala. Osušila se, prohrábla si vlasy hřebenem a znovu si nasadila brýle. Pak si zastrčila tričko těsněji do džín, vrátila se do kanceláře a začala uklízet ze stolu papíry. Bylo to profesorovo nařízení, že na stole nesmí nic zůstávat, ale všichni, včetně ní, měli s jeho dodržováním

problémy.

A pak zadrnčel telefon. Návštěvníci byli tady.

Sam měl ze setkání s Jackmanovou dcerou strach. Co měl říct dceři člověka, jehož násilnou smrt sledoval

ze vzdálenosti několika metrů? Žádná správná slova pro tuto situaci neexistovala. Když k nim přicházela,

všiml si nejdřív toho, že je hezká. Měla lesklé vlasy, široké lícní kosti a malá ústa. Kupodivu u ní

nezpozoroval ani náznak podoby s křupanskou vizáží jejího otce.

„Slečna Jackmanová?“ oslovila ji žena z Vauxhall Cross a natáhla k ní ruku. „Denisa Corbyová z

ministerstva zahraničí.“

Sam přenechal své společnici vůdčí roli. Ostatně byli tu z iniciativy ústředí.

„A můj kolega,“ pokračovala a obrátila se k Samovi, „je obchodník. Požádala jsem ho, aby se mnou šel,

protože byl s vaším otcem, když zemřel.“

„Oh!“

Julie poprvé pocítila, že se jí tlačí slzy do očí. Rychle si prohlédla mužovu vizáž, zda v ní nespatří nějaké

stopy toho, čeho byl svědkem, šoku, smutku nebo jen obyčejného rozrušení. Viděla však pouze

příjemnou tvář, třebaže s vousem, který se k ní nehodil, a vlídné oči.

„Je nám moc líto, co se stalo,“ řekla tiše Corbyová. „Musel to pro vás být otřes.“

„Ještě jsem to úplně nestrávila,“ odpověděla dívka.

„Jistě, to se nedá.“

Stáli ve vstupní hale, nehýbali se a čekali jeden na druhého, jako by nevěděli, co dál.

„Je tu nějaká místnost, kde bychom si mohli o samotě promluvit?“ zeptala se po chvíli Corbyová.

„Ano, jistě. Promiňte,“ špitla Julie. Otočila se a vedla je prvními lítacími dveřmi dál. „Můj šéf profesor

Norton je dnes pryč. Můžeme jít do jeho kanceláře…“ Otevřela dveře a uvedla je dovnitř. Kromě panensky

čistého pracovního stolu tam byl malý podlouhlý stůl, jaký bývá v zasedačkách, se šesti židlemi kolem.

„Na čem tady pracujete, slečno Jackmanová?“ zeptal se Sam, aby trochu uvolnil ovzduší. Zavřel za sebou

dveře.

„Většinou dělám testy HIV. Nemocnice naší skupiny mají čtyři oddělení pro pacienty s AIDS.“

„Zajímavá práce,“ podotkla Denisa Corbyová.

„Ano, to je,“ řekla Julie. Posadila se, hned si sundala brýle a položila je na stůl před sebe. Dělala to už

automaticky vždy, když její radar zaregistroval nablízku osobu mužského pohlaví. A tenhle muž na ni

působil zvláštně, přitahoval ji, jakoby jí byl bližší tím, že byl s jejím otcem v posledních chvílích jeho

života.

„Promiňte…,“ řekla a pohlédla na Sama, jehož tvář se jí teď jevila maličko rozmazaná, „nepostřehla jsem

vaše jméno.“

„Kdyby vám to nevadilo, raději bych z toho své jméno vynechal,“ řekl. „Přicházím do styku se spoustou utajovaných projektů. Nebylo by mi vhod, kdyby se mí konkurenti dověděli, že jsem mluvil s vaším

otcem.“

Julie se cítila, jako by ji od sebe odmrštil. Náhle to chtěla mít co nejrychleji za sebou.

„Můžete mi říct, co se vlastně stalo? Prý tam byla zablokovaná silnice? Nějací vojáci…“

„Ano. V každém případě muži v uniformách. A byli maskovaní, myslím obličeje. Jel jsem s vaším otcem do

jeho domu na sklenku. Každý ve svém autě. On jel přede mnou. Pak jsem uviděl, že kdosi mává na silnici

červeným světlem. Oba jsme začali brzdit. Najednou byli kolem nás vojáci s maskovacími kuklami na

hlavách a jeden z nich mě zastavil kousek za vaším otcem. Viděl jsem, jak ho vlečou ven z auta. Myslel

jsem, že ho chtějí prohledat a vzít mu peníze, ale místo toho najednou zazněly výstřely. Mě drželi v šachu

s hlavní u spánku, takže jsem nemohl absolutně nic dělat. Je mi velmi líto…“

Viděl, že se Julie při jeho věcném popisu několikrát zachvěla.

„Ale proč ho zabili?“ zeptala se. Hlas se jí přitom zlomil.

„To se právě snažíme objasnit,“ řekla Denisa Corbyová. Natáhla se přes stůl a pokusila se ji vzít za ruku.

Jackmanova dcera sebou však trhla a hned se jí vymanila.

„Policie si myslí, že šlo o loupež,“ řekl Sam. „Ti vojáci vzali jeho auto.“

„Které se samozřejmě nenašlo,“ dodala Corbyová. „Mercedes Benz se dá vždycky dobře prodat.“

Julie si utřela oči. Zemřít kvůli autu je hrozné. „Bylo to rychle?“ zašeptala.

„Nemyslím, že trpěl,“ uklidňoval ji Sam. „Když odjeli, sklonil jsem se nad ním… Poslední slovo, které jsem

od něho zaslechl, bylo vaše jméno.“

Náhle její sebeovládání povolilo a slzy, která do této chvíle nestačila vyplakat, se jí vyhrnuly a stékaly jí

proudem po tvářích. Zakryla si obličej dlaněmi. Denisa Corbyová vytáhla balíček papírových kapesníků a

jeden jí nabídla. Julie ho vděčně přijala. Asi za minutu se přece jen uklidnila a byla schopná znovu mluvit.

„Je to taková hrůza,“ řekla. „Nikdy jsem vlastně nevěděla, co si myslí…“ Chtěla říct „o mně“, ale včas se

zarazila. „Vůbec, co si myslí.“

„Chápu.“ Denisa Corbyová vytáhla z kabelky blok. „Mohu vám teď položit pár otázek?“

Julie přikývla. „Samozřejmě.“

Corbyová se napřímila a odkašlala si. „Nejdřív, pokud vám to nebude vadit, bych se ráda dověděla něco

víc o vašem vztahu k otci.“

Sam pozvedl obočí překvapením. Zvláštní taktika. Zřejmě se rozhodla přiblížit se k ní obchvatem. Pokud

šlo o něho, potřeboval se zeptat jen na jednu věc.

Julie strnula. Blok. Vyšetřovatelský pohled. Najednou to byl výslech. „Jak to myslíte?“

„Váš otec žil celou dobu v Africe a vy tady v Anglii. Myslím, že jste se moc často nevídali,“ pokračovala

Corbyová.

„To ne,“ hlesla. Nemělo smysl snažit se jim něco namlouvat. „Musela jste být dítě, když se manželství vašich rodičů rozpadlo.“

„Byly mi dva roky.“

„Takže jste ho nemohla ani pořádně znát, když jste byla tak malá. Jak často jste se s ním tedy vídala?“

Julie uvažovala, proč jim na tom vůbec záleží. „Nevím. Asi tak jednou do roka.“

„Musela jste mu mít za zlé, že vás a vaši matku pořád opouštěl, ne?“ podotkla Corbyová v poněkud

křečovité snaze projevit jí sympatie.

Julie to však neocenila a ještě se naježila. „Myslím, že to vás nemusí zajímat,“ odsekla Sam uvažoval, zda

se škrty v rozpočtu Waddellova oddělení dotkly i kursů vedení výslechu.

„Ptám se na to jen proto, že o vás váš otec před mým kolegou mluvil, jako byste si byli velmi blízcí,“

snažila se vysvětlit Corbyová, rozmrzelá ze své neobratnosti. „Chtěla jsem jen vědět, jestli jste to vy cítila

stejně, to je všechno.“

Blízcí? Jak může být člověk blízký někomu, kdo nikdy není nablízku, když ho potřebuje? Julie se

narovnala a pohlédla na Sama.

„Co vám otec o mně řekl, když umíral?“

„Že si vás představuje jako skvělou dívku,“ odpověděl Sam. Tím nemohl ničemu uškodit. „Myslím, že vás

měl moc rád.“

Slzy byly zpátky. Julie se odvrátila a chvíli potahovala. Nechtěla o tom mluvit, přesto to v sobě neudržela.

„Lidé dávají najevo své city různě. On většinou šekovou knížkou.“

Denisa Corbyová se naklonila dopředu. „Co tím chcete říct?“

„Vlastně nevím…“ Nejraději by si ukousla jazyk. „Že jsme se možná nevídali často, ale platil na mě dost,

abych mohla chodit do dobré školy. Podporoval mě po celé studium na univerzitě a… a vždycky mi

pomohl, když jsem měla osobní problémy.“ Opět. Poslední část věty vyhrkla dřív, než se stačila rozmyslet

a zarazit se.

„Osobní problémy?“ chytila se okamžitě Corbyová. „Souvisí to nějak s tím, že jste se stala svobodnou

matkou?“

Julie sebou trhla a posadila se rovně jako svíčka. „Vy víte o Liamovi?“

„Je to ve spise.“

Sam obrátil oči v sloup. Julii poprvé napadlo, kdo tihle lidé vlastně jsou. Vybavovala si rozhovor, který vedla se svým otcem pozdě v noci při jeho poslední návštěvě. Naznačil jí, že má jisté vztahy s MI6, ale že to jsou lidé, kterým se nedá

věřit. Mluvil páté přes deváté a ona tomu, co říkal, nevěnovala skoro žádnou pozornost. Nejasně si však vzpomněla, že se zmínil o jakýchsi dopisech, v nichž píše o MI6. Prý zařídil, aby byly odeslány v případě, že se mu něco stane. „Kolik je teď Liamovi let?“ zeptala se Corbyová poněkud měkčím tónem.

„Sedm.“

„A váš otec vám s ním pomáhal? Myslím finančně?“ Julii opět napadlo, proč jim na tomhle záleží. Chvíli váhala, uvažovala, a pak si řekla, že pokud jde o jejíhosyna, nemá vlastně co skrývat. „Liam je pro naši rodinu něco jako životabudič,“ řekla. „Jeho narození přitáhlo svým způsobem otce

zpátky

do mého života. Muž, s nímž jsem udržovala vztah, mě opustil, úplně stejně jako před dvaceti lety otec

matku.“

„Historie se opakuje,“ poznamenala Corbyová.

„Tak to asi táta cítil. A tím přenesl své špatné mínění o vztazích mezi ženou a mužem na mě. Po Liamově

narození bylo těch kontaktů víc, dopisy, telefonní hovory… To předtím skoro vůbec nebylo.“

„A v posledních letech?“ pobízela ji Corbyová. „Pokračovaly ty dopisy? Pořád vám vypisoval šeky?“

Julie se opět naježila. „Poslyšte, já si vydělávám svoje vlastní peníze.“ Nervózně zvedla brýle, ale zase je

položila. „Můžete mi říct, o co vám jde?“

„Prostě se snažím vytvořit si představu, jaký vztah jste k sobě měli,“ snažila se Corbyová zdůvodnit své

otázky. „Abych mohla posoudit, kolik toho asi víte o jeho obchodních aktivitách.“

„Nic o nich nevím,“ prohlásila rezolutně Julie. „Nikdy se mnou nemluvil o tom, co dělá.“

Denisa Corbyová pohlédla na Sama. Co jsem říkala? Využil toho, aby vstoupil do výslechu. „Julie, v ten večer, který jsem strávil s vaším otcem…, měl jsem dojem, že mi chce něco povědět,“ začal opatrně. Jestli něco ví, bude třeba to z ní vylákat. „Nadhodil o tom cosi už při večeři v restauraci. Zmínil

se o nějaké obchodní transakci, na níž se podílel, a teď mu to dělá starosti. Když potom ti maskování

vrazi

odjeli a já jsem se nad ním sklonil, znovu o tom začal, ale už se daleko nedostal. Už to nešlo. Rychle mu

ubývaly síly. Ale ještě se mu podařilo říct, že vy o tom víte.“

„O čem?“ Julie se zachvěla. „O čem bych měla vědět?“

„O něčem, co souvisí s takzvanou červenou rtutí,“ vložila se do toho opět Corbyová.

„Co to proboha je?“

Sam cítil, že nic nepředstírá. Její zmatek byl nelíčený.

„Váš otec o tom s vámi nikdy nemluvil?“ naléhala Corbyová. „Ne, nikdy.“

„Ani vám o tom v poslední době nic nepsal?“ zeptal se Sam. „Řekl mi, že připravil dopisy, které za něho

někdo odešle, kdyby se mu něco stalo. Nepřišlo vám teď od něho nic?“

Julie svraštila čelo. „Ne. V žádném případě.“

Sam se opřel dozadu a založil si ruce na hrudi. Najednou dostal strach, že něco špatně pochopil.

„Co je to ta červená rtuť?“ zeptala se Julie. Dívala se z jednoho na druhého.

Než Denisa Corbyová skončila s vysvětlováním, pochopila Julie přesně, proč si ti lidé tak pospíšili, aby se s

ní setkali.

„Ujišťuju vás, že o tom naprosto nic nevím,“ opakovala a pohlédla pevně na Sama.

Toho její jistota mátla. Jackman přece vysloveně řekl „Julie ví“. Náhle pochopil. Pašerák zbraní chtěl

zřejmě říct, že to brzy bude vědět. Ano. Protože po jeho smrti dostane Julie dopis. Odeslaný odkud? Ze

Zambie to může trvat celou věčnost, ale z Londýna, to už by ho musela mít.

„Byl už u vás pošťák, když jste dnes ráno odcházela z domu?“ zeptal se.

Julie zavrtěla hlavou. „Přichází kolem desáté.“

„Víte, napadlo mě, že vám otec o té červené rtuti opravdu napsal,“ řekl Sam. „Nedávno. V jednom z těch

dopisů, které měly být odeslány po jeho smrti.“

„O tom pochybuju. Říkala jsem vám, že mi o svých obchodních záležitostech nikdy nepsal,“ trvala na

svém Julie.

Denisa Corbyová si odkašlala. „V každém případě by bylo nejlepší, kdybychom s vámi zajeli domů a podívali se, jestli vám ten dopis dnes nepřišel,“ prohlásila, jako by jí šlo jen o to převzít vedoucí roli.

„Bydlíte ještě s někým nebo jste sama?“

„Mám pronajatý jeden pokoj…, v Actonu, v takové bídné čtvrti. To myslíte vážně, že tam se mnou chcete

jet?“

Corbyová přikývla.

„Jen se podívat, jestli mi pošťák něco přinesl? Můžu vám večer zavolat, až se vrátím z práce.“

„Prosím vás, slečno Jackmanová. Je to v národním zájmu, abyste s námi spolupracovala.“

V národním zájmu. Julie se zachvěla. Ted už si byla jistá, že ti lidé mají něco společného s tajnou

službou. „Já… musela bych se zeptat v laboratoři, jestli mě mohou postrádat,“ špitla a vstala.

„Jistě. Udělejte to, prosím. Počkáme na vás dole u hlavního vchodu, až si to vyřídíte.“

Julie rychle spěchala chodbou ke své kanceláři. Samozřejmě hrála jen o čas. Když na dvě hodiny zmizí,

nic moc se nestane. Starosti jí dělalo jen to, co ty lidi za ní přivedlo. Jaký je skutečný důvod jejich

návštěvy. Náhle ji napadlo, že ta červená rtuť může být prostě red herring, falešná stopa. Její otec byl

opilý, když před několika měsíci vykřikoval své řeči o nedůvěryhodnosti MI 6, a ona nad tím mávla rukou

jako nad paranoidními bláboly. Ale co když měl pravdu? Co když se právě chystal odhalit nějaké jejich

špinavosti, ale smrt mu to nedovolila? A co když ho nakonec zabili oni? Aby ho umlčeli…

„Oh Bože…“ V hlavě jí začaly vířit zmatené myšlenky.

Co když ten dopis opravdu dnes dopoledne přišel? Otec se spoléhá, že jejich špinavé triky odhalí ona,

když jemu v tom zabránili.

Stála před dveřmi kanceláře zmatená a rozpolcená. Jedna její polovina, ta dbalá zákonů, jí říkala, ať těm vládním agentům vyhoví a spolupracuje s nimi. Silněji se v ní však ozývala ta druhá, která ji nabádala, že se musí zatraceně dobře postarat, aby se jim to, co jí otec možná poslal, nedostalo do rukou.

3. KAPITOLA

Jeli směrem na západ při mírné dopravní hustotě odpovídající poledni. Řídila Denisa Corbyová, Sam seděl vedle ní vpředu a jejich zdráhavý pasažér vzadu. Sama svrběla kůže na krku. Poznal, že ta dívka není žádný hlupák a že je podezírá. Byla jiná, než si ji představoval. Čekal ženskou podobu Harryho Jackmana se vší jeho nevyzpytatelností, cítil však, že k nim zatím byla otevřená, nic před nimi neskrývala. Přesto se v něm ozýval varovný hlas, aby ji nesoudil příliš vlídně. Přitahovala ho. Její smyslnost a záblesky prudké povahy, jimiž reagovala na některé Denisiny otázky, mu pořádně vyburcovaly z klidu

hormony. A ty její slzy… Miloval ženské slzy.

Denisa Corbyová jela asi čtyřicet minut podle své orientace, ale pak, když se dostali do šedi a zchátralostiuliček západního Londýna, ji začala Julie zezadu navádět. „Když chcete něco zadarmo, nemůžete si vybírat,“ omlouvala se. „Jakékoliv slušné bydlení v Londýně je nemožně drahé, zvlášť pro toho, kdo má dítě. Liamovi se nelíbí, když mu kupuju oblečení v Oxfamu.“ „To mi nemusíte vysvětlovat,“ odpověděla Denisa. „Sama mám dvě děti. Kde mám zastavit?“ „Tady vpravo. U toho domu, co je před ním ta rozbitá pračka. Domácí slibuje už měsíce, že ji dá odvézt.“ Zastavili a Julii se rozbušilo srdce. Neměla potuchy, co bude dělat, jestliže tam opravdu bude dopis od otce. Rychle vystoupila a spěchala k domu v naději, že se tam dostane dřív než oni a podaří se jí zastrčit případný otcův dopis do pošty někoho jiného. Jenže než si poradila s tím zatraceným zámkem a otevřela dveře, byli už oba za ní. V chodbě byl modrý sisalový koberec a u zdi malý dřevěný stolek s úhledně rozdělenými hromádkami ranní pošty pro jednotlivé nájemníky. Julie se snažila clonit jim výhled, dokud neuviděla, že pro ni tam nic

není.

„Co jsem vám říkala?“ obrátila se k nim a svěsila úlevou ramena. „Jeli jste sem zbytečně.“

„Který je váš byt?“ zeptala se Denisa Corbyová, jako by její poznámku neslyšela.

Julie ukázala na dveře na vzdáleném konci chodby.

„Mohli bychom se do něj podívat?“

„Raději ne. Mám tam teď hrozný binec. Nečekala jsem žádnou návštěvu.“

„Nám na tom nesejde, jaký máte pořádek.“

„Ale mně jo. Podívejte se, chtěli jste vědět, jestli jsem dostala dopis. Vidíte, že ne. Když přijde něco zítra

nebo pozítří, zavolám vám, okay?“

„Přesto bychom se rádi podívali do vašeho bytu,“ trvala na svém Denisa Corbyová. Stála s rameny

bojovně nahrbenými dopředu jako hráč ragby.

Julie se jí postavila s rukama založenýma v bok. „Proč?“

„Podívat se, jestli tam nemáte dopis od otce,“ řekla ostře Corbyová.

„Prosím vás, Julie,“ vmísil se mezi ně Sam. Měl strach, že ty dvě se do sebe pustí ručně. „Nebude to trvat

dlouho.“

Julie ustoupila, protože ji o to požádal muž, navíc sympatický. V každém případě jí byl sympatičtější než ta ženská. A kdykoliv ji muž, který je jí sympatický, o něco požádal, měla tendenci mu vyhovět. Hlavní místností bytu byla dlouhá úzká obytná ložnice, vzniklá zřejmě ze dvou propojených pokojů. Na jejím konci byla dvojitá postel se zmuchlaným povlečením. Julie zamířila hned k ní a rychle ji trochu

urovnala. Vedle postele stála šatní skříň a komoda se zásuvkami z druhojakostního dřeva. V rohu byla

malá koupelnička s toaletou oddělená přepážkou. Na druhém konci místnosti byl sedací kout s šedou

pohovkou a arkýřovým oknem, obráceným do ulice. Asi uprostřed stál při zdi jídelní stůl s ubrusem z

umělé hmoty a hned vedle byla ve výklenku malá kuchyňka s dřezem plným neumytého nádobí.

Julie stála zády ke sporáku. Nervózně si posunula brýle a pak si složila ruce na hrudi.

„Řekla jsem vám, jenom tu spím,“ opakovala v rozpacích, aby omluvila nepořádek. „Prostě levné bydlení.

Raději věnuju peníze na Liama.“

„Navštěvujete svého syna každý týden?“ zeptala se Corbyová, aby si ji získala mateřským zájmem.

„Ano. A pokud se vyskytnou nějaké problémy, i během týdne.“ Julie si řekla, že se pokusí svůj hněv

ovládnout. Neměla co skrývat. Otevřela kredenc, aby se podívala, co jim může nabídnout. Nic. V

posledních dnech nemyslela na nákupy. „Je mi líto, došla mi káva,“ zamumlala.

„Nepřišli jsme posedět. Jen se podíváme, jestli tu není ten dopis.“

„Žádný dopis tu není.“

„Takže to nebude dlouho trvat.“

Sam si pomyslel, že na někoho, kdo před pár hodinami odbyl červenou rtuť Harryho Jackmana pohrdlivou

poznámkou o „blouznění“, se teď Corbyová chystá prohledávat dívčin byt s nebývalou důkladností.

„Je vám jasné, že jste vtrhli do mého soukromí protiprávně,“ protestovala Julie.

„Není problém, abychom si opatřili povolení k prohlídce,“ odpověděla Corbyová.

Sam mimoděk zkřivil tvář. Byla to lež. Policejní soudce by je zřejmě odmítl.

„Panebože!“ Juliiny rty se semkly do úzké linky. „A já jsem si myslela, že žiju ve svobodné zemi…“

„Právě proto, že někteří lidé tu svobodu ohrožují, musíme občas postupovat trochu násilnějším

způsobem,“ prohlásila Corbyová upjatě.

Julie si ji dokázala představit, jak sedí za soudcovským stolem s tou hloupou parukou na hlavě.

„Tak si hledejte, ale pohněte s tím,“ odsekla. „Musím se vrátit do práce. Nemůžu si dělat, co chci, ostatní

v laboratoři jsou na mně závislí.“

„Jistě. Uděláme to tak rychle, jak to půjde.“

„Nezlobte se na nás,“ zamumlal Sam, když následoval Denisu Corbyovou na druhý konec místnosti k posteli.

Corbyová zkontrolovala polštář a prošívanou deku a pak začala prohmatávat matraci a jezdit rukou po prostěradle. Julie měla pocit, že se jí dělá špatně. Panebože! Z čeho ji ti dva podezírají?

Sam vytáhl horní zásuvku komody.

„Moment,“ ozvala se Julie a zamračila se. „Myslela jsem, že jste obchodník.“

„Jistě, to jsem,“ odpověděl rozpačitě. Přistihla ho. Nerozmyslel si, co dělá.

„A jak to, že se do toho všeho pletete, jako byste byl policejní vyšetřovatel?“

„Chtěl jsem jen, aby to bylo dřív hotové,“ odpověděl celý nesvůj. „Vím, jak vám to je nepříjemné.“

Julie mu chtěla věřit, mít pocit, že někdo je na její straně. Když však viděla, že se začal hrabat v jejím

spodním prádle, musela se otočit, aby potlačila hněv. Byli stejní, stejní bastardi, oba.

Sam váhal. Julie byla plným právem popuzená tím, co tu dělají, ale práce je práce, nemohl si dovolit

podléhat sympatiím. Odsunul podprsenky, štůsek kalhotek a punčocháčů, aby se přesvědčil, zda za nimi

není něco ukryté.

Bylo. Otevřený balíček kondomů vonících po ovoci.

Znovu se na dívku ohlédl. Právě se obrátila a její pohled ho varoval, aby se o svém malém objevu

nepokusil udělat jedinou poznámku. Rychle přešel k další zásuvce, v níž byly naskládané svetry a trička, a

při jejím prohlížení uvažoval, zda má pravidelného milence, nebo je pouze připravená na příležitostné

návštěvy.

Spodní zásuvka byla prázdná. Zavřel ji a obrátil svou pozornost k šatníku. Její oblečení páchlo po

doutníkovém kouři. Na dně ležely tenisky a čínská lakovaná skříňka. Vytáhl ji a položil na komodu. Když

otevřel víko, zvonky zacinkaly melodii z Labutího jezera.

Náhle se k němu Julie vrhla. „To je soukromá věc,“ ohradila se ostře. Vytrhla mu skříňku z ruky a rychle

víčko zaklapla. Zvonky ztichly.

„Musíme se podívat dovnitř,“ řekl omluvně.

„Kdo musíme?“ zeptala se. „Obchodníci?“

„Prosím, neztěžujte nám to.“

„Řekla jsem, že je to soukromá věc,“ trvala na svém. Začínala to, co se tu dělo, vnímat jako znásilnění.

„Víte co?“ snažil se Sam navrhnout kompromis, „vytáhněte, co v té skříňce je, a já se na to podívám.

Mimochodem je to velmi pěkná skříňka.“

„Vůbec ne,“ opáčila podrážděně. „Je to levná cetka. Ale mám ji jako památku, dal mi ji otec k mým

dvanáctým narozeninám…“

„V tom případě bych se rád podíval, proč s ní děláte takové drahoty.“

Otec jí dal skříňku naplněnou smaragdy, ale to jim říct nehodlala. Kameny neměly žádnou cenu, otec řekl,

že to jsou úlomky z dolů, ale pro ni měly hodnotu šperků královské princezny. Teď byly v mušelínovém

váčku v matčině domě, aby si s nimi mohl hrát Liam.

„Prosím vás,“ naléhal Sam, „je to důležité.“

Po chvíli váhání povolila. Byla si jistá, že i on pracuje pro nějakou organizaci jako ta Corbyová, působil

však zcela jinak než ona. Bylo to v jeho očích, v jejich teplém světlehnědém tónu, v jejich měkkosti, která

jí připomněla staré pletené vesty.

Odklopila víko a zvonkohra znovu zacinkala lehce falešné tóny melodie. Některé z plíšků už byly častým

používáním prasklé. Kus po kusu jako karty vytahovala staré dopisy a fotografie zažloutlé věkem. Jedna z

obálek se zdála tlustší než ostatní. „Mohu?“ zeptal se Sam a sáhl po ní. „Jsou spoustu let staré.“

Měla pravdu. Na zambijské známce bylo razítko s datem z roku 1989.

„Od otce?“

„Ano. Posílal mi je, když jsem byla na univerzitě. Psal mi, jak je na mě hrdý.“ Sam zběžně dopis prohlédl a vrátil jej skříňky. „Co jste studovala?“

„Biologii.“

„Jak jinak. Proto pracujete v tom oboru, že?“

Poslední byly fotografie. Zběžně mu je ukázala, jako by chtěla rychle přeskočit léta, která reprezentovaly.

„Kdo je tohle?“ ukázal Sam na mladíka s dlouhými vlasy v koženém saku na jedné fotografii.

„Liamův otec,“ odpověděla odměřeně. „Brendan.“ „Stýkáte se s ním pořád?“

„Ne.“

„Takže existuje ještě někdo jiný?“ zeptal se jakoby mimochodem. „Nějaký jiný kamarád?“

„O to se nemusíte starat.“

Sam sledoval, jak skříňku zavírá. Když se sklonila, aby ji dala zpátky do skříně, spadly jí vlasy dopředu a

odhalily téměř dětsky štíhlý krk. Hleděl na krémově bílou kůži s jemným chmýřím v týlu. Byl zamilovaný.

Zvedl hlavu a uviděl, že na něho Denisa civí, jako by dělal něco nechutného za kůlnou na kola. Přišla k

nim a zeptala se Julie, zda měl její otec ve zvyku nechávat své dokumenty v domě její matky.

„Třeba v úschově,“ vysvětlovala. „Právní listiny a takové věci.“

„Nikde jsem žádné neviděla. Možná v bance. Myslím, že měl konto v bance Barclay v Ipswichi.“

„Je možné, že jsou v domě vaší matky ve Woodbridge dopisy, i když jste žádné neviděla?“

„Možné to je,“ odpověděla. Zachvěla se při představě, že se tahle razie může opakovat ještě i u matky.

„Rádi bychom, kdybyste nás tam doprovodila,“ prohlásila Corbyová, jako by jí četla myšlenky. „Do

Woodbridge.“

„Cože? Teď?“ Julie se obrátila k Samovi v naději, že ho získá na svou stranu proti ní, ale on uhnul pohledem. „Musela bych zavolat do laboratoře,“ řekla podrážděně. „Nemám v bytě telefon, ale na rohu

ulice je budka.“

„Můžete si zavolat z auta, jestli chcete,“ nabídl jí Sam, potěšený tím, že možná bude mít štěstí pobýt v jejíspolečnosti o něco déle. „Půjčím vám svůj mobil.“ Julie si přejela prsty po spáncích. „Počkejte chvíli. Teď bude víkend. Kdybych jela do Woodbridge, už bych tam zůstala, to znamená, že bych si musela sbalit něco s sebou.“ „Bude vám stačit pět minut?“ zeptala se Corbyová. „Mělo by.“ „Dobře. Počkáme na vás v autě.“ Když vyšli z domu, jakási černošská dívka v teenagerovském věku tlačila kolem po rozbitém chodníku kočárek. Dítě plakalo, ale dívka si toho nevšímala. Denisa odemkla vectru a oba nasedli. „Asi bude třeba dát její poštu od zítřka sledovat,“ řekla Denisa otráveně. „Ale stejně…, taková ztráta času. Žádná červená rtuť neexistuje, Same.“ Neodpověděl. Byl přesvědčený, že to všechno má nějakou pointu. Protože ať to bylo cokoliv, s čím Harry Jackman obchodoval, přivedlo ho to do situace, kdy se bál o svůj život.

4. KAPITOLA

Krátce po půlnoci Sam zaplatil taxikáři a vydal se pár stovek metrů k svému pronajatému bytu v Brentfordu. Nikdy se nenechával dovézt taxíkem až k domu, v němž právě bydlel, a v těchto dnech, kdy ho okolnosti donutily se přestěhovat, si dával na svou bezpečnost obzvlášť velký pozor. Těmi okolnostmi byl zvýšený zájem o jeho osobu ze strany jisté zahraniční gangsterské bandy. Taxík se otočil do protisměru a vracel se do středu Londýna, kde Sama před pětadvaceti minutami vysadila Denisa Corbyová. Jak předpokládala, ukázala se návštěva ve Woodbridge jako naprostá ztráta času. Dům, v němž žila první manželka Harryho Jackmana, byl nedávno přestavěn z bývalé haly na výrobu jachet a většinu bytů v něm vlastnili víkendoví výletníci. Samozřejmě že tam žádné dopisy nebyly. Alespoň ne ty, které by se jakkoliv vztahovaly k červené rtuti, k těm dvěma slovům, jež neříkala Juliině

matce o nic víc než Julii samé.

Byt paní Jackmanové byl docela velký, sestával ze tří ložnic, slušně velkého obývacího pokoje, dětského pokoje a kuchyně. Sedmiletý Liam byl sympatický, i když trochu rozpustilý klouček s kudrnatou hlavou. Sotva jeho matka otevřela dveře, vrhl se na ni a odmítl jí dát pokoj, dokud si s ním nesedla na gauč a nezačala mu číst pohádku. Samovi se líbilo, jak se Julie k chlapci má. Na obou bylo jasně patrné, že jsou neoddělitelnou částí života toho druhého. Měli něco, co on neměl. Paní Maeve Jackmanová měla stejně široké lícní kosti jako její dcera. Dovolila jim nahlížet, kamkoliv chtěli, s poddajnosti ženy, která si už zvykla, že v jejím životě se pořád něco zašmodrchává. Chovala se k nim s otevřeností, o níž Sama ani Denisu Corbyovou vůbec nenapadlo pochybovat. Bylo zřejmé, že pokud jim Harry Jackman napsal dopis, v němž by prozrazoval něco důležitého o červené rtuti, ještě někde

cestoval.

Zvečera pršelo a vzduch v Brentfordu byl stále cítit deštěm. Sam viděl, jak se nad hostincem v záhybu ulice tyčí vysoká střecha nájemního domu, v němž bydlel. Vytáhl mobil a vyťukal číslo do svého bytu.

Ozval se hlas ze záznamníku, který však nebyl jeho. Nechal si ohlášení nahrát v obvyklém kecacím stylu

s obvyklým hudebním doprovodem. Nyní vyťukal v rychlém sledu další čtyři čísla a nahrávka se zastavila.

Chvíli bylo slyšet jen šum a pak mu syntetický hlas sdělil, že od doby, kdy před téměř týdnem byt opustil,

nezaznamenalo bezpečnostní zařízení žádný pohyb. Zastrčil mobil a pokračoval k domu.

Letoun z Lusaky, kterým v noci přiletěl, byl plný a Sam během celé cesty ani na chvíli neusnul. Nebylo

tedy divu, že na něho začínala doléhat pořádná únava. Hodil cestovní tašku v ložnici na zem a řekl si, že

vybalování počká na ráno.

Teď se nutně potřeboval něčeho napít. Otevřel bar, který příslušel k zařízení pronajatého bytu, a zamračil

se nevolí, když skříňka spustila melodii. Jednou, až najde trochu času, musí přijít na to, jak tu zatracenou

pitomost vypnout. Nalil si slušnou sklenku whisky s vodou a přistoupil s ní k velkému oknu s výhledem na

řeku. Obytný blok, v němž bydlel, se nacházel jen kousek proti proudu od Kew Bridge. Přímo pod mostem

hnízdili kormoráni a na protějším břehu byla botanická zahrada. Dům byl zařízen trochu hogofogo, pro

zazobance, a Sam se tady moc dobře necítil. Přestěhoval se sem před dvěma měsíci především kvůli

tomu, že dům byl vybaven všemi elektronickými bezpečnostními vymoženostmi, které si jen lze

představit.

Za několik posledních let musel mnohokrát měnit svou adresu, aby unikl z obzoru těch, kteří ho toužili

vypátrat a zlikvidovat. Obrátil do sebe whisky a nalil si ještě jednu. Dva panáky, to by mělo jako příprava

na spánek stačit.

Zapnul televizi na kanále Sky News a zjistil, že svět pořád ještě nesměřuje ke svému konci. Po

nezajímavé zprávě o půtkách v dolní sněmovně následovala reportáž z Kosova. Posadil se a hleděl na

obrazovku. Hlasatel uváděl nové odhady OSN o tom, že při letní ofenzivě Srbů bylo na tři sta tisíc kosovských občanů vyhnáno ze svých domovů a muselo najít útočiště v horách. Záběry ukazovaly děti s vytřeštěnýma očima a plačící staré ženy. Sam je litoval. Věděl, že žádné rychlé řešení problémů těchto lidí

neexistuje. Pak se reportáž soustředila na jednu albánskou rodinu, která se rozhodla hledat lepší život mimo svou mateřskou zemi. Reportér prohlásil, že Sky bude sledovat jejich osudy při hledání azylu v západní Evropě. Sam mimoděk zkřivil tvář. Jistě, je záslužné poukazovat na to, co se dnes v Evropě děje, nenáviděl však ten druh žurnalismu, který útočil na politiky a nutil je reagovat víc emotivně než rozumem. Trhl sebou, protože zadrnčel telefon. Pohlédl na hodinky, bylo dávno po půlnoci. Nebyl zvyklý, aby mu takhle pozdě někdo volal. Vlastně na to býval zvyklý, tenkrát, když mu uprostřed noci volávala Chrissie, aby mu sdělila, že se jí opět podařilo uniknout manželovi a touží strávit nějakou tu hodinku pro změnu v jeho posteli. Jenže Chrissie už nebyla, ani s ním, ani na tomto světě. Vypnul televizi a sáhl po sluchátku. „Ano?“ „Omlouvám se, že volám tak pozdě.“ Sam okamžitě poznal ulsterský přízvuk svého šéfa. „Ale dověděl jsem se od naší společné známé, že jste se teprve teď vrátil. Předpokládám, že nespíte.“ Horlivá Denisa Corbyová už tedy podala hlášení. „Co se děje?“ zeptal se Sam. Podle hluku na pozadí poznal, že Waddell volá z auta. „Musím s vámi mluvit.“ „Ráno?“ „Ne. Hned teď. Víte kde, že?“ „Jistě.“ Místa svých krátkých informačních schůzek střídali podle určitého pořádku. „Opravdu to nepočká do rána?“ Stupidní otázka. „V žádném případě. Čekám vás během pěti minut.“ „Když to musí být.“ Sam znovu přešel k oknu. Uvažoval. Tušil, že se na něho valí další mise. Hned ráno odlet zpátky do Afriky, zatímco po stopě Jackmanovy červené rtuti půjdou ouřadové z Vauxhall Cross, jestli se jim bude chtít obtěžovat. Noční obloha byla jasná a měsíc v polovině svého dorůstáni do úplňku stříbřil hladinu Temže svými odlesky. Vzdušný prostor nad touto částí města, jímž ve špičce prolétávalo každých devadesát vteřin jedno letadlo na cestě do Heathrow, se teď na pár hodin uklidnil, aby lidé, kteří pod tímto leteckým koridorem žijí, mohli spát. Sam dopil whisky a sáhl si na kapsu kalhot, jestli v ní má klíče. Pak znovu zapnul televizor a přepnul ho na kanál 0, na němž byl signál z bezpečnostní kamery ukryté nad dveřmi

jeho bytu. Chodba byla prázdná.

Sjel výtahem do podzemní garáže a odemkl svůj stejšn Mondeo. Tíhl spíš ke starším osobitějším vozům, jenže mercedes ročník 1984, který měl tolik let, musel prodat spolu se svým podílem na jachtě třídy Moody a s několika dalšími ozdobami svého dřívějšího života, to vše proto, aby za sebou zametl všechny stopy, po nichž by ho mohla vysledovat oděská mafie. U garážových vrat mávl bezpečnostní kartou a závora se zvedla. Parkoviště v Kew Gardens, kde bylo tento týden podle rozpisu místo pro schůzky, se nacházelo jen pár minut jízdy odtud, hned na druhé straně řeky. Hustota dopravy přes Kew Bridge odpovídala pozdní noční hodině, zato rychlost projíždějících aut byla o poznání vyšší než ve dne. Sam se držel v pravém pruhu a modlil se, aby ho všichni ti noční závodníci uviděli dřív, než se mu napasují zezadu do kufru. Kdyby došlo k nehodě a poldové mu dali dýchnout, padla by vina automaticky na něj. Zatočil na Kew Green, projel kolem překrásně restaurovaných georgiánských domů a pak odbočil doprava do ulice probíhající souběžně s řekou, která končila na velkém parkovišti pro návštěvníky Gardens. V létě a ve dne bylo obvykle přecpané, teď tam však stála pouze dvě auta. Milenci nebo někdo z těch, co venčí psy, usoudil Sam. Zajel na vzdálený konec, zaparkoval se světly namířenými k řece a potom je vypnul. Ani ne za minutu se objevilo další auto, jeho světla zablýskla ve zpětných zrcátkách mondea a zhasla. Byla teplá noc a Waddell, který tiše vklouzl dovnitř a posadil se vedle Sama, byl jen v bílém tričku a modrých džínách. Sam na něho zmateně zíral. Nevzpomínal si, kdy naposledy viděl svého šéfa jinak než v kravatě. „Co je? Přijel jste sem z jachty?“ „Ale houby. Z pikniku na zahradě u své sestry.“

„To muselo být perfektní.“

„Bylo by, kdybych vypadl z kanceláře o pár minut dřív a nezastihl mě telefonát z Washingtonu.“

„Copak? Červená rtuť?“

„Zase vedle,“ ušklíbl se Ulsteřan. „Ne. Úplně jiná záležitost.“

Sam čekal, že bude pokračovat, ale Waddell se k tomu moc neměl.

„Hodláte mi říct jaká?“

Waddell se k němu pomalu otočil a opřel se hlavou o okno. „Nebude se vám to líbit, Same. Má to co dělat

s vaším otcem.“

„S mým otcem? Vždyť zemřel, když mi bylo jedenáct. Na mozkový nádor.“

„Já vím. Trevor Patrick Packer, narozen 1931, zemřel 1971,“ odříkával Waddell. „V době své smrti byl

hlavní spojař u ponorkového loďstva. Na HMS Retribution.“

„Vyzbrojené raketami Polaris,“ doplnil Sam. Stále nechápal, co to má společného s touhle noční

schůzkou.

„Obsluha pravoboku, i když nevím, co to znamená.“

„Ponorka s raketami má dvě obsluhy,“ vysvětlil Sam trochu nejistě. „Střídají se. Tak se maximalizuje doba

bojové pohotovosti na moři. A co je s tím?“

Waddell chvíli mlčel.

„Američané si myslí, že váš otec předával tajné informace. Rusům.“

Sam na něho civěl v domnění, že se přeslechl.

„To je… pitomost.“

Na okamžik se mu zdálo, že Waddell potlačuje smích. Opravdu to vypadalo na hloupý žert.

„To nemyslíte vážně?“

„Amíci to myslí vážně.“

„Tak ať se jdou nechat vyšetřit. Kdo s tím nesmyslem přišel?“

„Rusové, Same. Sami Rusové,“ řekl Waddell. „Nebo spíš jeden z bývalých důstojníků GRU, který nedávno

dostal americký pas. Znáte to, něco za něco. Předal jim spis plný informací o tom, co Sověti vědí o

britských a amerických námořních operacích v sedmdesátých a osmdesátých letech. Řeknu vám, že ve

Státech jsou z toho na infarkt. Včera zatkli dva své admirály ve výslužbě.“

„Panebože…“ Sam byl zcela ohromený. „Ale to musí být habaďůra. Naprostý nesmysl. Otec byl hrdý

poctivý člověk, jako všichni, kdo slouží v ponorkovém loďstvu. Nikdy by svou zemi a kamarády nezradil.“

Waddell na to nic neřekl. Oba dobře věděli, že pokud jde o špionáž, mohou se zdání a realita lišit jako den

a noc.

„Co na to říká pětka?“ obrátil se na něho znovu Sam.

„Na to je ještě brzy. Zatím je jen informovali,“ odpověděl Waddell. „A co si o tom myslíte vy?“

„Už jsem vám řekl. Podle mě je to pitomost.“

„Pochyboval jste někdy o něm?“

„Nebuďte blázen. Byl jsem děcko. Povězte mi, který jedenáctiletý kluk podezírá svého otce ze špionáže?“

„Nevzpomínáte si, kdo ho u vás doma navštěvoval? Lidé s cizím přízvukem, kteří se zastavili na čaj a

odešli s obálkou?“

„Poslyšte, Duncane, řekněte, že je to vtip, já se zasměju a bude to vyřízené.“

„Možná to zní jako vtip, ale bohužel to je smrtelně vážná věc. A my musíme zjistit, jak to bylo.“

„Mluvíte o době před sedmadvaceti lety,“ namítl Sam. „Měli tehdy nějaké podezření?“

„Ne. Absolutně žádné.“

„Tak vidíte.“

„To nic neznamená. Snad jen to, že to bylo dobře zorganizované.“

„Nebo že se nic takového nikdy nestalo.“

„V každém případě figuruje jméno vašeho otce v ruských materiálech, Same. Myslíte, že si je vycucali z

prstu?“

Sam se od něho odvrátil a civěl přes přední sklo do tmy. Měsíc visel nalevo od nich a osvětloval na potahové stezce jakousi dvojici, která se k sobě tiskla tak těsně, že jejich obrys splýval v jediný temný

tvar.

„Tak co s tím nesmyslem hodláte dělat?“ vyrazil ze sebe vztekle Sam.

„Zítra se do toho dá kontrarozvědka. Můžete si domyslet, co budou dělat, půjdou po lidech, kteří sloužili

s vaším otcem.“

Sam zavrtěl hlavou. „Někdo se prostě zbláznil,“ zasyčel přes zaťaté zuby.

„Možná… A možná ne. V každém případě si musíme udělat jasno.“ Waddell poklepal prsty na palubní

desku. „My, v SIS. Kvůli sobě.“

Sam poprvé zaregistroval v jeho hlase náznak hrozby. „Jak to myslíte, Duncane?“

„Jste jeho syn. A náš zaměstnanec.“

„Takže?“

„Musí vám být jasné, že to lidi z vedení trochu zneklidnilo. To je všechno.“

„Co je zneklidnilo? Že nějaký cvok obvinil mého otce z toho, že je zrádce? A i kdyby to byla nakrásně

pravda, znamená to snad, že jsem zrádce i já?“

Waddell se neklidně zavrtěl. „Pochopte, Same, že ti z horních pater vás neznají. Ti uvažují v intencích novinových titulků. Veškeré negativní zprávy mají v médiích okamžitý ohlas. A silný. Jestli se to o vašem otci proflákne a tisk se začne

ptát, čím se živí jeho syn…“ „Proč by se to mělo profláknout?“ „Vyšlo to od našich amerických bratránků. Je to něco, čím mohou odvrátit pozornost od svých vlastních skandálů.“ Sepnul dlaně a ťukal si prsty o sebe. „Ví někdo z vaší rodiny, jak si vyděláváte na živobytí?“ „Moje sestra možná tuší,“ připustil Sam. „Ale nic určitého neví.“

„Tak jí zalepte pusu a vezměte jí telefon…“

„Nejste trochu hysterický, Duncane?“

„Vůbec ne. Těm od novin stačí málo a už to rozjedou. To by byla katastrofa. Musíte s tím něco udělat, a rychle. A taky se začněte zajímat o to, o co jste se zatím nezajímal. Vraťte se do doby, kdy vám bylo deset nebo jedenáct, a podívejte se, co se ještě dá najít. S trochou štěstí můžeme celou tu věc zadusit ještě v zárodku. Je vaše matka ještě naživu?“ „Zemřela před pěti lety. Vím, že po mém otci nic nezbylo, Duncane.“ Povzdechl si. „Jen to, co mám v paměti.“ „Stejně zkuste pátrat. V každém případě navštivte sestru a nějak, nevím jak, jí zavřete pusu. A pokuste se na ní vyzvědět, s kým se vaši rodiče stýkali. Třeba si pamatuje víc než vy. A do dvou dnů se mi ozvěte, ať vím, s čím můžu počítat.“ „A co Harry Jackman? A červená rtuť?“ „To nikam nevede. Ten chlap prožil polovinu svého života ve své fantazii. Jestli něco vyjde najevo, bude se tím zabývat Denisa.“ Sáhl po klice. „Už musím jet. Dnes to byl zatraceně dlouhý den.“ „Zpátky na rožnění?“ „Jo, jasně. Ostatky patří do popela.“ Chvíli si hrál s klikou, ale neotvíral, byl si vědom, že si tu poslední

poznámku mohl odpustit. „Neberte si to tak…, myslím to s vaším otcem. Život přináší pořád nová překvapení a všechna nemohou být příjemná.“ Konečně otevřel a vystoupil. „Zavolejte mi,“ řekl, než za

sebou zabouchl.

Sam slyšel, jak za ním nastartoval motor. Pak ho znovu oslepila v zrcátku světla, ale vzápětí se stočila stranou. Waddell odjel. Sam několik minut seděl sesutý na sedadle. To nebyla pravda. Prostě nemohla být. Jeho otec nebyl žádný zrádce. A jestli se chtějí šarže v SIS vyhnout problémům, rozhodly se na to jít zatraceně špatnou cestou. Pokud se bojí mrtvých, měli by si dát pozor na Harryho Jackmana. Ten by mohl způsobit vrchnímu patru ve Vauxhall Cross bezesné noci.

5. KAPITOLA

LONDÝN, SOBOTA 8 HODIN 10 MINUT

Na opačné straně města, než bydlel Sam Packer, stálo několik činžovních domů z šedesátých let, jejichž obyvatelé měli mnohem skromnější příjmy než ti, z jejichž oken byl výhled na řeku v Kew.

Ve dvanáctém poschodí jednoho z nich svítila v rohu malého, prostě zařízeného obývacího pokoje obrazovka počítače. Muž, který se nad ní skláněl a kontroloval obsah schránky s došlými e-maily, měl krátké vlasy a tvář, jíž dominoval široký beztvarý nos podobný hroudě sklenářského tmelu. Občas nervózně mrkl na hodiny v rohu obrazovky. Potřeboval odejít dřív, než se jeho přítelkyně vrátí z noční služby nemocniční sestry. Zbývalo mu zhruba patnáct minut. Poslední z jeho čtyř anonymních poštovních schránek byla prázdná. Žádná zpráva od „Petera“, která by předem avizovanou akci odvolávala. Uvědomil si, že v to docela doufal.

Rob Petrie ukončil program, vypnul počítač a vstal. Měl širokou hruď a úzké boky, což vyvolávalo dojem jisté vratkosti. Za normálních okolností byl doslova posedlý snahou chodit čistě a elegantně oblečen, jako ze žurnálu, dnes však měl na sobě staré džíny a bavlněné tričko koupené v secondhandu, aby splynul s davem a nikdo si ho nevšiml. Svíralo ho napětí. Velké napětí, takové, které hraničilo se strachem. Věděl, že musí něco sníst, jestliže má udržet mozek ve střehu. V malé kuchyňce si dal do misky trochu kukuřičných lupínků a zalil je mlékem. Po několika lžících to však vzdal. Nemohl jíst, žaludek se mu chvěl nervozitou. Znovu pohlédl na hodinky, bylo čtvrt na devět. Přesně v půl se tu objeví Sandra v modrém pomačkaném nemocničním stejnokroji páchnoucím po starých nemocných lidech, které celou noc hlídala a obskakovala. Jednou jí řekl, že by bylo milosrdnější pustit těm starým troskám plyn. Za pět minut musí vypadnout. Co kdyby přišla o pár minut dřív, i když se to ještě nikdy nestalo. Postavil misku pod kohoutek, napustil ji vodou a zamířil na záchod. Dnes ráno už podruhé. Nervy pracovaly.

V osm dvaadvacet už byl na otevřené podestě. Krátce pohlédl do třicetimetrové hloubky, ještě tam bylo prázdno, ale za hodinku si už dole budou hrát děti. Většina obyvatel tohoto bloku brala sobotní ráno jako příležitost trochu si přispat, takže výtah přijel rychle a byl prázdný. Windsor Court, výškový dům, osmdesát domácností, všechny pečlivě střežící své soukromí za okny s hliníkovými rámy, kolem nichž v zimě profukuje. Některé s dětmi, jiné pouze ve dvou, jen málo z nich skuteční manželé. Nebylo to místo, kde by Petrie toužil žít, ale od té doby, co ztratil před rokem a půl práci v City, mu nic jiného nezbývalo. Živitelem jejich „rodiny“ teď byla Sandra. Vydělávala šestnáct tisícliber ročně, desetinu toho, co on, než ho Židé, kteří ho zaměstnávali, vykopli. Sandře nevadilo, že teď oba táhne finančně ona, alespoň to tvrdila, říkala, že se dali dohromady v dobách dobrých a musí to spolu zvládnout i v dobách zlých. Jenže jemu to vadilo, on s tím měl problémy. To, že se mu už nepodařilo sehnat další práci v City, podlomilo jeho sebedůvěru, bohužel ve všech aspektech jeho života. Sandra mu navrhovala, aby zkusil Viagru.

V domě bydlelo několik afro-karibských rodin a pár Asiatů, ale většina obyvatel byli bílí. Vystoupil z výtahu a rychle přešel otevřený dvůr. Ke své úlevě nikoho nepotkal. Na protější straně byla řada uzamykatelných garáží, kde měl auto. Dvanáct let starý escort. Garážová vrata se odklopila nahoru. Přesvědčil se, že na zadním sedadle stále leží igelitka z obchodního domu Tesco, spolu s baseballovou čepicí a tmavými brýlemi. Všechno si připravil včera večer potom, co Sandra odešla do práce. Nastartoval a vyjel ven, pak vystoupil a vrátil se, aby zavřel vrata. Nebylo tam sice co ukrást, ale určitě by dovnitř vlezl nějaký negr a vymočil se tam. Rozjel se směrem na západ a úzkostlivě dodržoval rychlostní limity. Dnes si nemohl dovolit, aby ho zastavil nějaký svědomitý polda nebo vložil jeho poznávací značku do jejich celonárodního počítačového systému. Jel napříč Londýnem, Angel, Euston, Baker Street, pak ven kolem Hangar Lane na A čtyřku a u památníku polským obětem války kousek od letiště v Northoltu doleva a dál přes střed Southallu. Měl pocit, že ho svědí kůže. Kam se podíval, všude samý Asiat. Muži s turbany, ženy od hlavy až k patě v syntetickém hedvábí. Cítil, že ventilací auta pronikají dovnitř pachy jídel na karí. Téměř ve všem, kromě jména, jiná země, část Anglie, která se díky těm zločincům ve vládě změnila v cizinu. Dohánělo ho k zuřivosti, když viděl, v jakém stavu tahle země je, na druhou stranu ho to utvrzovalo v přesvědčení, že to, k čemu se chystá, je dobrá věc. Zajel na parkoviště kousek od High Street, vzal si tmavé brýle a na hlavu narazil baseballovou čepici. Jeho vůdce mu v mailu, který dostal před týdnem, sdělil, že v tento historickýden povstanou odvážní lidé po celé Evropě v boji za své dědictví. Bude to den, kdy začne protiofenzíva, kdy ti, jímž tohle město patří, ho budou žádat zpět.

Vystoupil, zamkl auto a s igelitkou s nápisem Tesco v pravé ruce se vydal k tržišti. BRENTFORD, 9 HODIN 25 MINUT Pro Sama Packera to byla další zlá noc. Místo spánku ho neklidná mysl zásobovala útržkovitými vzpomínkami na smutný den před sedmadvaceti lety, kdy zemřel jeho otec. Stalo se to počátkem července roku 1971. Tehdy byl ještě malý kluk. Vracel se ze školy s hlavou plnou snů, co bude dělat o prázdninách, a když přišel domů, otec ležel na zemi s otevřenými ústy a skelným pohledem upřeným do prázdna. Do věčnosti. Pak se objevila ambulantní sestra a tlustými profesionálními prsty zatlačila mrtvému oči. Strnulá šedá tvář vypadala tak hrozně jinak než ta bezstarostně rozesmátá na černobílé svatební fotografii ve stříbrném rámu, postavená na krbové římse obývacího pokoje jejich domku ve Farehamu. Námořník v uniformě se svou rozpačitou nevěstou. Nakonec se Samovi podařilo vzpomínky vypnout a k ránu upadnout do lehkého spánku, z něhož ho chvíli po půl páté vytrhlo první jumbo dunící na obloze. Naštěstí ho únava znovu zmohla, takže vstal až pár minut po sedmé, osprchoval se, oblékl si světlé bavlněné kalhoty a košili s krátkými rukávy a posnídal v obývacím pokoji u stolku s deskou z kouřového skla trochu ovoce a míchaná vajíčka. Nenáviděl tuhle představu přepychu. To nebyl jeho styl. Po otcově smrti se cítil opuštěný, ponechaný na milost a nemilost zatrpklé matce a starší sestře, která opovrhovala kluky a jejíž postoj k němu se od té doby téměř nezměnil. A ji teď musel navštívit. Před pár minutami sestře zavolal, aby jí řekl, že má nějaké jednání v Portsmouthu a že se možná zastaví. Čistě náhodou. Nezmínil se jediným slovem proč. Ctil zásadu, že nepřipraveného nepřítele lze lehčeji udolat. Sbalil si věci na noc, protože si nebyl jistý, kam ho jeho výprava do minulosti zavede, a už se chystal vyrazit do Hampshiru, když zadrnčel telefon.

„Ano?“

„No fajn. Vidím, že už jsi zpátky,“ ozval se silný, žoviálně znějící ženský hlas. Okamžitě poznal, komu patří.

„Steph! Jak se máš?“

Stephanie Watsonová, šéfinspektorka zvláštního oddělení státní tajné policie, žena, která si k němu vytvořila tak blízký vztah, jako v této době žádná jiná, ovšem bez jakéhokoliv fyzického kontaktu.

„Díky. Samozřejmě výborně, jak jinak?“ odpověděla s přehnanou veselostí. „Chci se tě zeptat, jestli bys neměl chuť na tenis. Gerry je už pár dní pryč a zmáhá mě pocit samoty.“ Gerry byl muž, jehož hlavu před několika měsíci strčila do svého manželského chomoutu.

„Bože Steph! Za normálních okolností bych si dal samozřejmě říct a s potěšením tě prohnal po kurtu, ale nejde to. Už něco mám.“

„Něco podle svého gusta? V sukních?“

„Bohužel ne. Rodinné problémy.“

„Ach to tě lituju.“

„Zase tak moc není třeba. Možná to nic nebude, ale musím si jisté věci vyjasnit.“

„To zní zajímavě,“ řekla. Byla natolik chytrá, že se z něho nepokoušela páčit podrobnosti.

„Co tak ke konci týdne?“ zkoušel Sam. „Nebo že bychom zašli někam na oběd?“

„Ty žertuješ! Poslední dobou nemám čas ani na sendvič. Ale takhle večer na karí, to by šlo. Co tak někdy ve středu?“

„Chceš říct, že ti dal Gerry volno?“

„Vždyť jsem ti to hned hlásila, že je pryč.“ Řekla to tak, že Sam začal uvažovat, co to „pryč“ vlastně

znamená, jestli od ní Gerry náhodou neodešel.

„S tím karí je to dobrý nápad,“ řekl. „Zavolám ti.“

„Budu se těšit. Třeba se mi podaří pozvat tě na vindalú.“

„Ne, to nemáš šanci,“ zabručel. „Víš přece, jak to se mnou je. Rozžhavená řitní dírka snižuje mé šance u chlapců.“ Stephanie se zasmála. „Bože, ty jsi tak nechutný, že bys klidně mohl být polda. Takže za dva dny zavolej.“

„Zavolám. Měj se.“ Sam věděl, že Stephanie je v mnoha ohledech přesně ten druh ženy, která by mu jako partnerka vyhovovala. Byla chytrá, duchaplná a vyrovnaná. Způsobem myšlení a názory si dokonale rozuměli, ale fyzicky, to už bylo jiné. Stephanie patřila k ženám, kterým se říká „kus“, přičemž Sam dával přednost spíš dívčím typům. Její nový muž byl důstojníkem policejního oddílu rychlé reakce a na ni měl ty správné proporce, bez centimetru sto devadesát, postava barového vyhazovače. Sam sebral ze stolu mobil a náprsní tašku, provedl obvyklou bezpečnostní kontrolu, a když shledal všechno v pořádku, vyšel z bytu. V podzemní garáži si všiml, že několik světel nesvítí a mezi řadami vozů, většinou německé výroby, se vytvářejí stíny. Řekl si, že musí správci připomenout, aby spálené žárovky vyměnil, pak vyjel na rampu a přes Kew Bridge zamířil na dálnici M 3. Neměl na dnešní den žádný jasný plán, věděl jen, že musí navštívit sestru. Beryl byla provdaná za mořského přírodovědce a spořádaně usazená na venkově kousek od Portsmouthu, u ní měly být veškeré otcovy písemnosti. V každém případě ho čekalo setkání, na které se vůbec netěšil. První po matčině smrti před pěti lety. Doprava byla hustá, rodiny mířily k pobřeží, aby využily jednoho z mála slunečných víkendů v letošním chladném a deštivém létě. Konečně vyjel z dálnice na silnici směrem do údolí Meon, která procházela hampshirskou krajinou mezi lány polehlého obilí a parky s bohatou zelení, situovanými kolem starých panských sídel.

V roce, kdy se Sam narodil, sloužil jeho otec na ponorce třídy Porpoise s dieselovým pohonem. Její domovský přístav byl v Gosportu. Otec býval celé měsíce na moři a příchod svého syna na svět samozřejmě zmeškal, což mu jeho žena nikdy neodpustila. Tehdy bydleli v menším městečku jménem Fareham, do něhož se teď pomalu ale jistě přeléval přelidněný Portsmouth. Sam se zprvu proplétal ulicemi bez problémů, jako by byl řízen autopilotem. Když však vjel do čtvrti, v níž vyrůstal, najednou mu připadalo všechno změněné a cizí, a aby poznal svůj rodný dům, musel začít sledovat čísla. Bylo zvláštní ocitnout se tu znovu. Všechno mu připadalo menší, než si pamatoval. Když hleděl na okno své někdejší ložnice, téměř se zachvěl při vzpomínce na chladnou atmosféru, která u nich doma panovala, pokud tam zrovna nebyl otec.

Nebyl si jistý, co čekal, že tu najde. Viděl v zahradě dnešní obyvatele domu, ale ti nepocházeli z jeho dob. Všichni vypadali tak mladě, spíš mu připomínali teenagery, třebaže se kolem nich batolilo malé dítě. Samova matka, jedna z posledních své generace, která odtud odešla, se před deseti lety přestěhovala ke své sestře do Southsea. Sam si uvědomil, že tu pro něho není nic k vidění, a jestliže je, netouží se na to dívat.

Znovu nastartoval a rozjel se pryč. Pokračoval po A 32 na sever, až se po několika kilometrech dostal na kopec, z něhož už bylo vidět Portsmouth. Manžel jeho sestry pracoval ve výzkumném středisku ministerstva námořnictví v budově posazené na větrném skalním ostrohu nad mořem jako orlí hnízdo.

Sam se s ním setkal jen párkrát. Byl to takový tichý klidný typ a Beryl ho oddaně milovala.

Beryl byla o čtyři roky starší než Sam a žila s Jimem a dvěma dcerami v moderním domku z tmavých cihel. Cestou k němu Sam míjel vily, před nimiž stály na přepravních podvozcích rychlé motorové čluny, ale také dětské tříkolky. Před číslem 12 na Magnolia Close leželo na trávníku kolo a příjezdovou cestu blokoval koš plný posekaného plevele. Přední dveře domu byly otevřené. Sam vypnul motor a vystoupil.

Právě obcházel koš, když se ve vchodu objevil muž se zahradními rukavicemi na rukou.

„Bože, to jsou k nám hosti!“ zvolal Jim.

Berylin manžel byl menší než Sam. Řídnoucí vlasy měl sčesané dozadu a na úzkém nose mu seděly brýle v kovových obroučkách. Oblečené měl staré manšestráky a modrou kostkovanou košili.

„Ahoj, Jime.“

„Ahoj, Same. Rád tě vidím.“ Jim Butterworth si stáhl rukavice a podal mu ruku. Mluvil s lehkým hampshirským akcentem. „Kde se tu tak najednou bereš?“

„Beryl ti neřekla, že jsem volal?“

„Ne. Asi zapomněla,“ poznamenal shovívavě.

„Něco jsem zařizoval v Portsmouthu, tak jsem si řekl, že se zastavím. To víš, času je jinak málo…“

„Samozřejmě. Jak se ti daří?“

„Jde to. Nestěžuju si. A ty?“

„Však to znáš, člověk se musí snažit, aby se udržel. Ale pojď dál.“

Ze vstupní haly vyšla Beryl. Přibrala, ale na změkčení strhaného a věčně odmítavého výrazu, který zdědila po matce, to nestačilo. Byla v zelených kraťasech. Za mlada měla docela pěkné nohy, ale teď ztratily tvar a získaly těstovitou konzistenci.

„Tak jsi tady?“ řekla bez nadšení.

Ani se nepokusili formálně se obejmout a zamířili do kuchyně. Zavolali obě dívky, aby se pozdravily se

strýcem, kterého sotva znaly. Pěkné holky, pomyslel si Sam. Jedné bylo dvanáct, druhé čtrnáct. Zvědavě si ho prohlížely, i když na nich bylo vidět, že by si raději šly po svých. „Pořád nemáš ve vleku žádnou ženskou?“ zeptala se Beryl a teatrálně natáhla krk ke dveřím, jako že ji vyhlíží. „Ale na svatbu bys nás snad pozval…“

„Určitě, kdyby mi nějaká hrozila. Ne, jsem pořád starý mládenec.“

Sam nestál o to, aby zkoumali jeho život. Přijel sem pouze z jediného důvodu.

„Takže… čemu děkujeme za to, že jsi nás poctil návštěvou?“ zeptala se Beryl, když už nevěděla, co říct dál. Složila ruce na svá těstovitá stehna. Měla stejné tuhé vlasy jako Sam, ale ostříhané nakrátko ve stylu

čajové panenky.

„Už jsem ti to řekl v telefonu, měl jsem v Portsmouthu něco k vyřizování, tak jsem si myslel, že bych se mohl zastavit,“ vysvětloval Sam rozpačitě. Nemohl o tom začít před jejich dcerami.

„To nemyslíš vážně,“ řekla. Vstala, aby postavila vodu na kávu. „To přece není tvůj styl. Předpokládám, že

si dáš kávu, když už jsi tady.“

„Jistě. Díky.“

Dívky to vzaly jako pokyn, že mohou zmizet, a ochotně se podle toho zařídily. Sam se na ně usmál.

„Takže… jak to s tebou je?“ zeptala se Beryl, když se vrátila od sporáku.

„Říkám, nestěžuju si. Jde to.“ „Pořád se motáš kolem těch tajných záležitostí, o kterých se nesmí mluvit?“ Snažila se, aby to vyznělo jako bezvýznamná poznámka, ale Sam dobře věděl, že na jeho zaměstnání pohlíží s úctou poznamenanou strachem, jaký mívají lidé ze všeho neznámého.

„Pořád.“

„Hodně se nacestuješ, co?“ vmísil se do rozhovoru Jim.

„Občas.“

„Taky bych si dal někdy říct.“

Beryl postavila na kuchyňský stůl misky s vaječným krémem a všichni tři se sesedli kolem. Chvíli bylo

ticho.

„No tak, Same,“ prolomila mlčení Beryl. „Už se konečně vymáčkni.“ Oba na něho upírali napjaté pohledy, jako by nepochybovali, že teď musí přijít něco závažného.

„Potřeboval bych zjistit něco kolem našeho otce.“

Beryl na něho zírala. „Kolem našeho otce? Ale vždyť už je skoro třicet let po smrti, proboha.“

Sam vstal, otevřel kuchyňské dveře a podíval se, zda nejsou dívky v doslechu. Pak je zase zavřel.

„Je to hrozně divné,“ řekl a znovu si sedl ke stolu. Ztišil hlas. „Byl to pro mě šok. Musím dodat, že je to vysoce důvěrná záležitost.

V žádném případě nic takového, o čem by se dalo mluvit před dětmi nebo přáteli.“

„Same, přestaň mluvit v hádankách. Co se stalo?“

„Dobrá… Rusové tvrdí, že pro ně pracoval. Jako špión.“

Oběma poklesly brady a zírali na něho vyvalenýma očima. Ani jeden se nezmohl na slovo.

„Jakýsi bývalý sovětský zpravodajský důstojník emigroval do Spojených států a vytasil se tam se seznamem lidí, které se jim kolem sedmdesátého roku podařilo získat ke spolupráci,“ řekl Sam. „A mezi

nimi je otcovo jméno.“

Beryl si zakryla ústa dlaní. První se ozval Jim.

„Pane na nebi…“

„Ne,“ ozvala se Beryl a zavrtěla hlavou. „To není možné. Někdo se musel splést. Musel…“ „Ať byl otec nevím co, nebyl špión,“ pokračovala ztěžka. Bylo zřejmé, že je opravdu šokovaná. „Vždyť pro to své námořnictvo žil. Stavěl ho nad všechno ostatní, zvlášť nad tu svou pitomou rodinu.“ V jejím hlase sílil rozčilený tón. „Byl furt na moři. Když se vrátil, pohladil po hlavě svého milovaného chlapečka, zatímco na svou ženu a dceru se málem ani nepodíval. Pak se vyspal s několika cizíma ženskýma a znovu šel na moře.“ Sam zavřel oči. Tohle už znal, to všechno už od své sestry slyšel. „Opakuješ jen to, co do tebe pořád dokola hustila matka.“

„Hustila… A řekni, kdy lhala?“

Sam zaúpěl, i když navenek nevydal ani hlásku. V tomto stylu se odehrávaly všechny jeho rozhovory s

Beryl. Všechny.

„Dobrá… Ale ať dělal při svých návratech z moře, co dělal, nebyl špión a já to hodlám dokázat,“ řekl pevně. Umiňoval si, že se nenechá odvést tam, kam nechtěl.

„Souhlasím,“ řekl Jim se svraštělým obočím. „Ale jak? Jak to chceš dokázat?“

„To ještě nevím.“

Beryl naskákaly na tváři rudé skvrny a v očích jí svítil hněv. „To je k neuvěření!“ zasyčela.

„Ani já tomu nevěřím,“ řekl Sam.

„Ne!“ zaječela. „Tobě, Same! Tobě nevěřím. Nechápu, jak tady můžeš tak sedět a říkat, že o tom jeho děvkaření opakuju jen to, co do mě hustila matka.“

Jim zakoulel očima a přejel si rukou po tváři.

„Nechápeš, o co tu jde, Beryl,“ uklidňoval ji Sam.

„Ale chápu, dobře chápu. Byl to normální smilník a ty se ho ještě i teď zastáváš. O tohle tu jde!“

„S tím smilníkem jsi to trochu přehnala, Beryl. Ale čert to vem. Problém je v něčem jiném, obvinili ho ze špionáže. Kvůli tomu tady jsem, na ničemu jiném nezáleží.“

„Ale ano, záleží. S tebou je potíž v tom, že jsi úplně stejný jako on,“ kontrovala. „Jedna žena v životě, to

bylo pro tebe vždycky málo, to ti nikdy nestačilo, že jo?“

„Panebože…“ Jimův bolestný výraz jasně říkal, že podobných výlevů už slyšel nepočítaně.

„Poslyš, moje ženy nech klidně na pokoji,“ zabručel Sam podrážděně. „Přijel jsem, abych vás varoval.“

Cítil hroznou touhu zvednout se a vypadnout odsud. „Je možné, že to pronikne do tisku a vrhnou se na vás novináři. Jestli to tak dopadne, neříkejte nikomu nic o tom, co dělám, rozumíte? Kdyby se na to někdo

ptal, řekněte, že se zabývám nějakou obchodní činností. Import, export.“

„Samozřejmě, Same,“ ujišťoval ho Jim. „Neměj strach. Víme, co a jak.“

Sam se zhluboka nadechl. „Ale je tu ještě jeden důvod, kvůli kterému jsem přijel.“

„Jasně. Vím jaký,“ řekla Beryl a pohrdavě odfrkla.

„Měla bys tu mít nějaké jeho věci. Krabici s jeho dokumenty, byl v ní pas, služební papíry, řidičský průkaz a podobně.“

„Všechno je dávno pryč,“ vyštěkla Beryl rudá vztekem.

Její manžel se k ní obrátil. „Ale není to…?“

„Ne! Říkám, že je to pryč,“ vyštěkla znovu. „Co s tím? Matka to měla pod postelí, když jsme ji stěhovali k sestře. Bůh ví, proč na tom lpěla, když ho tak hrozně nenáviděla.“

„Pokud vím, po její smrti sis všechny tyhle věci vzala ty,“ připomenul jí Sam. „Kdy jsi je vyhodila, Beryl?“

Cítil, že začíná ztrácet trpělivost.

„Už nevím,“ odpověděla suše. „Občas děláme úklid a zbytečnosti vyhazujeme. Ve většině rodin se to tak dělá.“

Schválně zdůraznila slovo rodin, aby poukázala na nenormálnost jeho stavu.

„Ta krabice bylo jediné, co po něm zbylo,“ vyrazil ze sebe vztekle Sam.

Jim začal vstávat. „Poslyšte, mám dojem, že…“

Beryl se ho pokusila rázným gestem zarazit, ale on pokračoval.

„Sakra vím jistě, že ta krabice je na půdě,“ prohlásil.

„Pak jsi ji tam musel dát ty,“ zaškaredila se na něho Beryl. „Protože já jsem to stoprocentně nebyla.“

„Je to možné,“ zabručel Jim.

Beryl si měřila Sama nenávistným pohledem. „Jsi zrovna tak odporný jako on. A zvlášť s tou svou vousatou bradou. Jak dlouho to máš… tu hrůzu?“ „Už pár let.“ Zvláštní, úplně zapomněl, že jeho otec měl taky vous. Na svatební fotografii byl však hladce oholený.

„Jo, a tohle je taky typické,“ začala Beryl další tirádu. Její hlas už opět stoupal do ječivých poloh. „To jakses tu objevil. Jenom když něco potřebuješ. Ne nás navštívit. Ne že by tě zajímalo, jak se mají tvoje neteře. Přesně jako on, otec. Prvotřídní parchant to byl, to ti řeknu na rovinu.“

Její manžel si povzdechl. „Už toho proboha nechte.“

Sam najednou zchladl. Sestřina zloba a zatrpklost ho vylekala. Uvědomil si, že tohle není normální. Její chování prozrazovalo známky duševní lability. Nahoře bouchly dveře, jejich dcery se zřejmě zavíraly, aby nemusely poslouchat matčin ječivý hlas. Že by už na to byly alergické? Na hádky a křik?

Beryl se zalily oči slzami. Jim ji vzal kolem ramen a jemně jí kolébal, zatímco vrhal na Sama omluvné grimasy. „No tak, miláčku…,“ chlácholil ji.

„Dej mu tu pitomou krabici, proboha, a pak ať jde,“ řekla Beryl zajíkavě.

Jim vstal a pokynul Samovi, aby šel za ním. Na horní podestě vzal jakýsi hák na tyči a stáhl jím dolů žebřík ukrytý v průlezu na půdu.

„Počkej chvíli,“ řekl a podal Samovi hák. „Podrž to, prosím tě.“

Vylezl po žebříku, kamsi se natáhl a rozsvítil. Pak se průlezem vysoukal až na půdu, zmizel a po chvíli se znovu objevil s kovovou krabicí na dokumenty. Obrátil ji dolů tak, aby Sam viděl iniciály na víku. T. P. P.,

Trevor Patrick Packer.

Sam vylezl po několika stupních a vzal ji od něj. V zámku byl klíček, ale nešlo jím otočit.

„Kápnu na to olej,“ řekl Jim. Opatrně slezl dolů. Oprášil si ruce a opět vysunul žebřík nahoru. „Mám ho v

garáži.“

Sam ho následoval dolů. Krátce pohlédl do kuchyně, dveře do zadní zahrady byly otevřené.

„Tudy,“ ukázal Jim a vedl ho ven předními dveřmi. Vyklopil garážová vrata a začal něco hledat v polici na nářadí vedle malého zeleného roveru, který tam stál. Po chvíli si vzal od Sama skříňku, nakapal do dírky olej a zkoušel otočit klíčem, dokud se mechanismus neuvolnil.

„A je to,“ řekl a podal skříňku Samovi.

Sam odklopil víko a zkontroloval, že tam jsou dokumenty, na které si vzpomínal.

„Díky, Jime.“

Švagr ho vzal za paži a vedl ho k mondeu.

„Asi bude lepší, když pojedeš,“ zamumlal. „Víš, že se léčí, ne?“

„Nevím. A na co?“

„Cosi s psychikou… Však jsi to viděl. Chodí na konzultace a tak.“

„Vážně? A z čeho to proboha má?“

Jim pokrčil rameny a dlouze si povzdechl. „Nevím. Zřejmě to nějak souvisí s vaším otcem.“

„Ale jak?“

Jim mu stiskl paži a znovu ho postrčil k autu. „Bůh ví! Prostě se jí v hlavě usadila utkvělá představa, že všichni muži mají v sobě cosi z šelmy. Něco, co je nutí oplodňovat každou ženu, na kterou narazí. I o mně si to myslí!“ dodal a hořce se usmál. „Ironie, co? Která jiná žena by měla zájem o Jima Butterwortha kromě tvé sestry Beryl?“

Došli k autu. Jim mu podal ruku.

„Bye, Same.“

„Díky za pomoc, Jime.“

Berylin manžel se sklonil ke koši s trávou. „Měj se,“ zavolal s hlavou dolů, aby se nemusel setkat se Samovým pohledem.

Sam ho sledoval, jak vešel do domu a zavřel za sebou dveře. Teprve pak nasedl a pomalu se rozjel pryč.

Asi míli za osadou uviděl odstavnou plochu při krajnici a zastavil. Chvíli pozoroval obilný kombajn na nedalekém poli. Zjistil, že ho uklidňuje sledovat jeho rovnoměrný neúnavný pohyb.

Pak náhle zakroutil hlavou jako pes. Opravdu byl jeho otec takový sexuální dravec, jak se ho snaží líčit Beryl? Nebo pouze obyčejný muž, který měl smysl pro ženskou krásu, ale bohužel žil s frigidní ženou?

Nevěděl. A v tom byla ta potíž. Věděl tak málo o muži, jehož geny v sobě nosil. Neměl tušení, zda měl

zakódované sklony být smilníkem. Nebo špiónem.

Skříňka na dokumenty ležela na vedlejším sedadle. Natáhl se k ní a otevřel ji. Nahoře byl otcův služební záznam. Do námořnictva vstoupil v roce 1949 a zemřel ve službě v roce 1971. Dál byl uveden seznam plavidel, na nichž sloužil. Záznam o životě jednoho člověka, o jeho nejlepších letech. Končil u HMS Retribution, ponorky s domovským přístavem ve Faslane. Hrábl hlouběji a vytáhl deník. Na deskách byl letopočet 1942. Sam svraštil obočí. Tenkrát přece bylo otci teprve jedenáct. Otevřel ho a zjistil, že je to deník jeho dědečka, také námořníka sloužícího na ponorce. Rychle jej prolistoval a sem tam přečetl pár vět. Dědeček v deníku popisoval dlouhé a nudné hlídkové plavby během války. Sem tam se objevovaly přezdívky kamarádů, členů posádky, Králík, Tygr, Chips a Taff… Sam si vzpomínal, že o dva roky později najela ponorka na hlubinnou pumu a dědeček skončil v péči ryb.

Ponorky a muži, kteří na nich žili a umírali. Dědeček i otec to měli v krvi. Jak to, že on z jejich řady

vystoupil, že je zradil?

Probíral se dalšími dokumenty. Chvíli se díval na fotografie na dvou pasech. Tatáž odhodlaná brada,

jakou měl on, tytéž zahloubané oči. Pak našel v rohu skříňky něco, co ho překvapilo, dva lístky na trajektze zálivu Wemyss do městečka Rothesay na ostrově Bute. Datum na razítku 21. května 1971, šesttýdnů před otcovou smrtí. Kdo ho tenkrát doprovázel? Jeho žena to určitě nebyla. Sam si vzpomínal, jak mu matka mnohokrát říkala, že tam na severu nikdy nebyla. Říkala to se zvláštní hrdostí, jako by pouhá návštěva míst, z nichž vyplouvaly na moře ty zatracené ponorky jejího manžela, byla výrazem toho, že se podvoluje jeho vůli. Dva lístky, které si chtěl otec uchovat kvůli vzpomínkám na něco, co s nimi souviselo, vzpomínkám na rok, kdy ho ruská vojenská zpravodajská služba zařadila na seznam svých zahraničních agentů. Jsou ty lístky důležité? Vypovídají o něčem významném? V každém případě to bylo jediné, čeho se mohl chytit.

Podíval se na hodiny na palubní desce, zbývala pouhá půlminuta do dvanácti. Zapnul rádio, aby si poslechl zprávy. Chtěl vědět, jestli už do médií neproniklo něco o jeho otci. Hlasatel četl hlavní zprávy dne. Všechno se točilo kolem výbuchu amatérské nálože v Southallu. Šestnáct vážně zraněných, jeden starší Ind, příslušník sekty sikhů, zemřel na následky selhání srdce. „Bastardi!“ zasyčel Sam. Nenáviděl teroristy. Steph mu řekla, že ve všech hlavních extremistických ultrapravičáckých skupinách má policie své lidi. Ani si prý neuprdnou, aby o tom zvláštní oddělení nevědělo. Takže to byl zřejmě nějaký samotář. Takoví se těžko chytají. Vyslechl zprávy až dokonce, ale o žádné špionážní aféře v nich nic nebylo. Opět pohlédl na lístky ze skotského trajektu, pak vytáhl z kapsy na dveřích autoatlas a našel si ostrov Bute u ústí řeky Clyde. Terminál trajektu v zátoce Wemyss byl na ayrshirském pobřeží asi hodinu cesty na západ od Glasgowa. Uvažoval, že jízda autem do Skotska by mu zabrala celý zbytek dne. To už by bylo rozumnější tam zaletět. Začal počítat, kdy by se tam mohl dostat. Pak zacvrlikal mobil.

„Ano?“

„To je Simon Foster?“

Strnul. Jeho krycí jméno, které použil pouze v jednáních s Harrym Jackmanem. Byla to žena, hlas nepoznával.

„Kdo volá?“

„Julie. Julie Jackmanová.“ Její hlas byl podivně chraptivý. Z nervozity, uvažoval Sam.

„Hello.“

„Asi jste překvapený, že vám volám.“

„Přiznám se, že ano. Kde jste k tomu číslu přišla?“

„Nebudete mi věřit, ale absolutně náhodou. Když jste mi včera půjčil váš telefon, chtěla jsem ho vypnout, ale omylem jsem stiskla jiné tlačítko a na displeji se objevilo číslo. Mám na čísla skvělou paměť, takže mi

to stačilo.“

Absolutně náhodou… Sam v podobné náhody nevěřil. V každém případě udělal kiks, bezpečnostní

lapsus.

„Okay,“ řekl váhavě. „Takže co pro vás mohu udělat?“

„Volám spíš proto, že pro vás možná mohu něco udělat já. Přišel mi dopis. Myslela jsem, že vás to bude

zajímat.“

„Dopis? Od vašeho otce?“ Zrychlil se mu tep.

„Ano. Přišel dnes ráno sem do Woodbridge. A píše se v něm o červené rtuti.“ „Ví o tom…“ Snažil se potlačit vzrušení. „Volala jste taky Denise Corbyové?“

„Ne.“

„Myslím, že byste to měla udělat.“

„Ani mě nenapadne. Mám té ženské plné zuby. Chovala se včera jako gestapo. Vám ten dopis ukážu, to mi nic nedělá, a prosím vás, přestaňte na mě hrát tu habaďůru, že spolu nepracujete.“

„Včera jsem ji viděl poprvé v životě,“ odpověděl zcela upřímně.

„No dobrá… V každém případě už nechci, aby na mě znovu zkoušela ty své způsoby.“

Sam věděl, že Corbyová spustí povyk, jestli zjistí, že jednal na vlastní pěst. A když se teď vrátí do Londýna, aby se podíval na Jackmanův dopis, bude muset vyšetřování minulosti svého otce odložit.

Jenže ten dopis, hrozně se chtěl dovědět, co v něm je. Navíc by měl znovu možnost vidět Julii Jackmanovou, a tomu se také těžko odolávalo.

„Kde teď jste?“ zeptal se.

„Ve Woodbridge.“

„Můžete ten dopis přivézt do Londýna?“

„Ne. Slíbila jsem Liamovi, že s ním odpoledne zajedu na pobřeží.“

„Ten dopis může být velmi důležitý, Julie.“

„Liam je taky důležitý.“

Sam znovu pohlédl na hodiny na palubní desce. Bylo čtvrt na jednu. „Dobře. Kolem čtvrté budu u vás.“

„Můžeme se domluvit na šest hodin? Dřív se nevrátím.“

Málem zaklel. Národní zpravodajský aparát musí počkat, až si sedmiletý kluk postaví hrad z písku.

„Dobře,“ souhlasil neochotně. „Tak v šest. Jsme domluveni.“

„Ale přijedete sám, slibujete?“

„Ano, sám. Ještě jednu otázku, píše se v tom dopise i o něčem jiném?“

Jako třeba o zpackaném puči v Bodanze.

„Ne…,“ odpověděla váhavě. „Vážně ne. Jen o té červené rtuti.“

Sam pocítil úlevu. „Dobře, tak v šest.“

Vypnul mobil a chvíli civěl před sebe. Ten hovor ho pořádně vyvedl z míry. I kdyby přijal její dosti nepravděpodobné vysvětlení toho, jak se dověděla jeho číslo, bylo tu ještě něco jiného.

Přestože včera úzkostlivě zachovával anonymitu, ta hromská dívka znala jeho krycí jméno.

6. KAPITOLA

Pár minut před šestou zastavil před dílnou na opravu plachetnic u řeky ve Woodbridge, přebudovanou na obytný objekt. Mezi shluky mraků prorážely pruhy pozdního slunce a zbarvovaly tmavě červené cihlové zdi a šedivé břidlicové střechy přece jen teplejšími odstíny. Na příjezdové štěrkované cestě stály vedle sebe jako dekorace dva range rovery model S-Reg a BMW s odklápěcí střechou. Zaťukal na mosazné klepátko bytu v přízemí. Po chvíli mu otevřela Maeve Jackmanová. Sam se náhle cítil jako trudovitý mladík na své první schůzce. „Nečekala jsem, že se tu objevíte znovu tak brzy,“ řekla v opatrném přivítání. „Julie se ještě nevrátila, ale

pojďte dál.“

„Díky, paní Jackmanová.“

„Maeve. Klidně mi říkejte Maeve.“ Měla světlé bavlněné kalhoty a šedé tričko s nápisem DEJTE SESTRÁM, CO JIM PATŘÍ a mluvila s lehkým jihoirským akcentem. „Ještě jsou na pobřeží, ale už tu musí každou chvíli být. Nedáte si šálek čaje?“ Prohlédla si ho do hlavy až k patě, jako by se snažila z jeho zevnějšku vyčíst, co pije. „Nebo třeba nějakou Liamovu zázvorovou limonádu? Pivo bohužel nemám.“ „Jestli mohu prosit, tak trochu čaje.“ Nepříjemný pocit, že je mu devatenáct, přetrvával, „maminka“ si ho obhlíží, zatímco si dceruška upravuje účes.

Přízemí bylo koncipované jako otevřený obytný prostor. Byl tu kout s dětskými hračkami a čistá

uspořádaná kuchyňka s dřevěným pracovním stolem a širokou digestoří z nerez oceli nad sporákem.

„Máte pěkné bydlení,“ poznamenal Sam.

„Ach ano, nestěžuju si. V každém případě lepší než to, kde jsem bydlela předtím, i když zase postrádám

své staré sousedy. Tady není většinu času s kým promluvit.“

„To vám koupil Harry?“

„Ano. Víte, Simone, můj bývalý manžel byl mizera, ale svým způsobem se o nás postaral, to se musí

nechat.“ Sam sebou téměř trhl, když uslyšel, že už i Juliina matka používá jeho krycí jméno. „Julie a já tu

můžeme žít, jak dlouho se nám zachce, a po nás to připadne Liamovi,“ pokračovala. „Harry řekl, že je to

dobrá investice, a určitě měl pravdu. Peníze byly snad jediný aspekt lidských vztahů, kterému rozuměl.“

„Tomu věřím.“

Větší část venkovní stěny tvořilo okno a skleněné posuvné dveře, za nimiž byl vidět trávník, který se táhl

až k samému břehu řeky. Sam přistoupil blíž, aby se podíval ven.

„Ten pozemek je obecní,“ ozvala se Maeve Jackmanová za ním. „Nemusíme se o nic starat. Platíme jen

za užívání, trávu seká někdo od obce. V minulém bydlišti jsme si to museli dělat sami.“

Podél břehů zářily v podvečerním slunci olivově zelené plochy sadů a na řece se pomalu proti proudu

posouvalo několik veslic.

„Je to opravdu pěkné místo, zvlášť pro toho, kdo fandí veslování nebo má člun,“ pokračovala Maeve v

konverzaci. „Jenže já na lodě moc nejsem. Ráda se na ně dívám, ale raději ze břehu.“

Vrátila se do kuchyňky a opřela se o pracovní stůl, jako by chtěla bránit své teritorium. Když se k ní Sam

obrátil, viděl, že se opět tváří ostražitě. Zřejmě byla za mlada stejně štíhlá jako její dcera, ale teď už byly

její tvary kypřejší a tělo ztratilo formu. Konvice za jejími zády začala pískat. Sam si všiml, že hodiny na

stěně ukazují pět minut po šesté. Začínalo ho znervózňovat, že tu Julie stále není.

„Jsem tu kvůli tomu Harryho dopisu, Maeve,“ řekl najednou. „Nemáte ho tu někde, že?“

„Ne,“ odpověděla bez zaváhání. „Julie ho někam schovala, do bezpečí. Chtěla vám ho ukázat sama.

Musí se každou chvíli vrátit.“

Otočila se, aby udělala čaj, a Sam se posadil na květovanou pohovku. Celá místnost byla světlá a

vzdušná. Na polici bylo pár knih, soudě podle velikosti většinou dětských, a na televizoru stál papírový

rámeček s barevnou fotografií, na níž byl jakýsi chlapec, nepochybně Liam.

„Šikovný klouček,“ poznamenal Sam, když Maeve položila na malý stolek podnos s čajem a posadila se

proti němu.

„Že?“ souhlasila živě. „Je sice trochu číslo, ale děláme pro něho, co se dá, i když tu není žádný muž.“

Nalila čaj ze stříbrné konvice do šálků z kostního porcelánu. „Naštěstí se o něho starají dvě ženy, které už

jsou na takovou situaci zvyklé.“

„Liamův otec je…?“

„Brendan. Další mizera, který není k ničemu.“ Opovržlivě svraštila obočí. „Nechal ji. Už dávno. A nedivila

bych se, kdyby si od té doby několikrát změnil jméno. Cukr?“

„Ne, díky.“

„Říkám, byl to mizera, nespolehlivý floutek. Nejhorší sorta Ira, a to už něco znamená, když to říkám já,

věřte mi. Já z Irska pocházím, tak to musím vědět.“

„Posílá Julii na Liama nějaké peníze?“

„To jste myslel jako vtip? V den, kdy mu řekla, že s ním čeká dítě, zmizel. Vypařil se jako pára nad

hrncem. Od té doby jsme o něm neslyšely.“

„To muselo Julií otřást.“

„Nebyla to pro ni vůbec příjemná doba, Simone, to si dovedete představit.“ Pozorovala, jak usrkává čaj.

„Jste ženatý?“

„Ne. Žádná žena mě nechce.“

Ze slušnosti se zasmála. „Tomu nevěřím. Určitě máte své důvody, proč zůstáváte svobodný.“

Sam pohlédl na hodinky. Deset minut po šesté.

„Nedělejte si starosti, určitě už brzy přijde. Liam je zvyklý v tuto dobu na čaj. Přejte té holce trochu

odpočinku. Víte, život jí zatím moc dobrého nepřinesl.“

„Máte pravdu,“ řekl. Snažil se zkrotit svou netrpělivost. Nakonec na pár minutách nezáleží.

Maeve Jackmanová se naklonila dopředu a pokračovala tišším hlasem, třebaže byli v místnosti sami.

„Mezi námi, zatím každý muž, kterého měla, ji zradil. Nikdy se nemohla o žádného opřít, to je její

problém.

Soudí je příliš přísně, víte, co myslím, ne? Podle mě je to všechno tím, že od nás Harry odešel, když bylaještě dítě, i když ona to nepřizná. Vždycky tvrdila, že jí na jejím otci nezáleží, ale kdykoliv se uráčil přijetna návštěvu, nehnula se od něho. Poslechla by ho, kdyby řekl nevím co.“

Sam přikývl. Dovedl si představit, jak Julie jako dítě vyhledávala otcovo uznání. „Takže Harryho smrt ji

musela…“

„Ano, zasáhlo ji to víc, než je ochotná přiznat. Řeknu vám, že byla rozhodnuta tu dálku na jeho pohřeb

letět, ale jen za podmínky, že s ní poletím i já. A to zase nešlo. Někdo tu musel zůstat a starat se o Liama.

Navíc já už k tomu člověku nic necítím.“

„Jistě, to chápu,“ zamumlal Sam.

„Víte, Simone, Julie si užila těch horších stránek života víc, než je zdrávo. Spadla do toho už na

univerzitě. Popíjení, kluby a tohle všechno… A pak ty drogy. V tu dobu začala chodit s Brendanem. Byl to

diskžokej. Pěkný mladík, ale myslel si, že je mistr světa. Všichni ostatní byli pro něho blbci. A pak přišlo

dítě a Julie musela nechat studia, v té době byla opravdu na dně. Tenkrát se celé měsíce neukázala,

dokonce jsem ani nevěděla, že je těhotná. Pak se jednoho dne najednou objevila, bledá jako duch s

třítýdenním drobkem v náruči. Oba s abstinenčními příznaky.“

„Jak to myslíte?“ pohlédl na ni Sam se zdviženým obočím.

„Normálně. Julie byla závislá na heroinu.“

„Opravdu? To bych nikdy neřekl.“

„Ted už je z toho venku, díky bohu. Ale nějakou dobu to trvalo. A musím přiznat, že jí pomohl i Harry.

Když se dověděl, v jakém je stavu, navíc s nově narozeným dítětem, sedl do prvního letadla a byl tady.

Vyčítal si, že jí nebyl nablízku, když ho potřebovala.“

„Takže tu nějakou dobu zůstal?“

„Ale ne. Tvrdil, že to nejde, že musí dohlížet na své obchody. Ale potom často volal. A zařídil jí léčbu na

klinice, léčbu té drogové závislosti. Nakonec ji přesvědčil, aby se vrátila na univerzitu a dokončila ji.“

„A o Liama jste se starala vy.“

„A o Liama jsem se starala já,“ potvrdila. „Musela jsem samozřejmě nechat své práce, abych to zvládla.“ Náhle se zatvářila rozpačitě. „Panebože, vy sem přijedete kvůli nějakému bláznivému dopisu a já do vás

místo toho hustím naši rodinnou historii.“

Už se chystal říct, že mu to nevadí, když uslyšel na štěrkové cestě před domem pneumatiky.

„To musí být oni. Mají moje clio,“ vysvětlovala Maeve. „Julie svoje vlastní auto nemá.“

Po chvíli bylo slyšet klíč v zámku. Sam vstal. Dovnitř vklopýtal chlapec a mnul si ospalé oči.

„Co si dáš k večeři, Liame?“ zeptala se babička. „Předpokládám, že budeš chtít rybí prsty.“

Rozespalý chlapec si opřel hlavu o její rameno a vstrčil si palec do pusy.

Julie se obrátila k Samovi. Teprve teď si sundala brýle proti slunci a držela je v ruce, kolem očí měla

paprskovité vrásky prozrazující napětí. „Omlouvám se, že jsem vás nechala čekat. Trochu jsem se

zpozdila.“

„Nic se nestalo,“ řekl. Byla opálená a vypadala zdravě. Teď jí byl ochoten odpustit cokoliv.

„Zajdu pro ten dopis.“

Zamířila po otevřeném schodišti do prvního poschodí. Sam ji celou dobu sledoval, nemohl odtrhnout oči od jejích štíhlých nohou. Měla modré šortky a bílé tričko bez rukávů, které jí těsně přiléhalo k ňadrům. Ramena měla rudá od slunce. Ani ne za minutu opět scházela dolů s obálkou v ruce.

„Jestli si ho chcete přečíst v klidu, venku v zahradě je lavička,“ řekla a otevřela dokořán posuvné dveře.

Hleděla na něho jaksi s odstupem, jako by se snažila udělat si o něm úsudek.

„Říkáte, že přišel dnes ráno?“ zeptal se Sam, když spolu šli po trávníku k místu, kde se terén svažoval k

řece.

„Ano. Docela mě to vzalo, když jsem ho našla před dveřmi a poznala písmo.“

„Proč ho adresoval sem a ne do vašeho bytu v Actonu?“

„Měl to tak ve zvyku. Když chtěl mít jistotu, aby mi něco přišlo, poslal to sem do Woodbridge. Zřejmě k

tomu měl nějaký důvod. A taky věděl, že bývám o víkendech tady.“

Lavička stála ve stínu pod vrbou. Julie si sedla vedle něho, jako by mu nevěřila a nechtěla ho tu nechat

samotného. Pak mu téměř slavnostně dopis podala. Otevřel obálku a vytáhl list.

Rukopis Harryho měl lehký sklon dozadu. „Není tu datum,“ poznamenal Sam. Cítil vůni

pomerančovníkových květů jejího krému proti slunci a nasával ji do sebe jako čichač toluenu. Seděla tak

blízko, že vnímal teplo jejího těla.

„Není. Není tam nic, z čeho by se dalo usoudit, kdy to psal.“ Složila si paže na hrudi a hleděla dolů po

proudu, kde veslaři vytahovali z vody své lodě.

Sam začal číst.

„Jestli někdy otevřeš tenhle dopis, moje drahá, budu zřejmě mrtvý. Ale netruchli pro mě dlouho. Jednou

musíme všichni odejít.“

Pohlédl po očku na Julii a uvažoval, jak jí muselo být, když četla tato slova. V následujících větách

Jackman vysvětloval, že nechal dopis u důvěryhodného přítele a pověřil ho, aby jej odeslal, pokud se mu

něco stane. Sam se podíval na obálku. Poštovní razítko bylo z Kitwe.

Znovu se obrátil k ní. „Netušíte, kdo by mohl být tím přítelem?“ zeptal se.

„Ani v nejmenším,“ odpověděla. Odhrnula si vlasy dozadu a nabídla mu pohled na dokonale tvarované

ucho s malým mateřským znaménkem hned za lalůčkem. Tam, kde jí štíhlý krk zakrývaly vlasy, měla pleť

bílou, zato nad límcem trička opálenou a trochu zarudlou. Sam byl opět zamilovaný.

Znovu se soustředil a pokračoval ve čtení.

„Udělal jsem ve svém životě moc věcí, na které nejsem hrdý, drahá. Odpust mi. Ale kdybych to nebyl já,

byl by to někdo jiný. Když se africké kmeny rozhodnou zabíjet, tak zabíjejí. Novináři vždycky obviňovali

‚obchodníky se smrtí‘ z toho, že jim prodávají zbraně. Ale to je nesmysl. Kdyby Afričané neměli střelné

zbraně, zabíjeli by mačetami. Podívej se na Rwandu, co tam bylo useknutých hlav.“

Julie si přikryla dlaní ústa, jako by doufala, že jí to pomůže překonat úzkost. Bylo zřejmé, že je nebezpečně blízko stavu, kdy se její sebeovládání může zhroutit. Z hrobu kdesi v Africe na ni byl vyvíjen tlak, jemuž odolávala jen s vypětím všech sil. Znala ten dopis nazpaměť. Znala každé slovo, které v něm bylo, stejně jako v tom druhém, osobnějším dopise, ukrytém pod gumovou rohožkou v matčině autě. Sam cítil její napětí, ale nevěděl, co je jeho příčinou. Četl dál. „Udělal jsem však jeden obchod, který mi dělá starosti. Velké starosti. Stalo se to před rokem. jeden z dalších lidí, kteří se na něm podíleli, už byl zavražděn. Mám strach, že teď můžu být na řadě já. Nejsem žádný velký hráč, jsem pouhý speditér letecké a lodní nákladní dopravy, ale tahle zakázka nebyla dobrá a neměl jsem ji brát. Píšu ti to, drahá, protože někdo o tom musí vědět. Chtěl jsem to říct lidem z britské zpravodajské služby, ale jen pod podmínkou, že mě nechají na pokoji, až se vrátím do Anglie. Jestliže ti tenhle dopis přijde poštou, uděláš nejlíp, když ho ukážeš policii. Ta už ho předá na patřičná místa. Slyšelas už někdy o červené rtuti? Má to být chemická sloučenina, kterou vynalezli Rusové, aby mohli zkonstruovat miniaturní jaderné bomby. Někteří lidé říkají, že nic takového neexistuje, ale já si myslím, že

existuje.“ Sam cítil, že se mu zrychluje tep. Obrátil na druhou stránku. „Začalo to v létě v roce 1997, kdy mě kontaktoval jeden ruský obchodník působící ve Vídni. Chtěl, abych dopravil do Zambie cosi, co by bylo označené jako diplomatická zásilka. Měl jsem dobré kontakty se zambijskými úřady, takže jsem mohl zařídit, aby se o to žádná policie ani celníci nezajímali. Rus mi řekl, abych našel nějaký bezpečný sklad v Kitwe, kde by se zásilka na několik dnů uložila. Pak si ji měl převzít člověk, kterého jsem znal pod jménem Van Damm. Věděl jsem o něm, že dodává zboží velké chemické společnosti v Johannesburgu. Zeptal jsem se toho Rusa, co ta zásilka obsahuje, a vysvětlil jsem mu, že se nemíním podílet na obchodech s drogami. Kvůli tobě, drahá, kvůli tomu, čím jsi prošla.“ Sam pohlédl na Juliinu paži a představil si její hladkou kůži zjizvenou od vpichů injekčních jehel. Julie vytušila, kam zřejmě při čtení došel, a zachytila jeho pohled. „To už je minulost,“ zašeptala. „Já vím,“ odpověděl. „Vaše matka mi to řekla.“ Podrážděně sykla. „Panebože, co neví, to nepoví…“ „Rus mi řekl, že nejde o žádné drogy, ale o červenou rtuť z jedné laboratoře na Sibiři. Věděl jsem, že je

to něco, co se spousta lidí snaží už roky získat, takže mě to dost vzalo. Samozřejmě že s tím byly spojené velké peníze. Bylo třeba doručit materiál koncem července na zambijskou ambasádu v Moskvě, tam ho měli zabalit a označit diplomatickými pečetěmi a pak jsem ho měl odeslat letecky do Vídně a odtud do Kitwe. Měl jsem všechno zařízené, zajištěný nákladový prostor v letadle, podplacené příslušné lidi v Zambii a odletěl jsem do Vídně dohodnout poslední podrobnosti s tím Rusem. Jmenoval se Vladimír

Kovalenko.“

Sam se prudce narovnal. Kovalenko! Povědomé jméno. Až moc povědomé. Ten člověk byl velký hráč.

„Na první pohled imponující chlap s kontakty na ty nejvyšší kruhy v Moskvě.“

Sam věděl, že Jackman má pravdu. Kovalenkovo obchodní impérium vzkvétalo především proto, že nad

ním držel ochrannou ruku Kreml. Četl dál s ještě větším vzrušením.

„Když jsem přiletěl do Vídně, Kovalenko mi řekl, že došlo k jisté změně plánu. Červená rtuť neměla jít do

jižní Afriky, ale někam jinam. Bylo třeba přepravní trasu rozšířit. V Kitwe se měly bedny s ‚materiálem‘,

stále označené diplomatickými pečetěmi, přeložit do jiného letadla a poslat do Itálie. Řekl jsem mu, že to

z mého pohledu celou věc značně komplikuje, protože si Van Damm může myslet, že jsem zásilku ukradl.

Kovalenko však prohlásil, že nemám jinou možnost. Řekl, že vědí, že mám dceru, vědí, kde žiješ, vědí

všechno. Nakonec mi naznačil, že pokud nebudu spolupracovat, už tě nikdy neuvidím živou.“

„Panebože…,“ vydechl Sam. Ted už chápal Juliino napětí. Jedno ho však mátlo. Jak se o ní mohl

Kovalenko dovědět?

„Otec se někdy rád pochlubil,“ zašeptala, jako by vytušila jeho nevyslovenou otázku. „Občas o mně lidem

vyprávěl, chlubil se, že je na mě hrdý,“ řekla, jako by chtěla naznačit, že nebylo na co být hrdý.

„Setkala jste se s ním někdy, s tím Kovalenkem?“

„Ne,“ řekla důrazně.

„Ani se s vámi nikdy nespojil?“

Zavrtěla hlavou. „Ještě je tam jedna stránka,“ ukázala. Zřejmě chtěla zarazit jeho otázky.

Sam pokračoval v čtení.

„Všechno jsem tedy zařídil. Bylo to pět kontejnerů, každý vážil asi deset kilogramů. Letěly z Moskvy do

Zambie a pak do Říma, celou trasu pod diplomatickým krytím.“

Padesát kilogramů. To bylo dost pro celý arzenál malých nukleárních bomb, pokud nějaká červená rtuť

opravdu existovala.

„To s vámi opravdu nikdy o těchto věcech nemluvil osobně?“ zeptal se Sam.

„Ne, nikdy.“

Dopis spěl k závěru.

„Minulý týden jsem se dověděl, že Van Damm je mrtvý…“

Minulý týden… Denisa Corbyová řekla, že Van Damm byl zabit před třemi měsíci. Z toho se dalo

odhadnout, kdy asi Jackman dopis psal.

„Myslím si, že v tom mají prsty Izraelci. Podle mě byli domluveni s Jihoafričany, že jim určité množství červené rtuti prodají, a když zásilka do Johannesburgu nedošla, mysleli si, že je Van Damm podvedl. Zřejmě ho podezírali, že zásilku tajně předal nějaké islámské zemi. A právě to mě znepokojuje, Julie. Jestli ti šílenci s hadrem na hlavě dostanou do rukou miniaturní jaderné zbraně, mohou s nimi podniknout strašlivé sebevražedné útoky. Navíc teď, když je Van Damm mrtvý, mohu být na řadě já. Jestli tento

dopis

dostaneš, opravdu už budu mrtvý. A budu mrtvý buď kvůli té zatracené červené rtuti, nebo proto, že mé

vyjednávání s britskými špióny ztroskotalo.“

Samovi přeběhlo po zádech zamrazení. Jackman tedy považoval za možné, že ho MI 6 místo složité dohody prostě odstraní. A jestliže tomu Julie uvěří, může se tento dopis stát časovanou bombou. Naprázdno polkl. „Netušíte, co ta poslední věta znamená?“ zeptal se a nevinně se na ni podíval. „Myslela jsem, že byste to mohl tušit vy,“ odpověděla odměřeně.

„Já? Ani v nejmenším.“

„Takže jste se rozhodl, že si přede mnou budete pořád hrát na obchodníka?“

Upřel na ni nic neříkající pohled. Pro tyto situace měl jasné instrukce a nehodlal je porušit.

„Z toho mála, co vím o špiónech, jak zřejmě říkáte lidem ze zpravodajské služby, mi je jasná jedna věc,

nikdy za žádných okolností nesmí přiznat, co dělají. Proto se jejich organizace jmenuje tajná služba.

Chápete? Takže oficiálně jsem obchodník, který má kontakty s MI 6. Jsem tedy totéž, co byl váš otec,

Julie, s tím rozdílem, že má obchodní činnost je poctivá.“

„Poctivý obchodník…“ Bože, jak ti muži umějí lhát! „To zní jako horký led.“

Sam se usmál. Vtipný příměr.

Poslední odstavec dopisu byl přece jen víc osobní. Mrtvý se loučil se svou dcerou. Litoval, že jí nebyl

takovým otcem, jakého by si za-sloužila, následovalo „sbohem“ a podpis.

„Omlouvám se,“ zamumlal Sam. „Musel to pro vás být další šok, když jste tohle četla.“ Julie se kousala do rtu. To ten druhý dopis, o němž mu neřekla, ten ji šokoval mnohem víc. Otočila se k domu, odkud k nim doléhaly pisklavé a ječivé výkřiky, Liam sledoval při večeři kreslený film. Nemohla si pomoct, ten muž vedle ní se jí líbil. Líbil se jí a opravdu mu chtěla věřit, ale pokud je pravda to, co jí

napsal otec v tom druhém dopise…

„Takže… stála vám cesta sem za to?“ zeptala se a vrhla na něho trochu ostýchavý a trochu zvědavý pohled. „Dává vám to nějaký smysl, co se tu píše?“ „Hm…“ Sam uvažoval, co odpovědět. Musel se držet své linie. „Podle toho, co říkají experti z ministerstva zahraničí, ať váš otec přepravoval z Ruska cokoliv, nebyla to červená rtuť, protože nic takového neexistuje. Ale potřeboval bych si ten dopis prostudovat do detailu,“ řekl a vstal. „Nemáte nic proti tomu,

když si ho vezmu?“

„Samozřejmě že ne. Předpokládám, že těmi experty, o kterých mluvíte, je míněna Denisa Corbyová.“

„Ano. Mezi jinými.“

Také Julie vstala. Neměla brýle a náhle zjistila, že ji oči zradily, protože se mu ocitla blíž, než měla v úmyslu. Sam si všiml, že má ve vlasech smítka a písek, a aniž si uvědomil, co dělá, zvedl ruku a smetl jí

je.

„Nechcete mi říct, proč jste vůči Denise pojala tak silnou nelibost?“ zeptal se.

Zaváhala. „Řekněme proto, že nemám homosexuální sklony.“

Sam se na ni překvapeně podíval. „Vždyť ona má dvě děti.“

„Proč ne? Ale na mě jako na ženu působí dojmem, že dává přednost vlastnímu pohlaví. A já má k

lesbičkám odpor,“ řekla a vykročila k domu. „Jen jsem odpověděla na vaši otázku,“ dodala, jako by se

lekla, že byla příliš otevřená.

„Ano, jistě. Ještě moment.“ Položil jí ruku na rameno, aby ji zadržel. Najednou si vzpomněl na podivný

způsob, jakým Jackman o té záhadné zásilce mluvil, když spolu večeřeli v onom venkovském klubu u

Kitwe. „Asi si budete myslet, že mi přeskočilo, ale vyprávěl vám někdy otec pohádku o Alibabovi?“

„A čtyřiceti loupežnících? Možná ano. Když jsem byla malá a on přijel na návštěvu, čítával mně. Ale o

Alibabovi? Nepamatuju si. Proč?“

„Napadlo mě něco, co mi řekl v ten večer, kdy jsem s ním byl. Vzpomínáte si, o čem ta pohádka je?“

„Ani moc ne. Vybavují se mi jen jakési obrovské džbány plné zlaťáků. Pak se v nich ti loupežníci schovají

– nebo je do nich lidé chtějí chytit? Už pořádně nevím.“

„Tak nějak,“ řekl, i když si na žádné džbány nevzpomínal. „Prostě jedno nebo druhé.“

„Můžeme se na to zeptat Liama,“ navrhla.

Sam pokrčil rameny. „To není tak důležité.“

Když se vrátili do domu, našli Liama zcela zabraného do sledování televize. Sam se rozloučil s Juliinou

matkou a poděkoval jí za čaj.

„Bylo mi potěšením znovu se s vámi setkat,“ usmála se na něho. „Přeji vám bezpečnou cestu, Simone.“

Simone. To mu připomnělo, že se ještě musí zeptat Julie, odkud se jeho krycí jméno dozvěděla. Když

sem jel, víceméně čekal, že jí to ve svém dopise napsal Jackman. Ale nebylo to tak.

Julie ho vyprovodila až k autu. Šla pomalu, vůbec to nevypadalo, že by ho už chtěla mít z krku. Když se k

ní obrátil, opět si ho prohlížela tím zvláštním pohledem, jako by do něho chtěla proniknout a pochopit,kdo vlastně je.

„Nemohli bychom se někdy vidět?“ navrhl. Vyklouzlo mu to dřív, než se stačil zarazit. Zase jednou myslel

penisem.

Přesto ho její vyplašená reakce překvapila. Zrudla jako pivoňka.

„Třeba si někde popovídat u sklenky,“ dodal. Chtěl to vylepšit, ale jen se do toho ještě víc zahrabával.

„Rád bych vás líp poznal.“

„Já nevím…“ Zmateně na něho zírala.

„Třeba za týden nebo tak nějak, až se to všechno uklidní.“ Cítil se jako lyžař, který se řítí z kopce a není

schopen se zastavit. „Víte, nejsem si jistá, jestli…“

„Dobře, tak ne. Omlouvám se. Neměl jsem vám to navrhovat.“ Odemkl auto. A pak, aby zakryl rozpaky,

se

vytasil s tím, na co se jí chtěl zeptat. „Můžete mi něco říct?“

„Co?“

„Odkud jste se dověděla moje jméno?“

Krev, která se jí předtím nalila do tváří, se rychle vytratila. Hleděla mimo něho a vyhýbala se jeho

pohledu.

„Nevím. Asi mně to musela říct ta Corbyová,“ blekotala. „Asi ano. Včera, když jste byl nahoře s mou matkou a prohledával ložnice.“ Využila toho, aby se dostala z rozpaků, a jedovatým tónem mu dala najevo, co si myslí o tom, že do jejího bytu i sem do matčina domu vtrhli jako vetřelci. Její oči však byly

mnohem mírnější než tón jejího hlasu. Oči někdejšího hadráka, připomněl si Sam. Někoho, kdo ví, jak

lhát.

Mdle se na ni usmál, nastoupil a stáhl okno.

„Bye, Julie. Díky za ten dopis.“

Když odjížděl, viděl ve zpětném zrcátku, že se za ním dívá.

Julie se celá rozechvělá obrátila k domu. Ve dveřích stála její matka s rukama založenýma na hrudi.

„Mělas mu říct, že jo,“ poznamenala.

„Na co?“ nechápala Julie, podrážděná tím, že je matka poslouchala.

„Přece na to, když se tě zeptal, jestli bys s ním šla na sklenku. Mně se ten chlápek líbí, Julie. A má o tebe

zájem, poznala jsem to z toho, jak se na tebe díval.“

„Mami…,“ ohradila se. „A je svobodný. Řekl mi to.“

„Poslyš, nech si tyhle řeči. Tomu nemůžeš rozumět.“ Vztekle se obrátila a znovu vyšla na štěrkovou cestu.

Nechala v autě věci z pláže. A tu druhou obálku. Asi po čtvrt míli jízdy směrem na Ipswich zastavil Sam na malé odstavné ploše, vypnul motor a chvíli jen seděl. Pokaždé, když se kolem přehnal nějaký rychlý vůz, se auto zhouplo. Měl na sebe vztek. Věděl, že se chová krajně neprofesionálně, když se s ní snaží navázat důvěrnější vztah. Horší však bylo, že mu lhala, když se jí zeptal, odkud se dověděla jeho jméno. Byl si jistý, že Denisa by se

takové neopatrnosti nikdy nedopustila. Ostatně může se jí na to zeptat. Vytáhl mobil a vyťukal její číslo domů. Ozvala se trochu udýchaná. V pozadí se ozýval křik dětí. „Ticho, Fiono!“ křikla mimo mikrofon. „Promiňte, Same. Co se děje?“ Krátce ji vylíčil, jak mu Julie zavolala a pozvala ho, aby ji navštívil jen on sám. Denisa ho vyslechla s mrazivým mlčením. „Dobrá, Same,“ řekla potom, jako by chtěla naznačit, že si o tom myslí své a že to byl zřejmě on, kdo měl důvod chtít se s dívkou setkat sám. „A co jste se teda z toho slavného dopisu dozvěděl?“ Řekl jí to. Když skončil, bylo na druhém konci linky chvíli ticho, jako by Denisa zvažovala hodnotu nových

informací.

„Kovalenko je samozřejmě hráč, kterého je třeba brát vážně,“ prohlásila nakonec.

„To je mi jasné.“

„Potřebovala bych ten dopis vidět.“

„Naskenuju ho a pošlu vám ho domů mailem.“

„Dobře. Ale stejně bych ho v pondělí chtěla, abych ho mohla předat technikům ke kontrole.“

„Samozřejmě, budete ho mít. A Deniso…, ještě jedna věc…“

„Jaká?“

„Julie zná moje krycí jméno. Simon Foster. Nemohla jste včera náhodou…?“ „V žádném případě, Same. Ne, jsem si tím jistá.“ O pár minut později cestou do Londýna zapnul rádio. Hlavní zprávou dne relace v sedm hodin zůstával výbuch v Southallu, po těžkých zraněních střepinami zemřela další oběť. Kancelář premiéra vydala prohlášení, které čin důrazně odsuzovalo, a komentář dodával, že současně došlo i ve Francii a Německu k násilným činům s antiimigračním podtextem. Nejmenovaní „experti“ dokonce spekulovali o

koordinované

rasistické kampani. Vypnul rádio. Řekl si, že se na ten případ musí zeptat Stephanie, až se s ní setká. Cestou znovu přemýšlel o Julii a dospěl k závěru, že existuje pouze jediný způsob, jak se mohla o Simonu Fosterovi dovědět, od svého otce. A jestliže ne z dopisu, který má v kapse, pak z jiného.

Z toho, co si Julie z nějakého důvodu nechala pro sebe.

7. KAPITOLA

NEDĚLE Když druhý den ráno vstal, byl už smířený s tím, že musí Jackmanův případ znovu odsunout na vedlejší kolej. Včera večer po návratu domů zavolal Duncanu Waddellovi, aby ho krátce informoval o své návštěvě u sestry a ve Woodbridge, a jeho nadřízený mu jasně řekl, ať nechá červenou rtuť jim a zabývá se od této

chvíle pouze problémem svého otce. Waddell mu také schválil návštěvu Skotska a Sam se tedy rozhodl zaletět tam první možnou linkou, i když vkládal jen mizivou naději do toho, že by ho sedmadvacet let staré

lístky na trajekt mohly k něčemu přivést.

Do oken bušil déšť a předpověď počasí pro sever ostrovů slibovala totéž. Slunce, které ještě včera

odpoledne opalovalo rozkošná ramena Julie Jackmanové, se dnes jevilo jako pouhá epizoda v jinak veskrze mizerném létě. Sam si natáhl tmavé bavlněné kalhoty a tričko a začal si dělat snídani. V myšlenkách se však stále vracel do domu Maeve Jackmanové ve Woodbridge. Představil si Julii, jak sedí se svým synem u stolu a oba jedí z misky kukuřičné lupínky s mlékem. Někdy ho ty jeho občasné záchvaty touhy po rodinné atmosféře a společných snídaních a večeřích znepokojovaly. Vzal si podnos s jídlem a kávou do obývacího pokoje, sedl si a pohlédl na knihovničku a na malý dřevěný znak ponorky Retribution, který mu dal otec několik měsíců před svou smrtí. Kromě vzpomínek a teď ještě plechové krabice s dokumenty to bylo jediné, co mu po něm zbylo. Když dojedl, zavolal na British Airways, aby se dověděl časy odletů do Glasgowa. Zjistil, že když poletí v deset dopoledne, může ještě stihnout trajekt do Rothesay. Uklidil nádobí od snídaně a k věcem, které už měl v cestovní tašce od včerejška, si přibalil něco teplého oblečení a nepromokavou větrovku. Už se chystal zavolat taxi, když zazvonil telefon. „Haló?“

„Dobré ráno, Same.“ Duncan Waddell. „Změna plánu. Musíme se sejít.“

„Cože? Teď? Už mám oblečenou sukni a vyrážím do Skotska. Dokonce jsem si dal k snídani ovesnou

kaši.“

„Skotsko bude muset počkat. Sejdeme se za hodinu, okay? Projděte si v mysli Jackmanův spis.“

„Říkal jste, že jsem z Jackmanova případu venku.“

„To bylo včera.“

„Takže co se od té doby změnilo?“

„Bratránci za velkou vodou o to projevili zájem. Měl jsem pozdě v noci na drátě Washington.“

Místo schůzky bylo tentokrát na nábřeží Temže kousek nad Hammersmith Bridge. Oba se sešli s deštníky u protipovodňové zdi.

„Takže mě překvapte,“ začal Sam. „CIA se rozhodla, že červená rtuť přece jen existuje?“

„V žádném případě,“ odsekl Waddell, který přijel ve špinavě zelených manšestrácích a námořnickém svetru. „Ale Jackmanovy údaje se hodí k něčemu v jejich materiálech.“

„Co tím myslíte?“

Waddell se otočil zády k řece, aby měl přehled, že se k nim nemůže nikdo dostat na doslech. „To, že se ztratilo pět jaderných náloží, které měly být podle dohody zlikvidovány v Tomsku.“

„A sakra!“

Waddell přikývl a udělal grimasu, jako by vážnost toho, co řekl, byla ještě mnohem větší, než se na první pohled zdá. Vykročili po dlážděné stezce podél řeky.

„Jak víte, tyhle věcičky jsou tak malé, že se dají přenášet v obyčejném tlumoku,“ zdůraznil. „Jsou určené pro lidi ze Spetznazu, aby je použili proti zařízením NATO před případnou invazí do západní Evropy.

Každá nálož má asi deset kilotun explozivní síly.“

„Jako dělané pro teroristy,“ poznamenal Sam.

„Přesně tak. Zabezpečení základny, kde se to mělo rozebírat, bylo k smíchu, víte, jak to u nich chodí.

Nálože sice rozmontovali, ale pak ty díly mohl kdokoliv vzít jako sadu a znovu je zkompletovat. To sice vyžaduje jisté znalosti, ale takových odborníků se tam dnes dá sehnat za pár dolarů dost.“

„Kdy na to FSB přišla?“

„Rusům se musí nechat, že začali s vyšetřováním poměrně rychle. Sledovali stopu až do Moskvy, ale tam

se jim ztratila.“

„Kdy se to všechno stalo?“

„Před rokem. A to je klíčový bod. Američané říkají, že to časově perfektně sedí se zásilkou, o níž si HarryJackman myslel, že obsahuje červenou rtuť.“

„A o niž se bál, že skončila v některé islámské zemi,“ dodal Sam. Docela ho potěšilo, že se Waddellův přezíravý postoj k této záležitosti ukázal jako špatný odhad situace.

„Takže to je důvod, proč jsem vám zkazil výlet do Skotska,“ pokračoval Waddell. „Poslyšte, když jste v to úterý večer mluvil s Jackmanem, musel vám říct něco, co ukazovalo, kdo ti lidi jsou. Něco, co jste přeslechl nebo tomu nevěnoval pozornost, protože jste ještě neznal souvislosti.“

Sam zavrtěl hlavou. Rozhovor s Jackmanem si už nejméně stokrát přehrál v paměti. „Dělal na mě dojem, že nevěděl, kdo tím konečným příjemcem je.“

„Mohl blufovat.“

„Samozřejmě mohl.“

Přestalo pršet a oba složili deštníky. Došli k hospodě, z níž vykukovalo několik mladíků s půllitry v rukou, zřejmě se chtěli posadit venku. Sam se už chystal navrhnout, aby si dali pivo, když se Waddell obrátil a řekl, že se budou muset vrátit.

„Musíme po tom jít, ať to vede, kam vede,“ prohlásil. „Italové už zkontrolovali své celní záznamy z celého loňského léta. Potvrdili letadlo z Kitwe se zásilkou označenou diplomatickými pečetěmi.“

„Ale o tom, kdo ji vyzvedl, samozřejmě žádné záznamy nemají, co?“

„Ne. Jen to, že to byl někdo ze zambijské diplomatické mise. Kam se poděla pak, nemají šanci zjistit.“

„Vědí o tom něco Izraelci?“

„O Jackmanovi samozřejmě vedli spis, vypadá to, že o něm věděly zpravodajské služby snad všech zemí světa –, ale když jsem se zmínil o červené rtuti, jen se smáli. Ted, když vědí, o co zřejmě opravdu šlo, je ten smích přešel.“

„To věřím. Když si představím, že by Hamas mohl mít jaderné nálože… To už vážně přestává legrace.“

„To máte sakra pravdu. Ačkoliv po tom, k čemu došlo na jejich ambasádách v Africe, jsou Američané přesvědčeni, že v tom zase jede Usáma bin Ladin.“

„Podle mě se musíme dostat k iniciátorovi toho všeho,“ prohlásil Sam. „Ke Kovalenkovi.“

Waddell si povzdechl. „To samozřejmě musíme. Jenže ten chlap nám před pár měsíci zmizel z obrazovek.

Vy jste se s ním jednou setkal, že?“

„Setkal je příliš silné slovo. Dostal jsem se k němu na dvacet metrů. Je to takový malý šlachovitý človíček.

Bylo to na veletrhu v Petrohradu někdy v třiadevadesátém nebo čtyřiadevadesátém. Byl tam na takové té bleskové návštěvě, nikde se dlouho nezdržoval.“

„A znáte někoho, kdo by mohl vědět, kde se zdržuje teď?“

„Na nikoho si nevzpomínám.“

„Dobrá, tak o tom podumejte.“ Zastavil se a pohlédl na něho, jako by celá záležitost s Jackmanem byla jeho chyba. „Zklamal jste mě, víte to?“ „To od vás slyším každou chvíli,“ odpověděl Sam. „Ale čtení myšlenek není můj obor. Kde byl Kovalenko viděn naposledy, než se vám ztratil z obrazovek?“ „V Izraeli. Rusové na něho vydali zatykač, za nezákonné obchody se státním majetkem. Chtěli po Shin Beth, aby ho chytili, ale zřejmě dostal včas hlášku a z Tel Avivu zmizel. Od té doby se po něm slehla zem.“

„Možná si ho někde našla nějaká kulka,“ nadhodil Sam.

„Kdyby tak… Už se o to snažilo dost lidí. Před rokem na něho stříleli z auta, ale odnesli to jen tři jeho

bodyguardi.“

„Anebo se někde opaluje na pláži a čeká, až pro něho pošlou z Moskvy, aby řídil jejich ekonomiku.“ Zastavili se znovu u říční zdi a pozorovali poloprázdný výletní parník plující na cestě do Hampton Court.

Waddell našpulil rty.

„Opravdu jsem doufal, že byste si mohl na něco vzpomenout, Same. Ještě o tom popřemýšlejte a pak mi brnkněte.“

„Ze skotských ostrovů?“

„Abych řekl pravdu, byl bych radši, kdybyste dnes zůstal v Londýně. Je možné, že s vámi bude chtít někdo ze CIA mluvit.“

„Neřeknu jim nic víc, než jsem řekl vám.“

„Já vím. Ale žádali mě o to.“ Opřel se lokty o zeď a sledoval, jak se hejno husí chystá k přistání na vodě.

„Ale ještě mám jednu menší věc, kterou bych s vámi chtěl probrat,“ zamumlal.

„Tak probírejte.“

„Ta dívka, Julie Jackmanová…,“ upřel na něho puritánský pohled. „Jaké s ní vlastně máte úmysly?“

„Jak to myslíte?“

„Denisa Corbyová se mohla zbláznit z toho, že jste ji vyslýchal sám bez ní. Dokonce naznačovala, že jste k tomu mohl mít jiný motiv než profesionální.“

„Pitomost!“ vybuchl Sam. „Když už to musíte vědět, slečna Jackmanová si o Denise myslí, že je lesbička.

Proto se obrátila na mě, abych si pro ten dopis přijel.“

„Nebesa, homosexuálové ve zpravodajské službě? Toho nás chraň bůh.“ Mlaskl jazykem a obrátil oči v sloup v předstírané hrůze. Pak se zamračil. „Ale řekněte mi jednu věc, a to je vážné, jak se dověděla,

kam vám má volat?“

Sam udělal mrzutou grimasu. „Nechal jsem ji zavolat ze svého mobilu. Nějak se jí podařilo odečíst číslo z displeje.“

„Tak si ten zatracený krám musíte vyměnit.“

„To udělám.“

„Vlastně by bylo lepší, kdybyste si začal měnit čísla častěji.“

„Proč?“

„Protože jsme se doslechli, že vaši ukrajinští přátelé poslali do Londýna svého člověka. S pozdravem pro

vás.“ „A sakra.“

„To jste musel čekat. Ti parchanti mají ve svých černých duších stejně místa pro odpuštění jako íránští ajatoláhové. A kde máte napsané, že vás nemůžou najít pomocí odposlechu telefonu?“ RAKOUSKO, JEZÍRKO JIŽNĚ OD VÍDNĚ Asi třináct set kilometrů jihovýchodně od Londýna pálilo slunce a podle předpovědi pro území Rakouska mělo být odpoledne pořádně teplo. Proto už před polednem mířily z Vídně ven proudy aut s rodinkami. Na parkovišti u malého jezírka stál postarší stejšn volvo s odklopenými zadními dveřmi a vysoký blonďatý Švéd jménem Anders Klason vytahoval z auta jasně modrý chladicí box a dvě skládací židličky. Na nahé opálené hrudi se mu bělalo chmýří světlých chloupků. Zabouchl zadní dveře, zamkl je a vydal se s kempinkovým vybavením přes zežloutlý trávník k vodě, kde už na břehu rozprostřela deku jeho tmavovlasá žena Nina. Jejich dvě děti ve věku pěti a sedmi let netrpělivě přešlapovaly na dece, zatímco se je matka pokoušela namazat opalovacím krémem s vysokým ochranným faktorem. Nina byla Němka. Měla oblečenou dlouhou lehkou sukni a halenku s rukávy až k zápěstím. Jí nebylo slunce příjemné, vnímala je jako velké riziko pro zdraví, protože se bála rakoviny kůže. Dávno se už však vzdala snah zapůsobit na manžela, aby se také přestal opalovat. Nemělo to smysl. „Chceme lodičku!“ křičely děti a poskakovaly kolem. „Ano, dočkáte se. Ale už byste se měly naučit napumpovat si ji samy,“ zabručel jejich otec. Položil na zem chladicí box a otevřel tašku, v níž přinesl složený malý nafukovací člun. Měl na sobě jen krátké džínové kalhoty a sandály. Nasadil na ventil člunu hadičku nožní pumpy a začal člun nafukovat. „Nepouštějte se daleko,“ volala za dětmi matka, když si nesly člun do vody. Bylo to pro ně velmi vhodné jezírko s písčitým břehem, který se jen pomalu svažoval, a i v nejhlubším místě nebylo víc než dva metry vody.

Klason se natáhl na deku.

„Nemusíš se starat, dám na ně pozor,“ prohlásila Nina, i když to vůbec nemusela říkat, protože to její manžel považoval za samozřejmé. Pracoval dvanáct hodin denně šest dní v týdnu a neděle byla jeho jedinou příležitostí k odpočinku, takže se domníval, že má právo relaxovat v ten den způsobem, jaký vyhovuje jemu, pokud přitom mohl být se ženou a dětmi. „Říkal jsem ti o té konferenci v Bruselu tuhle středu?“ zeptal se se zavřenýma očima a tváří nastavenou k slunci.

„Ne. Máš tam být taky?“

„Jo. V půl sedmé ráno odlet, návrat v pátek.“

„To je, jako by sis to objednal,“ řekla Nina kysele.

„Jak to myslíš?“ zeptal se a zvedl se na lokti.

„Nedělej, že jsi zapomněl.“

„Na co?“

„Že přijede moje matka.“

„Oh!“ udeřil se dlaní do čela. „Návštěva. Středa, čtvrtek, že?“

Nina se zadívala stranou. „Tohle děláš pokaždé.“

„Ale prosím tě…,“ ohradil se, i když si uvědomil, že jeho žena má pravdu. „Zapomněl jsem, Nino, to je

celý. Víš, kolik toho mám…“ „A kdy už toho nebudeš mít tolik?“

Anders věděl, že Nina začíná jeho práci nesnášet. Seznámili se, když přednášel na univerzitě ve Stockholmu lidská práva a ona tam byla jako studentka na výměnném postgraduálním kursu, který učil. Dělala si naděje, že s ním povede klidný život bez stresů ve švédském hlavním městě, a ani ve snu ji nenapadlo, že Anders skončí jako šéf nového centra pro rasovou rovnost zřízeného Evropskou unií ve Vídni s absurdně malým počtem zaměstnanců a obrovskou pracovní zátěží. „Za pár měsíců se to zlepší,“ odpověděl jako už mnohokrát. „Všechno se teprve usazuje.“ Mluvili spolu střídavě německy a švédsky, a kdykoliv se jejich diskuse přiostřily, uchyloval se každý ke své mateřštině.

„Gruss Gott,“ ozvalo se za nimi.

Nina se otočila. Přízvuk byl místní.

„Gruss Gott,“ odpověděla.

Vedle jejich „kempu“ se zastavil asi třicetiletý pár, oba v džínsech a polokošilích. Ukazovali na jezero.

„To jsou vaše děti?“ zeptal se muž. Měl zašpičatělý obličej a vypadal jako teriér.

Nina se podívala na vodu. Kvůli výměně názorů se svým manželem na ně úplně zapomněla. „Andersi, jsou moc daleko,“ řekla polohlasně.

„Nic se jim nestane.“

„Andersi, prosím tě.“

„No dobře.“ Anders Klason se zvedl a loudal se k vodě. Stejně si chtěl trochu zaplavat.

Dvojice Rakušanů si dřepla vedle jejich ručníků.

„Člověk není nikdy dost opatrný,“ poznamenala žena s tmavými kudrnatými nedbale upravenými vlasy.

Nina Klasonová neměla podobné radily ráda, navíc se jí ti dva příliš nelíbili. Zdálo se jí, že oba mají jakýsi

zvláštní tvrdý výraz. Poznala v Rakousku dost podobných typů a dovedla si představit, že tak nějak vypadali lidé, kteří lemovali ulice a nadšeně vítali Hitlerův návrat v roce 1938.

„Oh, podívejte se tamhle,“ řekla žena a ukázala na druhou stranu jezírka. „Někdo tam chytá ryby.“

„Hm, chytá,“ souhlasila bez zájmu Nina, když pohlédla, kam žena ukazuje. Jezírko bylo v místě pláže

nejužší.

„Tam přece nemůže nic chytnout.“

„Proč ne?“

„Vždyť tam ty děti všechny ryby vyplašily. To leda kdyby zajel na loďce doprostřed.“

„Asi ano.“ Nině bylo naprosto jedno, zda někdo něco chytne nebo nechytne. Ji zajímal pouze manžel, který se lehkými tempy rychle blížil k jejich dětem.

„Teď už je zachrání,“ řekla žena. Oba vstali.

„Nezdá se mi, že byly v nějakém nebezpečí,“ prohlásila Nina. „Ale stejně vám děkuju.“ Proč vlastně, napadlo ji. Asi jen z rozpaků.

„Auf Wiedersehen,“ pozdravili ti dva a odcházeli pryč.

„Auf Wiedersehen.“

Za pět minut byl Anders opět u ní. Celou dobu sledovala s určitou závistí, jak lehce plave. Sama s vodou nekamarádila. Bála se jí.

„Je teplá jako kafe,“ prohlásil Anders a sáhl po ručníku, aby se utřel.

„Aby nebyla, vždyť je celý týden přes třicet stupňů,“ poznamenala Nina.

Pozorovala ho, jak si přehodil ručník přes ramena a utíral se.

„Au!“ vykřikl najednou Anders a prohnul se v zádech.

„Co je? Křeče?“

„Ne. Něčím jsem se škrábl.“ Pustil ručník a snažil se poranění nahmatat.

„Ukaž, podívám se. Panebože, vždyť krvácíš!“ vyjekla Nina.

Anders cítil, že mu po kůži stéká teplý pramének krve.

„Sakra od čeho…? A moc?“

„Ne. Je to jen takový škrábanec. Počkej, mám tady kvůli dětem náplast. Zalepím ti to.“ Zalovila v taštičce,

vytáhla proužek leukoplasti a přilepila mu ji na ranku.

Anders se sehnul pro ručník. „Jako by v něm byl střípek skla nebo co,“ zabručel. Pečlivě ručník prohlížel, nechtěl se škrábnout ještě jednou.

„Opatrně.“

Andersovi nedalo moc práce najít, čím se škrábl. Opravdu to byl malý střípek skla, prozradila jej šmouha

krve kolem. „Sakra odkud se to tu vzalo?“

„Ukaž.“ Anders střípek opatrně vyjmul ze smyček froté ručníku a ukázal jí ho na dlani. „To je divné,“

kroutila hlavou Nina. „Vzala jsem ten ručník z prádelníku. Je čistý, po vyprání.“

„Počkej, podívám se, jestli tu ty střepy nejsou na zemi.“

„Ale opatrně,“ varovala ho znovu Nina. „Už těch náplastí víc nemám.“

„Nic tu není,“ řekl po chvíli a narovnal se.

A pak zřejmě napadlo oba totéž, protože pohlédli k parkovišti. Dvojice, která je přišla upozornit, že jejich

děti jsou příliš daleko od břehu, nasedala do starého Volkswagenu Golf.

„To je divné,“ řekl Anders.

„Hrozně divné,“ souhlasila jeho žena.

LONDÝN

Waddell se ozval až pozdě odpoledne a sdělil Samovi, že může letět do Skotska. Sam byl podrážděný,

protože ztratil celý den. Navíc když si chtěl zavolat, jak je to teď s časy odletů do Glasgowa, zjistil, že má v mobilu téměř vybitou baterii. Právě se chystal vložit přístroj do nabíječe, zpola rozhodnutý, že dnes už zůstane doma a poletí prvním ranním letadlem, když mobil zacvrlikal.

„Sakra,“ zaklel a stiskl tlačítko příjmu. „Haló?“

„To je pan Foster? Simone…, tady je Julie.“

Nejdřív pocítil radost, ale vzápětí se zarazil. „Je mi líto, že vám to musím říct, ale mně byste neměla volat,“ řekl. „Ve všem byste se měla obracet na Denisu Corbyovou, ať se vám líbí nebo ne. Ona je státní zaměstnanec, ne já. Dráždí je to.“

„Ano, ale já… volám kvůli něčemu jinému.“ Její hlas zněl lehce chraptivě a Sama napadlo, že zřejmě plakala. „Ne kvůli tomu dopisu.“

„A kvůli čemu.“

„Já jen… Říkal jste, že bychom se mohli ještě sejít.“

„Ano…“ Rychle přistoupil k oknu, jako by doufal, že tam snáze připadne na to, co jí odpovědět. Z

profesionálního hlediska věděl, že by si od ní měl po Waddellově varování držet odstup, nebyl však schopen myslet na nic jiného než na její ramena a opalovací krém s vůní pomerančových květů.

„Co dnes večer? Hodilo by se vám to?“ zeptala se.

Horečně uvažoval. Úplně ho vyvedla z konceptu. „Dnes večer? To není tak jednoduché…“

„Opravdu bych s vámi potřebovala mluvit, Simone. Já… jsem tak trochu… Nevím, co si počít.“

Její hlas byl stažený napětím.

„Chápu. Je to všechno pro vás šok.“

„Ano, to je. A protože jste poslední, kdo s ním mluvil, myslela jsem…“ Zaslechl, že potáhla nosem.

„Zkrátka jsem myslela, že kdybyste mi o tom něco řekl, o tom, v jakém stavu byl ten večer –, že by mi to

třeba pomohlo.“

„Ano, samozřejmě. Chápu… Problém je v tom, že se chystám večer pryč,“ vytáčel se.

Na druhém konci linky bylo chvíli ticho, jako by se spojení přerušilo. Na přístroji zapípalo upozornění, že

baterie už je téměř vybitá.

„Julie?“

„Omlouvám se, neměla jsem vám volat,“ řekla tiše. Znovu potáhla nosem. „Ale ne. To je v pořádku.“ Znovu uvažoval. Co když potřebuje jen rameno, na kterém by se mohla vyplakat. „Dobře, nějak si to zařídím. Ale dochází mi baterie, tak se rychle domluvme kdy a kde. Voláte z Actonu?“

„Ne, z Woodbridge. Právě se chystám jít na vlak,“ řekla poněkud jasnějším hlasem. „Vyhovovalo by vám to v osm?“

„Kde? Ve vašem bytě?“ navrhl optimisticky.

„Ne. Na Chiswick High Road je italská restaurace. Na rohu Turnham Green Terrace. Znáte to tam?“

„Trochu.“ Bylo to pět minut od jeho bytu. „Říkáte v osm?“

„Ano.“

„Dobře, budu tam.“

„Díky, Simo…“

Baterie definitivně skončila. Vložil přístroj do nabíječky a vrátil se k oknu. Odliv obnažil kamenité břehyřeky.

Namlouval si, že je to v pořádku, když se s ní sejde. Waddell mu řekl, že je z toho případu venku, takže proč by nemohl? Co může bránit tomu, aby se seznámili osobně, když chtějí? A dál? To se uvidí podle situace.

Pak si z nějakého důvodu vzpomněl na Steph. Kdyby věděla, co má teď v plánu, asi by mu to řekla bez obalu.

Same, Same, zase myslíš penisem. To nedopadne dobře.

Osprchoval se, převlékl do čistého a ve tři čtvrtě na osm sjel výtahem do garáže.

Zamířil na východ, podjel M čtyřku a pokračoval dál po Chiswick High Road. Silnice byly plné. Déšť znovu ustal a obloha na západě se zbarvila do tmavočervena. Bary a pizzerie zřejmě dělaly dobré kšefty. Uviděl restauraci, kterou mu popsala Julie, přejel kolem a zahlédl u jednoho ze stolů osamocenou postavu. Bylo tam ještě několik dalších obsazených stolů. Zatočil doprava do boční uličky, zaparkoval a vrátil se pěšky.

Na chvíli se zastavil pod stříškou na autobusové zastávce naproti restauraci, aby se přesvědčil, že je to ona a že je sama. Počkal, až přejede nákladní auto, a pak přešel na druhou stranu.

Byla v šedém roláku, který zdůrazňoval její štíhlou figuru. Sam si všiml, že nemá brýle a trochu si přimalovala oči. Když se k ní blížil, stočila k němu pohled, a jakmile ho poznala, očividně znervózněla.

Samovi se její ostýchavost líbila. Pozdravil ji a posadil se proti ní.

„Já… nebyla jsem si jistá, jestli přijdete,“ řekla skoro šeptem a trochu křečovitě se na něho usmála.

„Ale ale… Malá vystrašená holčička?“

Pohlédla dolů na ruce a pak ho překvapila úšklebkem.

„Ne vystrašená, ale trochu nervózní,“ zamumlala. „Já… vlastně nevím, co tu dělám…“ Zdálo se, že čeká,

až to vezme do ruky on.

Sam cítil nutkavou touhu se jí dotknout, strhnout tu neviditelnou bariéru, která je odděluje. Přemýšlel, jakto udělat, aniž by na ni působil příliš troufale, když si náhle uvědomil, že za ním pár hostů odstrkuje židlea vstává. Julie znovu zvedla hlavu, ale tentokrát se nepodívala na něho. Kdosi se zastavil přímo za jeho zády.

„Pan Foster?“ ozval se za ním mužský hlas.

Samovi se stáhl žaludek. Otočil se a do tváře mu šlehl blesk fotoaparátu.

„Sakra…!“

„Daily Chronicle, pane Fostere. Rádi bychom vám položili pár otázek týkajících se smrti Harryho Jackmana.“

Sam vztekle pohlédl na Julii. Na její tváři byl výraz, který už jednou viděl, u jedné ženy v hledišti na býčích zápasech, která si sice zaplatila, aby viděla zabíjení, ale nebyla si jistá, zda na to bude mít dost silný žaludek.

Stále měl chuť dotknout se jejího rozkošného krku, ale nyní oběma rukama a vší silou jej stisknout. Hlavou mu proletěla hořká myšlenka. Někteří muži umírají předčasně v dešti kulek jako třeba Harry Jackman. Ale jiní, ti neskutečně naivní a neskutečně hloupí, umírají pomalu, bolestně a vlastní rukou, aktem profesní sebevraždy.

8. KAPITOLA

Rozhlédl se, aby zjistil, kolik si jich tu na něho vlastně počíhalo.

„Víme, že pracujete pro MI 6, pane Fostere,“ řekl reportér téměř zdvořile. Postavil se však hned za opěradlo Samovy židle, aby mu zabránil vstát.

„Jste na omylu,“ zasyčel vztekle Sam. „Kdo vám takovou pitomost řekl?“

„Sám Harry Jackman,“ odpověděl klidně reportér. Znovu vyšlehl fotoblesk. „V dopise o své smrti, který poslal naší redakci. A popsal nám v něm taky, jak jste mu zaplatil dvě stě padesát tisíc liber z kapes britských daňových poplatníků za to, aby dodal zbraně pučistům v Bodanze.“

A bylo to venku. Všechno. Pomsta Harryho Jackmana byla dokonalá. Sam měl pocit, jako by se mu pod nohama otevřela propast.

„Pěkně otřesný příklad etické zahraniční politiky, nemyslíte, pane Fostere? Kolik lidí zemřelo zbraněmi, za

něž zaplatila britská vláda? Myslím, že dobré dva a půl tisíce. A většina jich byly ženy a děti.“

Sam zavrtěl odmítavě hlavou. „Máte to nějaké pomotané, synku. Netuším, o čem mluvíte,“ řekl.

Samotného ho překvapilo, jak klidně zní jeho hlas. „Ano, dělal jsem s Harrym Jackmanem jisté obchody, ale nešlo o žádné zbraně. A pro žádnou zpravodajskou službu nepracuju. A teď, jestli dovolíte…“ Vrazil opěradlo reportérovi do břicha.

Novinář se zašklebil, ale neuhnul.

„Zabil jste Harryho Jackmana, pane Fostere?“

Sam ucítil vzadu na krku mravenčení. Vrhl rychlý pohled na Julii. Tohle si myslí? Tomuhle věří? Pomyšlení, že se na něho může dívat jako na vraha svého otce, ho ranilo hlouběji než samotná její zrada. „V žádném případě.“

„Byl jste tam.“

„Bohužel ano. Zabili ho muži v uniformách zambijské armády, to si můžete ověřit u zambijské policie. Nemohl jsem naprosto nic dělat, abych ho zachránil.“ Hleděl upřeně na Julii. Na její tváři byl prázdný výraz. Tak prázdný, jaký jen svedla. „A sem jsem dnes přišel, protože jsem pocítil v slabé chvilce lítost k jeho dceři.“ Dopřála mu alespoň špetku zadostiučinění, když se její tváří mihl výraz zmatku a rozpaků.

Tentokrát vrazil reportérovi do břicha loket a vstal.

„Je mi líto, kamaráde, musím už jít. Zkuste si to všechno líp urovnat v hlavě, okay?“

Mířil ke dveřím, když si uvědomil, že to ještě není všechno. Byli čtyři, dva pisálci a dva cvakaři, jeden z

nich v kožených kalhotách. Druhý fotograf mu zastoupil cestu.

„Pardon,“ řekl Sam a vyrazil kolenem nahoru.

„Uf! Ty hajzle!“

Venku se Sam zhluboka nadechl a rychle zamířil pryč. Uvědomil si, že kolem jede autobus, a na okamžik měl chuť vrhnout se za ním. K autu se vrátit nemohl, podle něj by si ho našli.

Fotograf, kterému nadzvedl žaludek, se už vzpamatoval. Běžel pozadu před ním a cvakal jako šílený.

Sam si dal ruku před tvář a mezi prsty vyhlížel taxi.

„Veřejnost má právo vědět, pane Fostere…“

„Ale taky má právo nebýt obtěžována takovými pitomci, jako jste vy.“

Náhle Sam uviděl, co potřeboval, vrhl se ke kraji chodníku a zamával. Taxík přibrzdil a zastavil. Když Sam otevřel dveře, zaslechl nedaleko startovat motorku.

„135 Clapham Common South Side,“ řekl řidiči. Jeden z reportérů se pokusil vtlačit do taxíku s ním.

„Pardon,“ řekl znovu Sam, vykopl ho nohou ven a zabouchl. Všiml si, že jiný škrabal si rychle něco poznamenává, zřejmě adresu, kterou zaslechl. „Jeďte!“ vyštěkl Sam na řidiče.

„Říkal jste Clapham Common?“

„Na tom nezáleží. Prostě mě odvezte kamkoliv pryč od těchhle hadů.“

Řidič vyrazil dopředu. Po chvíli krátce mrkl do zrcátka, jestli za sebou netáhnou nějaký stín.

„Před pár dny jsem měl v autě Nicole Kidmanovou,“ oznámil se stoickým klidem.

Sam se otočil. Zezadu se blížil silný motocykl, seděl na něm fotograf v kožených kalhotách.

„Nemohl byste se ho pokusit setřást?“

Řidič pohlédl do zrcátka.

„Bez šance, kamaráde. Je mi líto. Tyhle stroje jsou rychlejší než auto a na dvou kolech se dostanou i tam, kam já ne.“

„Tak mě vysaďte u podzemky,“ řekl Sam. Zuřivě přemýšlel. „Acton Town: Znáte to tam?“

„Co bych neznal?“ zabručel řidič otráveně. Vypadalo to na míň, než čekal.

Motorka byla těsně za nimi. Jestli dojde na honičku v podzemce, bude tam jen ten fotograf. Jeden na

jednoho, poměr sil, na který byl Sam zvyklý.

Za čtyři minuty byli na stanici Acton Town. Taxametr ukazoval tři libry dvacet. Sam měl připravenou pětilibrovku.

„To je dobré,“ řekl.

„Díky, šéfe. Přeju vám, ať to vyhrajete.“

Sam vyrazil sprintem do stanice. Dozorčí u vstupu natáhl ruku pro lístek. Sam mu mávl před očima členskou kartou jachetního klubu jižního pobřeží.

„Policie. Zvláštní oddělení,“ vyštěkl a běžel dál. „Zastavte chlapa v kožených kalhotách za mnou, okay?“

houkl přes rameno.

„Moment…“

Sam tuhle stanici znal. Byla tu dvě hlavní nástupiště a několik schodišť. Seběhl rychle po prvním z nich a modlil se, aby tam čekal vlak. Koleje však byly prázdné. Proběhl po nástupišti a schovával se, pokud to šlo, za bilboardy. Na vzdáleném konci se odvážil ohlédnout. Žádného pronásledovatele neviděl, zřejmě byl nucen koupit si lístek. Sam se pustil nahoru po protějším schodišti. Odpočívadlo nad ním bylo prázdné. Zastavil se. Zhluboka oddychoval a čekal. Panebože to se mu zase něco povedlo! Dostat se do takové situace. Do takové pitomé posrané bryndy! Jak jí mohl tak stupidně naletět? Z tunelu zaslechl dunění kol blížící se soupravy. Jela směrem na západ. Uvažoval. Ten cvakař si spočítá, že nastoupí do prvního vlaku, který přijede. Takže bude čekat na další…

A modlit se.

Sotva se dala souprava do pohybu, objevil se v tunelu vlak v protějším směru. Sam děkoval bohu, takové štěstí za tolik blbosti si ani nezasloužil. Seběhl dolů, skryl se za sloup a čekal, až zazní varování, že se dveře zavírají. Pak se rychle protlačil dovnitř. Ve voze byla jen hrstka cestujících, většinou turistů s batůžky z posledního příletu z Heathrow a pár asijských dělníků, kteří jeli do města na noční směnu. Oknem viděl, že souprava ve směru na západ už odjela. Právě když se rozjížděla i ta jeho, spatřil na nástupišti fotografa. Civěl na něj. Sam potlačil pokušení mu zamávat.

Vystoupil na následující zastávce ve stanici Hammersmith a ochotně zaplatil pokutu deset liber za cestu bez jízdenky. Pak zašel k jednomu z řady telefonních automatů v hale stanice a vyťukal číslo.

Ozval se vyzváněcí tón. Telefon stále vyzváněl. Rozhodl se k tomu instinktivně, potřeboval si udělat v hlavě jasno rozhovorem s někým, na koho se může spolehnout a kdo mu může vyjádřit sympatie předtím,

než na něho spustí palbu vysoké šarže. A teď se zdálo, že ten někdo není doma. „Haló!“ ozval se náhle udýchaný hlas. A podrážděný.

„Steph?“ „Sam?“ „Ano.“

„Bože! Člověče, ty si umíš vybrat nemožnou chvíli. Byla jsem na toaletě.“

„Musím s tebou mluvit, Steph. Hned.“

„Na karí je už dnes pozdě, Samečku, navíc jsem už jedla. Udělala jsem si míchaná vajíčka. Měl jsi zavolat dřív.“

„Nevolám kvůli jídlu, Steph. Potřebuju si s tebou promluvit. Dostal jsem se do pěkné, ale pěkné kaše.“

To už slyšela z jeho hlasu. „Co se stalo?“

Sam se ohlédl přes rameno. V doslechu bylo hned několik lidí. „Volám ze stanice podzemky. Můžu k tobě na chvíli zaskočit?“ Bydlela na Shepherďs Bush, pár zastávek autobusem odtud.

„Hm…,“ ozvalo se na druhém konci. Bylo mu jasné, že uvažuje, a věděl taky proč. Steph mu už dřív řekla, že Gerry je žárlivý, dokonce mu musela slíbit, že za jeho nepřítomnosti nepustí do bytu žádného muže.

Takže navzdory Samovu včerejšímu podezření byla jejich situace stabilizovaná. „Víš, Same, raději kdybychom si někam sedli.“

„Myslíš, že najdeme nějaký tichý kout, kde nikdo neuvidí, jak žalostně pláču?“

„Panebože, to je to tak vážné?“

„Něco jsem zvoral, Steph. Totálně zvoral.“

„Kde jsi?“

„Na stanici Hammersmith.“

„Okay.“ Chvíli přemýšlela. „Kousek odtamtud je jeden podnik, jmenuje se Zelený drak. Je to směrem sem k mému bytu, takže když oba za chvíli vyjdeme, můžeme se tam přibližně za deset patnáct minut setkat. Okay?“ „Okay. A Steph…“ „Co?“

„Ale… Jenom jsem chtěl říct, že jsi skvělá.“

Opravdu to netrvalo ani dvacet minut a sešli se před restaurací. Sedli si ke stolu, který sice nebyl v rohu,ale dostatečně stranou, aby měli klid k hovoru. Stephanie mu nabídla tvář k polibku a Sam jí za to zašel k baru pro džin s tonikem a sobě pro pivo. Steph měla široká ramena a jasnou atraktivní tvář. Přišla v černých kalhotách a bílé halence, na níž měla tmavomodrou vlněnou vestičku. Její rovné hnědé vlasy po ramena byly ještě teď vlhké, jak se zřejmě narychlo před odchodem osprchovala.

Když se Sam vrátil, klesl na židli a dlouze si povzdechl. „Podívej se na mě, Steph, a dobře se dívej, abys viděla, jak vypadá idiot. Jsem naprostý hlupák.“

„To jsem věděla vždycky. Ale milý hlupák.“ Vzala ho za ruku a stiskla mu ji. „Řekneš mi sám, co se stalo,

nebo mám hádat?“

„Nechal jsem se vlákat do pasti. Úplně jako nováček.“

„Neříkej. Tak to tedy musela být návnada, prsa jako Barbie a nohy až k ramenům.“

Kysele se ušklíbl. Pěkně ho prokoukla. Steph naklonila hlavu a vrhla na něho soucitný pohled.

„Jestli ode mě chceš radu, měl bys, myslím, začít spíš od začátku než od konce.“

Řekl jí všechno, nebo skoro všechno. Steph byla jedna z mála lidí, kterým opravdu věřil.

„Takže ta Julie má jen něco přes sto šedesát? Taková malá panenka?“ poznamenala, když skončil.

Odvrátil od ní pohled, dobře postřehl stopu žárlivosti v jejim hlase. Vždycky měl podezření, že Stephanin zájem o něj není tak platonický jako jeho o ni.

„Ne, nesměju se ti,“ pokračovala, třebaže se jí při vší snaze nepodařilo potlačit posměšný tón. „Chápu, že muž, který je na tom se ženskými tak špatně jako ty, musí využít každé šance, která se naskytne.“

„Díky, Steph. Přesně tohle jsem potřeboval.“ Zvedl půllitr a dopil ho. „Ještě kdybys mi tak poradila, co mám teď k čertu dělat.“

„A tvoje šéfovstvo o tom už ví?“

„Ne. Stalo se to sotva před hodinou.“

„Tak jim to rychle sděl sám, než se to dozví od někoho jiného,“ řekla. „Bože, Same, ty se vážně chováš

jako desetiletý kluk.“

„Uvažuju, že mám čtyřiadvacet hodin. Budou se muset poradit s právníky, než něco tak senzačního uveřejní, a to už do zítřejšího vydání nestihnou.“

„Ale čím dřív do toho zapojíš Waddella, tím větší máš šanci, že to přežiješ,“ stála na svém.

„To máš samozřejmě pravdu. Jen se ten ošklivý okamžik snažím oddálit.“ Sklonil hlavu a pohlédl do

prázdné sklenky.

„Vidím, že mi naznačuješ, abych ti koupila whisky na spláchnutí,“ řekla a vstala.

„Jsi na řadě… A jestli tam uvidíš nějaký sendvič, který není úplně oschlý, nebyl bych proti.“

„Požádám je, aby ti do něj dali kuřecí vindalú,“ řekla a zamířila k baru.

Vrátila se se sendvičem s majonézou z tuňáka a pak ho mlčky pozorovala, jak jí.

„Myslím, že bys měl zkusit transplantaci,“ řekla po chvíli.

„Cože? Jakou transplantaci?“

„Nechat si vyměnit tu část mozku, která posuzuje ženy. Tedy za předpokladu, že do toho v určité fázi vůbec mozek zapojuješ.“

„Steph…“ Varovně na ni pohlédl.

„Víš, co myslím, každé stačí, aby na tebe udělala smutné oči a řekla ‚jsem tak nešťastná, pomoz mi‘, a už si s tebou dělá, co chce. Vzpomeň si na Chrissii. Jak dlouho ti věšela bulíky na nos?“

„Steph, bez těchhle řečí se klidně obejdu.“ Rozhlédl se po baru, drtivá většina hostů byli mladí lidé. A všichni vypadali tak spokojeně, tak bezstarostně…

„Opravdu myslim, že bys měl jít a zavolat tomu belfastskému synkovi,“ řekla a doprovodila svou radu povzbuzujícím úsměvem.

Sáhl po její ruce a stiskl ji. „Díky, žes mě vyslechla, Steph. Jsi skvělá, víš to?“

„Ale jdi. Na to přece přátelé jsou, ne?“

Oba dopili, vstali a vyšli na ulici.

„Pořád ti kriminálníci nedopřávají oddechu?“ zeptal se Sam, když se zastavili na chodníku a oddalovali okamžik, kdy se každý dá svou cestou.

„Mám jich až po krk, těch fašounů,“ odpověděla.

„Myslíš ten výbuch v Southallu?“

„Jo. Běžné šetření dělají místní, ale zvláštní oddělení se snaží zjistit, jestli nejde o součást něčeho většího. Na kontinentu došlo ve stejnou dobu k dalším incidentům. Neonacisté zapálili ubytovnu pro imigranty v Lipsku, tam byli tři mrtví, a v Toulonu zase lepenovci zdemolovali pár obchodů patřících Alžířanům.

„Já vím, slyšel jsem to ve zprávách.“

„Zatím jen spekulujeme, jestli je mezitím nějaká souvislost. Žádnou zpravodajskou službu na to nemáme.“

Naklonila se k němu a políbila ho na ústa. „A teď buď hodný chlapeček a běž říct tatínkovi, jaký průšvih jsi udělal.“

Objal ji a přitiskl k sobě.

„Víš, co je na tom to nejhorší?“

„Co?“

„Ta zatracená ženská si myslí, že za smrtí jejího otce jsem já.“

V úžasu na něho pohlédla. „A to mi chceš říct, že ne?“

Sam pouze zvedl obočí, pak se otočil a vracel se ke stanici Hammersmith. Cestou vyhlížel taxík.

O půl hodiny později vyklopil novinu Waddellovi, o kterého se pokoušel mrtvičný záchvat, pak si došel do boční uličky v Chiswicku pro auto a vrátil se do svého bytu. Jakmile za sebou zavřel, opřel se o dveře, jako by to byla jeho poslední ochrana před zlým pomstychtivým světem.

Jedna část jeho osobnosti Julii Jackmanovou nenáviděla za podvod, kterého se vůči němu dopustila, zatímco druhá byla spíš dotčená a roztrpčená tím, že dívka věřila víc otcovým paranoidním blábolům než

jemu.

Ta první část volala po pomstě, ta druhá ji prostě chtěla přesvědčit, že se mýlí. Přesvědčit ji, aby pochopila, že on není žádný úkladný vrah.

Věděl však, že mu jde o víc, protože rána, kterou mu Julie zasadila, zranila jeho pýchu.

Chtěl, aby po něm toužila. Aby po něm toužila s touž tápavou slepotou, která ho ten večer vtáhla do její

pasti.

9. KAPITOLA

BRUSEL, PONDĚLÍ 11 HODIN DOPOLEDNE Komisařka Evropské unie pro sociální záležitosti Blanche Duvalierová byla žena s nezměrnou energií, elegantní a kultivovaná Pařížanka ve věku kolem pětapadesáti let, mezi jejíž milence patřili nejvýznamnější francouzští politici. Její politická orientace nalevo od středu se datovala od barikád v pařížské Latinské čtvrti v horkém neorevolučním létě roku 1968. Oblečená v elegantním béžovém kostýmu, jehož sukně končila těsně nad koleny, přecházela krátkou vzdálenost mezi stanicí metra a bruselskou centrálou Evropské unie. Měla sice právo na služební vůz s řidičem, většinou však toto privilegium odmítala a dávala přednost tomu, aby měla kolem sebe alespoň na pár minut obyčejné lidi, než se ponoří do zjemnělého, ale svým způsobem jalového světa europolitiků. Blanche Duvalierovou čekal rušný týden. Ve středu měla předsedat dvoudenní konferenci o rasových vztazích, problému blízkému jejímu srdci, ale jednomu z nejobtížnějších k řešení. Věděla, že rasová nenávist je pro lidstvo čímsi jako endemickou chorobou, a ona proti ní vedla po většinu svého života v dospělosti tažení. Dnešní a zítřejší chtěla věnovat přípravě na tuto konferenci, protože bylo třeba zabránit

tomu, aby se akce zvrhla v bezúčelnou polemiku, z níž nevzejde žádný rozumný užitek.

Krytý vchod do administrativní budovy komisariátu Evropské unie byl kousek stranou od vozovky a

Blanche Duvalierové k němu zbývalo pár desítek kroků.

Proti ní šla po chodníku asi pětatřicetiletá žena s neupravenými tmavými vlasy. Blanche Duvalierová

nejdřív myslela, že je to jedna z novinářek z tiskového centra, a už se jí chystala odpovědět na pozdrav,

pak si ale uvědomila, že ji vůbec nezná. Navíc ta žena vypadala opravdu podivně. Měla zarudlý obličej,

zírala vypoulenýma očima nepřítomně před sebe a její oblečení bylo nepořádné a neupravené. Byla

ověšená nákupními taškami, které si náhle přehodila do jedné ruky a krátce směrem k Blanche

Duvalierové zamávala. Hrome, asi bych ji opravdu měla znát, napadlo Blanche. Ohlédla se a okamžitě

poznala svůj omyl, žena mávala směrem k autu, které zastavilo u kraje chodníku přímo před značkou se

zákazem zastavení. Řidič se natáhl a otevřel dveře.

Žena byla sotva tři kroky před Blanche, když náhle zakopla a zapotácela se dopředu. Blanche nestačila

nic udělat. Ženě vyletěly ruce s taškami dopředu, a v okamžiku, kdy do Blanche jednou taškou vrazila,

ucítila komisařka píchnutí pod levým ňadrem.

„Kruci!“ vykřikla bezděčně.

Žena se o ni celou vahou opřela, a než našla rovnováhu, znovu vrazila do Blanche taškou a ta ucítila další

píchnutí. „Eh alors!“

„Promiňte, nezlobte se,“ řekla žena anglicky a rychle spěchala k otevřeným dveřím auta.

Blanche Duvalierová si instinktivně sáhla na místo pod levým ňadrem a ucítila vlhkost. Pohlédla dolů,

béžovou blůzku měla maličko natrženou a kolem potřísněnou od krve. V šoku se prudce nadechla.

„Krucifix!“ zaklela znovu. Otočila se, aby tu divnou ženskou zastavila, ale auto se už rozjíždělo a mířilo

pryč.

Blanche Duvalierová se na sebe znovu podívala. Musela to být jen malá ranka, ale blůza byla zničená.

Naštěstí měla ve skříni v kanceláři něco na převlečení pro případ nehody v jídelně. Cítila, že jí krev pod

blůzkou pořád teče. Vytáhla z kabelky kapesník a vsunula ho mezi knoflíky na poraněné místo. Pak

zamířila rychle ke vchodu do budovy.

U výtahu se setkala s Piersem Hyamsem, svým prvním tajemníkem.

„Přeji příjemný den, madame,“ pozdravil ji, ještě než si stačil všimnout, že pro ni zřejmě moc příjemně

nezačal. Zarazil se. „Co se vám proboha stalo?“

„Vrazila do mě na chodníku nějaká pitomá ženská. Měla něco ostrého v tašce a píchla mě tím,“

odpověděla Blanche Duvalierová a vytáhla zakrvácený kapesník.

„Panebože!“ vydechl Hyams. „Potřebujete lékaře?“

Blanche Duvalierová si ho zamračeně změřila. „Prosím vás, Piersi! Vypadám snad, že omdlévám?“

Mladý Angličan se chabě usmál.

„Ale řeknu vám,“ pokračovala Blanche podrážděně, „že některým lidem by se vážně nemělo dovolit

vycházet do ulic.“

Piers Hyams upřel pohled na displej nad dveřmi výtahu, na němž naskakovala čísla poschodí. „Madame,“ poznamenal suše, „být na vašem místě komisařky pro lidská práva, doufal bych, že média

tenhle výtah neodposlouchávají.“ LONDÝN Jakmile Sam Packer nastoupil v Heathrow do letadla na lince kyvadlové dopravy do Glasgowa, pocítil

úlevu. Byl rád, že může uniknout z Waddellova dosahu a vyhnout se tak obviněním, s nimiž by se ten belfastský hoch během dne nepochybně přihlásil. Když si představil, co se zítra může objevit v Chronicle, bylo mu jasné, že jeho další kariéra u zpravodajské služby je stejně nejistá jako dubnové počasí. Po celou dobu letu na sever zoufale uvažoval, jakou profesní praxi může uvést v žádosti o zaměstnání bývalý

špión.

Na glasgowském letišti přistál ve čtvrt na tři odpoledne a hned zamířil k přepážce společnosti pronajímající auta, aby si vyzvedl zamluvený vůz. Ve Skotsku bylo větrno a po obloze táhly šedivé mraky. Když vyšel před letištní halu, udeřil ho vítr prudce do tváře, jako by mu chtěl vyfoukat z hlavy všechny

chmury, které se mu tam honily.

Dálnice ho vedla na západ podél řeky Clyde, na jejíž hladině pluly bílé ostrůvky pěny. Pruh slunečních paprsků ozářil na druhém břehu na vystouplé skále červenošedé kameny hradu Dumbarton. V Greenocku se silnice na chvíli stočila do vnitrozemí, aby se pak vynořila na vichrném mořském pobřeží. Zčeřenou šedou hladinu mezi Ayrshire a poloostrovem Cowal brázdilo několik jachet s podkasanými hlavními

plachtami.

Sam se snažil představit si zde před sedmadvaceti lety otce, ale nedařilo se mu to. Nemohlo se mu to podařit, protože jeho vzpomínky na toho muže byly opravdu jen mlhavé. Vlastně to ani nebyly vzpomínky, jako spíš naivní fantazie jedenáctiletého chlapce o životě svého otce, o hrdinovi mezi vlnami, který se v krátkých obdobích, kdy byl doma, stával hlavou rodiny a dočasným Samovým spojencem proti matce a starší sestře. Byla to postava, která neměla nic společného se sexuálními excesy nebo špionážní aférou,

o nichž se teď Sam dovídal. Neochotně si připustil, že vzpomínky jeho sestry na otce mohou být ostřeji formované než jeho. Vždyť v době jeho smrti jí už bylo patnáct. Hryzala ho neblahá předtucha, že

vyšetřování otcovy minulosti může jeho idol zničit, jediný, který kdy měl.

Silnice se chvíli vinula mezi stromy a náhle se před ním otevřel záliv Wemyss, odkud odplouvaly trajekty

na ostrov Bute. Napravo stála nízká budova se štítovou zdí obloženou do poloviny výšky dřevem, s

taškovou střechou a věží z pískovcových bloků s hodinami. Když dojížděl na shromaždiště, zamířil k

němu mladík ve žluté nepromokavé bundě. Musel se proti ostrému větru předklánět.

„Do Rothesay?“ křikl na něho proti větrným poryvům.

„Ano.“

Mladík mu ukázal na řadu aut na vrcholu rampy. Za ní už stála připravená loď, plavidlo podobné velkému trauleru s dvěma trychtýřovitými nájezdy na paluby pro auta a s konstrukcí ve tvaru velkého A, která je překlenovala.

„Odplouvá za dvacet minut. Lístek dostanete na stanici.“ „Díky.“

Sam zaparkoval za posledním autem v řadě, navlékl si tmavě modrou nepromokavou větrovku, kterou si s sebou vzal, a vystoupil. Nad staniční halou se klenula bledě zelená ocelová konstrukce z počátku dvacátého století, která nesla skleněnou střechu. Z haly se kromě pěších nástupišť táhla krytá rampa dolů k mohutnému přístavnímu molu, které by spíš odpovídalo zaoceánským parníkům než výletním lodím na pár okolních ostrůvků. Přijel sem otec se svou společnicí, nebo kdo to s ním tenkrát před sedmadvaceti lety byl, vlakem? Sam stál vedle nárazníků, hleděl na rezavé koleje a představoval si vousatého rozesmátého muže kráčejícího klátivou chůzi k němu, na tváři provinilý úsměv a ruku kolem ramen jakési ženy, která nebyla jeho manželkou. Musela to být žena, uvažoval. Proč by jinak na těch lístcích tak lpěl? Otočil se a zamířil k pokladně. Když zavřeli nájezdovou rampu a posádka uvolnila poutací lana, nebyla paluba pro auta ani z poloviny plná. Sam vystoupil na horní palubu, aby se mohl dívat, jak se vzdalují od pevniny. Stál v závětří lodního můstku, zatímco ostatní pasažéři odešli do kabiny, aby unikli větru. Navzdory zčeřené hladině se loď nehoupala a celkem klidně plula po své pravidelné trase k Bute. Chvíli sledoval, jak osamělá jachta vzdoruje náporům větru s vytaženou bouřkovou kosatkou a pouze malým trojúhelníčkem hlavní plachty. Když mu pak do tváře udeřil obzvlášť prudký větrný poryv, zamířil ke schůdkům do velké kabiny, jejíž obdélníková okna byla zamlžená slanou tříští. U malého okna do kuchyně si koupil pohárek čaje a rohlík se sýrem a našel si volné místo k sedění. Do kabiny vstoupil jakýsi mladý pár s dítětem. Třásli se zimou, protože všichni měli pouze krátké kalhoty. Dovolená ve Skotsku v takovém létě, jaké je letos, to vyžaduje

odvahu.

Sam usrkával horký čaj a myšlenky se mu vracely k včerejšímu večernímu hororu. Pořád se v něm ozývala ta polovina, která žádala pomstu Julií Jackmanově, ta druhá se však stále víc užírala hanbou nad vlastní hloupostí. Uvažoval, jestli se Waddell nějak pokusí Chronicle umlčet. Pohlédl na hodinky. Už se zřejmě blíží k Rothesay. Z mraků opět vykouklo slunce, dopil tedy rychle čaj a vrátil se na horní palubu. Trajekt právě obeplouval mys. Směrem k zálivu, kolem něhož se rozkládalo jediné městečko na ostrově, se táhla řada bójí. Kousek od vody stály upravené domky z hnědého kamene oddělené od skalnatého pobřeží jasně zeleným trávníkem. O pár minut později začal lodní rozhlas svolávat řidiče k autům. Sam zpoza volantu sledoval, jak klesá postranní rampa a rodinka v kraťasech po ní sestupuje na přístavní molo. Slunce nyní svítilo naplno, jako by chtělo zahřát zkřehlé dětské nohy. Sam vyjel na břeh a pokračoval dál kolem malé přístavní zátoky s několika jachtami a rybářskými loďkami. Na promenádě zatočil doprava a našel místo k zaparkování. Přemýšlel, co podnikne dál a co tady asi dělal jeho otec před sedmadvaceti lety. Kdyby tu byl s nějakou svou přítelkyní on, zamířil by přímo do penziónu a strávil by s

ní odpoledne v posteli.

V řadě obchodů podél promenády uviděl malou turistickou informační kancelář. Aniž věděl, co tam vlastně chce, vešel dovnitř. Žádná služba tam nebyla, pouze řada brožurek a letáků na policích. Jednu si vzal a

prohlížel si ji.

„Mohu vám s něčím poradit?“ ozvalo se za ním.

Sam zvedl hlavu. Ze dveří malé kanceláře se vynořila silná žena ve středních letech.

„Promiňte, měla jsem telefon. Neviděla jsem vás vstupovat,“ omlouvala se.

„Nic se nestalo,“ řekl Sam. Váhal, protože nevěděl, jak by mu mohla pomoct. „Víte, vlastně jsem přijel

kvůli určitým historickým informacím.“

„Oh, tady toho moc historického není, pouze hrad a muzeum. A dole u přístaviště trajektu máme krásné

viktoriánské toalety. Možná jste je už viděl, jsou skvěle restaurované.“ Snažila se, seč mohla.

„To jsem ani tak neměl na mysli.“

„Ne? A co tedy?“ Naklonila hlavu na stranu jako kos, když vyhlíží žížalu.

„Snažím se jít po stopách jisté dvojice, která sem přijela před sedmadvaceti lety na jednodenní nebo dvoudenní výlet. Netušíte, jak tu mohli tenkrát trávit čas?“ Obě ženina obočí se vyklenula nahoru jako obruče. „Bože, to je otázka. Kdo vlastně jste? Soukromý

detektiv?“

„Ne. Příbuzný.“ „Hm… Říkáte dvojice, předpokládám muž a žena, že? Záleží na tom, jaký vztah k sobě měli.“ Koketně se usmála. „Víte, spousta návštěvníků se tu jen tak potuluje a pozoruje moře a lodě. Je tu taky promenáda, jak jste viděl, naproti cvičný palouček na golf a kdysi tu jezdila i tramvaj, která vozila lidi na

pláže.“

„A kde tak asi mohli bydlet?“

„Tady zase tak moc hotelů a penziónů není. Před chvíli jste si prohlížel brožurku, jsou tam všechny. Ale jestli rádi chodili nebo vyjížděli, mohli se ubytovat někde mimo město. Na to je v té brožurce zvláštní

oddíl.“

Dveře z ulice se otevřely, dovnitř nakoukl muž a zeptal se na kempovací místa pro karavany.

„Pojďte dál, hned se vám budu věnovat,“ řekla žena a obrátila se zpátky k Samovi. „Ale znáte to, spousta

lidí jen tak chodí nahoru a dolů po promenádě, lízá zmrzlinu a dívá se kolem. Před sedmadvaceti lety

nebyl život tak složitý. Jet někam na výlet, to obvykle znamenalo nedělat nic.“ Pohlédla na něho úkosem,

jako by stále uvažovala, o co mu doopravdy jde. „Asi jsem vám moc nepomohla, že?“

„Ale ano,“ ujišťoval ji. „Abych byl upřímný, ani vlastně nevím, co hledám.“ „Něco vám povím,“ řekla najednou. „Jestliže ti vaši dva toužili po troše klidu, aby se mohli věnovat sami sobě, není lepšího místa na světě než přijet do Bute. A to platí dodnes.“ Sam poděkoval a nechal ji s karavanistou a jeho mnohem konkrétnějšími otázkami. Přešel na druhou stranu ulice, kde byly promenádní zahrady, v nichž to jen zářilo jiřinami. Tabule s šipkou ho směrovala k viktoriánským toaletám. Uviděl rodinku v kraťasech, rodiče se na sebe smáli, dítě se tvářilo znuděně. Mýlí se, když si myslí, že tu jeho otec byl s ženou? Co když ten druhý lístek byl pro nějakou sovětskou

zpravodajskou spojku? Vyjeli si sem, aby mohli nerušeni a nesledováni probrat podmínky, za nichž bude

jeho otec provádět špionáž pro Kreml. Zachvěl se. Stále si nebyl schopen připustit, že by něco takového

bylo možné.

Vydal se po nábřežní promenádě a míjel pěkně udržované domky, kino, malou restauraci… Úhledně sestříhané keře ohraničovaly cvičný golfový palouček, který objížděl muž s travní sekačkou. Když se Sam otočil, naskytl se mu nádherný pohled na to, jak pruhy slunečního světla ozařují vodní hladinu se zpěněnými vlnami a purpurově zbarvenými horami v pozadí. Kolem bíle natřeného stánku s hrnčířskými výrobky přecházela početná asijská rodina, ženy v sárí hýřících barvami, muži v bílých košilích a tmavých kalhotách. Staří, střední generace a děti, celkem asi deset lidí. Nesli si golfové hole a míčky, mluvili spolu a smáli se, jako by šli někam do společenského klubu v Simle.

Náhle si Sam všiml, že k nim míří fotograf. Byl to ošumělý starší muž v kalhotách, jejichž nohavice se dolerozšiřovaly do zvonu, snad aby zakryly zaprášené boty. Kapsy kabátu měl vycpané filmy a fotografickými potřebami. Mohlo mu být nejméně šedesát, na lysém temeni hlavy mu ležely připlácnuté mastné vlasy,

které se nějakým zázrakem, nebo zásluhou lepidla?, v čerstvém větru ani nehnuly. Muž ukázal na starý

deskový fotoaparát upevněný na těžkém stativu na kraji zelené plochy a začal indickou rodinu

přemlouvat,

aby si od něho nechali udělat snímek. Ti, zaujati přístrojem, o němž si zřejmě mysleli, že zmizel ze světa

spolu s britskou nadvládou v Indii, se ochotně seřadili do skupinky. Po dlouhém kutění pod černou

plachtou jim starý fotograf udělal tři snímky a pak si do bloku zapsal jméno jednoho z členů rodiny.

„Můžete se zastavit kdykoliv zítra po desáté hodině dopoledne,“ řekl.

Dal jím lístek. Rodina se se smíchem vydala dál a staromódní fotograf začal připravovat přístroj pro další

zákazníky. Sama najednou něco napadlo.

Přistoupil k fotografovi. „Dobrá sezóna?“ zeptal se ho.

„Hrozná. Hrozná,“ odpověděl muž s téměř pohřebním smutkem v hlase. Okamžitě pochopil, že Sam není

ani potenciální zákazník a může s ním hovořit bez obalu. „Video všechno zkazilo, dočista mi zabilo kšeft.“

Rozhlédl se, jestli je někdo neslyší. „Proto jsem vyhrabal tenhle starý deskáč, abych do toho vnesl něco

nového.“

„Chytrý nápad,“ pochválil Sam. „Už takhle fotografujete dlouho?“

Starý muž zvedl bradu a přimhouřil oči. „Dvaatřicet roků, vážený pane. Ano, ano…“ Vypadal, že se mu chystá vylíčit svůj životní příběh. „A pořád snímky turistů?“ zeptal se Sam, aby ho nenechal rozjet se tam, kam nechtěl. „Ale ne. Nedělal jsem jen návštěvníky ostrova. Fotil jsem všechno. Všechno, co lidi chtěli zachytit na fotografii. Dělám to pro ně, svatby, křtiny, jedenadvacáté narozeniny… Dokonce i přístav jsem jednou

pro kohosi fotil.“

„To jste musel za ty roky udělat tisíce snímků…“ „To víte, že jo. Ale nejspíš mnohem víc. Trvalo by mi do konce života, kdybych to měl počítat.“ Zalovil v obrovské kapse svého kabátu a vytáhl balíček cigaret. „I když pokud nenechám tohodle svinstva, moc roků už mi nezbude,“ zasmál se a v hrudi mu zachrčelo jako ve starých pendlovkách. Nabídl cigaretu i Samovi, ale ten zavrtěl hlavou. „A můžete to udělat?“ zeptal se Sam. „Co? Spočítat snímky, které jsem kdy nacvakal?“ Pohlédl na Sama, jako by vážně zapochyboval o jeho

duševním zdraví.

„Myslel jsem, jestli o nich máte nějaké záznamy,“ upřesnil Sam. „Jména, data…, prostě tyhle věci.“

Muž se ušklíbl. „Víc než to, mladíku. Mám negativy. Všechny do jednoho.“

Sam měl na okamžik pocit, jako by ho za rameno uchopila ruka a láskyplně mu ho stiskla. Dotyk, který

nepocítil od svých jedenácti let.

„Vy archivujete celých těch dvaatřicet roků?“ zašeptal.

„Jo, archivuju. Podle mě to má velkou cenu. Moje aparáty zachycovaly, jak šla historie. Například, a je tojen maličký příklad, mám nedostižný archiv vývoje módy tady v západním Skotsku v posledních třiceti

letech.“

Sam zvedl obočí. „Jistě. Oblečení, účesy… Všechny trendy, které stačily dorazit sem k nám do Butu. Nabídl jsem to skotské televizi a projevili o to velký zájem. Poslali sem jednu šikovnou slečinku, aby to omrkla. Mám dojem, že o tom pořád uvažujou.“ „A to máte všechny své snímky nějak označené, abyste se v tom vyznal?“ zeptal se Sam užasle. Nemohl věřit tomu, co slyší. „Samozřejmě. Mám velký dům. Žiju tam sám, nikdo se mi do toho neplete, nic se mi nemůže ztratit. Mám tři místnosti plné registračních skříněk.“ „Takže kdybych vám dal datum třeba před sedmadvaceti lety, byl byste schopen najít, co jste ten den

fotografoval?“

Mužovy oči prozradily, že začíná kalkulovat.

„Měl bych být,“ řekl opatrně. „Nějakou dobu by to ovšem trvalo… a samozřejmě by mě to muselo stát za

to.“

„Jistě, jistě.“

„Čekám teď čtyři lidi ze skotské televize,“ dodal starý fotograf vychytrale.

Sam pokýval uznale hlavou, jako by chtěl ošuntělému starci potvrdit, že sedí na skutečně velkém

bohatství. „Co kdybych ten váš systém otestoval?“ navrhl. „Jak to myslíte?“

„Hm, vlastně nevím.“ Mávl rukou, jako by si to rozmyslel. „Ne, to by byla ztráta času. To je příliš

nepravděpodobné.“

„Tak se vymáčkněte.“

„Jen mě napadlo…, ale je to čistě osobní věc, nic, co by mělo nějaký velký význam. Má to co dělat s mou

rodinou.“

„Pokračujte, když už jste začal. Začíná mě to zajímat.“

„Hm, dobrá… Jedenadvacátého května 1971 tu byli můj otec a matka na jednodenním výletě, nebo se

možná zdrželi přes noc, to už nevím. Otec byl námořník, sloužil na ponorce a měl pár dní dovolenou.

Zřejmě si tady chtěli užít trochu klidu, abychom se jim jako děcka nepletly pod nohy. O několik dní

později, když se vraceli autem domů do Portsmouthu, měli havárku a oba se zabili.“

„Bože to je hrůza!“ řekl muž. Vypadal, že to na něho opravdu zapůsobilo. „Ale to jste musel být ještě

malý kluk, ne?“

„Bylo mi jedenáct. Sestře patnáct. To víte, bylo to pro nás těžké. Potom nás vychovávali dědeček s

babičkou.“ Sam se kousl do rtů. Uvědomil si, že už to začíná přehánět. „Víte, když jsem vás tak

poslouchal, napadlo mě, jestli jste je třeba nefotografoval.“

„Je to možné. To víte, že je to možné,“ řekl. Dlouze potáhl z cigarety a potom kouř vyfoukl.

„Stálo by vám to za to podívat se?“ zeptal se Sam.

Stařík znovu přimhouřil oči. „Říkám, musel bych tomu věnovat čas.“

„Jmenoval se Packer,“ řekl Sam. „Trevor Packer.“

„Mám na práci spoustu jiných věcí…“

„Co tak deset liber?“

Sešpulil rty kolem cigarety. „Nevím. To není tak, že přijdu, sáhnu a vytáhnu.“

„Víte co? Dvacet liber, jestli to zvládnete ještě dnes,“ zpracovával ho Sam. Bylo už pokročilé odpoledne.

„A jestli najdete negativ s jeho jménem a uděláte mi fotku, půjdu až na padesát.“

„Dobrá, domluveni.“ Starý fotograf podal Samovi ruku a pevně si potřásli. „Mimochodem já jsem Craigie.

Tom Craigie.“ Znovu vytáhl zápisník, do něhož si psal objednávky. „Aspoň to bude nějaká změna.

Řekněte mi ještě jednou to datum. Doufám, že si jím jste jistý?“

„Kdybyste v ten den nic nenašel, zkuste den dva potom. Už jsem řekl, mohli se tu zdržet.“ Sam mu napsal

datum a otcovo jméno.

Craigie zastrčil zápisník do kapsy, z jedné strany natržené a neuměle sestehované. Pak podal Samovi

svou vizitku. „A teď, kdyby vám to nevadilo, mi dejte tu dvacku. Pro dnešek to tu zabalím a budu se

věnovat vaší objednávce.“

Sam vytáhl z náprsní tašky bankovku. „Můžu si tak za dvě hodiny zavolat?“

„Zkuste to kolem sedmé,“ řekl fotograf. Složil fotoaparát, zvedl stativ na rameno a zamířil kolébavým

artritickým krokem pryč.

Sam se za ním díval a napadlo ho cosi o vyhozených dvaceti librách. Žádný rozumný námořník, který to

kromě rodiny hraje ještě s milenkou, nebude riskovat, aby si s ní ještě nechal udělat památeční fotografii.

Rozhodl se, že si najde nocleh, a jel podél pobřeží, až narazil na malý hotýlek, který vypadal spořádaněji

než ostatní a v okně viselo oznámení o volných pokojích. Vedl ho mladý, asi třicetiletý pár. Sam zaplatil

předem a pak mu mužská část majitelů ukázala slušný pokoj s vyhlídkou na moře.

„Jaké noviny si budete ráno přát?“ zeptal se.

Sam pokrčil rameny.

„Jsou tu k mání i anglické?“ zeptal se.

„Timesy nebo Chronicle?“

Sam zaváhal.

„Asi obojí, jestli je to možné.“

„To není problém. Snídaně je od půl osmé do půl desáté. A kdybyste se dnes večer někde zdržel, ten

druhý klíč na kroužku je od hlavních dveří.“

Sam poděkoval. Když osaměl, podíval se do malé koupelny a přesvědčil se, že v ní jsou čisté ručníky,

šampon, mýdlo a vůbec všechno, co je třeba. Dokonce tam našel i holicí strojek na jedno použití v

hygienickém obalu.

Posadil se na postel zakrytou květovaným přehozem a představil si, že možná právě v tomto pokoji se

před sedmadvaceti lety ubytoval otec se svou přítelkyní. Jestlipak má i tenhle hotýlek záznamy sahající do

roku 1971? Nesmysl! Už začíná fantazírovat. Možná je pitomost už to, že sem vůbec jel a začal se

zkoumáním otcovy minulosti právě tady.

Najednou se cítil hrozně unavený. Poslední dobou měl zcela porušený spánkový režim. A nejen to, celý

jeho život jako by sklouzl do neuspořádanosti a prázdnoty. Pořád musí na něco čekat. Na starého

Craigieho, až udělá svou práci, na londýnské skandalizátory, až na něho pozvednou svou špinavou

sekeru, a na své šéfy v SIS, jak na to zareagují. Nic z toho nemohl ovlivnit. Navíc cítil stále větší hořkost

vůči Julii Jackmanové. Ať ji ti supové od novin přemlouvali jakkoliv, bylo to její rozhodnutí. Ona byla

hlavním článkem pasti, která může zničit celou jeho kariéru.

Cítil hroznou chuť pustit všechno na pár hodin z hlavy. V rohu pokoje byl malý televizor. Pustil ho,

nastavil kanál se Sky News, pak si zul boty a natáhl se na postel. V Essexu se pohřešovalo malé dítě,

kdesi jinde

řádili fotbaloví fanoušci… Nechal klesnout víčka, ale znělka hlavních zpráv dne v půl sedmé ho znovu probrala. Jakási malá skupina vyznavačů nadřazenosti bílé rasy umístila na internet zprávu, v níž se přihlásila k zodpovědnosti za výbuch v Southallu. Policie to zatím posuzuje opatrně, řekl hlasatel, a žádá, aby se přihlásili další svědci, kteří mohou upřesnit okolnosti incidentu.

Sam se už chystal televizor vypnout, následující zpráva ho však zarazila. Byla z Balkánu, reportáž o

albánské rodině z Kosova hledající azyl kdekoliv v Evropě. Sam se opřel o loket a sledoval nechutné scény v italském přístavu, kde rodina uprchlíků, byla to pouze malá část z plně obsazené lodi, musela čelit zuřivým protestům lidí, kteří požadovali, aby byli vráceni tam, odkud přišli. Teprve když zasáhla policie slzným plynem, byli demonstranti vytlačeni a běženci mohli vystoupit na pevninu. Reportáž skončila a Sam konečně televizi vypnul. Rádio na nočním stolku mělo budík, nastavil je na

sedm hodin a znovu se položil na záda. LONDÝN

Také Rob Petrie sledoval ve svém bytě v East Endu Sky News. Přepnul na tenhle kanál, až si byl jistý, že Sandra usnula po návratu z noční služby v nemocnici. Od zítřka bude mít Sandra dva dny volna a to pro

Roba znamenalo, že bude muset být velmi opatrný.

Když poprvé uviděl televizní záběry toho, co v Southallu udělal, byl šokovaný. Zároveň si však uvědomil, že jedině tímto způsobem lze lidi na něco upozornit. Krev, mrtví, ne že by s ním měli něco společného. Oba byli Sikhové, pouhá statistická čísla, ne lidé. Neznal je a nic k nim necítil. Ani lítost. Mezi vlastní

podstatou útoku a jeho následky nebyla žádná souvislost. Nepřekvapilo ho, že vůči svým obětem nic necítil. Koneckonců to, co udělal, byl téměř vědecky naplánovaný válečný akt. Četl toho dost o druhé světové válce a také o válce v Zálivu, aby věděl, jak je pro člověka lehké někoho zabít a necítit přitom

vinu.

Od výbuchu v Southallu uplynuly už dva dny a vše nasvědčovalo tomu, že se vyšetřovatelé nemají čeho

chytit. To ho uklidnilo. Přirozený strach, že bude odhalen, začínal ustupovat a místo toho se ho zmocňoval

pocit uspokojení, a proč to nepřiznat, i pýchy. Znovu se zvedl, posílil své ztracené sebevědomí. Přihlásil

se k tomu, v co věří, a ukázal celému světu, že tu jsou lidé, kteří nebudou trpět, aby pár servilních politiků

podporovaných sionisty vnucovalo celé evropské populaci tu jejich idiotskou multietnicitu.

Reportáž na Sky News o kosovských Albáncích připravených zaplavit Evropu jen posílila jeho

přesvědčení, že je nejvyšší čas začít proti tomu bojovat. Už teď jsou hlavní města evropských zemí plná

snědých otrapů a špinavých žebráků v uválených kalhotách s očima jako korálky, které jsou schopny

odhalit peněženku i přes tlustý kabát. Je jasné, že politici ten proud cikánů přerůstající v záplavu

nezastaví. Nikdo z nich nemá odvahu říct, že evropskou kulturu je třeba chránit pro Evropany, lidi, jejichž

krev se za všechna ta století už tak dost promísila a dál se už mísit nesmí. Ne, politici s tím neudělají nic,

proto je řada na takových jako on, na jednotlivcích připravených použít veškeré své chytrosti a odvahy k

dosažení svých cílů.

Věděl, že sám na vlastní pěst by nikdy nic nesvedl. Neměl by ani bojové materiály, ani vizi, co je třeba

dělat. Musel se objevit někdo, muž s takovou silou, aby dosáhl až do vzdálených koutů Evropy a byl schopen přimět odhodlané lidi k akci. Vůdce, který ovládá spoustu triků a nekonvenčních způsobů boje, člověk, jehož totožnost zůstává utajená i jeho nejbližším zástupcům. Petriemu nezáleželo na tom, že neví, kdo je jeho vůdce. Znal ho z jeho ideálů, z jeho imponujících organizačních schopností a z jeho slov. Všechny je spojila síť internetu, World Wide Web, a hlavně článek umístěný na jedné ze stránek amerického hnutí Bílá síla. Na hostitelské stránce uveřejnili někdy před šesti měsíci pojednání o budoucnosti Evropy, které napsal kdosi podepsaný značkou „Freeman“. Petrie měl pocit, že mu mluví z duše. „Freeman“ psal, že se bílí Evropané musí sjednotit proti nebezpečí zvenčí, proti tmavým rasám a muslimům. Evropané však nejsou jeden národ. Němci jsou Němci, Francouzi Francouzi a Angličané Angličané. Je třeba se bránit proti homogenizaci Evropy řízené z Bruselu. Existuje dvojí nebezpečí, jemuž je třeba čelit, to, které se valí do Evropy jako kalný proud zvenčí, a záludnější vnitřní šířené zmatenými liberály a levičáckými idealisty, odhodlanými dosáhnout

toho, aby byli všichni Evropané stejní.

Byla tam také uveřejněná e-mailová adresa na „Freemana“ a Petrie mu napsal a vyjádřil svůj nadšený souhlas s jeho názory. Následovala korespondence s použitím kódování PGP, která vyžadovala časté změny mailových poštovních schránek. Freemanovy odpovědi obsahovaly také otázky a zkoumaly Petrieho vlastní filozofii a oddanost věci. Nakonec přišel před třemi měsíci mail, v němž ho Freeman žádal

o jistou symbolickou demonstraci toho, zda je připraven jednat. Šlo o celkem jednoduchý úkol, napsat

na

zeď v určeném místě a době dvě slova: ĎÁBLOVA SÍŤ. Protože to dělal uprostřed noci v oblasti, kde jsou

hieroglyfy sprejem téměř neodmyslitelnou součástí architektury, nikdo z místních lidí ho neviděl nebo mu

nevěnoval pozornost. Přesto Petrie cítil, že ho někdo pozoruje, při plnění úkolu ho kontroloval člověk,

který se teď stal jeho bojovým velitelem.

Někdy před měsícem dostal Rob Petrie mail s upozorněním, že se blíží první celoevropská akce Sítě,

úder za rasovou čistotu vedený odhodlanými dobrovolníky, jako je on, lidmi, kteří nemají policejní

záznam a nikdy se neangažovali v ultrapravicových skupinách, o nichž je známo, že do nich pronikli

policejní špiclové. Byl požádán, aby si vybral jeden ze tří cílů pro atentát. Bombu mu dodá Ďáblova síť. Petrie potvrdil, že je připraven, a pak byl vyzván, aby si v určeném čase vyzvedl na určeném místě výbušninu. Neměl tušení, kdo ten balíček schoval za zahradní zdí jednoho řadového domku deset minut chůze od jeho bytu. Petrie nechal televizor puštěný, ale stáhl zvuk. Vstal z hnědé kožené pohovky, jedné z mála kvalitních věcí, která mu zůstala z jeho dřívějšího života, , vyšel do předsíně a poslouchal u dveří ložnice. Nic, pouze křik z protějšího bytu, osamělá matka, příliš zamilovaná do láhve, se opět hádala se svým nezvladatelným synem v teenagerovském věku. Sandře to nikdy nevadilo. Jakmile usnula, nevzbudilo ji ani zemětřesení. Petrie se vrátil do obývacího pokoje. Jedno mu však přece jen dělalo starosti. Pořád ještě nedostal e-mail od svého vůdce. „Peter“ –“Freeman“ změnil v okamžiku, kdy vstoupili do válečného stavu, své kódové jméno, ho upozornil, aby nečekal žádnou okamžitou reakci na první ze svých tří úkolů, ale teď už Rob přece jen v něco doufal. Třikrát denně spouštěl internet a kontroloval svou poštovní schránku, naposledy před čtyřmi hodinami. Počítač stál na pojízdném stolku v rohu obývacího pokoje dál od okna. Nad ním byla na zdi upevněná knihovnička s dvířky zamčenými dozickým zámkem. Rob Petrie zůstal na chvíli stát ve dveřích a znovu se zaposlouchal, aby měl jistotu, že se Sandra neprobudila, pak odepnul z klipsu u opasku svazek klíčů a otevřel svou svatyni. Na policích byly úhledně naskládané knihy a časopisy s neonacistickou tématikou. Z řady cédéček vzadu Petrie vybral album Skrewdriver, vložil disk do přehrávače v počítači a pak skříňku opět zavřel a zamkl. Sandra nikdy dovnitř ani nenakoukla. Posadil se před počítač a nasadil si masivní sluchátka. Pak za pokyvování hlavou v rytmu hudby navolil své ISP. Jeho heslo bylo „Anthony Harden“ a při jeho vymýšlení použil iniciály jediného muže novodobé historie, který se pokusil zbavit Evropu vetřelců z jiných ras. Usmál se, ve schránce měl poštu. Zprávu od „Petera Stonea“. Příjmení se pokaždé měnilo, téma však zůstával stejné. Stone, Steel, Fist, Blood.

GRATULUJI!

JAK JSI JISTĚ POZNAL, NAŠE AKCE PROBĚHLY PO CELÉ EVROPĚ. ĎÁBLOVA SÍŤ SE DÍKY TOBĚ

A OSTATNÍM TVÝM DRUHŮM UVEDLA SKVĚLE. TEĎ SE VŠAK MUSÍME PŘIPRAVIT NA

NÁSLEDUJÍCÍ FÁZI BOJE. DALŠÍ NAŠE AKCE SE USKUTEČNÍ UŽ TENTO TÝDEN!

Rob Petrie pocítil chvění kolem žaludku, když si uvědomil, že do toho půjde znovu tak brzy.

NAŠE ÚDERY BUDOU OPĚT VEDENY NA MNOHA MÍSTECH KONTINENTU. SPOLEČNĚ ZVÍTĚZÍME!

NÁŠ BOJ ZA EVROPSKÉ IDEÁLY BUDE POSTUPOVAT KROK PO KROKU DÁL!

Samé vykřičníky! Z každé věty patrný naléhavý tón.

Petrie cítil uspokojení, když viděl svá vlastní slova a myšlenky ve zprávách, které dostával od Petera. Rádprohlížel profesionálně sestavované webové stránky ultrapravicových hnutí, protože při tom cítil, že patří kbratrstvu, jehož síla a vliv se neustále zvyšují. Opájel se myšlenkou, že se nachází v předních řadách

revoluce.

PROSÍM POTVRĎ, ŽE SIS VYBRAL CÍL A JSI PŘIPRAVENÝ NÁSLEDUJÍCÍ STŘEDU JEDNAT.

Vybral cíl? Ne tak docela. Rasovou skupinu ano, ale místo ne. Musí teprve provést průzkum. Materiály

měl v garáži, plastickou trhavinu, rozbušky, časovací zařízení i hřebíky na šrapnely. A také instrukce, jak

bombu zkompletovat, stejně jednoduché jako návod na sestavení nábytku IKEA.

V JEDNOTĚ NEMŮŽEME PROHRÁT!

Klikl na tlačítko „nová zpráva“ a začal psát.

„Ano. Budu připraven. Revoluce pokračuje.“

ROTHESAY, OSTROV BUTE

Sam se probudil a ucítil vůni smažené cibulky. Hotýlek nenabízel večer nic k jídlu, usoudil tedy, že si manželská dvojice vlastníků dělá večeři pro sebe.

Vstal, obul si boty a zavolal fotografovi. Nikdo to nebral.

„Zatraceně!“

Téměř na minutu před čtyřmi hodinami mu dal dvacet liber. Zkontroloval si číslo na vizitce a zavolal

znovu.

Pořád nic. Sáhl po mapě městečka, kterou si vzal v turistické kanceláři, a rozložil ji na posteli, chvíli hledal, až našel ulici, v níž měl podle vizitky mít Tom Craigie ateliér. Zamkl pokoj a zamířil po schodech dolů. Když šel kolem recepce, uviděl vedle pultu známé nohy. Rodinka v kraťasech se přihlašovala k

ubytování.

Vítr téměř ustal. Slunce už zapadlo za kopce, které se zvedaly na západ od městečka, ale obloha nad nimi byla stále ještě modrá. Craigieho „ateliér“ našel bez větších problémů. Byla to bouda jen o málo větší

než prodejní stánek na trhu. Zaklepal, nic. Vzal za kliku, zavřeno. Znovu zaklel. Prohry se nad ním vznášely jako hejno komárů ve Skotské vysočině. Zaclonil si oči a sklonil se k oknu, zda neuvidí někde vzadu světlo. Ne, nic, bouda byla tmavá. Vtom za sebou uslyšel kroky a

chrchlavé odkašlání. „Vida, tak tady jste.“

„Pan Craigie! Už jsem myslel, že jste s mými penězi za horama!“

„To víte, takový balík, to je pokušení jako hrom.“

Sam ustoupil, aby Craigie mohl odemknout. Všiml si, že drží pod paží starou manilovou obálku, a

zmocnilo se ho vzrušení.

„Našel jste to?“

„Hm… Nevím. Mám tu pro vás nějaké kontaktní kopie, abyste se podíval, ale moc nevěřím, že vás to

uspokojí. Nevím proč, ale zrovna ten rok mám dost v nepořádku. Od spousty negativů se mi ztratily

kartoteční lístky. Proto jdu do aťasu, abych se podíval, jestli je nemám tady. Pojďte dál.“

Rozsvítil a vedl Sama přes zvednutou sklopnou desku pultu dozadu. Na stěnách byly rozvěšené

Craigieho fotografie. Celá bouda byla načichlá starými pachy chemikálií.

„Můžete si sednout tamhle,“ ukázal na maličký kout s černými stěnami a stahovacími závěsy ve třech

barvách. Bylo tam místo tak akorát pro dvě židle, stativ a také něco, co Samovi připadlo, že sem vůbec

nepatří, počítač se skenerem umístěný na rohovém stolku.

„Neříkejte, že fotografujete zároveň digitální i deskovou kamerou,“ zeptal se Sam.

„Digitální ještě ne, ale Bute má na internetu webové stránky a já jim čas od času dodávám nové snímky k

prezentaci. Webmaster je až v Glasgowě, takže fotky naskenuju do počítače a pošlu mu je e-mailem.“

„To je neuvěřitelné,“ zakroutil hlavou Sam. Ošuntělý stařík s historickým deskovým aparátem na stativu a

nejmodernější počítačové technologie, to mu nešlo dohromady.

„Jo jo, mladý muži, člověk musí držet krok s dobou. Jestli se teď chcete mrknout na těch pár kontaktů, co

jsem přinesl, tak tady jsou. Já se zatím podívám do temné komory.“

Byly to kontaktní otisky 6x6 cm, některé dokonale ostré, jiné dost vybledlé a rozmazané. Prohlížel jednu

tvář za druhou, tlustí lidé, hubení, nikdo mu však ani náznakem nepřipomínal otce.

„Tak co?“ zavolal po chvíli Craigie z temné komory. „Bohužel nic.“ Lístek z výletu trajektem ho nedovedl nikam. „To je mi líto. Zdá se, že jsem vás zklamal.“

„Jen jsem to zkoušel. Musel by to být zázrak, kdybyste je tu měl.“ A on hlupák investoval do jehoskvělého

archivu takovou sumu.

Náhle mu v pouzdře zacvrlikal mobil. Málem se lekl.

„Halo?“

„Kde jste?“ ozval se hlas Duncana Waddella.

„V Rothesay.“

„Není to někde blízko Helensburgu?“

„Skoro. Jen dvě hodin jízdy odtud. Proč?“

„Sjednal jsem vám tam na zítra kolem poledne schůzku s jistým člověkem. Jmenuje se Ted Salmon. Říká

vám to něco?“

„Vůbec nic. A mělo by?“

„Existuje jakési sdružení bývalých příslušníků ponorkového loďstva. Odtud jsme zjistili, že ten Salmon

kamarádil s vaším otcem. Sloužili spolu na HMS Retribution. Vlastně s tím přišli naši přátelé za řekou, ale

říkají, že nemají čas tam jet a mluvit s ním. Mám dojem, že právě teď to pro ně není priorita číslo jedna,

honit komunistické agenty, kteří mohli, a nemuseli být před sedmadvaceti lety aktivní.“

„Uvádíte mě v úžas… Dejte mi adresu.“

Waddell mu ji nadiktoval. Pak si odkašlal a hlas mu o půl oktávy klesl.

„Kromě toho mám pro vás ještě jednu špatnou zprávu.“ Samovi se zatajil dech. „Dostane se tam, kde teď

jste, Chronicle?“ „Bohužel ano.“

„Pak by bylo lepší, kdybyste si zítra koupil klobouk s hodně širokou střechou a stáhl si ho hodně hluboko do čela. Právníkům se nepodařilo uplatnit soudní zákaz. První vydání je už na cestě na sever, s vámi na první stránce. Naše malá slečna Jackmanová si z vás udělala pěknou vrtuli, to vám teda řeknu.“

10. KAPITOLA

SKOTSKO ÚTERÝ

Někdy kolem třetí ráno probudilo Sama kvílení mlhové sirény a její truchlivý tón v něm vyvolal představu pohřebního průvodu. Nacpal si do uší špunty z pěnové pryže, které s sebou vždy na cesty vozil, a pokusil se znovu usnout. Moc se mu to nedařilo a po nekonečném převalování v půl sedmé vstal a udělal si čaj ze sáčku a elektrické konvice s vodou připravených v pokoji. V sedm vykoukl před dveře, zda tam už nejsou noviny. Nebyly. Šel se tedy osprchovat.

Když si o čtvrt hodiny později natahoval kalhoty, ozvalo se na chodbě plesknutí. Počkal, až utichnou kroky, a znovu otevřel. Třebaže na to byl připravený, stejně to pro něj byl šok, když se uviděl na první stránce. Horší už to být nemohlo. Nic s tím snímkem nemuseli dělat, jeho vzteklý výraz mluvil sám za sebe. Právě odhalený padouch. Nalevo od něj se vyjímala tvář ženy, která ho pozvala, vlákala do pasti. Její výraz byl napjatý, stažený nejistotou, jak to, co rozpoutala, dopadne.

Text pod snímkem byl jasný, Slečna Julie Jackmanová, viroložka a dcera zavražděného obchodníka se zbraněmi, ve společnosti údajného zpravodajského agenta MI 6 „Simona Fostera“. Samotný článek zabíral celou pravou čtvrtinu první stránky a uváděl ho titulek: SMRT OBCHODNÍKA SE ZBRANĚMI. STISKL SPOUŠŤ WHITEHALL?

„Panebože…“

Jak mu oči rychle letěly po řádcích, jeho hněv vzrůstal. Prakticky ho líčili jako vraha, jako někoho, kdo vraždu Harryho Jackmana zorganizoval na příkaz vládních orgánů.

„Idioti!“

Zakroutil znechuceně hlavou. A tenhle snímek, tahle vzteklá tvář teď civí na lidi v celé zemi při snídani. Anejen to, vidí ho všichni byznysmeni, s nimiž kdy jednal, a začnou vzpomínat, jaké že důvěrnosti mu kdy prozradili. A jeho sousedé v Brentfordu budou stát na chodbě v hloučku jako slepice a do nekonečna to přetřásat. „Aby tě čert vzal, Julie Jackmanová!“ Znovu začal číst od začátku a pozorně. Dopis Harryho Jackmana byl důkladný. Bylo v něm všechno, o zbraních, o penězích a samozřejmě odhalení Simona Fostera jako reprezentanta MI 6. Šlehačkou na dortu pak byla citace slov zdrcené dcery, respektive jejího prohlášení, že od té doby, co skončil trapným fiaskem zrežírovaný puč v Bodanze, žil její otec v neustálém strachu, že bude umlčen britskou zpravodajskou službou a konkrétně jejím vykonavatelem Simonem Fosterem. Přibila ho na kříž. Sympatie, které k ní i po tom incidentu cítil, jeho ochota ji odpustit, to všechno bylo nyní pryč. V tuto chvíli ji k smrti nenáviděl. Musel připustit, že pisatel článku měl snahu zhodnotit celou záležitost objektivně. Tvrdě odsoudil Jackmanovu nechutnou kariéru a popsal ho jako bezohledného a amorálního člověka, jednajícího bez výčitek svědomí. Citoval také zambijského policejního šéfa o tom, že Jackman byl zavražděn bandou lupičů, a mluvčího ministerstva zahraničí, který prohlásil, že k „věci nemá co říct“. Sam však věděl, že tohle mu nepomůže. Špína už byla hozena a zůstane lpět na něm. Znovu se zadíval na svou tvář na první stránce. Vous, který si nechal narůst jako ubohý pokus zmást voroninský gang, teď bude muset dolů, i když si uvědomoval, že tohle bude ještě naivnější manévr, tentokrát na ochranu před krajany. Rychle si ověřil, že první vydání Timesů skandál „nezpracovává“, hodil obojí noviny na postel a zamířil do koupelny. Napustil umývadlo horkou vodou, vyjmul z celofánového obalu holicí strojek, namydlil si tvář mýdlem na ruce a začal pracovat na změně vizáže. Svým způsobem byl rád, že má důvod zbavit se části své osobnosti, s níž se nikdy neidentifikoval.

Po deseti minutách mu po vousu zbyly jen dva škrábance a nemožně bílá brada. Rychle se sbalil, vzal z tácu s čajovou konvicí sušenky, vstrčil je do postranní kapsy cestovní tašky a opustil pokoj. Když procházel kolem jídelny, ucítil vůni pečené šunky. V duchu zaklel. Rychle vyšel na ulici, odemkl auto a hodil tašku na zadní sedadlo.

Chvíli seděl a s rukama na volantu a hleděl na zčeřenou hladinu mořské zátoky. Ať tak či onak, Julie Jackmanová bude muset za svou proradnost zaplatit. LONDÝN

Dveře vozu podzemky se otevřely a Julie nastoupila. Nebylo plno, dokonce si mohla sednout. Sotva to však udělala, strnula v šoku. Muž proti ní držel rozložené noviny a četl. Daily Chronicle. Teprve teď, kdyžuviděla na první stránce svou tvář, jí došlo, co vlastně udělala. Ať pohlédla kamkoliv, neustále měla pocit, že na ni všichni zírají. Titulní stránku Chronicle ukazovali už v ranních televizních zprávách. Nasadila se tmavé brýle, vytáhla knihu a držela ji tak, aby si jí zakrývala tvář.

Někde v polovině cesty ucítila lehký dotyk na koleně a málem vyskočila. Sklonila knihu a uviděla holčičku s umouněnou tváří oblečenou jako ruská panenka, natahovala k ní ručku s kelímkem z umělé hmoty.

Nad ní se tyčila tlustá matka s olivově zbarvenou pletí a kartou z tvrdého papíru v ruce, na níž byl

několika větami špatnou angličtinou vylíčen smutný příběh o lidském utrpení. Julie zavrtěla hlavou a

znovu zvedla

knihu. Měla už dost těch věčných balkánských žebraček. Před pár dny viděla, jak jedna taková vystoupila na perón a vytáhla odněkud z těch svých exotických šatů mobilní telefon. Její pocity z toho, že se její fotografie objevila v novinách, byly zmatené. Musela si přiznat, že kdesi v koutku duše z toho má radost. Věděla, že by na ni byl otec poprvé v životě hrdý. Postavila se jednoznačně na jeho stranu, bránila ho. Musela však za to zaplatit. Vystavila se tím na oči veřejnosti a na to nebyla zvyklá. A také ji vyvedlo z míry, jak tvrdě a nepokrytě vyslovili v novinách obvinění, že na vraždě jejího otce měl přímý podíl Simon Foster. Takhle to neřekla, ostatně stále nemohla uvěřit, že by muž, který na ni

dělal tak příznivý dojem a líbil se jí, mohl být vrah.

Začala uvažovat o tom, že dnes nepůjde do práce, ale pak se rozhodla, že se s tím musí nějak vyrovnat.

Když vstoupila rozechvělá a nervózní do budovy, první, s kým se setkala, byla Ailsa MacKinleyová.

Recepční se zvedla za svým pultem a zírala na ni, jako by se před ní objevila královna Alžběta.

„Jul! Ty jsi skvělá!“ rozzářila se. „Jsi slavná, holka!“

„Doufám, že ne,“ odpověděla Julie a pokračovala do své kanceláře. „Kvůli tomu jsem to v žádném případě neudělala.“

„Naprosto s tebou souhlasím, cos jim řekla,“ ujišťovala ji Ailsa a vzala ji za paži. „Nemělo by se dovolit,

aby těmhle lidem takový věci procházely.“

„Ale Ailso,“ obrátila se k ní Julie s nešťastným výrazem. „To zase není tak jednoduché.“

„Jasně.“ Ailsa stiskla Juliinu paži silněji a zastavila ji. „Chce s tebou mluvit šéf,“ řekla a protáhla obličej.

„Profesor?“ Julii se zrychlil tep.

„Jo. Řekl mi, ať tě za ním pošlu, hned jak přijdeš. Prý s tebou chce mluvit, než začneš něco dělat.“

„No nazdar!“

„Nenech ho, aby si na tebe vyskakoval. Prostě se nedej.“

„Jistě. A nedělej kolem toho všeho takový humbuk, Ailso.“

Její kolegové už seděli za svými stoly. Janet se rozpačitě usmála a pak se zase sklonila nad papíry.

George, její neúspěšný ctitel, se jí odhodlal sdělit, o čem spolu právě hovořili.

„Uvažovali jsme, jestli to byl tvůj nápad nebo tě k tomu přiměl někdo jiný,“ řekl bez úvodu.

„O čem to mluvíš.“

„O tom tvém obvinění…, o špiónech a všech těch špinavostech. Podle nás to není tvůj styl. Řekni, tlačil tě do toho někdo?“

Zase ta jeho blahosklonnost, pomyslela si Julie. Samozřejmě, ženská, navíc tak malá jako ona, přece nemůže k žádnému velkému rozhodnutí dospět sama.

„Nikdo mě do ničeho netlačil,“ odsekla. „Udělala jsem to sama od sebe.“ Ale ano, dotlačil ji k tomu někdo.

Jenže ten člověk je už mrtvý. „A vůbec, nechci o tom mluvit. Já… nemám ve zvyku probírat své osobní

záležitosti se spolupracovníky.“

„Ale teď se připrav, že je budeš muset probírat s celým zbytkem národa,“ prohlásil nakvašeně George a obrátil se k obrazovce počítače. Julie položila tašku na zem a zůstala stát. Mrkala, aby potlačila slzy, a snažila se myslet na to, co bude dnes dělat. Čekaly na ni výsledky testů, bude je muset prostudovat a udělat z nich závěry. Bůh ví, jestli se na to dokáže soustředit. Zvedla telefon a zavolala na profesorovo číslo. „Norton,“ ozval se tichý příjemný hlas.

„Dobré ráno, pane profesore.“ „Ach Julie…“

„Myslím, že jste se mnou chtěl mluvit.“

„Ano. Hodilo by se vám přijít hned teď?“

„Samozřejmě.“

„Dobře. Takže vás čekám.“

Vyšla na chodbu a zamířila ke kanceláři, v níž se poprvé před čtyřmi dny setkala se Simonem Fosterem.

„Pojďte dál a posaďte se,“ uvítal ji profesor. Byl to vysoký štíhlý muž ze staré školy, pokud šlo o chování k

ženám, takže okamžitě vstal. Na jeho vrásčité tváři byl rozpačitý výraz.

„Víte, ta záležitost s novinami…“

„Omlouvám se. Měla jsem vám o tom říct, než jsem s tím začala,“ zamumlala. „Ano. Raději bych se to dověděl od vás než z novin u snídaně.“ Počkal, až se posadí, a pak si teprve sedl sám. „Podívejte se, Julie, je to samozřejmě vaše soukromá záležitost a já vám do těchhle věcí v žádném případě nechci strkat nos. Také nemohu posoudit, zda to, co tvrdíte, je nebo není pravda, a jestli navíc noviny vaše výroky nepřekroutily. Znáte to. Prostě nemám na to žádný názor.“ Ale máte, pomyslela si Julie. A vyhraněný. A určitě ne takový, že byste mě chtěl pochválit. „Na celé věci mě znepokojuje jen jedno,“ pokračoval Norton, „že v té souvislosti může být svým způsobem pošpiněna naše instituce.“ „Pošpiněna? Nechápu jak…?“ „Jistě, je mi jasné, že nechápete jak. Kdybyste to chápala, určitě byste se se mnou poradila, než jste do toho šla.“ Sepjal ruce a opřel si je o desku úzkostlivě urovnaného stolu. „Problém spočívá v tom, že jste spustila něco, co vás neodvratně zatáhne do řečí, drbů, prostě do skandálu. A to jsou věci, které se neřídí zákony logiky, ulpí na všem, co se v té souvislosti vysloví. Velmi se mi ulevilo, když jsem v těch novináchnikde nenašel ani slůvko o nemocnici sv. Michala a našem oddělení…“ „Ne. O tom jsem se ani slůvkem nezmínila,“ přerušila ho Julie téměř provokativně. „Ale ten dnešní článek, to nebude všechno. Zcela určitě se o tom bude psát a mluvit ještě víc, v Chronicle i ostatních médiích. Možná se vás někdo z těch novinářů zeptal, kde pracujete…“

„Nemyslím, že by na to přišla řeč…“ Rychle vzpomínala, jestli je to pravda. „Vlastně to ani není podstatné. Stačilo říct, že jste ‚viroložka‘, a ti dravci od novin si už najdou, třeba nawebových stránkách, , že pracujete v našem oddělení. Abych byl upřímný, čekám, že budeme v následujících hodinách zavaleni telefonními hovory.“

Julie se schoulila v křesle. Ani ve snu ji nenapadlo, že by se na ni mohli ještě dál obracet. Že jí nedají pokoj.

Norton se narovnal. „Přikázal jsem Ailse, aby každému říkala, že tu dnes nejste.“

„Ale přece mi může někdo volat z normálních důvodů, pracovních. Jako obvykle,“ namítla znepokojeně.

„S tím už si poradíme. Ale pro tuto chvíli bych opravdu dal přednost tomu, kdybychom nemuseli lhát, že

tu

nejste.“

„Jak to myslíte?“

„Že byste zůstala doma, dokud se všechno neuklidní.“

Julie na něho vytřeštila oči. „Ale já tu mám spoustu rozdělané práce. Jak to vlastně myslíte? To se mě

chcete zbavit?“

„Ale ne. Říkejme tomu třeba mimořádná dovolená z rodinných důvodů. Prostě nechci, abychom do toho byli jakýmkoliv způsobem zataženi.“ Vstal a naznačil jí tak, že jejich rozhovor je u konce. „Zavolejte mi za pár dní, uvidíme, jak se věci vyvinou.“

Julie nesnášela, když s ní někdo manipuloval. „Ale…“

„Opravdu bude lepší, když tu pár dní nebudete,“ přerušil ji Norton. Došel ke dveřím kanceláře a otevřel je.

„A raději běžte zadem. Pro všechny případy…, kdyby tu už někde byli s kamerami.“

Beze slova vyšla ven. Možná by ani nesvedla nic říct, protože měla stažené hrdlo. Vrátila se do kanceláře.

George tam byl sám. Zvedl hlavu a sledoval, jak si vzala tašku a zamířila znovu ke dveřím.

„Můžu pro tebe něco udělat?“ zeptal se.

„Ne. Beru si na pár dní volno.“

„A co když ti bude někdo volat?“ „Nejlíp, když řekneš, žes o mně v životě neslyšel.“ Vyšla přes rampu zásobovacího vchodu do dvora, z něhož byl výjezd na hlavní ulici asi dvacet metrů od předního vchodu do budovy. Rozhlédla se, neviděla žádný televizní štáb ani nikoho, kdo by připomínal typy z médií. I když si nebyla jistá, kam pojede, zamířila ke stanici podzemky. Lidé z Chronicle věděli, kde bydlí, a bylo jí jasné, že teď to už vědí i v ostatních novinách. Nejlíp asi udělá, když odjede do Woodbridge. Liam bude skákat radostí, že ji tam zase má.

Najednou ji někdo vzal za paži. Trhla sebou leknutím.

„Promiňte, slečno Jackmanová,“ ozval se za ní mužský hlas.

Otočila se. Muž a žena, stáli každý z jedné strany, jako by ji chtěli vzít mezi sebe a odvléct. Novináři,

usoudila.

„Je mi líto,“ řekla s bušícím srdcem. „Nevím, co bych vám víc…“

„Jsme od policie, slečno Jackmanová,“ řekl muž a ukázal jí služební odznak. „Chtěli bychom vás požádat,

abyste s námi zajela na stanici do Paddington Green. Na menší pohovor.“

„Proč?“

„Vyšetřujeme, jakou měl váš otec účast na ilegální přepravě strategicky důležitého materiálu,“ odpověděla

žena.

„Už jsem řekla těm vašim tajným, že o jeho obchodech nic nevím.“

„A pak jste šla za novináři a všechno, co nevíte, jste vyklopila jim, že, slečno Jackmanová?“ Mužův tón byl

nepříjemný, až agresivní.

„No tak, slečno Jackmanová,“ naléhala žena. „Čekají na vás důležití lidé, aby si s vámi promluvili.“

„Mám nějakou možnost odmítnout?“ zeptala se Julie. Měla strach. Tohle byla úplně nová situace.

„Prakticky ne,“ řekl muž. „Máme právo zatknout vás pro podezření, že jste zatajovala informace související s porušením mezinárodních dohod o nešířeni jaderných zbraní a materiálů.“

„To je neskutečné…,“ vydechla Julie.

„Tamhle za rohem máme auto, slečno Jackmanová,“ řekla žena a znovu vzala Julii za paži. „Radím vám, abyste s námi spolupracovala. Ušetří to čas vám i nám.“

„Už jsou na cestě,“ oznámila šéfinspektorka Stephanie Watsonová, když vstoupila do vyšetřovny, kde už čekala zástupkyně SIS. „Budou tu asi za čtvrt hodiny.“

„Výborně.“ Denisa Corbyová si překřížila nohy. Měla tmavě šedou sukni a černé punčochy. „Zvládli jste to

rychle. Díky.“

„Rádo se stalo. Alespoň jsem se trochu odreagovala od té záležitosti v Southallu,“ řekla Stephanie. Dohodu o tom, že policie najde Julii Jackmanovou a přiveze ji sem na stanici k dalšímu výslechu, uzavřeli přibližně před hodinou. Telefonát z Vauxhall Cross zastihl tým zvláštního oddělení v šestnáctém poschodí Scotland Yardu v silně oslabené sestavě, protože byla dovolenková sezóna. Přesto dostala Stephanie svolení se na dopoledne uvolnit. A ona se uvolnila ráda, protože měla na případu Julie Jackmanové osobní zájem.

„Co vlastně na ni máte?“ zeptala se, když se posadila proti Denise Corbyové.

Ta zvedla složku v deskách z umělé hmoty. „Něco velmi závažného,“ odpověděla. „Důkaz, že nám lhala.

Podala nám nesprávné informace o své angažovanosti v obchodních aktivitách svého otce.“ „Mohu se podívat?“

„Když jsem s ní mluvila v pátek,“ pokračovala Corbyová, „popřela, že by o otcových kšeftech cokoli věděla. Opakovala to i v sobotu, když jí přišel ten dopis. A to s tou červenou rtutí, a Vídní? Všechno je ve faxu, který jsem vám poslala.“

„Ano, četla jsem ho. Pokračujte.“

„Jenže teď jsme provedli v Rakousku jistá šetření a ta odhalila úplně jinou pravdu,“ ukázala na složku.

Stephanie přeletěla očima pár stránek a opět jí složku podala zpátky. „Jo, smysl jsem pochopila. Ale jaké k tomu má stanovisko ministerstvo? Nějaké musí mít, když do toho angažujete Městskou policii.“

„Konspirace. Máme podezření, že to, co její otec přepravoval z Ruska, mohly být komponenty nukleární zbraně. Kdybychom ji přiměli, aby přiznala, že s ní o tom při své poslední návštěvě Anglie mluvil, měli bychom důvod podat na ni žalobu.“

„Asi by to na žalobu stačilo, i když konspirace je pro porotu těžký oříšek,“ varovala Stephanie. Za to, co udělala Julie Jackmanová Samovi, by jí přála kriminál jako řemen, a třeba na doživotí. Ale o tom se bude rozhodovat podle psaných zákonů, ne podle zákona msty. „Ale pokusíme se o to.“

„Necháte mě, abych vedla výslech já?“

„Jistě. Je to váš případ,“ řekla Stephanie a vstala. „Podívám se po nějaké kávě. Dáte si?“

„Neodmítnu.“

Julie znala paddingtonskou policejní stanici z televizních záběrů, jak tam jednou odváděli jakési teroristy.

A teď tam vedli ji. Když stanula na prahu vyšetřovací místnosti a uviděla, kdo sedí za stolem, v duchu zaúpěla.

„Díky, že jste byla ochotná přijít, slečno Jackmanová,“ přivítala ji Denisa Corbyová.

„Ochotná… Nemá smysl mluvit o ochotě, když nemáte na vybranou,“ odpověděla Julie chladně. Doufala, že tuhle ženskou už nikdy v životě neuvidí.

V úzké místnosti stál uprostřed obyčejný stůl s nahrávacím panelem na konci. Druhá žena, která u něho seděla, jí připadala jako kopie Corbyové včetně dojmu o sexuální orientaci. Zdálo se jí, že na ni hledí až příliš zvědavě, aby se to dalo vysvětlit profesionálním zájmem. Dvě policistky, dvě lesbičky, a chystaly se

ji zpracovávat.

„Moje kolegyně tady zastupuje Městskou policii,“ začala Corbyová. „Není třeba, abyste znala její jméno,“

dodala stroze.

Dveře za Julií se otevřely a vstoupila policistka v uniformě. Přinášela kávu, malý akt pohostinnosti v ovzduší nabitém nepřátelstvím. „Myslely jsme si, že bychom si mohly nejdřív promluvit neformálně,“ začala Corbyová. „Jestliže se dostaneme k něčemu závažnému, kdy vrchní inspektorka uzná za nutné vás varovat, zapneme nahrávací zařízení. Rozuměla jste?“ Julie se snažila zachovat klid, přesto měla z těch dvou ženských strach. „Můžete mi vysvětlit, proč jste mě sem nechaly předvést?“ zeptala se. „Protože máme vážné pochybnosti o tom, že jste při našem minulém rozhovoru mluvila pravdu.“ „To je nesmysl. Řekla jsem vám pravdu.“ „Skutečně? Ten dopis od vašeho otce, tvrdila jste, že to bylo poprvé, co jste slyšela o červené rtuti. A také jste prohlásila, že jste se nikdy neangažovala v otcových obchodních aktivitách.“ „Ano. To je pravda.“

„My si zase myslíme, že je to lež, slečno Jackmanová. Navíc máme důkazy, které vás z ní usvědčují.“ Corbyová si dala ruku před ústa a odkašlala si. „Existují dokonce signály, že jste při tom měla komplice, někoho, kdo vám pomáhal.“

„Cože?“

Julie zaťala křečovitě pěsti. Ted viděla, že když ji otec varoval před nevyzpytatelností lidí od zpravodajskéslužby, věděl, o čem mluví. Snaží se proti ní vykonstruovat falešné obvinění.

„Bylo to v červenci roku 1997. Váš otec zařizoval ve Vídni transport té takzvané červené rtuti, jak uvádí ve svém dopise.“

„Ano,“ zašeptala Julie. Cítila, že jí začíná rudnout krk.

„Zařizoval svůj zločinný byznys a vy nám chcete namluvit, že o tom nic nevíte.“

„Nevím. A je to pravda.“

„Ale to je skutečně zvláštní, protože zrovna v tu dobu jste byla ve Vídni i vy. Nebyla jste tam snad, slečno Jackmanová?“

Julie otevřela ústa, ale žádná slova z nich nevyšla. Zcela ohromená zavrtěla hlavou.

Denisa Corbyová otevřela složku a vytáhla z ní list papíru. Faxovou zprávu.

„Podle záznamů hotelu Intercontinental jste tam ten měsíc strávila tři noci po sobě a bydlela jste v pokoji

číslo 115. A v tutéž dobu bydlel v pokoji číslo 120 váš otec.“

Julie měla pocit, jako by se jí propadala zem pod nohama. Naprosto nevinná událost, shoda okolností, a oni to překroutí a použijí proti ní. Vládní úřad, vrchnost, se mstí za to, co řekla Chronicle.

„Ale to je úplně jinak,“ protestovala chabě. „Ano, byla jsem v tu dobu ve Vídni, ale ne kvůli otci. S ním

jsem se tam setkala náhodou. Byla to shoda okolností, že se tam tehdy ocitl i on.“

„Shoda okolností?“ opakovala Corbyová posměšně.

„Kvůli čemu jste tam tedy byla?“ zeptala se Stephanie. Stále nevěděla, co si má o dívce myslet, ale začínala mít podezření, že skutečně mluví pravdu.

„Pořádala se tam mezinárodní konference o AIDS. Jedním z přednášejících byl profesor Norton, můj šéf.

Pár dní předtím, než jsem tam odjela, mi volal otec a řekl mi, že tam zrovna v tu dobu bude také. Řekl, že tam má nějaké obchody. Ale já jsem neměla tušení jaké. Ani mě to nezajímalo.“

„Přece nečekáte, že vám tohle budeme věřit,“ prohlásila Corbyová. „Tentýž hotel. Ubytování ve stejném poschodí. Věděla jste dobře, co tam dělal.“

„Nevěděla. Samozřejmě že jsme se na bydlení domluvili. Chtěli jsme se přece vidět.“

„Kolik času jste spolu strávili?“ zeptala se Stephanie.

„Jenom jeden večer. V ty další se vždy konaly nějaké akce kolem konference, panelové diskuse a tak.“

Všimla si, že Corbyová vrhla na policistku pochybovačný pohled.

„Povězte nám něco o tom večeru,“ pokračovala Corbyová. „Byl váš otec sám?“

„Ne. Měl s sebou svou tehdejší ženu. Myslim, že to byla Jihoafričanka. Moc hezká. Všechny jeho přítelkyně a ženy byly hezké. Nechápala jsem, proč s žádnou z nich nevydržel.“

„Víte, jak se jmenovala?“

Julie svraštila čelo a snažila se vzpomínat.

„Myslím, že Linda.“

„Kde jste se s nimi setkala?“ zeptala se Stephanie.

„V hotelovém baru. Byli tam ještě tři nebo čtyři další muži. Otec mě představil. Kývli mi na pozdrav a bavili se dál o svých věcech. Většinou polohlasně. Vůbec jsem s nimi nemluvila.“

Stephanie znejistěla. Každý normální muž by se musel tak hezké dívce alespoň chvíli věnovat. Promluvit s ní. Jako třeba Sam.

„A váš otec se jejich rozhovoru účastnil?“

„Většinu času ano.“

„O čem spolu mluvili?“

„Říkám, neslyšela jsem je. Bavila jsem se s Lindou. Docela dobře jsme si rozuměly na to, že jsme se viděly poprvé.“

„A strávila jste celý večer tam?“

„Nějakou dobu jsme byli v baru a pak jsme se my tři přesunuli do restaurace a dali si večeři.“

„Vy tři, to znamená vy, váš otec a Linda?“ ověřovala si Corbyová.

„Ano.“

„A co ti muži, s nimiž váš otec mluvil? Ti s vámi nešli?“

„Ne.“

„Ani později se k vám nepřipojili?“

„Ne.“

„Povězte mi něco o nich.“

„Proboha,“ povzdechla si Julie. „Vždyť jsem o ně sotva zavadila pohledem.“

„Jaké byli národnosti?“

„Co já vím? Bylo to před rokem.“

„Ale nebyli to Angličané…“

Julie se zamračila. Snažila si uvědomit, proč celou dobu předpokládala, že to jsou cizinci. „Myslím, že ne.“

„Byl některý z nich Rus?“

„Jestli byl, to nevím, ale mohl být. Opravdu si nepamatuju.“

„A co jména? Třeba Vladimír Kovalenko? Říká vám to něco?“

Jméno z otcova dopisu. Zavrtěla hlavou. Jen jeden muž se s ní dal ten večer do hovoru a to bylo dlouho potom, co si řekla s otcem dobrou noc.

„A co Arab? Mohl mezi nimi být Arab?“

Znovu zavrtěla hlavou. „Na žádného Araba si nevzpomínám,“ řekla. Samotnou ji překvapovalo, jak teď zní její hlas klidně.

Hodnou chvíli, možná půl minuty, na ni obě jen hleděly.

„Jste si jistá, že se před vámi otec ani jednou nezmínil, kvůli čemu konkrétně přijel do Vídně?“ zeptala se

pak Stephanie. „Ano, jsem.“

Denisa Corbyová se naklonila dopředu. Julie se na okamžik lekla, že se bude znovu pokoušet vzít ji za ruku jako minule.

„Chápete už teď, jakým obchodům se váš otec věnoval, slečno Jackmanová?“ zeptala se Corbyová tichým hlasem.

„Nikdy jsem si nemyslela, že jsou stoprocentně poctivé,“ odpověděla.

„Stoprocentně…,“ opakovala posměšně Corbyová. „Celý jeho svět, ve kterém se pohyboval, byla jedna síť podvodů, slečno Jackmanová.“

„Netvrdím, že byl svatý,“ bránila se Julie. Všimla si, že výslech se začíná stáčet jiným směrem.

„Jeho specialitou bylo, že se vyhýbal celním kontrolám. Už z toho pro něj vyplývala řada obvinění.

Podplácel úředníky, a také zločince. Jeho kariéra v Africe začala tím, že si přisvojil vzácné minerály, které mu nepatřily, a pak je prodal. Samozřejmě se ziskem do vlastní kapsy. Tomu se v každém jazyce říká podvod. Mám pokračovat, slečno Jackmanová?“

„Nevím, o co vám jde…“

„Chci jen, abyste věděla, že všechno to značné bohatství, které nashromáždil v posledních letech, bylo z podvodů. Pochybuji, že vydělal jedinou penny poctivě. Žil z podvodů a kriminálních machinací.“

„To je možná pravda, ale ať byl jakýkoliv, neznamená to, že já jsem stejná,“ bránila se podrážděná jejich narážkami na to, že snad i ona je nepoctivá. „Na všechno, co mám, jsem si poctivě vydělala.“

„To nezpochybňuji,“ poznamenala Denisa Corbyová. „Jen jsem se vám snažila vysvětlit, že váš otec byl jedním z nejnedůvěryhodnějších lidí, s nimiž jste se kdy mohla setkat.“

„Možná, ale proto nejsem já lhářka.“

„Jste o tom přesvědčená? A co ta neuvěřitelná spousta nesmyslů v dnešním Daily Chronicle? Od koho to

všechno máte?“

Julie sklopila hlavu a prohlížela si ruce. „Ten dopis od otce… nebyl jen jeden. Přišel mi ještě druhý,“

přiznala tiše.

„Mysleli jsme si to. Co v něm je?“

Julie těžce polkla. V krku měla sucho. Neochotně jim řekla, co jí otec psal v druhém dopise. „Je tam, že pokud teď náhle zemře, bude to zřejmě vinou Simona Fostera z MI 6.“

Denisa Corbyová si podrážděně povzdechla. „A vy jste tomu věřila? I když jste věděla, jaký je to lhář?“

Julie se od ní odvrátila. Cítila se bídně. Mimoděk pohlédla ke dveřím, jako by hledala možnost úniku.

Chtěla pryč, kamkoliv, jen aby jí neviděli do duše. Neexistovalo žádné faktické ospravedlnění toho, co udělala. Věděla to, věděla to celou dobu. Obrátila se na novináře jen proto, aby se zavděčila otci, i když už byl mrtvý. Chtěla, aby jí ten prašpatný člověk miloval, ať je teď, kde je.

„Dal vám nějaké peníze, když jste setkali ve Vídni?“ zeptala se Corbyová ve snaze dostat ji tam, kde ji chtěla mít.

Julie sebou trhla. „Ano,“ přikývla. „Nějaké. Dělalo mu dobře, když se mohl ukázat jako štědrý otec.“

„Kolik vám dal?“

„Pár stovek.“

„Liber?“

„Ano.“

„Nebo spíš pár tisíc?“

„Možná.“

„Dával vám peníze pokaždé, když se s vámi setkal?“

„Pokaždé ne, ale často. Chtěl mi tím vynahradit to, že nebyl doma, když jsem byla dítě.“ „To vaše zaměstnání v laboratoři ve zdravotnictví…, myslím, že není moc placené, že?“

„To víte, že ne.“

„Takže jste se v podstatě spoléhala, že vám otec nějaké peníze dá,“ nadhodila Corbyová. „Podívejte se, nevím, o co vám jde, ale ty peníze byly především na to, abych se mohla postarat o Liama,“

ohradila se Julie. Obrátila oči ke stropu a prohlížela si jedinou žárovku cloněnou kovovou mřížkou.

„Ale byla jste za ně vděčná. A možná jste měla pocit, že jste mu za jeho štědrost zavázaná, ne? Že byste mu to jednou měla splatit, třeba tím, že dáte jeho lži novinám a rozhlásíte je do celé Anglie.“

„Nevím, že to jsou lži,“ zašeptala nešťastně Julie.

„Ale měla byste to vědět, slečno Jackmanová,“ řekla Corbyová drsně. „Ještě poslední otázku. O čem jste

spolu mluvili, když byl váš otec naposledy tady? O pašování jaderných zbraní?“

„Vůbec ne. Mluvili jsme o tom, že se chce vrátit domů. Říkal, že začíná mít v Africe strach.“ Corbyová zvedla obočí a udělala posměšnou grimasu.

„Vážně? A čeho se, prosím vás, bál?“

„Většinou toho, že ho okradou,“ odpověděla Julie, aniž si uvědomila, že si touhle odpovědí připravuje sama na sebe past. „Řikal, že tam teď bílé zabíjejí kvůli penězům a kvůli jejich autům…“

Obě mlčely, jako by chtěly nechat její slova náležitě vyznít.

Smrt kvůli penězům a autu. Loupež a ne konspirace zpravodajských agentů. Žádný Simon Foster jako organizátor vraždy, žádné dlouhé ruce zpravodajské služby, která chtěla jejího otce umlčet. Julie se cítila

zoufale malá.

„Už bych chtěla jít,“ zašeptala s pohledem upřeným na své ruce.

„A někde se oběsit, že? Ani bych se nedivila,“ vyštěkla Corbyová. „Uvědomujete si, že jste těmi nesmysly, co jste namluvila novinám, zničila kariéru slušného a naprosto poctivého obchodníka?“

„Není žádný obchodník,“ odsekla Julie. „Vím, že patří k vám.“

Denisa Corbyová si založila ruce na hrudi a skepticky zvedla obočí.

Stephanii se zdálo, že dívka je na pokraji zhroucení, a pocítila k ní soucit. „Jestli chcete, tak vás ti dva, co vás sem přivezli, odvezou do West Endu,“ nabídla jí vlídně. „Já… raději půjdu pěšky,“ řekla Julie a popotáhla nosem.

„Jak chcete.“

Julie vstala. Denisa Corbyová jí podala vizitku. „Pro případ, že jste ztratila tu, kterou jsem vám dala poprvé. Kdybyste si ještě vzpomněla na něco kolem té Vídně, buďte tak laskavá a zavolejte mi.“

Julie přikývla. Došla ke dveřím a napolo se otočila.

„Můžete pro mě něco udělat, paní Corbyová?“

„Pokusím se.“

„Řekněte Simonu Fosterovi, že se mu omlouvám.“

Vyšla ven.

„To pro něho bude náramná útěcha,“ poznamenala Corbyová, když se za Julií zavřely dveře.

„Hloupá holka, nic víc,“ prohlásila Stephanie. Věděla, že v tom úsudku je i stopa osobní zášti. „Pustila sedo něčeho, na co nestačí.“ „Ale nadělat obrovské škody, na to stačila,“ dodala Corbyová a také vstala. „Díky za pomoc. V tuhle chvíli se zdá, že proti ní nic nemáme.“

„Ne, ale stejně gratuluju. Pochybuju, že by ještě někdy promluvila slovo s novinářem.“

Denisa Corbyová se usmála.

„Asi máte pravdu. Bohužel škoda je už napáchaná.“

Stephanie měla sto chutí zeptat se, co teď bude se Samem, ale nenašla k tomu odvahu. Její přátelství k němu bylo osobní povahy a chtěla to tak zachovat. „Chcete, abych tu její historku sdělila profesoru Nortonovi, aby věděl, jak se věci mají?“ „Jistě. Byla by věčná škoda to neudělat,“ souhlasila Denisa Corbyová a podala jí ruku. „A teď už vás nechám, ať se můžete soustředit na toho southallského atentátníka.“ Stephanie udělala mrzutou grimasu. „Nemám jedinou stopu, ani z našich neonacistických zdrojů. Teď jen doufáme, že se něco objeví na stálých sledovacích kamerách. Dobré oči a trocha štěstí, to je všechno, co potřebujeme. Doufám, že nás to k tomu parchantovi dovede dřív, než udeří znovu.“ „To bych vám přála. A kdyby vám to vyšlo, pošlete to štěstí k nám. Máme u nás člověka, který by ho náramně potřeboval.“

11. KAPITOLA

SKOTSKO

Posilněný sendvičem se šunkou, který si koupil v přístavišti na pevnině, zamířil Sam po silnici směrem ke Glasgowu. Do sjednané schůzky s Tedem Salmonem, s nímž jeho otec sloužil na HMS Retribution, zbývala necelá hodina. Dnes dopoledne bylo pro Sama prioritou číslo jedna dokázat, že jeho dávno mrtvý otec nemá s obviněním ze špionáže nic společného. V dalších dnech pak bude muset očistit své vlastní jméno.

Zatočil doleva na visutý most přes řeku Clyde. Jel jako automat. Chtěl to tady ve Skotsku skončit co nejdřív, aby se mohl vrátit do Londýna a začít bojovat svůj boj. Z přístaviště trajektu se pokusil zavolat Waddellovi. Dověděl se, že není přítomen, a na vzkaz, který mu nechal, se Waddell ještě neozval. Vypadalo to, jako by proces distancování se od něho už začal. Na severním břehu řeky se silnice stočila na západ přes Dumbarton a pak sledovala profil zálivu. Po několika mílích se objevila tabule ohlašující předměstí Helensburgu, „rodiště Johna Logie Bairda, vynálezce televize“. Město leželo kolem ústí zátoky Gare, přes niž Retribution proplouvala do Atlantiku na cestě z Faslane. Vpravo od silnice vyrostly náhle na svahu levné šedivé ubikace, pozůstatek z doby, kdy tu před třiceti lety mělo válečné námořnictvo svou základnu. Za škaredými účelovými stavbami začínalo staré viktoriánské městečko s širokými ulicemi a domy z omšelého kamene, jejíž jedné části přilehlé k mořskému pobřeží dominovaly zábavní park, plavecký bazén a parkoviště. Tady Sam zastavil. Potřeboval se zorientovat a zjistit, kde je adresa, na níž bydlí dávný otcův přítel Ted Salmon.

Vystoupil a přešel přes promenádu k řadě domů s obchody, mezi nimiž uviděl malou restauraci. V jejím interiéru bylo obsaženo ze všeho něco, edwardovské ozdobné prvky z mosazi, na stěnách perské koberečky a v rohu mezi nevkusně křiklavými plakáty na počítačové hry dvě PC s tabulkou „připojení na internet, půlhodina dvě libry padesát“.

„Je o to zájem?“ zeptal se Sam mladíka s oholenou hlavou za pultem, jehož baňatý nos zdobil malý zlatý kroužek provlečený jednou dírkou.

„Ale jo. Choděj sem študáci z Glasgowa, většinou o víkendech. Co si dáte?“

„Šálek čaje, prosím.“

„Assam, darjeeling nebo earl grey?“ „PG Tips, jestli máte.“

Mladík ani nemrkl a vytáhl zpod pultu krabičku.

Sam si odnesl šálek ke stolu u okna a zahleděl se na moře. Než dopil, obloha zešedla a spustil se drobný déšť. Když odcházel, vytáhl papírek s adresou a zeptal se mladíka na cestu.

Vrátil se do auta a vyjel směrem od moře do ulic lemovaných travnatými pásy a hlohy. Ulice se postupně začala zvedat do kopce a místo přízemních domků se objevovaly rozlehlejší vily. Sam zatočil do jedné z postranních uliček a po krátkém hledání našel dům z šedého kamene s krásnou zahradou, od sousedních pozemků oddělený vysokým živým plotem. Tady bydlel Ted Salmon.

Sam stiskl tlačítko zvonku a kdesi v hloubi domu se ozvalo tlumené zvonění. Přední dveře měly výplň z matového skla. Zevnitř bylo slyšet cinkání sklízeného nádobí, nic se však nedělo. Zazvonil ještě jednou.

Musel zazvonit potřetí, než za sklem zaregistroval pohyb. Konečně se dveře otevřely.

„Přejete si?“

Starý muž měl smutné šedivé oči, tvář zbrázděnou vráskami a rozcuchané bílé vlasy. Snažil se nasadit si

do ucha olivku naslouchátka. „Vy jste Ted Salmon?“ zeptal se Sam.

„Ano,“ přikývl. Náhle se mu oči rozšířily, jako když člověk pozná někoho známého, koho léta neviděl.

„Poslyšte, vy musíte být chlapec Trevora Packera.“

„Máte pravdu. Jmenuji se Sam.“

„Proboha, to je podoba! Jako byste mu z oka vypadl.“

Salmon byl malý a mluvil s jihoanglickým akcentem. Zřejmě pocházel z Devonu.

„Pojďte dál. Naposledy jsem vás viděl na Trevorově pohřbu, ale to jste byl malý kluk v krátkých kalhotách.“

„Myslím, že ano. Máte dobrou paměť.“ „Eh, pohřby…, to není žádná zábava, že?“ Zůstali stát v malé předsíni. Salmon si návštěvníka stále dychtivě prohlížel. „Není,“ povzdechl Sam. „Myslím, že to byl jeden z nejhorších dnů mého života.“ „Minulý týden jsem byl na kremaci své ženy,“ řekl Ted Salmon věcně, ale Sam si všiml, že se mu stáhly koutky úst dolů. „To je mi líto. Takže teď asi nemáte moc náladu na návštěvy.“ „Ale ne, to je v pořádku. Jsem rád, že se můžu trochu rozptýlit. Pojďte dál, nebudeme spolu mluvit ve dveřích.“ Vykročil před ním. „Bohužel dostal jsem se do věku, kdy člověk ztrácí jednoho známého za druhým. Ale asi bych si neměl stěžovat a být rád, že jsem vůbec nějaké měl.“ Obrátil se k Samovi a zvedl ruku v rozpačitém gestu na uvítání. „Můžu vám nabídnout šálek čaje? Právě jsem si chtěl udělat pro sebe.“

„Díky. Šálek čaje není nikdy na škodu.“

„Standard NATO?“

Sam se usmál. „Ano a bez cukru, prosím.“

Salmon ho vybídl, aby se posadil, a pak zmizel v kuchyni. Obývacímu pokoji dominovala prosklená skříň plná plaketek z lodí, na nichž zřejmě Salmon sloužil, spolu s kolekcí rodinných fotografií ve stříbrných rámečcích.

„Vaše žena zemřela náhle, pane Salmone?“ zeptal se Sam účastně a vstal, když starý muž vstoupil s podnosem a dvěma šálky.

„Ne. Selhávaly jí ledviny, zhoršovalo se to už léta. Před dvěma týdny usnula a už se nevzbudila. Měla pěknou smrt.“

„Jak to teď sám zvládáte?“

„Ale jde to. Syn a dcera bydlí blízko, občas sem zajdou. A já mám spoustu práce na zahradě, takže nemám čas na smutek.“

„Všiml jsem si, že vaše zahrada je jako ze škatulky.“

„To víte, něco člověk dělat musí. A pořádku jsem se naučil na ponorce.“ Svraštil obočí, jako by se snažil na něco vzpomenout. „Vy jste měl, myslím, sestru, že?“

„Ano. Je vdaná a má dvě dcery.“

„A vaše matka?“

„Zemřela před pěti lety.“

„Opravdu?“ Znovu se mu rozšířily oči jakoby v úžasu nad tím, že všichni, které znal, umírají před ním.

„Chtěl jsem se vás zeptat na otce, pane Salmone,“ začal Sam. Neměl v úmyslu se tu zdržovat déle, než

bude nutné.

„Řekli mi to do telefonu.“

„Jak jste ho znal?“

„Moc dobře, opravdu moc dobře. Prožili jsme toho spolu na moři hodně. První ponorka, na které jsme se sešli, byla Andrew. Pamatujete se na ni?“

„Možná o ní otec mluvil, ale jestli to byla právě tahle, to si už nevzpomínám. Byl jsem malý kluk.“ „Byla poslední v královském loďstvu, která měla palubní dělo. A první, která se dostala přes Atlantik, celou cestu pod vodou. V třiapadesátém. To byla slavná loď, Andrew, náramně slavná. Na ní jsem s vaším otcem sloužil.“

„A spolu jste sloužili i na Retributionu, že?“

„A mezitím ještě na několika jiných. Co se potřebujete dovědět? Snažíte se zmapovat jeho život?“ „Svým způsobem. Víte, dějí se jisté věci a já jsem si při nich uvědomil, že jsem ho vlastně nikdy pořádně neznal.“

Salmon pokrčil rameny. „To je pochopitelné. Kolik vám bylo, když zemřel? Deset? Jedenáct?“

„Jedenáct. Ale znal jsem ho jen jako otce, ne jako muže.“ Odmlčel se a chvíli uvažoval. „Mohu vám to říct

na rovinu?“

„Samozřejmě. Jsem námořník. Na lodi jsme tak byli zvyklí.“

Sam se zhluboka nadechl. „Snažím se zjistit, jestli je možné, že by otec zradil svou vlast, pane Salmone.“

Starý námořník si vylil trochu čaje na kalhoty. „Hrome!“ Položil šálek a sáhl do kapsy pro kapesník, aby si mokrou skvrnu vysušil. „Proboha, jak jste na tohle přišel?“

„Byl obviněn, že předával Rusům tajné materiály, když sloužil na Retributionu.“

Salmon na něho civěl s otevřenými ústy.

„Nesmysl! Tomu nevěřím. Byli jsme pořád spolu. Trev by své kamarády nezradil. Kdo vám tu hloupost řekl?“

„Přišli s tím Rusové.“

Salmon na něho znovu ohromeně zíral. „Rusové řekli, že pro ně dělal špionáž?“

„Ano.“

Starý muž nafoukl tváře a pomalu vypustil vzduch. „Jsem z toho úplně vedle. Nevim, co na to mám říct.

Jestli je to pravda, neměl jsem o tom nikdy ani tušení. Ale pořád tomu nevěřím.“

„Jak moc jste věděl o jeho životě, myslím mimo službu na ponorce?“ zeptal se Sam.

„Oh… něco málo,“ odpověděl opatrně. „Znáte to. Když jste s někým na hlídce, trochu se mluví i o

soukromí.“

„Měl jste někdy dojem, že mu chybějí peníze?“

„O nic víc než nám všem.“

„A mluvil s vámi někdy o ženách? O svých přítelkyních?“

Salmon zvedl jedno obočí a znovu dlouze vyfoukl vzduch. „Takže o tom něco víte…, jak se zdá.“

„Slýchával jsem to už v dětství. Matka ho pořád obviňovala, že je sukničkář.“

Salmon se kysele usmál. „Trev to se ženami uměl. Všichni jsme mu záviděli. Chápete, jak to myslím, ne?“

„Ne úplně.“

Starý námořník se zatvářil rozpačitě. „Nevím, jestli bych o tom měl mluvit. Pochopte, říkat o dávno

mrtvém

kamarádovi špatné věci… A navíc před jeho synem.“

„Prosím buďte upřímný, pane Salmone. Naprosto upřímný. Bohužel je to velmi důležité a já o něm potřebuju znát pravdu.“

Salmon zamrkal. „Ano, jistě… Víte, když říkám, že jsme mu záviděli, myslím tím, že byl schopen ukázat na úplně neznámou ženu a vsadit se, že ji dostane.“ Pohlédl na Sama, aby viděl, jak se s tím vyrovnává.

„Pokračujte.“

„Hm… a on ji opravdu dostal. Chápu samozřejmě vaši matku,“ dodal rychle. „Musela toho vydržet hodně.“

„Ano, vždycky si stěžovala.“

Náhle v Salmonových očích zajiskřilo. „Povím vám jednu příhodu, Same, i když teď už je to opravdu něco,

o čem bych neměl mluvit. Ale když se snažíte zjistit o svém otci všechno…“ „Samozřejmě.“ „Když jsme byli na Retributionu, dával si Trev záležet, aby se vaše matka nedověděla, kdy má dovolenku. Šlo mu o to, aby mohl před příjezdem domů strávit někde na pevnině ještě týden s nějakou svou přítelkyní, s níž to právě táhl, jestli víte, co tím myslím. Na jedné hlídkové plavbě, která byla zvlášť náročná, odeslal Jimmy, náš první důstojník, při návratu do našich domovských vod zprávu, aby nás ženy přijely za dva dny přivítat. Myslel si, že všichni budou štěstím bez sebe, když nám budou jejich milované mávat, až se objevíme v přístavu. Ale vašemu otci se nezavděčil. Ten se mohl zbláznit, když se

o tom dověděl. Dokonce měl chuť na Jimmyho skočit a vyřídit si to s ním. Celé dva dny se pak klepal strachy, že se to dozví i ta jeho místní kočka a přijde ho taky přivítat. Nakonec skončilo všechno dobře, protože vaši matku ani nenapadlo, aby se táhla až kamsi do Skotska vítat svého manžela v přístavu.“

„A byla tam ta jeho přítelkyně?“

„To si už nepamatuju. Měl jsem tam jiné zájmy, na mě tam čekala žena.“ Jiskřičky v očích mu náhle

pohasly.

„A nevzpomínáte si, jak se ta otcova přítelkyně jmenovala?“ zeptal se Sam.

Salmon vtáhl přes zuby vzduch. „Víte, on jich měl za ty roky víc. A některé z nich byly…,“ zarazil se a pokrčil nos, „hm… dost obhroublé, abych k vám byl upřímný. Trev si mnohdy moc nevybíral.“

Sam naprázdno polkl. Další skvrna na obraze hrdiny. „Vzpomenete si na jakékoliv jméno?“

Salmon se zatvářil rozpačitě a pak pomalu zavrtěl hlavou. „Je to už skoro třicet let,“ zamumlal. Pak k němu znovu zvedl pohled. „S tou jeho špionáží, to jste myslel vážně?“

„Bohužel ano. V GRU prý mají ve svých seznamech jeho jméno.“

Salmon si prohrábl prsty bílé vlasy a tiše hvízdl. „Člověk si myslí, že někoho zná jako své boty, a pak najednou…“ Znovu ohromeně zakroutil hlavou. Sam si uvědomil, že to nikam nespěje. Potlouká se tu od ničeho k ničemu a mezitím v Londýně skloňují jeho jméno ve všech pádech, aniž by do toho mohl nějak zasáhnout. „Povězte mi, znal ho někdo z posádky líp než vy?“ zeptal se v zoufalství. Přece jen se mu nechtělo vracet se do Londýna s naprosto prázdnýma rukama.

„Možná znal. Možná. Ale já si na nikoho takového nepamatuju. A stejně je jich už dost po smrti.“

„Řekněte mi ještě něco jiného,“ zkusil ještě Sam. „K jakému druhu tajných informací měl vlastně otec přístup?“

Salmon našpulil rty. „Abych řekl pravdu, ani většina velitelů na palubě by toho nemohla Rusákům moc

říct.

Alespoň já určitě ne, a to jsem byl u taktických systémů. Tajné dokumenty byly všechny v bednách. Ale váš otec byl hlavní spojař. Znal kódy, signální procedury… Všechny mechanismy, jak bychom přijímali

instrukce, kdyby došlo k nukleární válce a museli jsme odpálit rakety.“

„Takže byl ten pravý, kdo mohl Rusy zajímat,“ poznamenal Sam chmurně.

„Asi ano.“

„Ale říkal jste, že jste nikdy neměl žádné podezření…“

„Ani v nejmenším. Na lodi byl pořád mezi námi. Jedním z nás.“

Sam usoudil, že se už od Salmona víc nedozví. Postavil šálek a vstal. „Děkuji vám, že jste se mi věnoval, pane Salmone.“

„Už chcete jít?“ divil se starý námořník a zatvářil se zklamaně.

„Musím ještě navštívit nějaké jiné lidi,“ lhal Sam.

„Aha, jistě.“ Salmon se vzepřel na opěrkách křesla a také vstal. „Moc mě těšilo, že jsem se s vámi setkal.“

Sam mu podal ruku a potřásl si s ním. „Mohl bych vás poprosit o poslední laskavost?“

„Ale samozřejmě.“

„Prosím vás, nemluvte o našem rozhovoru s nikým. To obvinění ze špionáže… Zatím se to přešetřuje.

Nesmí to vyjít na veřejnost.“

„Chápu, chápu. S kým bych o tom taky mluvil?“

U dveří si znovu potřásli rukama. Když Sam odjížděl, viděl, že Salmon stojí na schodech a hledí za ním.

Vrátil se sklesle k pobřeží, kde zaparkoval, aby se mohl dívat na vodu a přemýšlet. V Rothesay nezískal nic a stejně dopadl i u Salmona. Jediná stopa, kterou měl, se mu rozplynula. Teď nemá nic, naprosto nic.

A pokud nezíská důkaz, že to obvinění je falešné, bude se s ním muset smířit. Jeho otec měl ve zvyku podvádět svou ženu, možná dělal totéž i se svými druhy.

„K čertu se vším!“ zaklel a bouchl dlaní do volantu.

Podíval se na hodiny, tři čtvrtě na jednu. Letiště bylo půlhodiny jízdy odtud. Znervózňovalo ho, že se ještě neozval Waddell. Potřeboval se vrátit do Londýna, aby se pokusil zachránit svou situaci, i když nevěděl jak.

Znovu nastartoval, a právě když se rozjížděl, zacvrlikal mobil. Okamžitě zastavil, vytáhl telefon a přepnul

ho na příjem. Snad se konečně ráčil ozvat ten zatracený malý Ulsteřan.

„Ano?“

„Pan Packer?“

Sam hlas na druhém konci linky nepoznal. Představil si nějakého novináře, který získal jeho číslo od Julie Jackmanově.

„Ano. Kdo volá?“

„Tady je Craigie, fotograf z Rothesay.“

„Buďte zdráv, pane Craigie.“ Prudce zatáhl ruční brzdu a vypnul motor. Starý fotograf mu slíbil, že ještě bude hledat, a Sam mu pro všechny případy nechal číslo svého mobilu. „Něco jste našel?“

„Pořád si myslím, že vám moc nepomůžu, ale objevil jsem další tři negativy z té doby, myslím z těch dnů,

jak jste se zajímal.“

Sam pocítil novou vlnu naděje.

„Jestli se chcete zastavit, ukážu vám kontakty. Kdyby to zase nebylo ono, alespoň byste měl jistotu, že jsem vaše rodiče nikdy nefotil.“

„Jistě. Jenže problém je v tom, že už nejsem v Bute,“ řekl Sam. Rychle uvažoval, jak dlouho by trvalo, než by znovu dojel do Rothesay, ale pak tu možnost zavrhl. Ne, teď bylo důležitější vrátit se co nejdřív do Londýna a ne honit nějaké zoufalé stopy.

„To je škoda. Nechám to tady odložené, až se třeba zastavíte příště.“

„Díky, ale opravdu nevím, kdy se tam k vám dostanu.“

„Nebo vám to můžu poslat, jestli mi dáte adresu.“

To taky ne, uvědomil si Sam. Po tom článku v dnešních novinách neměl žádnou použitelnou adresu.

„Ne, to teď nejde,“ odpověděl a horečně uvažoval o řešení. Náhle si uvědomil, že hledí přímo na ně.

Naproti byla restaurace, v níž se po příjezdu zastavil.

„Pane Craigie…“

„Ano?“

„Dostal jsem nápad.“

O deset minut později byl o dvě a půl libry chudší, ale zato zíral na obrazovku monitoru počítače a sledoval, jak se na ní rozvíjejí tři kontaktní kopie negativů 6x6 cm naskenované na jednu stránku. Když se objevila horní polovina posledního ze snímků, zatajil se Samovi dech. Z obrazovky na něho hleděla rozesmátá tvář jeho otce. Vedle něho stála jakási žena. Sam měl pocit, jako by ho to elektronické zařízení přeneslo o sedmadvacet let zpátky. Opět byl v krátkých kalhotách, znovu prožíval svůj dětský strach, strach z toho, že jeho otec jednoho dne odpluje na moře a už se nikdy nevrátí. Dokonce měl pocit, že cítí dým virginského tabáku, který otec kouříval. Na tomto obrázku nekouřil, protože objímal jako nějakou trofej svou „lásku“, velmi mladou dívku s odbarvenými vlasy.

Sam si stáhl fotografie na disketu, kterou mu prodal vedoucí restaurace, a pak otevřel grafický program. Oba snímky, které ho nezajímaly, odstranil a zbývající třetí zvětšil.

V ten den v roce 1971 byl jeho otec hladce oholen a vypadal spíš jako na své svatební fotografii, než jak si ho uchovala v paměti Beryl. Podobal se muži, kterého si Sam vybavoval, vyrovnaný, s měkkým pohledem a ve tváři trochu šelmovství, trochu rozpaků. Sam nikdy neuvažoval, co ten výraz znamená.

Teď to věděl.

Dívka s lehkými rozfoukanými vlasy vypadala tak na dvaadvacet třiadvacet. Byla opravdu pěkná a měla

úsměv široký jako řeka Clyde, takový, který jasně říkal, že je pro ni úžasný zážitek být na výletě s otcem.

Sam si fotografii dvakrát vytiskl a vypnul počítač.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se mladík se zlatým kroužkem v nose.

„Všechno v pořádku,“ odpověděl Sam.

Z auta pak zatelefonoval Craigiemu.

„Díky za námahu, pane Craigie. Prohlédl jsem si ty snímky, ale bohužel… Mí rodiče na nich nejsou.“ V žádném případě netoužil, aby se tahle fotografie objevila v novinách, kdyby se obvinění ze špionáže potvrdilo.

„To je mi líto, ale víc už pro vás udělat nemůžu.“

„Ještě jednou díky za námahu, pane Craigie. Přeju vám hodně štěstí.“

„I já vám, pane… Fostere…“ Ozvalo se cvaknutí a spojení se přerušilo.

„Do prdele!“ zaklel Sam. Samozřejmě, proč by Craigie neměl číst Chronicle. Přeběhl mu mráz po zádech.

Cítil, že na cestě je další problém.

Nastartoval, rozjel se a za pár minut opět zabočil do uličky, v níž stál dům Teda Salmona. Tentokrát mu otevřel už po prvním zazvonění.

„Něco jste zapomněl?“ zeptal se stařík znepokojeně.

„Ne. Ale dostala se mi do rukou jedna fotografie. Chtěl bych vám ji ukázat.“

„To bude lepší, když půjdete dál.“

V obývacím pokoji Sam vytáhl vytisknutou fotografii.

„Kde jste k ní tak najednou přišel?“

„Byla pořízená před sedmadvaceti lety v Rothesay.“

Starý námořník sáhl po bifokálních brýlích s tlustým hranatým rámečkem a nasadil si je.

„Panebože! Jako bych ho viděl před sebou. Je to Trev, o tom není pochyb.“

„Ale co ta dívka?“

Salmon se sklonil k fotografii blíž.

„Ať mě čert vezme! Vždyť to je…“ Svraštil čelo a luskl prsty. „Hrome…, mám to na jazyku. To byla ta žába, co ji Trev…“ Hodil po Samovi omluvným pohledem, „… měl v parádě, abych byl slušný. Vypadala, že už o ni pečovalo dost mládenců před ním.“

„Opravdu si nevzpomenete, jak se jmenovala?“

Salmon přistoupil s fotografií k oknu a znovu se na ni díval. Pak zavrtěl hlavou. „Je to pryč. Prostě mi to v hlavě nezůstalo. Kde jste říkal, že je to focené?“

„Na ostrově Bute. 21. května 1971.“

Starý muž zkřivil tvář, jak znovu usilovně přemýšlel.

„Není to ten rok, co Trevor zemřel?“

„Je. O dva měsíce později v červenci,“ upřesnil Sam.

Salmon našpulil rty, pak přivřel oči a mnul si čelo. „Cosi se mi vybavuje. Nevím, jestli si na to vzpomínám

správně, řekl mi něco v tom smyslu, že s touhle to není jen fyzická záležitost. Mám dojem, že se snad do ní i zamiloval. Nebo si to myslel.“ Pohlédl na Sama. „Byla velmi mladá, alespoň tak vypadala. Pamatuju si, že váš otec měl rád hodně mladé dívky.“

„Pořád si nevzpomínáte na její jméno?“

Starý muž zavřel oči. „Bože, to je hloupé. Je odsud, z Helensburgu. Dokonce jsem ji občas ve městě

vídával.“

„Cože? Někdy nedávno?“

„Ano.“

Samovi se rozbušilo srdce vzrušením. „Pokuste se vzpomenout. Jak se jmenovala?“

„Vdala se za jednoho řezníka.“ Náhle se mu rozzářily oči. „Coggan! Jasně, řeznictví Coggan.“ Znovu luskl prsty. „Ano, Jo Cogganová!“

„Tak se teď jmenuje?“

„Ano! Manželství sice dlouho nevydrželo, ale jmenuje se tak. Původně byla Jo MacDonaldová.“

„Jste si tím jistý?“

„Naprosto. Jak jsem to mohl zapomenout? Samozřejmě, Jo MacDonaldová. Váš otec jí říkal moje malá Josephina.“

„To je skvělé,“ řekl Sam. Byl čím dál víc vzrušený. „Netušíte, kde teď v Helensburgu žije?“ Ted Salmon zavrtěl hlavou. „Bohužel ne.“ Znovu hleděl na fotografii zcela zaujatý vzpomínkami, které se v jeho mysli tak náhle uvolnily. „Ale řeknu vám o někom, kdo by to mohl vědět. To vám pomůže, jestli ji chcete najít. Vídával jsem ji čas od času chodit do kostela.“ Náhle na Sama upřel pohled. „Chcete snad říct, že byla nějak zapletená do té záležitosti…, do té špionáže s Rusy? Něco jako Mata Hari?“ „To nevím. Podle mě je to vysoce nepravděpodobné. Ale mohla by si na něco vzpomenout.“ Salmon se však stále tvářil neklidně. „Jestli ji najdete, buďte tak laskav a neříkejte jí, že jsem vás na ni přivedl já. Vůbec se o mně nezmiňujte.“ „Samozřejmě. Nikdy jsem s vámi nemluvil.“ „Víte, tady jsme na malém městě.“

„Chápu.“

„Takže to zkuste na místní faře. Pastor je tu už víc než deset let. Je to slušný člověk, i když je to presbyterián. A teď je, myslím, ta pravá doba, kdy byste ho tam mohl zastihnout.“

Fara stála na východním konci města. Z vysouvacích oken se loupal hnědý nátěr. Pastor, celý v černém, se právě vrátil z pohřbu a tvářil se zasmušile. Nepozval Sama dál a vyslechl ho venku před dveřmi.

„Mohu vědět, proč paní Cogganovou hledáte?“ zeptal se. Brýle s kovovými rámečky mu dodávaly chladný

asketický vzhled.

„Můj otec byl námořník, sloužil na ponorce,“ začal Sam s vysvětlením a reverendovo podezření zesílilo.

„Zemřel, když jsem byl malý chlapec, a já se snažím jít po jeho stopách. Dozvěděl jsem se, že se znal s paní Cogganovou…, myslím v době, kdy byla Jo MacDonaldová.“

„Pojďte dál, promluvíme si v mé pracovně,“ zabručel duchovní. Zavedl Sama do místnosti obložené kolem dokola policemi plnými knih. V jednom rohu stál starý americký psací stůl se stahovací roletou a v druhém rotoped. „Posaďte se,“ ukázal Samovi.“

„Díky.“

Reverend sepnul ruce a pohlédl na Sama. „Můžete mi říct, co vlastně od paní Cogganové chcete?“

Sam si povzdechl. „Život mého otce měl mnoho stránek,“ začal opatrně. „A o některých jsem se dověděl teprve v nedávné době.“

„Chápu. A jednou z těch neznámých stránek byla Jo,“ řekl reverend.

„Přesně tak.“

„Byl to pro vás otřes, když jste se to dověděl?“

„Ne tak docela. Otec měl už tenkrát pověst, která něco takového naznačovala. Vyvolávalo to doma jisté…

napětí.“

„To si dovedu představit.“

„A stále ještě vyvolává. Snažím se to zmírnit tím, že se chci dopátrat pravdy.“

„Chápu. Ale nevím, jestli bude Jo schopná o tom s vámi mluvit. Je už delší dobu mimo normální život.“ „Jak to myslíte, mimo normální život? Nerozumím.“

Reverend si odkašlal. „Vy to nevíte? Je nevyléčitelně nemocná.“

„To opravdu nevím.“ Sama se náhle zmocnil strach, že už je pozdě, že Jo už může být mrtvá.

„Ano. Asi nebude dlouho trvat a Pán si ji vezme k sobě. Většinou je na morfiu. Má rakovinu. Už teď je naživu déle, než jí lékaři dávali naději.“

„Chápu. V které nemocnici leží?“

„Je v hospicu. Tady v Helensburgu.“ Znovu sepjal ruce a pohlédl Samovi do očí. „Jak jste se o ní dověděl?“ Sam mu ukázal fotografii a vysvětlil, kde byla pořízena. Reverend vzal snímek do obou rukou a dlouho si jej prohlížel.

„Bylo to moc pěkné děvče. Není divu, že o ni byl takový zájem.“ Vyměnili si pohledy, jako by chtěli jeden druhého ujistit, že si rozumí. „Ted však platí za své hříchy z mládí krutou daň. Doufám, že k ní bude Bůh milosrdný. Musíte na ni brát ohled. Je už velmi slabá.“

„Samozřejmě.“

Reverend na něho zamyšleně pohlédl. „Myslím, že bude nejlepší, když půjdu s vámi.“

„Není třeba, určitě to najdu,“ řekl rychle Sam. Samozřejmě nechtěl, aby byl u rozhovoru, v který doufal, přítomen ještě někdo jiný. „Stačí, když mi dáte adresu…“

„Je to hned vedle,“ řekl reverend a vstal. „Ale stejně s vámi půjdu, protože se chci přesvědčit, že je připravená s vámi mluvit.“

Jo Cogganová, za svobodna MacDonaldová, ležela v přízemí v malém pokoji, z jehož oken se otevíral pohled do tmavé zahrady zarostlé rododendrony. Vypadala hrozně. Byla úplně bez vlasů, bledá, strhaná.

Její věk se dal odhadnout jen velmi těžko, ale Sam si spočítal, že jí může být kolem padesáti. Když přistoupil k jejímu lůžku, zvedla chabě ruku. Když si ho prohlížela, byla v jejích zapadlých hnědých očích bolest a také úžas. Reverend jí těsně předtím řekl, kdo ji jde navštívit. Jakmile Sam vstoupil, couvl ke dveřím. „Ted už to nechám na vás,“ zašeptal.

„Díky,“ zamumlal Sam a potřásl mu rukou.

„Jste mu tak podobný,“ řekla Jo slabým mdlým hlasem, v němž byl patrný širší skotský přízvuk, než Sam čekal. „To je neuvěřitelné.“

„Takže to půjde, Jo?“ zeptala se sestra ode dveří.

„Ano, Jen. Je to dobré.“

„Zazvoňte, kdybyste něco potřebovala.“

„Ano, jistě.“

Sestra vyšla ven a zavřela ze sebou.

Jo chvíli jen ležela a vyčerpaně se na Sama dívala, jako by ji těch pár slov připravilo o všechny síly. Pak se

její rty začaly pohybovat.

„Takže vy jste Sam.“

Posadil se na židli vedle postele. Z dívky, kterou viděl na fotografii, na ní nezbylo vůbec nic.

„Jak jste se o mně dozvěděl?“ zeptala se.

Ukázal jí fotografii. Viděl, že se jí oči naplnily slzami. „Bože, měla jsem ji taky, ale ztratila jsem ji. Už

dávno. Jak jste k ní přišel?“

Sam jí řekl o lístcích na trajekt, které našel mezi otcovými dokumenty, a o náhodném setkání s

fotografem

v Rothesay. Znovu pohlédla na fotografii a kousala se do rtu.

„Byli jsme do sebe zamilovaní. Moc zamilovaní. Zlomilo mi to srdce, když jsem se dověděla, že zemřel.“

Upřela na něho tázavý pohled. „Ale to už je tak dávno.“

„Já vím. Proto jsem za vámi přišel, abych se o otci něco dověděl. A taky o vás.“

Náhle se zatvářila, jako by dostala strach, jako by chtěla, aby minulost zůstala navždy pohřbená. Osušila si oči kapesníkem a klesla zemdleně zpátky na polštář. „Už jsem zase unavená. Hrozně,“ vydechla a odvrátila se od něho. Krk se jí leskl potem.

„Chápu, je mi to velmi líto. Pokusím se, abych vás moc nenamáhal.“

„Bylo vám jedenáct, když zemřel, že?“ zašeptala.

„Ano, jedenáct.“ Uvažoval, kde začít. „Mluvil s vámi někdy…“

„O vás? To víte že jo. Pořád. Byl jste jeho miláček. Vždycky mi vyprávěl, že jednou taky půjdete k námořnictvu, ale jako důstojník…, protože jste chytrý. Řekl, že se postará, abyste dostal lepší vzdělání než on.“ Opět se obrátila k němu. „Jste důstojník?“

„Ano.“

„A taky u ponorek?“

„Ne. U zpravodajské služby.“

Čekal, jak na to bude reagovat. A dočkal se. Jeho nejhorší obavy se potvrdily, v jejích očích se objevil šok. Chvíli na něho vytřeštěně zírala, ale pak ji opět zmohla únava. Zavřela oči a odvrátila se.

„U zpravodajské služby…“

„Ano.“

„Takže asi víte…“

„Řekl nám to ruský dezertér.“

Přikývla a mezi víčky se jí zaleskla slza. Asi půl minuty zůstala tiše, pouze její zmučené rysy vypovídaly o

tom, co se odehrává v její mysli.

„Čekala jsem sedmadvacet let,“ zašeptala nakonec. „Sedmadvacet let jsem čekala, až někdo přijde.“ Otevřela oči a znovu si je osušila kapesníkem, který vytáhla z rukávu nemocničního kabátku. „Ale ani v nejhorším snu mě nenapadlo, že to bude jeho vlastní syn.“

Sam se naklonil dopředu. „Můžete mi o tom něco povědět? Prosím…“

Zatahala za přikrývku, jako by se chtěla víc přikrýt, schovat se pod ni.

„Co všechno o mně víte?“ zašeptala.

Rozhodl se, že bude tvrdý. „Dověděl jsem se, že jste byla prostitutka a měla hodně klientů z řad námořníků.“

„Hodně klientů… Říkáte to, jako bych byla nějaká špička v oboru.“ Řekla to bez jakýchkoliv známek hanby. „Ano, vydělávala jsem si tím nějaké peníze. Tenkrát tady byl těžký život. Starala jsem se o nemocnou matku. Zdálo se mi skvělé, když si můžu vydělat nějaké peníze tím, co jsem stejně dělala ráda.

Ale byla jsem v té branži jen amatérka. Celé měsíce jsem třeba neměla jediného klienta.“ Znovu vyčerpaně zmlkla. „Musím si odpočinout,“ vydechla.

„Samozřejmě.“

Po chvíli opět otevřela oči a pohlédla na něho. Měla je teď široce rozevřené s nažloutlým bělmem

protkaným žilkami.

„Ale kvůli němu, vašemu otci, jsem toho nechala,“ řekla s pohledem stále upřeným napjatě na něj. „Ano. Když jsem s ním začala chodit, nechala jsem toho…, protože jsem ho milovala, víte? Milovala jsem ho.

Moc jsem ho milovala.“

Náhle sevřela ústa, ale Sam nedokázal říct, zda se snažila potlačit fyzickou nebo duševní bolest. Věděl však, že na ni musí naléhat, jestli chce odhalit stupeň otcovy zrady. „Ti námořníci, s nimiž jste se…

scházela, věděla jste od začátku, že mají přístup k vojenským tajemstvím?“

„Oh, nic takového jsem nevěděla,“ ohradila se. „Pro mě to byli jen muži, kteří byli příliš dlouho zavřeni ve

tmě kdesi daleko pod mořem. Všichni to byli slušní chlapci. Vím to jistě, protože ty hrubé jsem odmítala.

Zase tak špatně jsem na tom nebyla, abych musela brát každého.“

„A mnozí z nich byli samozřejmě ženatí,“ poznamenal Sam. Vyznělo to trochu jako výčitka, i když to

neměl

v úmyslu.

„Bože, snad nejste puritán, nebo jo?“ ohradila se znovu. „Chcete říct, že jsem byla zlá ženská, když jsem Treva brala vaší matce? Něco vám řeknu, ve svém srdci ji opustil dávno předtím, než potkal mě.“ Znovu začala vyčerpaně lapat po dechu. Sam mlčel, aby jí dal čas se zotavit. „Povězte mi, Jo,“ zkusil to po chvíli, tentokrát mnohem jemněji, „povězte mi, jak se k té špionáži pro Rusy dostal. Bylo to vydírání?“

Přikývla. Dívala se na něho pohledem zvířete zahnaného do kouta. „Našli si ho, protože byl radista,“

zašeptala. „Tajně ho sledovali, až o něm věděli víc než on sám.“

Trochu se posunula na polštářích nahoru a roztřesenou rukou se natáhla po sklence na nočním stolku.

Sam jí rychle pomohl a sklenku podržel, aby se mohla napít. „Díky.“

Chvíli ztěžka dýchala a sbírala síly a myšlenky. „Začalo to o posledních Vánocích předtím, než Trev zemřel. Měla jsem jednoho cizince. Předtím jsem už toho kvůli vašemu otci nechala, ale tehdy jsem hrozně potřebovala peníze. Ten chlápek mluvil dobře anglicky, ale přece jen s cizím přízvukem. Říkal, že pracuje na námořní základně a o mně se dozvěděl od kamarádů.“ Odmlčela se, jako by si potřebovala rozmyslet, co řekne dál. „Ale když jsem ho zavedla k sobě, žádný sex po mně nechtěl. Šlo mu o Trevora. Ukázal mi fotky, na kterých jsem byla s Trevorem v posteli. Nikdy jsme na to nepřišli, jako to dokázal, musel mít někde v místnosti ukrytou kameru.“ Zakroutila hlavou, jako by si tím dodnes lámala hlavu. „A věděl o vás a o vaší sestře. Řekl, že vám ty fotky ukáže, vaší matce i vám dětem. Byl to takový ten typ, bezcitný bezohledný chlap, určitě by toho byl

schopen. Vyhrožoval mi, že pokud mu Trevor neřekne, co potřebuje vědět, strčí ty fotky do obálky a pošle vám je.“

Sam se zamračil. „On nepřišel za otcem přímo? On to udělal přes vás?“

„Ano. Nevím proč.“

„Řekl vám, jak se jmenuje?“

„Johann. Prý jako Johann Sebastian Bach.“ „A byl to Rus?“

„Ne, Němec. Z Východu. Řikal, že pracuje pro všechny lidi ze svobodné Evropy.“ Obrátila oči ke stropu nad absurditou toho výroku. „Vykládal mi, že Rusové mají problémy s MI 5 a využívají jeho, protože se může pohybovat po naší zemi snáz než oni.“

„Chápu.“ Věděl, jaké množství podobných špionů zaplavilo v té době západní Evropu. „A otec souhlasil, že mu bude opatřovat informace?“ zeptal se smířený s nejhorším. „Aby se matka nedověděla o jeho poměru s vámi?“

Náhle uviděl, že jí po tváři proudí slzy. Přitáhla si okraj pokrývky a přitiskla si ji na oči. „Udělal to kvůli

vám,“ vzlykala. „Ne kvůli ní. Bylo mu jedno, jestli se o tom dozví vaše matka. Stejně si o něm nemohla myslet nic horšího, než si už myslela. Ale Trev věděl, že je pro vás hrdina, že jste si z něho udělal svůj idol. Nemohl se vyrovnat s pomyšlením, že byste ty fotky uviděl.“

Sam zavrtěl hlavou zcela ohromený. Takže on byl rozhodujícím důvodem k tomu, že se otec rozhodl

zradit svou zemi. On sám. „A předal tomu člověku nějaké tajné…?“

„Ne! Nikdy!“ nenechala ho domluvit. „To si nesmíte myslet.“ „Nechápu.“

„Nic důležitého mu neřekl.“ Osušila si oči. Její sinalá tvář byla celá mokrá. „Prozradil mu staré signální kódy, alespoň tak mi to řekl. Dal mu informace, které se zdály pravdivé, ale už byly neplatné a nezáleželo na nich.“

„To ale museli Rusové poznat,“ namítl Sam.

„Jistě, taky to poznali. Když se pak Trevor vrátil z hlídkové plavby, Johann mu znovu vyhrožoval.“

„A co udělal otec?“

„Snažil se nějakou dobu hrát na čas, než se definitivně rozhodne, co udělá.“

„A rozhodl se?“

„Nakonec už nic dělat nemusel. Začaly mu bolesti hlavy a pak mu našli mozkový nádor. A když Johann viděl, že Trevor umírá, ztratil se a nechal ho být.“

„Myslíte si tedy, že jim nic nedal? Jen staré neplatné kódy?“

„Ano. Nic důležitého.“

Sam pocítil úlevu, jako by tohle její konstatování mělo nějaký význam. „Jste si tím jistá?“ zeptal se.

„Tak mi to řekl Trevor a přede mnou nikdy nic netajil.“

„A co ten Johann? Prostě se ztratil?“

„Ano. Ale byl ke mně laskavý. Řekl mi, hlavu vzhůru, děvče. Jako by četl z bible. A pak Trevor umřel.

Ještě mi poslal peníze, abych mu mohla koupit pohřební věnec.“

„Vy jste byla na pohřbu?“ užasl Sam.

„Ach ne! Nemohla jsem. Ale poslala jsem květiny.“

Sam si vzpomínal, že před krematoriem bylo hodně květin. Pamatoval si v letním horku jejich těžkou vůni.

Zatímco Jo vyčerpaná odpočívala, on se opřel dozadu a uvažoval. Za oknem v zahradě viděl sestru, která pomáhala při procházce starému hubenému muži v županu.

„Ten Němec, asi jste se nikdy nedověděla jeho pravé jméno, že?“ zkusil se zeptat.

„Ne. Ale…“ Položila mu ruku na paži a chvíli na něho nejistě hleděla, jako by zvažovala případné následky toho, co se mu chystala říct. „Ale před pár lety se stalo něco zvláštního. Dostala jsem dopis. Napsal ho jakýsi člověk, který o sobě tvrdil, že je Johannův přítel.“

„Opravdu?“

„Psal, že když teď studená válka skončila, chce se mi Johann omluvit za to, co mi způsobil.“

„To je opravdu zvláštní…“ Věděl, že lítost není ve světě špiónů běžná věc.

„Taky mě žádal, abych mu odepsala a sdělila mu, jak se mi daří.“

„A udělala jste to?“

„Ne. Nechtěla jsem si z toho nic připomínat.“

Sam si všiml, že sebou trhla v mimovolné vnitřní křeči.

„Někdy to mnou projede, jako by mě uvnitř řezalo sklo,“ zašeptala.

„Chcete, abych někoho zavolal?“

„Ne. Stejně mi nesmí dávat injekce moc často. Oni přijdou sami, až bude ta správná doba.“ Spočívala na polštáři se zavřenýma očima a pootevřenými ústy. „Za chvíli to přejde.“

Sam cítil, že by ji teď měl nechat, ale chtěl se dovědět ještě víc. Kvůli sobě.

„Povězte mi, čím vás můj otec upoutal víc než druzí námořníci?“

Její ústa se pomalu roztáhla do úsměvu, který by se dal označit za šelmovský, kdyby v něm nebyla

obsažena i bolest.

„Trev byl skvělý v posteli,“ zašeptala. „Nejlepší muž, jakého jsem kdy měla.“

„Tak to bylo ono?“

„Ne. Ale samozřejmě to tím začalo. Uměl být milý, laskavý, zábavný.“

„Matka a sestra ho viděly úplně jinak,“ zamumlal Sam.

„Vaše matka? A co jste mohl čekat od ženy, která řekne svému muži, ať už s žádným sexem nepočítá?“

„To myslíte vážně?“

„Ano. Alespoň tak mi to Trev řekl, že už ho po vašem narození k sobě nepustila.“

„Není divu, že měl oči pro jiné.“

„A nejen oči,“ dodala a přinutila se k smíchu. „Byl tak eroticky založený…“ Náhle si dala ruku na ústa, jako

by se lekla. „Bože takové věci bych neměla před jeho synem říkat.“

„Na to se neohlížejte,“ uklidňoval ji. „Povězte mi, mluvil před vámi někdy o mé sestře?“

„Ano, jistěže mluvil.“ Odmlčela se, protože ji opět postihly křeče. Sam jí znovu podal sklenici vody. Polkla

několik doušků, pak chvíli těžce dýchala a postupně záchvat překonala. „Hrozně ho to vzalo, když se proti němu postavila i ona.“ Mluvila teď téměř šeptem. Sam viděl, že ji opouštějí sily. „Řekl mi, že ji matka zpracovala proti němu.“ Znovu vzala fotografii z Rothesay a přinutila se k úsměvu. „Udělali jsme si tam výlet. Na tři dny. Tři nejkrásnější dny mého života.“

Vrzly dveře a do pokoje tiše vešla sestra.

„Už je moc vyčerpaná, pane Packere. Musím jí dát léky.“

Jo Cogganová ho však vzala za ruku. „Ještě nechoďte. Pořád jsem mluvila jen já. Chci slyšet něco o vás.“

„Počkejte, prosím, venku, abych jí mohla dát injekci,“ obrátila se k němu sestra.

„Samozřejmě,“ řekl a vstal. „Za chvíli se zase vrátím, Jo.“

Na chodbě se opřel o zeď a zhluboka dýchal. Záhady byly objasněné. Teď už chápal Beryl. A dověděl se také, že i když možná byl jeho otec ničema, nebyl zrádce. Idol vybledl, ale nebyl zničen.

„Můžete se k ní vrátit, pane Packere,“ řekla sestra a podržela mu otevřené dveře. „Ale už se moc dlouho

nezdržujte, brzy usne.“ „Ano, chápu.“

Už teď měla Jo Cogganová problém udržet oči otevřené.

„Jste tu?“ zašeptala. „Povězte mi něco o sobě.“

„Povím, za chvíli. Ale mám ještě jednu otázku.“

„Otázky, pořád jen otázky…“

„Ten člověk, co vám napsal ze zahraničí vzkaz od Johanna, pamatujete si, jak se jmenoval?“

„Ne. Ale…,“ otočila hlavu směrem k tmavě hnědé skříni. „Tam v ní…“

„Nerozumím.“

„Na dně. Je tam zelené pouzdro.“

Sam skříň otevřel. Viselo v ní několik kousků oděvů. Dole na dně ležela vedle tenisek krabička na toaletní potřeby.

„Tohle?“ zeptal se a zvedl ji.

Přikývla. Položil krabičku na přikrývku a Jo mu naznačila, aby ji otevřel. Když odklopil víko, sáhla dovnitř avytáhla svazek dopisů stažených gumičkou. „Většinou jsou od vašeho otce,“ řekla mdlým hlasem. Spánek ji rychle zmáhal. „Ale je tam jeden z ciziny.“ Sam rychle probral dopisy, na nichž poznával otcovo nevypsané písmo. Chtělo se mu některý vytáhnout a přečíst si ho, ale věděl, že by udělal chybu. Konečně našel obálku s cizí známkou. Poštovní razítko z Vídně. Vytáhl z ní jediný list dopisního papíru. Když četl adresu napsanou na záhlaví stránky, přeběhlo mu po zádech mrazení. Byla mu víc než povědomá. Pohlédl dolů. Úhledný podpis, písmo nakloněné dopředu. Jméno, Gunther Hoffmann. Zavrtěl v úžasu hlavou. Neuvěřitelné. Dopis byl od bývalého důstojníka Stasi, kterého pomáhal před pár lety vyslýchat.

Ucítil na své paži ruku. Jo už téměř spala. „Přijdete za mnou ještě někdy?“ zašeptala.

„Přijdu,“ slíbil, stále však užasle hleděl na dopis.

Chvěly se jí rty, jak se snažila udržet při vědomí.

„Víte, chtěli jsme se vzít. Byla bych vaše nevlastní matka, Sammy. Myslíte, že by se vám to líbilo?“

Než si stačil rozmyslet odpověd, usnula.

12. KAPITOLA

LONDÝN

Z paddingtonské policejní stanice se Julie vrátila do Actonu, kde si jen chtěla sbalit tašku a odjet rovnoudo Woodbridge. Když se však blížila k svému domu, uviděla před ním pár fotografů. Naštěstí se včas otočila, vrátila se do podzemky a nastoupila do prvního vlaku, který přijel. Chtěla pryč, zoufale pryč od lidí, ode všech. Vyšla z podzemky ve stanici Hammersmith a zamířila pěšky přes most na jižní břeh Temže. Tam si našla mezi kaštany lavičku a klesla na ni.

Seděla tam asi hodinu a teď právě pozorovala osm veslařů, kteří nesli z klubu k vodě dlouhou loď úzkou jako nůž. Bylo to několik chlapců a také dívek, všichni silní a zdraví…, bezstarostní. Obyčejní teenageři nakonci letních prázdnin. Představila si, že mají bezpečný domov s oběma rodiči, sourozenci a psem a

nenáviděla je. Na protějším břehu stála před restaurací skupinka mužů v oblecích a dopřávala si prodlouženou přestávku na oběd, byl přece pěkný slunečný den, jeden z mála v letošním uplakaném létě. Julii se zdálo, že má špinavé brýle. Sundala si je, vyčistila kapesníkem a pak pozorovala policejní člun mířící proti proudu. Věděla, že musí s někým o své mizérii promluvit, nebo v ní to nashromážděné napětí vybuchne. Nebylo to

jen událostmi kolem Simona Fostera. Mizérií byl celý její osobní život, a dlouho. Už rok udržovala vztah s

ženatým mužem mnohem starším než ona, vztah, který k ničemu nevedl, jak stále víc cítila. Třebaže se k ní Max choval pěkně a nešetřil na ní penězi, bylo zřejmé, že mu současné uspořádání jejich vztahu vyhovuje a nezlobil by se, kdyby to tak pokračovalo třeba navěky. Zato jí to nevyhovovalo. Nemilovala ho. Nikdy ho nemilovala. Brala to jako zábavu, povyražení, něco, co je lepší než samota. Pomáhalo jí to uniknout sobě samé. Zdánlivá jednoduchost a bezproblémovost tohoto vztahu ji však odváděla od hledání skutečného muže svého srdce, po němž vždycky tak toužila. S matkou o své situaci mluvit nemohla už proto, že se jí nechtěla přiznat, že se stýká s ženatým mužem. Dovedla si představit, jak by na to reagovala. A přátelé? Většina z nich měla dost svých vlastních problémů a ty její je nezajímaly. Měla však jednu známou, kterou poznala na univerzitě, a s tou byla

zvyklá mluvit, ne však o studiu, ale o společné smůle v podobě neplánovaného dítěte. Setkaly se v

poradně pro nastávající matky, obě v pokročilém stupni těhotenství, obě opuštěné otci svých budoucích

dětí. Rosemary Smithová pak porodila ve stejný den jako ona a společné problémy svobodných matek

mezi nimi vytvořily pouto, které trvalo dodnes.

Brzy po porodu se však jejich životní cesty rozdělily, Julie se vrátila k matce a Rosie měla to štěstí, že si

našla muže. Zamiloval se do ní poevropštělý Íránec, který studoval v Londýně textilní technologie, a trval

na tom, že se za něho musí provdat. Rosie tedy nechala studia a stala se z ní žena v domácnosti. Julie

věděla, že její manžel dnes prodává orientální koberce a oba si žijí více než dobře v severním Londýně.

Rosie byla příjemná a věrná kamarádka, ale hlavně uměla poslouchat.

Julie vstala z lavičky a vracela se k mostu, aby se poohlédla po nějaké telefonní budce.

Rosemaryin byt v St. John’s Wood měl podlahy z mramorových dlaždic a byl plný pozlacených objektů a

klasických bronzových sošek. Julie si neuměla udělat úsudek, zda je to výsledek dobrého či špatného

vkusu. Věděla jen jedno, že Rosiin život se zcela liší od jejího.

„Jak se daří Liamovi?“ zeptal se Rosemary, sotva se objaly na přivítanou. „Hrome! Ty máš nové brýle,

že?“ halasila dál, aniž čekala na odpověd.

„Liam se má fajn. Jo, mám nové brýle. Musím držet krok s módou,“ odpověděla Julie.

Vstoupily do čehosi, čemu její přítelkyně říkala „obývací pokoj“. Byl to velký prostor, jakési rozšíření

kuchyně, zařízený méně pompézně a víc s ohledem na děti. Dvě mladší tam právě seděly a pily čaj, který

jim naservírovala boubelatá Filipínka.

„Andrew přijde každou chvíli,“ řekla Rosemary. „Bude nadšený, až tě uvidí, pokud se nevrátí z tréninku

totálně zničený. Hraje fotbal, víš. Já si myslím, že je to nesmysl nutit děti dělat tolik věcí najednou, ale

hlava rodiny tvrdí, že mu to nemůže škodit, když má tak fan-tas-tic-ký prospěch.“ Konec věty zašeptala,

jako by se bála, že se celý svět dozví, jak úspěšná její rodina je, když může dát děti do těch nejlepších

středních škol.

Andrew. Julie si pomyslela, že je to nejméně příhodné jméno pro dítě se snědou pletí a arabskou vizáží.

Jeho otec, ten, který zmizel, byl kuvajtský student.

„Dáš si čaj? Jsem tak ráda, že tě zase vidím.“

„Dala bych si čaj. I já jsem moc ráda, že tě vidím,“ řekla Julie. Usoudila, že její přítelkyně od jejich

posledního setkání trochu přibrala, ale raději se o tom nezmínila.

Rosemary postavila vodu na čaj. Měla tmavé vlasy a nos, který většina anglických mužů považuje za příliš

velký. Byla v dlouhých bohatě zřasených hedvábných šatech s purpurovým vzorem.

„Je skvělé, že tě napadlo zavolat,“ řekla, když nalévala vodu do stříbrného šálku. „Nedávno jsem viděla v

supermarketu chlapce, který mi připadal zrovna jako tvůj Liam. Taky jsem se ti chystala zavolat, už

dlouho, ale když ty seš teď pořád tak zaměstnaná, tak důležitá…“

Typická Rosemary, vždycky svede vinu na ni. „Zaměstnaná ano, ale důležitá, to sotva.“

Rosemary se usmála, jako by o tom věděla své. „No… opravdu jsem ráda, že ses ozvala. Jak se vlastně

máš?“

Julie se rozhlédla, jestli někde neuvidí ležet noviny. „Ty asi nečteš Chronicle, že?“ zeptala se. Byla by raději, kdyby už Rosemary celou story znala. „Ne. Mehdi čte Financial Times. Já nemám na noviny čas, zprávy sleduju akorát v televizi.“ Najednou se jí rozzářily oči a zakryla si rukou ústa. „Můj bože! Něco jsem propásla? Samozřejmě, budeš se vdávat! V

Chronicle bylo oznámení.“

Julie zavrtěla hlavou. „Promiň, že tě zklamu.“

„Ale ne, ty promiň. Vždycky plácnu nějakou hloupost…“ Jedna z holčiček si přišla stěžovat na svou sestru

a Rosemary si ji přitáhla a chvíli se s ní mazlila. „A co ten tvůj rakouský milionář?“

„Tam se nic nemění,“ řekla Julie. „Ale nejsem si jistá, jestli bych vůbec chtěla, aby se to nějak vyvíjelo.

Nemohly bychom…?“

Než stačila říct, zda by nemohly jít někam, kde by si pohovořily o samotě, ozval se od vchodu zvonek. „To bude Andrew,“ řekla Rosemary. Postavila dceru na zem a zamířila do vstupní haly. „Se školou se střídáme. Já mám sice dnes volno, ale stejně mám v tuhle dobu blázinec,“ otočila se ode dveří, ještě než je otevřela. „Jen se o něj trochu postarám a pak půjdeme do přijímacího pokoje. Tam budeme mít klid.“ Julie se sklonila k holčičkám. Obě byly pěkné, nestyděly se a chovaly se k ní naprosto nenuceně. „Už jsi tu v mém domě někdy byla?“ zeptala se jí jedna. „Ano,“ odpověděla Julie. „Ale když jsem u vás byla naposledy, šla jsi už spát.“ Rosemary přivedla Andrewa, který si s Julii vážně potřásl rukou. V jeho očích však bylo všechno, jen ne nadšení z toho, že ji vidí. Bylo vidět, že se sotva drží na nohou únavou a hlavu má plnou dojmů z uplynulého dne. Měl na sobě fešácký blejzr soukromé školy a šedé kraťasy, oblečení, kterým se výrazně lišil od Liama, , ale špinavá šmouha na čele říkala, že je zřejmě stejný kluk jako všichni ostatní. Filipínka

si ho hned vzala na starost.

Rosemary se dotkla Juliiny paže a kývla na ni.

V obýváku byl na zemi obrovský peršan a prostor kolem velkých oken byl uspořádán jako zimní zahrada včetně květináčů s jukou a dalšími květinami. Posadily se do čalouněných rákosových křesel a šálky čaje si odložily na malý skleněný stolek.

„Proč jsi začala o tom Chronicle?“ zeptala se Rosemary. Bylo vidět, že hoří zvědavostí. Julie sáhla do

taštičky a vytáhla výstřižek z novin.

„Chtěla jsem vědět, jestli jsi už četla tohle,“ řekla a podala jí ho.

Rosemary začala číst. Po chvíli jí klesala brada údivem. „Julie, to je hrůza! A bože… tvůj otec! O tom jsem

neměla ponětí. To je mi líto.“ Naklonila se dopředu a položila ruku na kamarádčino koleno. „Musel to pro

tebe být šok.“

„Taky byl. Ale co si o tom myslíš?“

Rosemary svraštila čelo. „O čem?“

„O tom článku. Udělala jsem hloupost, když jsem otce takhle bránila? Ty víš, jaký byl.“

„Jistě, ale pořád to byl tvůj otec. Měla jsi ho ráda.“

Julie vždy Rosemary záviděla její nekomplikovaný pohled na lidské vztahy, ale dnes jí tahle jednoduchá

odpověd nestačila. „Neodpovědělas mi na otázku, Rosie.“

„Ale co čekáš, že bych ti na to měla říct víc?“

„Musíš na to přece mít nějaký názor.“

„Prosím tě… Já nemám názor na nic, akorát tak na to, co dělat s dětmi. Ale vidím, že ty si myslíš, žes

udělala hloupost, když otce bráníš. Je to na tobě jasně vidět.“

„Víš, jsem z toho rozpolcená. Jedna polovina ve mně si to myslí.“

„A ta druhá…?“

„Nemůže se zbavit podezření, že ho opravdu zabili lidé z MI 6.“

Rosemary nervózně vylétla ruka k ústům. Do téhle oblasti neměla nejmenší chuť se pouštět. „Dobrá.

Jestli

si to tedy myslíš, proč jsi to těm novinářům neřekla?“

„Protože je v tom zapletený jistý muž,“ odpověděla Julie tiše s pohledem upřeným do klína na ruce.

Rosemary se rozšířily oči. Pohlédla na výstřižek pozorněji. „Tenhle…?“

„Ano. A teď to vypadá, že kvůli mně přijde o práci.“

„Ale jestli…“ Znovu se jí ruka bezděčně zdvihla k ústům. „Jestli zabil tvého otce…“

„To je ten problém, Rosie. Vím jistě, že pro ně pracuje, pro MI 6 –, ale nemyslím, že to udělal on.

Alespoň ne osobně. Zdá se mi takový… příjemný, milý.“

„Příjemný, milý…,“ opakovala Rosemary a užasle na přítelkyni zírala. „Julie! Přece nechceš říct, že…?“

„Já ani nevím, co chci říct, Rosie. Jen snad to, že jsem se s tím vším dostala do totální bryndy.“ Cítila, že

se jí do očí tlačí slzy, a obrátila se k oknu.

Rosemary se k ní znovu naklonila a vzala ji za ruku. Někdy Julii záviděla, že dokončila studium a má svou

kariéru, a vlastně jí také záviděla i jejího exotického otce. Teď však byla šťastná, že je obyčejná žena v domácnosti a nemusí se starat o nic jiného než o děti.

„Mluvilas o tom s Maxem?“

„Panebože ne,“ vyhrkla Julie. „S Maxem mluvím o evropské politice, i když o tom nic nevím –, o módě,

jídle a o tom, kde je nejlepší lyžařské středisko. Občas se bavíme i o virologii, protože to je téma, které

nás svedlo dohromady, ale většina našich hovorů je celkem o ničem a je to jen taková předehra k tomu,

kvůli čemu se se mnou schází.“

Rosemary se zachichotala. Proti tomuhle tématu nic neměla, tady byla doma. „Ale Jul, proč to říkáš tak

trpce? Když jsme spolu naposledy mluvily, bylas s tím vztahem naprosto spokojená.“

„Jo, byla,“ přikývla Julie. „Dával mému všednímu životu trochu romantiky. Brala jsem ho jako oddech od

Liama a vší denní rutiny… a příležitost trochu cestovat. A všechno vždycky platil Max, letenku,

samostatný hotelový pokoj… Prý kvůli mé pověsti, i když to samozřejmě dělal kvůli své pověsti. Jídlo,

koncerty, permanentky na lyžařské vleky…“

„Tak to má být, když si chlap drží mladou přítelkyni, ne?“

„Jistě,“ souhlasila Julie a pousmála se. „A dokonce ani není nejhorší v posteli,“ dodala a obě se

zachichotaly.

„Takže máš padesátiletého sexy milionáře, co bys chtěla víc?“

„Sexy…,“ opakovala Julie zamyšleně. „To je trochu přehnané. Jistě, fyzicky je docela fit, ale fantazie…, to

není jeho silná stránka.“

„Panebože Jul. Víš, co to je padesát let? Takoví muži se vzruší jako kukačka v hodinách a pak už se zhasíná světlo. Řekni mi, má ponožky, když jde za tebou do postele?“ Znovu se obě rozhihňaly. Julie cítila, že z ní padá napětí, a byla ráda, že je tady. Smíchu si v posledních

dnech moc neužila.

„Bože, Rosie, já ani nevím, co dělám.“ Snažila se to vysvětlit stejně tak sobě jako své přítelkyni. „Je to

vztah, o kterém jsem si myslela, že mi vyhovuje. Zábava, sex, ale nic vážného. Chci říct, že kdykoliv jsem

to s někým myslela vážně, vždycky to nakonec byla katastrofa.“

Rosemaryiny oči prozrazovaly myšlenky, které se neodvážila vyslovit.

„Co chceš říct?“ obrátila se k ní Julie.

„Oh… ne. Do toho ti nemůžu mluvit…“

„Ale já chci. Cos chtěla říct?“

Rosemary našpulila rty, jako by sála citrón. „Víš, napadlo mě, že vztahy, o kterých mluvíš, skončily

vždycky špatně proto, že ses moc snažila tomu druhému vyhovět a moc jsi mu ustupovala. Řekni, abych

už radši mlčela.“

„Ne, pokračuj.“

„Víš, ty jsi tak báječná holka a zároveň skvělá osobnost, ale když se do někoho zamiluješ, všechno tohle

najednou začneš potlačovat. Stane se z tebe myš, jeho hračka. Vypadá to skoro, jako by ses bála být

sama sebou, abys ho tím neodradila.“

Julie sklonila hlavu a opět hleděla na ruce. Její matka jí říkala totéž. Věděla, že je to pravda, ale nemohla

s tím nic dělat. Kdykoliv se do někoho zamilovala, byla ochotná stát se jeho otrokyni.

Za dveřmi do kuchyně se ozval křik dětí a vzápětí zvýšený hlas filipínské chůvy, která se je snažila

uklidnit. Rosemary bezděčně vstala, hned se však zarazila a znovu si sedla. Uvědomila si, že to „dítě“

před ní potřebuje právě teď naléhavěji pomoc než její dcery vedle.

„Opravdu by ses měla snažit být víc sama sebou,“ řekla, i když podobné udílení rad neměla nikdy ráda.

„Ale já se snažím, jenže právě to je ono, musím se snažit, přemáhat se. To, co jsi říkala, je ve mně.

Mám

to zřejmě v genech.“

Rosemary už chtěla odpovědět, že to není geny, ale tím, že se celý život snažila vysloužit si otcovu

pochvalu. Raději to však spolkla a místo toho vzala stříbrnou čajovou konvici.

„Můžu ještě?“

„Prosím.“

Rosemary vylila trochu čaje na podnos a hned loužičku vysušila ubrouskem.

„Ale abych se vrátila k Maxovi,“ pokračovala. „Chtěla jsi asi říct, že pro tebe vztah s ním ztratil kouzlo,

že?“

Julie přikývla. Smích byl ten tam a na tváři se jí opět usadil utrápený výraz.

„Takže ses rozhodla, že to s ním skončíš?“

Julie si povzdechla. „Myslim, že bych to měla udělat. Chce, abych tenhle víkend přiletěla do Vídně. Už mi

zajistil letenku. Stačí, abych si ji zašla vyzvednout. Jenže teď…, teď už si nejsem jistá ničím.“

„Protože jsi ze všeho rozčilená a vyvedená z míry, moje milá.“ Vzala výstřižek a znovu ho četla.

„Bože,“ povzdechla Julie, „proč já nikdy nedokážu udělat tu správnou věc?“

„Ale dokážeš. Udělala jsi spoustu správných věci, jenže právě to si neuvědomuješ.“

„Možná. Ale žádná z nich neměla nic společného s muži. Vždycky jsem si vybrala toho špatného.

Rosemary na ni pohlédla a naklonila hlavu na stranu. „Že by mi něco uniklo, drahoušku?“

Julie lehce zrudla. „Pořád myslím na něho, to je všechno.“

Rosemary mávla výstřižkem směrem k ní. „Chceš říct, že tady na toho? Chceš mi vážně říct, že ses

zamilovala do člověka, kterého jsi odhalila před novináři?“ Julie stiskla rty a pokrčila rameny.

„Ach bože…“

„Já vím… Ach bože, Rosie. Nemůžu ho vyhnat z hlavy. Je to silnější než já.“

Rosemary na ni civěla neschopná slova.

„Někdy mám pocit, že jsem jen jakýsi pytel chemikálií a ne člověk. Stačí, aby se do mě opřel závan větru,

a z rozhodné profesionální ženy se změním v kvákavou kachnu.“

„Ted mluvíš hlouposti,“ řekla Rosemary a v rozpacích si natáčela pramen vlasů na prst. „Mám dojem, že

jsem v tom celém někde ztratila souvislost,“ pokračovala. Po pravdě řečeno začala se obávat, že by se jí

tady Julie mohla sesypat. „Vrať se o pár stránek zpátky a vysvětli mi, jak k tomu došlo, že ses pobláznila

zrovna do toho člověka?“

Julie ji vylíčila okolnosti otcovy smrti v Africe a pověděla jí o dopise, v němž jí psal o záhadné zásilce

takzvané červené rtuti. Pak jí popsala, jak ji novináři z Chronicle přemluvili, aby vlákala do pasti Simona

Fostera. Řekla jí, jak na článek v novinách reagoval její šéf v zaměstnání, i o tom, jak ji dopoledne

předvedli na policejní stanici a podrobili výslechu.

„Ubožátko, to sis teda dnes užila,“ poznamenala Rosemary, když Julie skončila. „Nevím, co bych dělala

na tvém místě. Asi bych se rozbrečela a hledala nějaký kout, kde bych se mohla schovat před celým

světem.“

„To říkáš, když na mém místě nejsi. Ostatně ty bys ani nebyla tak hloupá, aby ses do takové bryndy

dostala.“ Julie začínala být čím dál nejistější. Naklonila se dopředu a vzala přítelkyni za ruku. „Pověz mi,

Rosie…, co mám dělat? Prosím tě, pověz mi, co mám dělat.“

Rosemary si ji přitáhla a objala ji.

„Nevím. Nevím, co bys měla dělat, ale v každém případě bud opatrná, než se k něčemu rozhodneš.“

Na Sama už v Heathrow netrpělivě čekal muž v žlutohnědých kalhotách a tmavomodrém svetru. Šéf

bezpečnostní skupiny SIS Bennett. Hned ho zavedl na parkoviště, kde měl auto.

„Raději vás odvezeme my, pro všechny případy,“ vysvětlil Samovi. „Kolem vašeho bytu krouží už od

oběda novinářští supi. Máte pěkné sousedy, to vám řeknu. Nejmíň tři telefonovali do různých redakcí.“

„To mě nepřekvapuje. Prodali by vlastní matku, kdyby jim někdo nabídl dobrou cenu,“ zabručel Sam.

„Měl jste ve Skotsku nějaké problémy?“

„Ani ne. I když v Rothesay je jeden chlápek, který ví víc, než by měl.“

„Dejte mi jméno a adresu a já se postarám, aby o vás ztratil zájem.“

Sam se chmurně usmál. Opřel se dozadu a sledoval cestu. Chvíli před odletem z Glasgowa se mu konečně ozval Waddell. Domluvili se, že se odpoledne setkají. Vjeli na dálnici a Bennett na něho pohlédl. „Je dobře, že jste ten vous shodil,“ poznamenal. „A možná by nebylo na škodu, kdybyste si zkrátil vlasy a začal nosit brýle. Můžeme to zařídit ještě dnes odpoledne.“ Sam neměl příliš chuť k dalším změnám své vizáže. „Raději bych to o den dva odložil. Nezdržím se v Londýně. Jakmile si zajistím letenku, odletím do ciziny.“ Při čekání na letišti v Glasgowě měl dost času přemýšlet o rozhovoru s Jo MacDonaldovou a začala v něm hlodat pochybnost. Napadlo ho, jak mohla mladá prostitutka vědět, zda informace, které jeho otec předal záhadnému Johannovi, byly nebo nebyly citlivé. Rozhodl se, že se na to musí zeptat toho pravého člověka. A tím byl Gunther Hoffmann. Ještě z glasgowského letiště zavolal svému starému známému v BND, německé obdobě MI 6, ale nezastihl ho. O čtvrt hodiny později se mu z BND ozvali s potvrzením, že Hoffmann je ve Vídni ve svém bytě na Karl-Marx Hofu a soudě podle jeho zvyků, je nepravděpodobné, že by někam jel. Sam však musel před cestou do Rakouska vyřešit dvě naléhavé záležitosti. Za prvé potřeboval zjistit, jakou má nyní pozici u svého zaměstnavatele, a za druhé se musel převléknout. Ten druhý úkol byl evidentně těžší, protože se zdálo nemožné nepozorovaně projít kolem houfu novinářských dravců. „Kam mě teda vezete?“ zeptal se Bennetta. „Našli jsme vám prozatím pokoj v Ealingu. Říkají tomu privátní hotel.“

„To zní skoro jako bordel.“

„Takové štěstí zase nemáte. Je to spíš ubytovna pro uprchlíky. Polovina z nich jsou Ukrajinci.“

„Ukrajinci!“ Sam málem nadskočil. „Četl jste můj spis?“

„Samo že četl. Ale nemějte strach, budete v dobré společnosti. Ti taky utíkají před mafií.“

„Na tenhle druh humoru já moc nejsem.“

„Je to jen na pár dní, dokud se šéfové nerozhodnou, co s vámi.“

„Co moje věci?“

„To už je zařízené. Včera večer jsem tam poslal svoje děvčata. V Ealingu na vás čekají dva kufry.“

„Díky za péči.“

Soukromý hotel Arcadia byl v postranní uličce kousek od Uxbridge Road. Bylo to dvacet pokojů, z nichž

jedenáct platil místní úřad. Bennett ho vyprovodil do prvního poschodí a dal mu klíč. Místnost byla o něco

širší než chodba. Byla v ní pohovka, na níž ležely jeho kufry, a v rohu prasklé umývadlo.

„Teď vás tu nechám,“ prohlásil Bennett, ale pořád stál u dveří a přihlouple se usmíval.

„Předpokládám, že tuzér jste už dostal.“

„Třeba zkouším, jestli nedostanu ještě jeden,“ řekl a podal Samovi kartičku. „Tady je telefon. Brnknětemi, až budete chtít ostříhat. Pošlu vám sem jednoho svýho chlápka. Je sice gay, ale zato si na vás dá

záležet.“ „Tisíceré díky.“

Když Bennett odešel, vykoukl Sam ze špinavého okna. Dvůr z popraskaného betonu byl obehnán cihlovou zdí zčernalou desítkami let exhalací. Dvě děti tam za apatického dohledu své matky jezdily na starých tříkolkách. Byly černé a moc pěkné. Totéž platilo o matce. Asi Somálci nebo Etiopané, pomyslel si Sam. Uprchlíci před režimy, proti kterým vede on boj. Boj, v němž ho Julie Jackmanová mrknutím oka

zastavila.

Odstoupil od okna a prohlížel si zeď s okapujícím se nátěrem. Místnost páchla zatuchlinou. V mysli mu bleskla dva roky stará vzpomínka na bagdádskou celu. Tehdy také určila jeho osud žena. Otevřel kufry. Musel uznat, že Bennettova „děvčata“ vybírala rozumně. Protože si potřeboval vzít jedno zavazadlo do Vídně, začal z něho vytahovat oblečení a věšet je do poškrábaného šatníku. Když byl hotov, sedl si na postel a snažil se uspořádat myšlenky. Vídeň. Město špiónů, kde dal před dvanácti měsíci nepolapitelný Rus jménem Vladimír Kovalenko instrukce pochybnému obchodníkovi jménem Harry Jackman, aby dopravil nukleární zbraně arabským teroristům, když mu namluvil, že přepravuje kontejnery s takzvanou červenou rtutí, v jejíž existenci věří

jen hlupáci. Vídeň, totéž město, které si před několika lety zvolil za svůj domov bývalý špiónvýchodoněmecké Stasi Gunther Hoffmann, protože chtěl zůstat stranou honu na čarodějnice ve své nově sjednocené vlasti a být blíž své milované opeře. Dva muži, jež museli znát odpovědi na většinu otázek, které mu teď vířily v hlavě. Hoffmanna bude lehčí najít. Po letech plných vzrušení v Staatssicherheitsdienstu se tento muž stáhl do

ústraní a zvolil si usedlý život. Sam se s ním naposledy setkal pár let po tom, co se Hoffmann přestěhoval do Vídně, kde si se svou ženou zařídil malý byt. Tvrdil, že se vrátil do svého starého světa, což nebyla takdocela pravda, jak Sam nepříliš dlouho potom zjistil. Výměnou za to, že ho německé úřady ušetří dalšího

vyšetřování, Hoffmann souhlasil s tím, že bude tajně sledovat bývalé informátory KGB ve Vídni. Sam

doufal, že Kovalenko je jedním z nich.

Nepochyboval, že záhadný „Johann“, který vydíral jeho otce, není nikdo jiný než sám Hoffmann. Agent v

cizí zemi přesně v té funkci před sedmadvaceti lety působil. Ostatně zcela tomu odpovídalo i krycí jméno, které si vypůjčil od velkého barokního skladatele. A vlastně také konec celé historie. Pro Hoffmanna byla typické, že projevoval osobní zájem o osud svých obětí, ten člověk měl v sobě zvláštní smysl pro soucit.

To, že se Sam s Hoffmannem setkal, byl přímý důsledek rozpuštění východoněmecké špionážní sítě. Dokumenty Stasi, objevené v roce 1991 německou kontrašpionáži, prozradily existenci „Papageny“, konfidentky operující uvnitř ústředí BRA v průběhu poslední dekády studené války. A jejím nadřízeným byl právě Gunther Hoffmann. Sama tenkrát poslali do Berlína, aby byl přítomen vyšetřování, které vedla s Hoffmannem BfV, německá kontrašpionáž. Hoffmann však odmítl prozradit Papagenino jméno i postavení s odůvodněním, že kdyby to udělal, zničil by její manželství a ublížil by tím jejím dětem. Taková

starost se zdála opravdu zvláštní, když člověk uvážil, jak bezohledně Hoffmann po tolik roků zneužíval

lidi.

„Papageninu“ identitu se Hoffmann uvolil prozradit až v roce 1995, kdy onemocněla nevyléčitelnou

chorobou.

Samovy sporadické kontakty s bývalým špiónem trvaly skoro pět let. Dokonce si ho svým způsobem i oblíbil, protože Hoffmann byl chytrý a inteligentní nepřítel pocházející z éry, kdy hlavním motorem špionáže ještě byla ideologie a ne kufříky s penězi. Sam uvažoval, že mu zavolá a dohodne si s ním schůzku, ale pak se rozhodl, že bude moudřejší, když se u něho objeví neohlášené. Němec už měl praxi v unikání před konfrontací, jestliže věděl, že za ním někdo míří. Sam vytáhl mobil, aby zavolal na letiště a zajistil si letenku do Vídně. Když přístroj zapnul, zamrkala na něho ikonka čekající zprávy. „Sakra!“ zaklel. Zapomněl požádat Bennetta, aby mu vyměnil SIM kartu. Dalo se čekat, že Julie Jackmanová nebo Tom Craigie prodali jeho číslo všem novinám v zemi, a už mu posílají pozdrav z Newsnight nebo některého jiného bulvárního plátku. Celý rozechvělý zavolal do své hlasové schránky. „Máte dvě nové zprávy,“ ozvalo se. „První zpráva: Pane Fostere, Simone, , asi je to ode mě šílenost, že

vám volám…“

Zastavil se mu dech. Julie Jackmanová.

„Chtěla jsem vám jen říct, že mě moc mrzí, co se stalo.“

Samovi vylétlo obočí nahoru. „Mrzí?“ To jí teprve bude mrzet, až si na ni udělá čas.

„Dostala jsem se s tím vším kolem otce do totálního zmatku. Bohužel jsem se nechala zastrašit od

novinářů. Je mi jasné, že jsem vám způsobila obrovské problémy. Říkám, je mi to opravdu hrozně líto a

mrzí mě to. Neměla jsem to dělat, ale už se stalo.“

Sam pozorně poslouchal, zda v jejím hlase neuslyší něco, co by naznačovalo, že jde opět o hru. Něco, co

by posílilo jeho podezření, že vedle ní stojí nějaký chlápek od novin.

„Kdybyste byl ochotný se se mnou ještě jednou setkat, všechno bych vám vysvětlila.“

„Samozřejmě, zlatíčko, kdykoliv si vzpomeneš,“ zabručel vztekle. Pokorný tón jejího hlasu v něm vyvolal

spíš vztek, než že by ho uchlácholil.

„Ale v tuto chvíli moc nedoufám, že byste souhlasil se schůzkou…“

„To máš zatraceně pravdu.“ Ta ženská to snad nemá v hlavě v pořádku, pomyslel si.

„Ale kdyby přece jen ano, dejte mi, prosím, zprávu e-mailem. Okolnosti mě donutily nebrat telefon.“

Odříkala mu svou internetovou adresu. „Tak… zatím na shledanou. A ještě jednou se moc a moc

omlouvám.“

Vymazal zprávu a odpojil se. Ta druhá zpráva může počkat. Opřel se o zeď a vychutnával představu, co by s tou ženskou udělal, kdyby se s ní nějakou náhodou ještě někdy setkal. Temnější stránka jeho povahy ji toužila rozčtvrtit, ale té rozumnější by stačilo pouze ji chytit a třást jí tak dlouho, až by přišla k rozumu, až by tu malou potvoru přinutil jednou provždy pochopit, že on jejího otce nezabil! Mobil zacvrlikal. Sam strnul. To bude zase ona, napadlo ho. Nechal přístroj tak dlouho vyzvánět, až systém přesměroval hovor na hlasovou schránku. Po chvíli na ni zavolal. „Máte dvě nové zprávy. První zpráva: Ahoj, Same. celý den na tebe myslím. Brnkni mi, jestli máš

možnost.“

Sam se usmál. Stará dobrá Steph. Přítelkyně, kterou člověk ocení v nouzi.

Druhá zpráva: Zavolejte mi. Jsem kousek od vás. Musíme se sejít.“ Duncan Waddell. Vypadalo to, jako by

měl za zadkem špicla.

Sam mu obratem zavolal. Waddell parkoval hned za rohem hotelu Arcadia.

„Za pět minut tam budu,“ řekl Sam. „Raději za čtyři. Tiká mi tu čas.“

Sam vstal, chvíli sbíral myšlenky, pak vyšel z pokoje a zamkl za sebou.

Waddell stál u parkovacích hodin na hlavní ulici asi dvě stě metrů od vchodu. Hodiny byly nastavené na

deset minut. Sam nastoupil. Uvnitř vozu to nesnesitelně páchlo Waddellovým deodorantem.

„Bude to krátké,“ štěkl jeho nadřízený, aniž na něho pohlédl. „Řeknu vám, že to dnes stálo za to. Myslím,

že si někteří lidé museli vypláchnout ústa potom, co o vás mluvili.“

„Buďte tak laskav…“ Sam na něho vrhl dlouhý pohled. Auto se zahoupalo, jak kolem projel autobus,

vzápětí zakvílely brzdy, protože zastavoval na stopce.

„Víte, kamaráde, vtip je v tom, že kdyby v té záležitosti kolem Bodangy bylo jenom Jackmanovo slovo

proti našemu, ministerstvo zahraničí by to bez problémů ustálo. Ale s tím vaším ksichtem v novinách, kde se tváříte, jako by vás chytili při činu, vedou naši oponenti pět nula.“

Sam zaklonil hlavu a opřel si ji o opěrku. „Takže co? Jaký je verdikt?“

„Ještě se pořád rozhodujou.“

„O čem?“

„O tom, jestli vaši mrtvolu hodit do spalovače odpadků nebo vám doporučit abyste si hledal práci někde

na

druhém konci světa.“ Vztekle vyplivoval slova a díval se přitom přímo před sebe.

„Díky, Duncane.“

„Řeknu vám, že já jsem pro to první,“ dodal Ulsteřan bez jakékoliv stopy sarkasmu v hlase.

„Samozřejmě.“

„Panebože, chlape! Už jste se někdy zamyslel nad tím, o co by byl váš život lehčí, kdybyste se řídil svým

instinktem a ne pohlavním pudem?“

„Podle mě je pohlavní pud taky instinkt, Duncane.“

Waddell nafoukl tváře a pak vzduch prudce vyfoukl. „Jo, ale takový, který byste měl umět potlačit, když

jde o profesionální aktivity, proboha! Ale takhle se nikam nedostaneme.“

„Taky si myslím. Poslyšte, Duncane, urychleme tu popravu. Musím stihnout letadlo.“ Sam mu už o

Hoffmannovi a Vídni řekl předtím, když s ním mluvil telefonem z glasgowského letiště.

„Je pravda, že jsme zvažovali dvě možnosti,“ pokračoval Waddell už klidněji. „Jedna je, že byste se dal k

dispozici tisku a prokázal, že s tím obviněním nemáte nic společného. A druhá, úplně opačná, že byste se

někam zašil a nevystrkoval nos do té doby, než se média vrhnou na jinou aféru a na tuhle zapomenou.“

„A pro kterou jste se rozhodli?“

„Pro tu druhou. Nikdo by vám nevěřil, kdybyste se snažil dokázat svou nevinu.“

„To je pravda. Utkávat se s větrnými mlýny, to není moje parketa.“

„Takže leťte do té Vídně, ale snažte se to vyřídit rychle. Potřebuju, abyste byl k dispozici, kdybych vás

musel někomu předvést.“

„Jak to myslíte?“

„Politikům. Premiér je na dovolené v Itálii, ale opozice se toho chytla a vyvádí jako zběsilá. To je celkem

pochopitelné, chtějí toho využít. Chtějí udělat z Bodangy a smrti Harryho Jackmana skandál, který by jim

pomohl vrátit se k veslu.“ Klepal prsty do volantu. „Vídeň,“ zamumlal. „Takové poklidné město a najednou

se zdá, že je středem celého tohohle zatraceného vesmíru.“

„Jak to myslíte?“ zeptal se Sam. Obrátil se a hleděl na něho.

„Naši američtí bratránci mají nepotvrzené zprávy, že Kovalenko je už zase tam…“

„Hm… Ale pod dohledem ho nemají?“

„Ještě ne.“

„A kolem těch příručních atomovek nic nového? Žádné kontakty na bin Ladina?“

„Ne, nic. Ale pořád to je pro nás v celém tom Jackmanově byznysu nejpravděpodobnější verze.“

„A jiné vídeňské kontakty?“

Waddell se otočil a konečně na něho pohlédl. „Možná vás to bude zajímat,“ řekl a pozoroval Samovu

reakci. „Ta vaše Julie, myslím Julie Jackmanová, tam před rokem byla. A právě v době, kdy její tatík

dohadoval ten kšeft s Kovalenkem.“

„To myslíte vážně?“ Sam překvapením zamrkal. Najednou mu v mysli vytanula slova z Jackmanova dopisu, Kovalenko o tobě ví, Julie. Ted mu to dávalo smysl. „Ta prolhaná malá čubka.“ „Našli jsme jejich jména v hotelovém záznamu,“ pokračoval Waddell. „Denisa Corbyová a jedna policistka ze zvláštního oddělení ji včera dopoledne zpracovávaly. Julie tvrdila, že tam byla na jakési konferenci o AIDS a s otcem se setkala čistě náhodou.“

„Kecy! Kolem té ženské žádné náhody neexistují.“

„Tu její historku si samozřejmě ověřujeme,“ ujistil ho Waddell. „Fakt je, že se tam skutečně konala konference o AIDS. A Denisa si myslí, že Julie zřejmě nic neví o tom, co tam její otec dojednával.“ Sam zakroutil hlavou. Právě teď byla jeho ochota být shovívavý minimální. A ve vztahu k Julii Jackmanově praktický žádná. „Já té ženské nevěřím. Nevěřím jí jediné slovo.“ Náhle se ozvalo ostré zaklepání na okno. Sam sebou trhl. Zvenku na ně dělaly grimasy a chichotaly se dvě černošské dívenky, sotva desetileté. Děti cestou ze školy tropí legrace. Sam naznačil, že se chystá otevřít dveře, a děvčátka se dala na útěk. „Taky máte někdy pocit, že se proti vám spikl celý tenhle posraný svět?“ zabručel. „Když mám co dělat s vámi, tak často,“ ujistil ho Waddell. „Skoro bych vám radil, abyste zmizel, než ty

dvě holky řeknou nějakému poldovi, že jste se je pokusil unést. Až budete ve Vídni, spojte se s naším tamějším rezidentem. Jmenuje se Patrick de Vere Collins. Myslím, že se s ním domluvíte. Není to žádný

hogofogo, jak by se dalo soudit z jeho jména. A udržujte pravidelný kontakt se mnou, vždycky po pár

hodinách se ozvěte. A proboha nedívejte se po žádných sukních. A myslete hlavou, ne tím, co máte v

kalhotách,“ dodal jakoby na upřesnění,

Sam se rozhodl, že ho nepraští. Začínal mít nepříjemný pocit, že Waddell může být uvnitř zpravodajské

služby jediný spojenec, který mu ještě zbývá.

STOCKHOLM, ŠVÉDSKO

Asi tisíc mil na severovýchod od Londýna ve švédském hlavním městě zamkl dvaatřicetiletý učitel registrační skříň ve sborovně, kde se ten den zdržel déle než ostatní, vyšel na chodbu a opět za sebou zamkl. V posledních měsících došlo ve škole k několika podivným událostem, jako třeba, že se kdosi dostal k osobním výkazům žáků a falšoval v nich záznamy nebo že se ztrácely, případně nacházely zničené věci učitelů. Mladý kantor strávil poslední hodinu opravováním dějepisné prověrky o švédském králi Gustavu II. Adolfovi, panovníkovi ze sedmnáctého století, který padl v boji proti Němcům. Jeho třída ji psala dnes odpoledne. Král Gustav II. Adolf byl vynikající vůdce oslňujících schopností, muž, jenž udělal ze Švédska nejsilnější mocnost Evropy, a každé švédské dítě o něm muselo vědět. Byl to lev Severu, osobnost, kterou mladý učitel nade vše obdivoval. Škola stála v západním předměstí Stockholmu, v oblasti, kde byla bájná prosperita této neutrální země zvlášť zřejmá. Cestou autem domů, kde na něho čekala žena a malý syn, si povšiml na chodníku skupinky mladých, jejichž pleť byla tmavší než rodilých Švédů. Možná Turci nebo Albánci, pomyslel si. Pohled na ně v něm vzbudil nelibost. Byl rozumný člověk a mnohokrát si kladl otázku, proč se těchto snědých cizinců bojí. Vždyť se s nimi setkával jako turista v jejich vlastní zemi a tam mu nijak nevadili. Nebyl to tedy strach z toho, že to jsou nepřátelé a mohli by na něj zaútočit. Cítil, že je to otázka kulturní,

strach z toho, že jeho zemi zaplaví odlišné mravy a zvyklosti, které nakonec zadusí tradiční švédskou

kulturu.

Odbočil z hlavní silnice na parkoviště nedávno otevřeného obchodního centra. Bylo tam dost místa, protože většina obchodů už byla zavřená. Vytáhl autorádio, zamkl vůz a ještě nakoukl dovnitř, zda na sedadlech neleží něco, co by mohlo lákat nenechavce. Po pěkném dlážděném chodníku došel k malé restauraci, kde si chtěl dát rychlé cappuccino a pak pokračovat domů. Dívka za barovým pultem ho poznala a usmála se na něj. Zaplatil jí za kávu a za použití počítače a sledoval, jak obsluhuje espreso. Byla to atraktivní dívka, černovlasá, s plnými boky a neuvěřitelně dokonalými zuby, kterými na něho opět blýskla. Podala mu šálek a on si ho odnesl k počítači na konci řady, na jehož monitor nebylo odnikud vidět. Zatímco čekal, až se připojí k síti, usrkával kávu. Byl rád, že je tak horká. Po připojení se nenápadně rozhlédl, jestli ho přece jen někdo nepozoruje, a otevřel svou „horkou poštu“. Měl tam dvě zprávy. První byla obvyklá nuda od šiřitele porna, ale druhá, na tu čekal. Dopis v angličtině od muže, s nímž se nikdy

nesetkal a který se podepisoval jako Simon.

SOUKMENOVČE! NAŠE REVOLUCE UŽ ZAČALA. NADEŠEL ČAS, ABYS JEDNAL I TY. NAŠI

SPOLUBOJOVNÍCI V ANGLII, FRANCII A NĚMECKU UŽ UKÁZALI, JAKOU MÁME SÍLU. TEĎ JE ŘADA

NA TOBĚ!

Opět samé vykřičníky.

NEBUDEŠ SÁM. TENTO VÍKEND POVSTANOU NAŠI KAMARÁDI PO CELÉ EVROPĚ A DAJÍ O SOBĚ

VĚDĚT.

JE TO VÁLKA. MUSÍME BOJOVAT ZA NAŠE IDEÁLY, MUSÍME UCHRÁNIT EVROPU PRO TY, KTEŘÍ

JI ZDĚDILI OD SVÝCH PŘEDKŮ!

JSI PŘIPRAVENÝ ANGAŽOVAT SE V ĎÁBLOVĚ SÍTI?

ZNÁM TVÉ ODHODLÁNÍ, PSAL JSI MI O NĚM. JSI VŠAK PŘIPRAVEN TENTO VÍKEND JEDNAT?

JE NA TOBĚ, ABY SIS VYBRAL CÍL A ZPŮSOB, JAK HO DOSÁHNOUT. OMLOUVÁM SE, ŽE NENÍ V

MOCI MÝCH LIDÍ, ABY TI DODALI ZBRAŇ. NAŠE ZDROJE JSOU OMEZENÉ, ALE JISTĚ SE

POSTUPNĚ ZVÝŠÍ, AŽ SE NAŠE AKCE ROZŠÍŘÍ.

PAMATUJ! POUZE AKT ABSOLUTNÍHO NÁSILÍ MŮŽE UPOUTAT POZORNOST MÉDIÍ A POLITIKŮ.

MUSÍ ZEMŘÍT LIDÉ! NENÍ JINÉ CESTY, JESTLI MÁ BÝT NAŠE REVOLUCE ÚSPĚŠNÁ A NEPŘÍTEL

PORAŽEN.

ČEKÁM, AŽ SE MI OZVEŠ, ABYCH VĚDĚL, ŽE PATŘÍŠ K NÁM A NEJSI ZBABĚLEC. ŽE SES PŘIPOJIL K AKCI, KTERÁ TENTO TÝDEN OTŘESE BRUSELSKÝMI PILÍŘI. Učitel sáhl rozechvělou rukou po šálku a dopil ho. Pohlédl k barovému pultu. Dívka seděla na stoličce a četla paperback. Zbabělec. Po pravdě řečeno, obával se, že je skutečně zbabělec. Přímo svým založením. Kdyby nebyl, dal by se už dávno do řeči s tou krásnou osůbkou s dokonalými zuby. Využil by, že se na něho tak usmívá. Teď však měl mnohem důležitější důvod k tomu, aby prokázal svou odvahu. Naskytla se mu příležitost přispět k uskutečnění změn v politické orientaci evropského kontinentu, k uskutečnění snu, který se může stát realitou, pokud budou stovky odhodlaných lidí jako on připraveny bojovat za to, v co věří, aby inspirovaly tisíce a později milióny dalších a získaly je na svou stranu. Obrátil se zpátky k obrazovce a klikl

na tlačítko označené „Nová zpráva“. ANO, naťukal na klávesnici. JSEM PŘIPRAVENÝ. TENHLE VÍKEND UTRPÍ NEPŘÍTEL TĚŽKÉ ZTRÁTY. Pohlédl na svou odpověď a pak přidal za poslední větu vykřičník. LONDÝN, 9 HODIN VEČER Sam vyšel po schodech do druhého poschodí a vstoupil do svého pokoje. Zavanul na něho zatuchlý vzduch plný smutku. Napadla ho morbidní představa zoufalého utečence, který tu sedí a uvažuje o sebevraždě…, a dokonce se k ní odhodlává. Nebo jak se tu pokouší usnout nějaký obchodní cestující bez domova a bez víry, že zítřejší den bude lepší než dnešní. Jak rád by z tohoto zatraceného místa odešel. Hned, co skončil rozhovor s Waddellem, si zajistil letenku na zítra ráno do Vídně. Pak zavolal Stephanii. Řekla mu, že má hodinu a půl čas, než pojede do Heathrow pro Gerryho, který se vrací z Paříže. Sešli se za rohem kousek od hotelu, seděli v autě a jedli mastné hamburgery. Steph s plnou pusou vyjádřila lítost nad tím, co ho potkalo, a pak mu stručně pověděla o dopoledním výslechu Julie Jackmanové. Sam poznal, že ji celá věc zajímá víc než obvykle. Řekla mu také, že vyšetřování southallského bombového atentátu vázne na mrtvém bodě, a postěžovala si, že se tomu ani nediví, když to má na starosti detektiv,

který je totální blbec.

„Ale tohle je jen začátek,“ svěřila se mu. „Podle mě jsou za tím nějací šílenci, kteří chystají něco mnohemvětšího. Cítím to v kostech. Southall, to je jen špička ledovce. Brzy budeme mít všichni práce až nad

hlavu.“

Když se pak podívala na hodinky a usoudila, že už musí jet, políbila ho na tvář a popřála mu, ať se mu

vede líp než dosud.

A teď musel balit a pak se trochu prospat, jestli se nechce ploužit po Vídni jako mátoha.

„Zatracená práce!“

Napadlo ho, že by si měl s sebou vzít svůj spis na Hoffmanna, materiály, které dal dohromady za celou tu dobu, kdy se tím člověkem zabýval. Chtěl si je v letadle přečíst, aby si osvěžil paměť. Problém byl, že všechno měl v trezoru v brentfordském bytě. Vytáhl z kapsy Bennettovu kartičku a uvažoval, zda ho požádat, aby tam ještě jednou poslal některou ze svých dívek. Pak si uvědomil, že je už po desáté hodině. Asi by to trvalo celý věk, než by teď Bennett na to někoho sehnal. Rozhodl se, že tam zajede sám. Neodhodlal se k tomu hned. Nejdřív mu to připadlo jako další bláznivý nápad, ale čím víc o tom přemýšlel, tím víc se klonil k tomu, že to udělá. Samozřejmě bude muset dobře obhlédnout okolí, jestli se tam někde nepotlouká nějaký zatracený cvakař. Pokud ano, vzdá to, nebo to vezme jako výzvu a proklouzne dovnitř i zpátky, aniž by uviděli. Zalovil v kufru, který nechal nevybalený. Bennettovy dámy mu kromě jiného vzaly pár kusů „horšího“ oblečení, které používal jako převlek. Vybral si staré džíny, odřené tenisky a šedé tričko, na které si navlékl vybledlou vestičku z ovčí vlny. Ještě si narazil na hlavu pletenou čepici a byl připravený. Měl vyzkoušené, že když k tomu přidá šouravý krok a zatrpklý pohled, spolehlivě se zařadí do galerie pobudů, kterým se každý raději vyhne. Nasedl do autobusu směr Ealing Broadway a pak přestoupil do jiné linky do Kew Bridge. V tuto hodinu cestovaly většinou jen skupinky mladíků mířících za povyražením do nočního Londýna. Když autobus projížděl kolem domu, v němž bydlel, rychle obhlédl situaci. Nikoho kolem neviděl a nic podezřelého nezaregistroval. Vystoupil na mostě a pomalu se vracel. Snažil se držet pokud možno ve stínu. Padesát metrů od domu se opřel ve dveřích obchodu a chvíli pozoroval okolí. Zleva se blížil policejní hlídkový vůz. Na jeho úrovni zastavil, aby si ho poldové prohlédli, ale vzápětí pokračovali dál. Rozhodl se vyrazit. Nejdřív uvažoval, že vstoupí do domu po požárním schodišti, ale vzpomněl si, že je hlídané alarmem. Musel tedy použít kartu a jít předem. V noci nebyla v domě žádná bezpečnostní služba a objekt střežil systém napojený na ústřednu asi půl míle odtud. Naposledy se rozhlédl, zda někde ve stínu nečíhá nějaké individuum od novin, pak přejel kartou přes čtecí zařízení, a když cvakl zámek, strčil do dveří. Výtahem dojel o jedno poschodí výš a do svého poschodí sestoupil po požárním schodišti. Požární dveře protivně vrzly, sotva se jich dotkl. Nakoukl škvírou do chodby. Byla prázdná a dveře všech bytů po obou stranách zavřené. Ani u výtahů nikdo nečekal. Přešel rychle a tiše ke svým dveřím, odemkl a vklouzl dovnitř. V předsíni rozsvítil baterku, kterou si s sebou přinesl, a její reflektor zaclonil prsty. Velké světlo rozsvítit

nemohl, protože by dal všem případným čmuchalům v okolí na vědomí, že se vrátil. V obývacím pokoji sundal obraz visící nad počítačem. Za ním byl ve zdi zabudovaný sejf. Otevřel ho. Vytáhl složku z umělé hmoty, v níž byla Hoffmannova fotografie a několik stránek biografických poznámek, a opět sejf zavřel a

zamkl.

Byl spokojený, všechno šlo hladce. Pohlédl k baru v pokušení hodit do sebe jednu dvě whisky, ale pak si vzpomněl, že ta zatracená věc hraje melodii, když se otevře, a teď, pozdě v noci, by ji bylo slyšet i přes zeď. V duchu proklel své sousedy, kteří byli ochotni ho za pár šestáků od novin prodat. Uvědomil si, že má, co potřeboval, a udělá nejlíp, když zmizí. Rychle si pomocí bezpečnostní kamery ověřil situaci před domem a opatrně vyšel na chodbu. Už v bytě se rozhodl, že si vezme auto, sestoupil tedy po nouzovém schodišti do podzemní garáže. Zastavil se ve dveřích a obhlédl spoře osvětlený prostor páchnoucí po benzinu a gumě. Když si byl jistý, že tu kromě něho nikdo není, vykročil směrem k svému mondeu a cestou hledal v kapse klíče. Náhle cosi zaslechl, něco cvaklo. Srdce mu vyskočilo do krku. Prudce se otočil. Ve zlomku vteřiny zaregistroval dvě věci, lesklý nůž a obličej muže, který jej svíral v ruce. Mysl ho bleskově vrátila o dva roky zpět. Ta rozšklebená tvář, co se k

němu nyní blížila… Naposledy ji viděl v oděských katakombách. Špana, bodyguard mafie, chlap, kterého málem zabil, potom co zlikvidoval jeho bose. Chladné oči nehnutě upřené na něj, pohled kontrolující, zda je to opravdu jeho muž, ten, za nímž ho poslali. Ten, kterého přišel zabít. Sam naznačil, že se chce vrhnout k autu, ale pak vyrazil zpátky ke dveřím na schodiště. Vrah byl však rychlý, ani stopy po těžkých zraněních, která mu Sam způsobil před dvěma lety. Sam letěl po schodech nahoru a za sebou slyšel dupot a skřípání Ukrajincových tenisek. Skopl mu pod nohy odpadkový koš a vzápětí vyrazil požárním východem do zahrady. Běžel jako šílený hnán hrůzou z toho, že má na svou

obranu pouze holé ruce.

Branka na potahovou stezku byla zamknutá. Bleskově vytáhl kartu a odemkl elektronický zámek. Přirazil branku za sebou těsně před temným stínem s nožem v ruce, který se za ním hnal. Na potahové stezce se Sam okamžitě vrhl pod břeh do stínu, protože ho napadlo, že chlap musí mít pistoli a teď, když nožem nic nezmůže, ho zasype kulkami. Prodíral se vysokou trávou a keři, a přesto slyšel, že Ukrajinec přelézá branku a seskakuje na zem. Opět byl za ním. Náhle Sam zakopl o kámen, padl dopředu a koleny narazil na cosi tvrdého. V levé ruce stále svíral Hoffmannovu složku, pravou však nahmatal cihly. Uvědomil si, že se tady opravuje zeď. Snažil se vstát, ale zem se pod ním pohybovala. Sakra! Ležel mezi lešenářskými trubkami. Koulely se pod ním, a když ve

zmatku hmatal kolem sebe a hledal pevnou zem, našel jednu trubku kratší, poznal to podle toho, že byla

lehčí než ostatní. Ohlédl se. Nad ním se tyčil temný stín, postava bez tváře, ale s nožem. Špana! V naprosté hrůze sevřel trubku a máchl jí po vrahovi. Ozval se výkřik, temný stín se zhroutil k zemi. Sam se zvedl na kolena, trubku připravenou k další ráně. Viděl, že Ukrajinec horečně hledá nůž, který zřejmě pustil. Sam bodl trubkou do těla a pak ještě jednou. Potom našel složku a rozběhl se pryč. Vpředu viděl světla mostu. I teď po něm přejížděla auta. Za ním ze tmy třeskly výstřely, špana už

zřejmě propadl panice, hodil za hlavu opatrnost a snažil se ho dostat za každou cenu. Sam doběhl ke schodům, které vedly nahoru k vozovce, a vyrazil po nich vzhůru. Spíš cítil než slyšel, že do žulových stupňů kolem pleskají kulky. Konečně byl nahoře a vrhl se proti prvnímu autu, které projíždělo kolem. „Stop! Proboha zastavte!“ vykřikl. „Pomozte mně odtud!“ Stále však držel v ruce lešenářskou trubku a řidič se mu vyhnul a ještě sešlápl plyn. Sam si uvědomil, že musí vypadat jako šílenec, který utekl z blázince, a že mu nikdo nezastaví. Přeběhl vozovku a vrhl se na druhé straně mostu po schodech dolů k silnici probíhající podél řeky. Krátce se ohlédl přes rameno, ale žádného pronásledovatele neviděl. Teprve teď odhodil trubku do křovisek živého plotu a zamířil do postranní uličky. Znal to tady a doufal, že tu Ukrajince setřese. Na konci doleva, pak doprava, opět doleva

a bude na hlavní silnici. Když tam bez dechu doběhl, uviděl, že padesát metrů od něho na zastávce stojí autobus. Právě nastupovali poslední dva lidé. Znovu se ze všech sil rozběhl a cestou vykřikl na řidiče, abypočkal.

„Díky, díky, šéfe,“ vydechl, když se ocitl na schodech. „Kam to bude?“

„To je jedno. Kamkoliv. Jen už proboha zavřete dveře a jeďte.“

„Až zaplatíte. Tak kam chcete jet?“

Sam potlačil chuť vyhodit ho ven a sednout za volant sám a zalovil v kapse pro drobné. „Dvě zastávky,“ řekl. Neměl ponětí, co je to za linku a kam jede. Vrhl rychlý pohled přes rameno.

„Šedesát pencí.“

Vzal si lístek a klesl na nejbližší volné sedadlo. Věděl, že na něho všichni zírají, ale na tom teď nezáleželo. Neměl v těle kulku, nebyl zraněn, nekrvácel. To byl zázrak. Uvědomil si, že se chvěje, jeho psychika začínala reagovat na prožitý šok. Dva roky žil v obavě z odvety voroninského gangu, jehož oděského šéfa zabil. Teď to přišlo. A proč? Protože se jedna záludná žena postarala, aby se jeho

fotografie objevila v novinách, dokonce na první stránce.

Opřel si hlavu o drncající okenní sklo. Opět ho zcela ovládla temnější stránka jeho duše. Ne, už ani špetku

soucitu! Potřeboval ji zasáhnout, tvrdě ji zranit, jakýmkoliv způsobem. Poznamenat její život, dostat ji nakraj propasti… a třeba stejně zákeřně, jako to udělala ona jemu.

13. KAPITOLA

JADERSKÉ MOŘE V BLÍZKOSTI ČERNOHORSKÉHO POBŘEŽÍ, STŘEDA RÁNO Hluboko pod hladinou Jaderského moře asi dvě stě kilometrů od východních břehů Itálie se směrem na západ pohybovalo dlouhé temné těleso, nikým neviděno, nikým neslyšeno, nikým a ničím

nezaznamenáno.

HMS Truculent, ponorka, dvě stě osmdesát stop dlouhé pouzdro s dvoupalcovým pláštěm plné lidí a elektroniky, plula k místu, kde se měla ten večer po setmění setkat s helikoptérou. Podmořská mise, jejímž úkolem bylo monitorovat rychle eskalující konflikt v Kosovu, skončila a bylo třeba předat spoustu kazet s nahranými odposlechy. Uvnitř ponorky na jaderný pohon žilo a pracovalo při umělém světle a neustále propíraném a filtrovaném vzduchu sto třicet mužů. Konec jejich mise však byl na dohled. V pátek v noci už budou u břehů Kréty, kde dostanou toužebně očekávané volno, aby se mohli setkat se svými ženami a přítelkyněmi. Pak už je bude čekat dlouhá plavba přes Gibraltarský průliv zpátky do Anglie. Na nejvyšší ze tří palub Truculentu, v kabině umístěné ještě před velínem lodi sedělo pět mužů v modrých košilích se sluchátky na uších. Operátoři sonaru. Před chvílí se jich zmocnilo vzrušení, protože detekovali

hluk dieselového motoru několik mil severně od jejich kursu. Kabina byla malá, a když některý z mužů

vstal a potřeboval vyjít ven, museli se ostatní předklonit, aby se za jejich zády protáhl. Po obou stranách

místnosti se táhla řada obrazovek s rastry a zelenými šmouhami, které zobrazovaly polohu zdrojů všech

detekovaných zvuků ve vodě kolem nich.

Jeden ze dvou operátorů, který sledoval obrazovky sonaru na přídi, se otočil v křesle. „Jedna hřídel, tři

lopatky, šéfe,“ řekl. Byl to teprve dvacetiletý mladík, jehož přízvuk prozrazoval, že pochází z Plymouthu,

domovského přístavu Truculentu.

Vedoucí jeho operátorské směny přikývl. „Rybářské plavidlo,“ potvrdil. Přitáhl si mikrofon komunikační

soupravy blíž k ústům a stiskl tlačítko režimu vysílání. „Velíne, tady sonar,“ řekl vysokým jasným hlasem.

Za tenkou přepážkou, která je oddělovala od velínu, ho slyšel dozorčí důstojník poručík Harvey Styles a

otočil se s křeslem tak, aby viděl na obrazovky systému SMACS.

„Poloha nula, pět, sedm, jeden hřídel, tři lopatky, dieselmotor,“ oznámil vedoucí operátor sonaru.

„Vlečná síť nezaznamenaná. Tipoval bych to na menší rybářský člun. Vzdálenost větší než deset tisíc

yardů.“

„Díky.“

Objekt v této vzdálenosti neznamenal žádné přímé ohrožení. Každá posádka ponorky má největší strach z vlečných sítí.

„Dejte nám to sem.“

„Dávám. Kurs osm, šest, sedm.“

Na obrazovce monitoru SMACS se objevila pozice plavidla ve vztahu k ponorce. Tenká čára indikovala směr plavby.

„Máme to, sonare. Díky,“ potvrdil vedoucí operátor SMACS.

„Pokud budou držet tenhle kurs, nevidím problémy,“ prohlásil Styles. „Ale kdyby začali manévrovat,

museli

bychom něco podniknout.“ Za dvacet minut měli vystoupit na periskopovou hloubku osmnácti metrů, aby uskutečnili plánované rádiové spojení. Harvey Styles, TSO Truculentu, byl malý muž se širokými rameny, světlými rozevlátými vlasy a hnědýma očima. Když mířil na navigátorské stanoviště, aby si zkontroloval jejich pozici na mapě, uviděl, že ze své

kabiny vyšel kapitán.

„Zaregistrovali jsme rybářskou loď, ale nachází se za hranicí deseti tisíc yardů. Poloha zelená, nula, pět

– sedm. Žádné sítě.“

Kapitán Talbot přikývl a klidně kráčel ke svému velitelskému křeslu.

„Zatím nevidím žádné nebezpečí konfliktu,“ dodal Styles, který ho následoval.

„Díky, TSO.“

Kapitán Truculentu byl podsaditý tmavovlasý muž s klamně mírným výrazem ve tváři. Jakmile vstoupil do

velínu, rozhlédl se kolem dokola a jediným pohledem zkontroloval vše, co tu bylo, desítky obrazovek

sledovaných muži, kteří už téměř nemysleli na nic jiného, než jak si na pevnině vynahradí, co jim služba v ponorce daleko pod mořem odpírala. Kapitán věděl, že v takové situaci se posádka obvykle nedokáže na své úkoly plně soustředit. Proto bylo třeba se jim ukázat, aby věděli, že je kontroluje. Skláněl se k obrazovkám a téměř dýchal operátorům na krk. Pak se narovnal a zamířil ke kónickému průlezu, z něhož byl přístup do kabiny operátorů sonaru. „Ukažte mi, co právě vedete,“ řekl a nasadil si komunikační soupravu. Operátor mu označil na obrazovce tři hlavní objekty. „Tady ten nejjasnější je americká letadlová loď Theodor Roosevelt, pane. Je deset mil na jih od nás. A tady,“ ukázal operátor na druhý objekt, „je malá obchodní loď, tři lopatky, na cestě do Dubrovníku. A ten nejmenší cíl je rybářský člun na sever od nás.“ HMS Truculent byla speciálně upravená ponorka třídy Trafalgar, jejíž základní úlohou bylo získávat zpravodajské informace. Měla na palubě pokusný sonarový procesor a také důmyslný odposlouchávací

systém.

Talbot si sundal sluchátkovou soupravu. „Takže pohoda, mládenci?“

CPO Smedley se pootočil a posunul si sluchátka z uší dozadu.

„Ta bude, až uvidím, že jsme o víkendu v zálivu Souda, pane.“

„Buďte bez obav, CPO. Kde jinde bychom byli?“ Smedley byl známý tím, že si vždycky dokázal najít ženu,

ať přistáli kdekoliv. „Takže manželku nečekáte, co?“ popíchl ho kapitán.

„Nesnáší letadla, pane,“ odpověděl Smedley, aniž hnul brvou.

Talbot potlačil úsměv. „Jen to tam nepřehánějte, ať jste schopni se vrátit po svých,“ řekl. Na palubě nikdo

alkohol nepil, ale na pevnině to pak všichni doháněli.

Vyšel z operátorské kabiny sonaru a vstoupil do malé kabinky naproti, které se říkalo „špiclovna“, v níž

dělali svou práci muži z GCHQ, skláněli se nad svou složitou elektronikou, odposlouchávacími přístroji a

frekvenčními analyzátory a snažili se vybrat zajímavé úseky „nepřátelské“ rádiové komunikace. Po většinu

doby trvání své mise se ponorka Truculent toulala po moři v periskopové hloubce v nevelké vzdálenosti

od jugoslávských břehů s vysoce citlivou odposlouchávací věží vystrčenou nad hladinu. Veškerá

zachycená radiokomunikace, o níž usoudili, že je něčím významná, se nahrávala, aby mohla být odeslána

do Cheltenhamu k mnohem podrobnější analýze. Poslední várka nahrávek už byla připravená, aby ji za

několik hodin předali posádce helikoptéry, s níž se měli setkat.

Na palubě bylo šest GCHQ specialistů, z nichž každý ovládal ruštinu a srbochorvatštinu. V uplynulých

dvou měsících strávili většinu času tím, že nepřetržitě obsluhovali svá zařízení, ale teď byl ve „špiclovně“

jen jeden z nich, CT Arthur Harris, který seděl na čalouněné lavici a na kolenou měl rozloženou mapu.

„Co tam ještě hledáte, Harrisi?“ zeptal se Talbot. „Vaše válka už skončila.“

„Plánuju dovolenou, pane,“ odpověděl CT bez váhání. Pak vstal a podal kapitánovi list papíru. „Vlastně

abych byl upřímný, doufám v poslední šanci,“ řekl a ukázal na ostrůvek označený na mapě, která

zobrazovala ve velkém měřítku jaderské pobřeží. „Až za chvíli vyplujeme na periskopovou hloubku,

budeme asi patnáct mil od ostrůvku Lastovo. Je tam námořní základna. Jen taková malá, ale byl bych rád,

kdyby se nám tam podařilo něco zachytit.“

„Nepočítejte, že se tam budeme nějak moc dlouho zdržovat,“ varoval ho Talbot.

„Dvacet minut stačí, pane. Lepší než nic.“

„Uvidíme,“ řekl Talbot. Obrátil se ke dveřím, ale pak zaváhal. „Ted mě napadlo, jestli přitom zaslechnete

nějaké výsledky kriketu, řekněte mi o nich.“ Byl to starý fór a na téhle plavbě už pořádně otřepaný.

„Samozřejmě, pane.“

Talbot se vrátil do velínu. Pluli teď patnácti uzly v hloubce osmdesáti metrů, takže se nacházeli asi v

polovině vzdálenosti mezi hladinou a dnem. Za pár minut zpomalí, vyplují o něco výš a připraví vztyčení

periskopu a komunikační rádiové antény, a také odposlouchávací antény.

Arthur Harris složil mapu. Rozhodl se, že si vezme jinou s menším měřítkem, na které jsou vyznačené

všechny komunikační body na jaderských ostrovech. Prošel do velínu, odtud sestoupil po lodních

schůdcích dolů na druhou palubu a pak se dal spojovací chodbou dopředu. Když míjel kuchyňku,

zaregistroval jeho nos závan vůně pečícího se listového těsta. Pár kroků před přední kajutou, v níž spaly

nižší hodnosti, byl otevřený průlez s žebříkem do „bombového skladu“, zbraňové komory, kde v

uplynulých deseti týdnech spolu s ostatními CT bydlel. Sestoupil o jednu palubu níž. Za lesklými

mosaznými uzávěry torpédometných hlavní ležela připoutaná na dřevěných stojanech torpéda Spearfish a střely Harpoon. Některé z prostor vyhrazených pro zbraně však byly prázdné a místo torpéd a raket tam byly spací kavalce. Ze dvou z nich trčely nohy. V uličce mezi stojany s výzbrojí byly naskládané bedny se záznamovými páskami. V jedné však měli spojoví technici mapy a manuály, a aby se k ní Harris dostal, musel přemístit dvě jiné bedny.

Arthur Harris byl středně vysoký, měl husté tmavé vlasy a úzkou bezvýraznou tvář. Byl svobodný, ne

však, že by si tento stav sám zvolil, prostě žádnou ženu neměl. Ale tady na moři si vymyslel, že ženu

má, aby se vyhnul pohledům některých vyšších důstojníků, z nichž cítil, že by se o něho mohli zvýšenou

měrou zajímat.

Zvedl hlavu. Z horní paluby sestupovaly čísi nohy. Vzápětí se ukázalo, že patří mladému tmavovlasému

námořníkovi, jehož chlapecká vizáž provokovala některé starší chlapy, aby si z něho v jednom kuse

utahovali. Mladík se jmenoval Griffiths a Harris počítal, že mu nemůže být víc než osmnáct.

„Nerad vás ruším, ale jdu sem uklízet,“ řekl tiše Griffiths, jako by nechtěl probudit ty, co spali.

„To je dobré,“ odpověděl Harris. „Něco si tu vezmu a jdu.“

Konečně měl bednu s mapami a odklopil její víko. Systém, s nímž on a jeho kolegové věci uložili na

začátku mise, už dávno vzal za své a ve všem byl docela slušný chaos. V bedně dokonce uviděl starý

paperback, který koloval od jednoho k druhému a on sám ho přečetl minulý týden.

„Co je to za knížku?“ zajímal se Griffiths, který kolem něho právě procházel.

„Clive Cussler. Docela se to dá číst.“

„Nojo, když já nemám na čtení čas,“ postěžoval si Griffiths. „Jediný, co čtu pořád dokola, jsou manuály.

Až se vrátíme do Anglie, budu dělat zkoušky na povýšení.“

„Tak to se učte, ať vám to dobře dopadne. Budu vám držet palce.“

„Díky.“

Griffiths šel pomalu na konec uličky a díval se po všem, co sem nepatřilo. Pak se vrátil k torpédometným hlavním a začal leštit jejich mosazné uzávěry kusem hadru. Harris si vzpomněl, co se o tomhle mladíkovi říká, že prý přivedl v Plymouthu do jiného stavu nějakou dívku a hodlá se s ní oženit. V osmnácti. Zakroutil hlavou. Takový mladý a tak zodpovědný, to je dnes rarita. Náhle ucítil, že se trup začíná naklánět, zahájili výstup do periskopové hloubky. Rychle našel mapu, narovnal bedny tak, jak byly původně, a zvedl se. Neměl žádný zvláštní důvod, proč odposlouchávat chorvatskou námořní základnu na ostrově Lastovo, ale bylo mu proti mysli nevyužít příležitosti, která se naskýtala. Protáhl se kolem řady beden k žebříku a začal stoupat zpátky na druhou palubu. TSO Styles přistoupil k navigátorskému stanovišti a šťouchl do svého kolegy, poručíka, aby se trochu odsunul a nechal ho nahlédnout do mapy. Zdola prosvětloval mapu světelný bod spřažený se SINS, který označoval aktuální polohu ponorky. TSO ukázal na bod prstem. „Kolik, Vasco, plus minus?“ zeptal se. SINS v poslední době trochu plaval a zařízení potřebovalo seřídit. „Nanejvýš míle. Až vysuneme věž, získáme z GPS přesnou korekci. Na otevřeném moři na jedné míli

nezáleží.“

Styles rád využíval svého postavení, když měl službu dozorčího důstojníka. Věděl, že je ras, ale spravedlivý. Stačilo, aby člověk neuspěl v náročných velitelských zkouškách a zařídil mu, aby už nikdy nemohl na ponorce sloužit. Zato ten, kdo prošel, mohl mít do pěti let svou vlastní loď, pokud kapitán, pod nímž sloužil, proti tomu nic neměl. Styles mířil k admirálské hodnosti a přinejmenším k viceadmirálské

funkci. Snil však o tom, že jednou dosáhne až na samý vrchol.

Styles přešel velín, aby zkontroloval údaje na malé obrazovce systému SMACS. Graf zaznamenával během stoupání lodi k hladině změny slanosti a biologických poměrů vody v jejich bezprostředním okolí, což jsou podstatné parametry, které mají vliv na šíření zvukových vln. Poměrně výrazný zlom křivky ukazoval, že se dostali přes vrstvu, jež dokáže pohltit hluk zdroje nacházejícího se na hladině přímo nad

nimi.

Také kapitán Talbot sledoval údaje na obrazovce. „Opatrně na osmnáct metrů, periskopová hloubka, ,

rychlost tři uzly,“ přikázal. Styles postával vedle pátracího periskopu připravený ujmout se své role, až

přijde rozkaz ho vysunout.

„Zaregistrován nový objekt, pane!“ Hlášení z operační kabiny sonaru.

„Sakra!“ zaklel polohlasně Talbot. Každý člen posádky věděl, že ponorka je těsně pod hladinou v

nejzranitelnější pozici. „Poloha?“

„Červená, nula pět sedm. Jedna hřídel, pět lopatek. Velká obchodní loď.“

„Zatraceně!“ zaklel znovu Talbot. „Pravobok třicet.“ Muž na stanovišti řízení výstupu lodi ostře otočil

kolem.

„Pohybuje se doleva,“ ozval se znovu šéf operátorů sonaru. „Vzdálenost od pěti do sedmi tisíc yardů.“ „To už je lepší,“ zamumlal Talbot. Loď byla příliš daleko na to, aby je mohla ohrozit, navíc se od nich

vzdalovala. Všichni ve velínu si vydechli.

„Tři minuty do začátku vysílání, pane,“ varoval Styles. Pokud by z nějakého důvodu nestihli vymezený

čas, měli by příležitost k reparátu až za čtyři hodiny.

Loď se začala kolébat působením vln na hladině a obsluha řízení se ji snažila ustálit.

„Velín. Žádné objekty.“

„Díky. Vysuňte pátrací periskop.“ Z šachty vyjel stožár z nerez oceli. Harvey Styles přitiskl tvář ke gumovému okuláru. O vnější sklo pozorovacího hledí tiše šplouchala voda. Nad nimi bylo zataženo. V poměrně ostrém větru se po hladině valily vlny s hřebínky, z nichž stříkaly spršky vody s pěnou. Styles prohlédl obzor. Spokojen, že před nimi

je čisto, objel pozorovacím hledím kolem dokola o tři sta šedesát stupňů.

„Žádný objekt v dohledu, pane,“ ohlásil, ale pro jistotu se chystal provést celou obhlídku ještě jednou.

„Odhadovaná viditelnost pět tisíc yardů.“

„Varování před radary má nízkou úroveň, E a F pásmo,“ oznámil další hlas. Civilní radary, od těch jim nic

nehrozilo. „Riziko detekce nula.“

„Fajn,“ poznamenal uklidněný Talbot. „Vysuňte komunikační anténu. A taky odposlouchávací, ať má CT

radost.“

O tři minuty později hlásil spojový důstojník, že bylo úspěšně přijato vysílání z Londýna.

„Výborně,“ rozzářil se Talbot. Věděl, že kromě rutinních operačních informací bude v přijaté zprávě také

řešení včerejší křížovky v Telegraphu. Přistoupil k okuláru periskopu, který právě uvolnil Styles. „Tak co,

je tam nahoře slušné počasí na plachtění?“ zeptal se.

„Záleží na tom, jaký máte žaludek, pane.“

Pár metrů od velínu se v malé kabince skláněl nad přístroji spojový technik Arthur Harris a dva jeho kolegové. Harris ovládal jen základy srbochorvatštiny, jeho parketa byla ruština. Až mu skončí dovolená po této misi, měl nastoupit na jazykový kurs. Jeho dva kolegové však ovládali srbochorvatštinu perfektně. Moc od tohoto pokusu o odposlech nečekal, protože byli stále dost daleko od ostrova. To před týdnem, kdy se dostali k pevnině mnohem blíž, se jim podařilo zachytit komunikaci mezi srbskými jednotkami v kosovských horách na severu. Harris sledoval chaos na obrazovce frekvenčního analyzátoru a zachycené signály kontroloval sluchem. Většinou šlo o komunikaci v krátkovlnném pásmu, domlouvání lodních přepravců zboží a podobně. Nic důležitého. Harris si stáhl boty. Poslední dobou ho čím dál víc svědilo mezi prsty, asi nějaká plíseň. Vtom se na obrazovce zobrazil nový signál. Harris rychle zapnul filtry potlačující šum a hlasy vyvstaly o něco zřetelněji. Vysílající subjekt zřejmě pracoval na nízkém výkonu nebo se nacházel dost daleko. Náhle se Harris prudce narovnal a přitiskl si sluchátka těsněji k uším. To, co slyšel, nebyla

Srbochorvatština, ale ruština.

A signál přicházel z prostoru, kde žádní Rusové neměli co dělat. VÍDEŇ Sam přistál ve Schwechatu krátce po poledni. Útok oděského špany ho psychicky dost poznamenal a ještě teď byl z nočního zážitku rozechvělý. Poslední dobou nebylo dne, aby nepadl někomu do léčky, skoro se už dalo říct, že je to jeho oblíbená činnost. Potom, co v noci unikl mafiánskému vrahovi, zavolal ještě Bennettovi a útočníka mu popsal. Oběma však bylo jasné, že je jen malá naděje, že by se ho

podařilo dopadnout.

Prošel halou plnou butiků s nesmyslně vysokými cenami. Měl na sobě jako obvykle lehký šedý oblek.

Znuděný úředník pasové kontroly mávl rukou, aby šel dál. Poté, co si vyzvedl z karuselu zavazadlo,

zamířil k pultu firmy, která zajišťovala služby pro turisty, a rezervoval si pokoj v malém penziónu blízko

Ringstrasse.

Když včera volal svému známému v německé zpravodajské službě Hansi Kesselringovi, aby si zjistil, kde se teď Hoffmann zdržuje, požádal ho také, zda by mu nemohl poskytnout nejnovější informace o Hoffmannovi po jeho přesídlení do Vídně. Odpověd na něho čekala před letištní halou s magazínem

Spiegel v ruce, jak bylo domluveno.

„Fischer,“ představil se světlovlasý Němec. Byl přibližně stejně vysoký jako Sam a měl na sobě

tmavomodrý oblek. „Jsem tady ve Vídni na ambasádě,“ řekl.

„Packer,“ řekl Sam. Bylo dobře, že Fischer mluví obstojně anglicky. Nějak by se s ním německy domluvil,

ale takhle to bylo lepší. „Jsem rád, že jste ochotný se mi věnovat.“

Zamířili na parkoviště a v dalším hovoru pokračovali až v autě cestou do města.

„Mohu se vás zeptat, proč máte o Herr Hoffmanna zájem, když už je tak dlouho v důchodu?“ obrátil se k

němu Fischer.

„Je to kvůli jedné staré záležitosti,“ odpověděl Sam. „Myslíme si, že by nám mohl objasnit jistou událost, k

níž došlo před sedmadvaceti lety.“ Necítil potřebu upřesňovat, o jakou událost se jedná.

Fischer přimhouřil oči. „Před sedmadvaceti lety? Panebože… Dodnes toho o něm moc nevíme. Stasi

většinu svých materiálů těsně před pádem zdi zničila a Herr Hoffmann není příliš sdílný člověk. Mluví o

sobě, jen když musí.“

„To je mi naprosto jasné. Trvalo mi čtyři roky, než jsem z něho dostal jedno jméno.“

„Vím. Herr Kesselring mi říkal o ‚Papageně‘. Působila na velitelství britské armády, že? Tak co vlastně o

něm chcete vědět?“

„Všechno, co mi o něm můžete říct. Je ještě pořád aktivní?“

„Myslim, že už ne. A pokud, tak jen málo. Vždyť už je mu skoro sedmdesát. Žije se ženou v Karl-Marx

Hofu. Jsou to milovníci vážné hudby a čerstvého vzduchu, takže chodí na koncerty a dlouhé procházky do

Wienerwaldu.“

To nebyly informace, které by Samovi moc pomohly. „Vy si tedy nemyslíte, že je aktivní?“ zeptal se.

„Znamená to, že už vám neposílá žádná hlášení?“

Fischer stiskl zuby. Sam měl podezření, že si není jistý, co všechno mu může o Hoffmannovi říct. „Herr Hoffmann má pořád dobré kontakty,“ odpověděl Fischer trochu záhadně. „A stále nás informuje o jistých lidech, kteří provozují ve Vídni byznys.“

„O lidech jako Vladimír Kovalenko…?“

Fischer uhnul pohledem, ale neubránil se rozpačitému úsměvu. „Akorát že Kovalenko v tuto chvíli ve Vídni

není. Každý ho hledá. Vy také?“

„Kvůli němu tu nejsem. Ale myslíte si, že Hoffmann udržuje s Kovalenkem dlouhodobé styky?“

„V žádných materiálech o Hoffmannovi jsem se s Kovalenkovým jménem nesetkal. Ale je pravda, že jsme

toho od Herr Hoffmanna moc nedostali. Ano, udělali jsme s ním dohodu, když jsme skončili jeho

vyšetřování, a nejdřív se zdálo, že jde o dobrou dohodu. Bohužel se neukázala příliš užitečná. Herr

Hoffmann má spoustu loajálních lidí, ale ti nejsou loajální vůči nám.“

„Jistě. Loajalita ke starým přátelům…, o tom mi nemusíte povídat.“

Fischer přikývl. „Papagena,“ zamumlal.

„Ale dovolte, abych se zeptal přímo,“ pokračoval Sam. „Myslíte si, že tady ve Vídni udržuje styky se svými

starými ruskými kamarády? Styky ve smyslu, že s nimi spolupracuje na jejich mafiánských aktivitách?“

„Je to možné. Herr Hoffmann má dobré konexe v německy mluvícím světě a může být pro Rusy pořád

velmi užitečný.“

„A oni jsou schopni za takové konexe dobře zaplatit, že?“

„Jak jsem už řekl, Herr Packere, vím jen to, co nám prozradil on. A pokud od těch lidí někdy vzal nějaké

peníze, tak si to určitě nechal pro sebe.“

„Takže žádný soukromý Schloss v Tyrolsku…“

Fischer se usmál. „Nic takového. Herr Hoffmann má silné politické zásady. Řekl bych, že je pořád velký socialista, staví národní zájmy nad své osobní. Žije v obyčejném třípokojovém bytě a tráví spoustu času ve Staatsbibliothek, to je národní knihovna, a studuje historii německých národů. Chodí tam každou středu odpoledne a taky v jiné dny. Jeho jediné větší výdaje jsou za návštěvy v opeře. Jestli vydělal nějaké velké peníze, jak jste naznačil, použil je na něco, v co věří, ne na své osobní pohodlí.“ „Kdy jste ho viděl naposledy?“ Fischer našpulil tenké rty. „Možná před dvěma měsíci.“

„Kontaktoval on vás, nebo vy jeho?“

„On nás. Jak jsem řekl, teď už od něho moc nečekáme. Je příliš starý. Rusům, kteří se pohybují ve Vídni,

je většinou mezi třiceti a čtyřiceti.“

Právě přejížděli po mostě přes široký hnědý tok Dunaje a Sam se chvíli díval z okna. Usmál se, když si

připomněl Hoffmannův výrok o tom, že jedině hudba může přesvědčit svět, že Dunaj je modrý.

„Takže si myslíte, že je teď na stejné straně jako vy?“ zkusil Fischera vyprovokovat k dalšímu hovoru.

„Nebo není na žádné,“ odpověděl Fischer klidně. „Jak dlouho se chcete ve Vídni zdržet?“

„Tak dlouho, jak bude třeba. Nerad bych zjistil, že Hoffmann dnes ráno někam odjel.“

„Myslím, že takové smůly se bát nemusíte. Pořád je tady. Jeden z mých lidí mu asi před hodinou volal,

aby si to ověřil.“

„Cože? A řekl mu, že jedu za ním?“

„Samozřejmě že ne. Představil se jako finanční expert. Tady v Rakousku je spousta společností, které

nabízejí finanční poradenství.“

O pět minut později vysadil Fischer Sama před jeho hotelem. Než odjel, sáhl do náprsní tašky a podal mu

svou vizitku.

„Zavolejte mi, až budete z Vídně odlétat. Rád bych slyšel, jestli jste se dověděl něco zajímavého.“ „Samozřejmě.“

BRUSEL

Komisařka Blanche Duvalierová konečně svolala účastníky setkání. Bylo už téměř půl jedenácté a celý program se musel posunout kvůli opožděnému příletu Anderse Klasona, šéfa Centra pro rasovou rovnost zřízeného Evropskou unií ve Vídni. Klason měl pronést úvodní projev, takže bez něho začít nemohli. Blanche Duvalierová sledovala, jak se Klason usazuje na svém místě u podkovovitého stolu v Salle Bertrand v hlavním stanu Evropské komise. Jeho chování, jasně modré oči a zlatavá pleť z něho dělaly téměř božský zjev. Nordický krasavec. Kdyby se naskytla příležitost, bez váhání by ho přiřadila na seznam svých milenců. Dnes se jí však zdál jiný než obvykle, mračil se a byl evidentně nervózní. Asi je podrážděný z toho zpožděného letu, usoudila. Za chvíli se uklidní. Schůzka, na níž se sešli, byla dost důležitá. Evropská unie čelila neúnosnému přílivu uprchlíků z Balkánu sužovaného válkami a nejchudších států východní Evropy a situace se ještě zhoršovala tím, že experti předpovídali katastrofu v Kosovu. Ve většině evropských států se zatím veřejnost chovala k nově příchozím tolerantně, ale v některých zemích se už vyskytly případy demonstrace vypjaté xenofobie, kterými se prezentovaly především neofašistické skupiny. A vše vyvrcholilo násilnostmi v posledním víkendu, vedenými na mnoha místech kontinentu hlavně proti černochům, Asiatům a židům. Úkolem

dnešního setkání bylo stanovit strategii, jak proti tomuto vývoji postupovat, kterou by pak mohli

prodiskutovat ministři zemí Unie na své příští poradě za tři týdny.

Blanche Duvalierová se rozhlédla. V příjemně prostorné konferenční místnosti sedělo u podkovovitého stolu šestadvacet delegátů, většinou členů vlád jednotlivých zemí. Mnozí pocházeli z akademických kruhů a byli zvyklí přehnaně teoretizovat a chovat se autoritativně, navíc dobrá polovina z nich byla zamilovaná do zvuku svého hlasu. Jejím úkolem však bylo nemilosrdně je vracet k tématu. Pokud to nedokáže, bude

šance na rozumný výsledek této dvoudenní konference minimální.

Díky bohu, že už tu je Klason, aby to celé zahájil, pomyslela si Blanche. Anders byl jedním z nejrealističtěji

uvažujících lidí, s jakými se kdy setkala.

Jenže Anders Klason se dnes cítil velmi podivně. Začalo to hned po probuzení. Chvíli pořádně nevěděl, kde je, třebaže ležel ve své vlastní posteli a vedle něho oddychovala Nina. V prvním okamžiku si ani nebyl schopen uvědomit, co má vlastně dnes v plánu. Později, když jel na letiště, zase zjistil, že si nemůže vzpomenout, kterou linkou má letět, a musel se podívat na letenku. Kupodivu jiné věci mu zůstaly v hlavě naprosto jasné, například řeč, kterou měl na konferenci pronést, a také skutečnost, že se cestou do Bruselu vyhne návštěvě tchyně. Na druhou stranu měl v hlavě zoufale prázdná místa, jako by mu někdo v

mozku vypálil díry.

„Dámy a pánové, drazí kolegové,“ zahájila Blanche Duvalierová konferenci francouzsky. „Vítám vás na

našem setkání a přeji nám všem, abychom dokázali formulovat strategii, s níž bychom byli schopni čelit

nové vlně rasismu v Evropě.“

Anders Klason na ni nechápavě civěl. Vůbec nebyl schopen vnímat, co Blanche Duvalierová říká, a slova

z jejích úst mu připadala jako nesrozumitelné brebentění. Rozhlédl se po ostatních. Pozorně poslouchali.

Jen se tak tváří, pomyslel si. Všichni. Předstírají, že je vše normální, jenže není, to je jasné. Přes tvář mu

přeletěl úsměv. Opravdu mu to všechno připadalo směšné. Ta žena u předsednického stolku, hrome,

měl by ji znát, ale teď si nemůže vzpomenout, kam ji zařadit –, co to s nimi hraje za podivnou hru? A

všichni ostatní jí to trpí, dokonce jako by tu hru hráli s ní. Něco jako císařovy nové šaty. Všichni, kromě

něho. Pohlédl pozorněji na tváře kolem sebe, a uvědomil si, že žádnou z nich nezná. Naprosto žádnou!

Seděl na shromáždění úplně cizích lidí. Sakra, je tu vůbec dobře? Musel se trapně splést. Vstoupil do

špatného sálu, možná dokonce do špatné budovy. Odstrčil křeslo a vstal.

Náhle uslyšel své jméno. Vyslovila ho ta žena u předsednického stolu. Zíral na ni. Odkud ho zná?

Uvědomil si, že se na něho všichni dívají, jako by od něho něco očekávali. Ale co? Vždyť jemu jsou

všichni absolutně cizí a ocitl se mezi nimi nedopatřením. Vlastně si nevybavoval, jak se sem vůbec dostal.

Ani proč tu je. Pohlédl na stůl před sebou. Ležely tam jakési papíry popsané slovy, která mu nic neříkala.

Náhle se cítil strašlivě unavený. Věděl, že si musí lehnout.

„Andersi?“ Na tváři ženy se objevil výraz naprostého údivu a znepokojení.

Klason chtěl pryč. Chtěl zpátky do postele, pryč z tohoto šíleného omylu. Ale co když to není omyl?

Opravdu s ním není něco v pořádku, vždyť se sotva drží na nohou.

Blanche Duvalierová prudce vstala a jednu dvě vteřiny v šoku sledovala, jak se Klason sesul k zemi.

„Proboha, zavolejte někdo lékaře!“ zvolala, když se probrala ze zkoprnění, a rychle zamířila k Andersi

Klasonovi. Ten ležel na zemi s pootevřenými ústy a pohledem upřeným do neznáma. Byl popelavě bledý

a z koutku úst mu vytékala slina.

„Zřejmě infarkt,“ zašeptala zděšená Blanche. Už jednou byla něčeho takového svědkem, před jejíma

očima to potkalo francouzského ministra, s nímž udržovala dlouholetý poměr. Zkřivila tvář. „Andersi!

Slyšíte mě? Řekněte něco.“

Jenže on nemohl nic říct. A oni nevěděli, že Anders Klason už nikdy nic neřekne.

HMS TRUCULENT

Kapitán Talbot poručil, aby loď podruhé během hodiny vystoupila na osmnáct metrů pod hladinu. Jakmile byl manévr dokončen, vysunula posádka periskop. Moře kolem nich bylo čisté. Stáli asi pět mil od ostrůvku Lastovo. Kapitán vyhověl žádosti spojového technika Arthura Harrise a povolil odklon od plánovaného kursu k místu večerního setkání s helikoptérou. Odposlouchávací elektronika zjistila pomocí směrových antén, že rádiový signál s ruskými hlasy vychází odněkud z místa ležícího východně od Lastova, z oblasti vyvřelých skalnatých ostrůvků, které měly být podle mapy neobydlené. Největší z nich a nejpravděpodobnější lokalita zdroje signálu se jmenovala Palagra. Stále měli pod sebou asi sto metrů vody, ale blíž k těmto skalnatým výhozům se už dno rychle zvedalo. Talbot neměl příliš chuť se odchylovat od původně stanoveného kursu. Dal by přednost plynulému přesunu bez rizika k místu, kde se měli v šest večer setkat s vrtulníkem Lynx z fregaty HMS Suffolk. Nahrávky odposlechnutých hovorů srbských vojenských oddílů a kosovských povstaleckých skupin, které pořídili v uplynulých deseti dnech, bylo třeba neprodleně dopravit do Anglie. K místu plánovaného setkání v moři jim stále zbývala stovka mil a to byly nejméně čtyři hodiny plavby při plné rychlosti, při níž bude sonar zahlcen vlastním hlukem lodi, což není z hlediska bezpečnosti nikdy dobré. Řekl Harrisovi, že mu dává hodinu, maximálně dvě. Poručík Harvey Styles studoval mapu, aby se seznámil s vodami, které neměl prozkoumané. Do konce

jeho služby zbývala hodina.

Všiml si, že přišel první důstojník korvetní kapitán Martin Hayes, jediný muž na palubě, samozřejmě kromě kapitána –, který absolvoval velitelský kurs.

Také kapitán zaznamenal jeho příchod a narovnal se. „Musíme ty CT držet zkrátka,“ řekl, když k němu Hayes přistoupil. „Nechci, abychom se pak museli štvát a plout, co to dá.“ Styles slyšel, co kapitán řekl, a obrátil se k němu. „První důstojník je úplný ďábel na rotopedu, pane. Napojíme ho na hřídel a hned budeme mít vyšší otáčky.“ Talbot se usmál a vstal. „Budu ve své kajutě,“ řekl a odešel. Martin Hayes měl vytrénované tělo, na němž nebyl snad jediný gram tuku, a připomínal závodního chrta. Udržovat se na ponorce fit nebylo nic lehkého. Život většiny členů posádky sestával ze služebních povinností, spánku a jídla. Na zádi ve strojovně sice byl rotoped a na spodní palubě vedle kormidelny i simulátor běhu, ale málokdo jich využíval. Zato Hayes si na nich dával do těla, jak jen mohl. Teď, když měl na několik příštích hodin převzít loď do svého velení, si začal dělat inventuru jejich pozice. Obrazovka řídicího systému indikovala u pobřeží Lastova pět nebo šest menších objektů, žádný z nich se však nepohyboval rychle a všechny se nacházely ve vzdálenosti větší než tři míle. Hayes přistoupil k mapovému stolku, odkud se právě Styles přesunul k periskopu. V dostatečné vzdálenosti od ostrůvků bylo Jaderské moře hluboké a bezpečné, ale pokud by byli nuceni pustit se mezi ně, museli by se pohybovat s maximální obezřetností. Hloubka byla na některých místech pouhých šedesát metrů, což je pro ponorku jejich typu operační minimum. Styles ho svým vtípkem o rotopedu popudil. Jiný by to zřejmě přešel jako nevinný žert, ale Hayes vnímal Stylesovu poznámku jako další popíchnutí v dlouhé řadě. Asi před šesti měsíci se jeho vztah k TSO změnil v nepříjemnou osobní rivalitu, když se dívka, s níž se Hayes mínil oženit, rozhodla, že bude věrná jinému. Od toho dne nevynechal Styles jedinou příležitost, aby před ním nezačal o jeho rozkošné Frances. Ten parchant se v tom vyžíval jako v čínském vodním mučení. Hayes měl chuť vrazit Stylesovi jednu do zubů, ale přemohl se, přestal se jím zabývat a vstoupil do „špiclovny“. Když viděl Arthur Harris, že přišel první důstojník, sejmul z uší sluchátka. „Právě teď nevysílají, pane. Ticho jako v hrobě.“ „Co jste to vlastně předtím odposlechli?“ zeptal se Hayes a posadil se na kraj stolu. „Vypadalo to na komunikaci mezi jakousi lodí s názvem Karolina a někým na pevnině. Dva muži, jeden řikal, že tam za pět minut bude. Stěžoval si, kolik má na palubě krabic, a že to není jeho práce tahat je všechny na zádech sám. Asi to zabralo, protože ten druhý řekl, že mu přijde pomoct.“ „Nějací rekreanti, kteří si poslali pro čerstvou zásobu slivovice,“ prohlásil Hayes. „Vyloučit se to nedá, pane,“ mínil Harris. „Ale je to dost nepravděpodobné. Rusové mají jiná oblíbená místa, kde roztáčejí svoje peníze, jako třeba Limassol. Ale pusté chorvatské skály, to těžko.“ „Dobrá, ale v každém případě tu nemůžeme čekat věčně, až zase začnou vysílat.“

„To je mi jasné, pane.“

Hayes vstal. „Průběžně mě informujte.“ „Samozřejmě pane.“ VÍDEŇ Ve Vídni panovalo horké počasí, které podporovalo proudění velmi suchého vzduchu ze Sahary. Vídeňané tomu říkají föhn a tvrdí, že to je klima jako dělané pro migrény a sebevraždy. Sam tu byl naposledy před třemi lety na začátku zimy, kdy ještě střechy neměly sněhové čepice, zato nad Dunajem visel hustý páchnoucí mlžný příkrov. Tehdy pozval Hoffmanna na dvě deci vína do Heurige a ten ho pak na oplátku vzal do svého bytu v Karl-Marx Hofu. Zde mu konečně řekl skutečné jméno ženy, která působila jako špiónka na velitelství British Rhine Army. Sam nechal své věci v penziónu na Ringstrasse, vsedl na metro a zamířil na sever od barokního městského centra. O patnáct minut později se téměř prázdná souprava vynořila z tunelu, projela kolem několika průmyslových provozoven a obrovských tanků na skladování nafty a konečně zastavila na předměstí Heiligenstadtu na samém okraji Wienerwaldu. Sam vyšel ze stanice a před ním se objevil obrovský komplex cihlově zbarvených obytných domů postavených socialistickou správou ve dvacátých letech v době rudé Vídně. Vzpomněl si, že Hoffmann byl na historii svého nového domova hrdý. Počkal, až přejede autobus, pak přešel silnici a pod širokým klenutým obloukem se dostal do uzavřeného parku na druhé straně bloku. Tam seděly na lavičce a povídaly si dvě mladé ženy, zatímco opodál dováděly jejich děti na kovových prolézačkách. Sam se otočil a pohlédl na dům. Z fasády na něho shlížely sochy ve stylu socialistického realismu. Bylo mu záhadou, jak se mohl Hoffmann přestěhovat z Berlína a okamžitě tady získat byt. Věděl, že s byty to je ve Vídni těžké, Rakušané dokonce kvůli tomu vstupují do politických stran v naději, že se snáze dostanou do bytových pořadníků. Nakonec dospěl k závěru, že po třiceti letech ve Stasi má Hoffmann v Rakousku dost vlivných kontaktů, na které nyní mohl zatlačit a

žádat, aby pro něho něco udělali. Našel vchod, v němž podle adresy Hoffmann bydlel, a začal stoupat po schodech do třetího poschodí. Pamatoval si ještě, že Hoffmannova manželka byla domácky prostá žena neurčitých tvarů s vlasy staženými dozadu, typ, který si člověk nedovede představit jako mladou dívku. Vzpomněl si také, že bývala učitelkou dějepisu ve východním Berlíně, ale krátce po pádu zdi musela odejít do důchodu, protože nebyla schopná zbavit se starých dogmat. Sam si připomněl, jak ho velmi zdrženlivě přivítala v malé předsíni, v níž byly všechny dveře, kromě do obývacího pokoje, zavřené. Přinesla jim tenkrát kávu a malý zákusek a pak zase odešla. Sam měl podezření, že někde ve vedlejším pokoji poslouchala s uchem přitisknutým na dveře. S Guntherem Hoffmannem ho sblížila společná láska k moři. Starý agent pocházel z Greifswaldu na baltickém pobřeží, kde zdědil malý rodinný dům v Altstadtu, městečku ze čtrnáctého století. Hoffmann neměl děti a vyprávěl mu, že všechny letní víkendy trávili se ženou plachtěním na postarší malé dvoustěžňové jachtě. Sam to pobřeží také znal, protože tam v létě roku 1980 plachtil z Dánska do Leningradu. Tehdy ho doprovázela jedna nesnesitelně cudná dívka, oba vybaveni irskými pasy, a spolu pozorovali z kokpitu své šalupy přístavy Varšavského paktu. Schodiště, po němž stoupal, páchlo dezinfekčním prostředkem. Došel do třetího poschodí. Byly tam troje dveře, ale pouze byt číslo 12, Hoffmannův, nebyl označen jménem. V panelu dveří bylo malé kukátko.

Sam stiskl zvonek a odvrátil se, nemohl si být jistý, zda bude vítán.

Když se chvíli zevnitř nic neozývalo, zazvonil ještě jednou, tentokrát déle. Stále si uměl představit obývací

pokoj, v němž mu Hoffmann s hrdostí a smutkem v hlase vyprávěl o Papageně, která už v tu dobu byla

blízko smrti. Na knihovně stál dřevěný model jejich baltického keče a nad ním překvapivě dokonalá kopie

obrazu německého malíře z doby romantismu Caspara Davida Friedricha namalovaná jedním z

padělatelů Stasi.

Stále nikdo neotevíral, ani se uvnitř nic neozývalo. Sam tedy zkusil zazvonit u sousedního bytu. Dveře se

pootevřely na škvíru drženou řetízkem a v ní se objevilo oko za sklem brýlí a nos jako zobák. Sam ucítil

závan kočičího pachu.

„Gruss Gott,“ řekl a usmál se.

„Gruss Gott. Wer sind Sie?“ Ženin hlas zaskřípal jako zlomený brk.

„Ich suche Herr Hoffmann…,“ řekl Sam a kývl hlavou k sousednímu bytu.

„Weis nicht.“ Chtěla zavřít, ale Sam stačil vstrčit do škvíry nohu.

„Sorry… Entshuldigung. Wissen Sie wo…?“

„Nein. Weis nicht wo er ist. Die Frau ist neulich tot.“

Sam zamrkal. Nebyl si jistý, zda správně rozuměl. „Frau Hoffmann je mrtvá? Frau Hoffmann tot?“

„Letzte Woche. Wer sind Sie?“

„Ein Freund. Přítel.“

„Englisch?“

Sam přikývl.

„Später. Versuchen Sie spater. Přijďte později.“

Sam ucítil tlak dveří na nohu a uvolnil ji.

„Vielen Dank,“ zamumlal současně s tím, jak se dveře zaklaply. Obrátil se a uviděl, že kolem pomalu

vystupuje do dalšího poschodí postarší pár. „Hledáte Herr Hoffmanna?“ zeptal se muž anglicky.

„Paní zemřela,“ dodala žena. „Letzte Woche.“

„Nevíte, kde by mohl být?“ zeptal se Sam. Byl rád, že už nemusí pokoušet svou ubohou němčinu.

„Im Friedhof,“ mínila žena.

„Včera se konal pohřeb,“ vysvětlil muž. „A nevíte, na kterém hřbitově?“

„Myslím, že na Zentralfriedhofu.“

„Děkuji vám,“ řekl Sam. Oba pokračovali ke svému bytu. „Danke schon,“ zavolal za nimi ještě. Sešel dolů a venku vytáhl mapu. Hřbitov byl na druhém konci města. Zamířil ke stanici metra.

HMS TRUCULENT

Arthur Harris seděl a napjatě zíral na obrazovku. Teprve teď, téměř po dvou hodinách, se na ní něco začalo dít. Vysílání na téže frekvenci jako předtím, v krátkovlnném pásmu, které není v této části světa běžně využívané. Jeden z hlasů byl stejný jako při předchozí komunikaci, opět litanie stížností moskevským přízvukem. Druhý hlas pocházel odněkud dál z východu. Tentokrát se však stížnosti netýkaly tahání beden, problém byl mnohem vážnější. Probíhalo pátrání. Hledali jakéhosi muže. Harris zkontroloval, zda se komunikace nahrává, a pak si začal poznamenávat těsnopisem klíčová slova doplňovaná časovými kódy. Komunikace byla nesouvislá, často zahlcovaná atmosférickými poruchami a Harris si pomyslel, že na obou stranách jsou zřejmě příruční krátkovlnné vysílačky s přijímačem, které mají za normálních okolností dosah jednu dvě míle. Vzhledem k volnému výhledu na hladině a citlivému přijímači na jejich straně však byly schopny zachytit signál téměř na dvojnásobnou vzdálenost. Náhle se v komunikaci objevil nový hlas. Tvrdší. Mnohem autoritativnější. Nutil ty druhé, aby za každou cenu našli pronásledovanou oběť. Hlas, který připadl Arthuru Harrisovi povědomý. Zadržel dech a poznamenával si ještě rychleji. Musíte toho parchanta chytit! Zkontrolujte, jestli je Karolina zajištěná. Mohl utéct na ní. Obejděte ostrov pěšky, dva na každou stranu.

Žádné násilí. Potřebujeme ho živého.

Harris ucítil na rameni ruku a trhl sebou. Vedle něho stál první důstojník, poklepal na hodinky a pak si

přejel prstem ve výmluvném gestu přes hrdlo. Harris pochopil. Bylo třeba skončit, Truculent musí opět

dolů.

„Ještě pět minut?“ prosil Harris. „Právě vysílají.“

„Ne. Sorry. Anténa už sjíždí.“

To už poznal i Harris, protože hlasy ve sluchátkách zahltil šum. Sejmul si sluchátkovou soupravu.

„V tom případě mám ještě jednu výjimečnou žádost, pane.“

Korvetní kapitán Hayes zvedl obočí. „Poslouchám,“ řekl, i když se netvářil ani trochu ochotně.

„Až se vynoříme k setkání s helikoptérou, chtěl bych to, co jsme teď nahráli, odvysílat přímo do Londýna.“

„Panebože! To se kapitánovi nebude líbit,“ varoval ho Hayes. Při satelitní komunikaci nastávalo velké

riziko prozrazení. „Kolik toho máte?“

„Asi pět minut, pane.“

„Proč to nechcete poslat s ostatními nahrávkami? Vždyť to všechno bude během dvanácti hodin v

Cheltenhamu.“

„Protože to tak dlouho nepočká. Jsem přesvědčený, že jsem jeden z těch hlasů poznal. Na mém velitelství

je člověk, který to může potvrdit.“

Hayes svraštil čelo. Najednou ho to začalo zajímat.

„A o koho myslíte že jde?“

„Můžu se mýlit, ale podle mě je to hlas jednoho špičkového ruského vědce, experta na biologické zbraně, speciálně na viry. Je to člověk, o kterém se ví, že se dostal do finančních problémů a nabídl své vědomosti komukoliv, kdo mu je ochoten dobře zaplatit.“

14. KAPITOLA

VÍDEŇ Tramvaj zastavila přímo před vchodem číslo dvě do obrovského ústředního hřbitova. Před Samem vystoupilo pět šest dalších cestujících a všichni zamířili k bráně. Na druhé straně dlážděného prostranství stála řada stánků s květinami a ve chvíli, kdy tramvaj odjížděla, už jejich majitelky v zástěrách natahovalyk návštěvníkům náruče obtížené kyticemi. Na protější straně zase vystavovali kameníci náhrobní kameny zlevněné až o padesát procent. Samovi připadalo, že se ocitl v supermarketu, kde jediným zbožím je smrt.

Prošel bránou hřbitova a uviděl, že od vchodu se do dálky jako žebra vějíře táhnou uličky lemované stromy. Na konci jedné z nich stála velká kaple. Sam si uvědomil, že pokud tady někde Hoffmann je, potřeboval by znát souřadnice jeho polohy a mít u sebe GPS, aby ho našel. Náhle mu padl pohled na správní budovu. Zašel dovnitř a mladá žena mu ochotně našla na počítači Hoffmannovo jméno a poslala ho do oddílu D 175. „Je to přímo proti bráně číslo jedna,“ řekla. „Blízko izraelského oddělení.“ Izraelského? Zamrkal překvapením, ale nijak se nad užitím toho slova nepozastavil.

„Díky.“

Našel tabuli, která ho nasměrovala k oddílu D, a vydal se tam. Po obou stranách se táhly řady velkých mramorových hrobek, všechny v dokonalém pořádku a perfektně udržované. Úzkostlivá upravenost však náhle končila na hranici židovského sektoru. Náhrobní kameny zde byly pokřivené, jména na nich zašlá, hroby a cestičky zarostlé trávou. Sam četl některá z jmen, Adler, Goldstein, Kohn… Všechna data úmrtí byla před rokem 1938, před památným rokem, kdy Rakušané nadšeně vítali Hitlera. Židovské hroby vypadaly, jako by je od té doby nikdo nenavštěvoval. A kdo taky? Vždyť lidé, kteří by se o ně měli starat, zmizeli ze světa po celých rodinách za holocaustu. Dívka ve správní budově se o této části hřbitova zmínila jako o izraelském oddělení. Vytáhl turistickou mapu Vídně. Tam to bylo černé na bílém. Israelit Abteilung, izraelský oddíl. Jako by se tento národ vědomě rozhodl zapomenout, že židé, pochovaní zde, byli Rakušané. Obrátil se pryč. Zóna D byla kousek zpátky v obrovském křesťanském sektoru. Šel k ní po štěrkované cestičce vedoucí podél hranice opuštěného židovského ghetta. Zde byly hroby rozmístěné mezi mnohem mladšími stromy a také data úmrtí byla z novější doby, některá z letošního roku, některá z loňského, předloňského… Pár hrobů ještě ani žádný náhrobní kámen nemělo. Sam došel na roh jedné z uliček a zastavil se. Asi dvacet metrů od něho seděl na skládací plátěné židličce bělovlasý muž v černém obleku. Seděl, podpíral si bradu rukama a tupě hleděl na navršenou hromadu země. Sam zatajil dech. Připadlo mu krajně nemístné rušit starého agenta v tuto pro něho pohnutou chvíli, ale vzápětí si připomněl, že tento muž vtrhl s nesrovnatelně větší bezohledností a bez nejmenších skrupulí do života jeho vlastního otce.

Hoffmann zřejmě jeho přítomnost vycítil šestým smyslem a otočil se. Na jeho tváři byl patrný smutek a zmar, jako by pro něho život ztratil smysl. Samovi se zdálo, že na něho Gůnther Hoffmann civí snad půl minuty a během té doby se jeho výraz změnil pouze v tom, že se v něm objevil zmatek. Poznal ho, ale zřejmě ho nedokázal okamžitě zařadit. Konečně zvedl obočí a na okamžik se mu tváří mihl strach.

„Herr Maxwell…“ zvolal. „Was machen Sie denn hier?“ Maxwell. Další pseudonym pro jinou dobu.

„Herr Hoffmann.“ Sam došel k němu. „Vaše žena… Je mi velmi líto.“

„Ja.“ Němec zkřivil tvář, pak vstal a podal mu ruku. Byl to vysoký muž aristokratické vizáže, třebaže už mu věk zbrázdil tvář hlubokými vráskami, takže vypadala jako reliéfní mapa. Jeho oči byly šedé jako vody Baltu v zimě. „Byla to pro mě velká rána, Herr Maxwelle.“

„Samozřejmě. Chápu vás.“

Hoffmann svraštil čelo. „Ale vy jste sem nepřišel kvůli Ilse.“ Sehnul se a složil plátěnou stoličku.

Sam viděl, že Hoffmann horečně uvažuje. Možná se snažil přijít na to, jaký nový aspekt Papagenina případu se mohl ještě teď neočekávaně objevit.

„Ne. Ale vidím, že jsem si mohl vybrat lepší dobu.“

„Ach, Herr Maxwelle, dobu si nikdy nevybíráme,“ odpověděl Hoffmann filozoficky. „Doba si vybírá nás.“

Pohlédl na čerstvě navršený hrob. „A pro Ilse to přišlo příliš brzy.“ Tvář se mu stáhla a chvíli tak zůstala, jak přemáhal nával žalu. „Za pár dní to tady budou moct upravit. Pak tu nechám vysázet květiny,“ řekl jakoby v rozpacích nad syrovostí čerstvého hrobu. „Komm. Půjdeme odtud. Možná bych vám měl být vděčný. Kdybyste nepřišel, asi bych tu seděl až do večera.“

„Zemřela náhle?“ zeptal se Sam, když vedle sebe vykročili k bráně hřbitova.

Hoffmann vytáhl z kapsy pouzdro s cigaretami a zapálil si. Zvyk vykouřit padesátku denně zbarvil jeho

uhlazené vlasy na spáncích lehce dožluta.

„Srdce. Předtím už měla dva infarkty…“ Pokrčil rameny, jako by ostatní bylo zřejmé.

„To je mi líto.“

„Ja…,“ řekl téměř odmítavým tónem. „Všichni jednou musíme umřít, Herr Maxwelle.“ V cestě jim ležel větší kámen a on ho nohou odsunul na stranu.

„Chtěla být pohřbená zde? Ne v Německu?“

„Ano. Narodila se tady. Tady ve Vídni,“ vysvětlil. „A vyrostla tu.“

„Chápu.“

Hoffmann se zastavil a vložil skládací stoličku do velké igelitové tašky. Pak ukázal na pustinu na druhé straně cesty. „Židé.“

„Já vím,“ řekl Sam. „Je to smutné.“

„Rakušáci nikdy necítili potřebu ten svůj antisemitismus alespoň skrývat,“ poznamenal Hoffmann věcným tónem. „Nezměnili se po válce jako my, Němci. Nepoučili se. Spojenci si řekli, že je budou považovat za nevinné oběti nacistů a ne za kolaboranty. Proto na ně nikdo nevyvinul tlak, aby změnili své postoje.“

Mluvil téměř tak, jako by Rakušanům jejich svobodu ve vyjadřování předsudků záviděl. Šli dál a ticho se prodlužovalo. Nad nimi stoupalo po startu do výšky velké dopravní letadlo. Hoffmann pohlédl tím směrem a zamračil se.

„Nenávidím tyhle potvory,“ zamumlal mrzutě. „Už bych tím nikdy neletěl.“

Došli na křížení s hlavní cestou. Teď už Hoffmann nedokázal držet na uzdě svou zvědavost. Pohlédl na hodinky, bylo téměř pět odpoledne, a pak přímo Samovi do očí.

„Proč jste za mnou přišel, Herr Maxwelle?“

Sam ho ještě chvíli nechal v nejistotě a vychutnával neklid v jeho očích. „Kvůli Jo MacDonaldové,“ řekl konečně.

Hoffmann zamrkal, o krok ustoupil a pak, stejně rychle, jako se na jeho tváři objevila reakce, opět nasadil

klidný a nic neříkající výraz. Pevný vyrovnaný pohled hráče pokeru.

„Jo MacDonaldová?“ zamumlal, jako by to jméno slyšel poprvé v životě.

„Myslím, že vás znala jako Johanna,“ dodal Sam.

Hoffmann zůstal několik vteřin stát strnule jako socha, pak vzal Sama za loket, a aniž odpověděl, vykročil s ním dlouhou alejí topolů směrem k bráně číslo jedna. Přes cestu před nimi přeběhly dvě zrzavé veverky.

Asi po minutě se Hoffmann znovu zastavil a s novým napětím na něho pohlédl.

„Poslyšte, Herr… Maxwelle,“ řekl s ironickým zdůrazněním Samova krycího jména, „v tuto odpolední dobu je ve Vídni zvykem zajít do kavárny na kávu. Vy v Anglii máte rčení: when in Rome… Takže jestli se mnou chcete mluvit o tom, co se stalo před tolika lety, měli bychom jít někam, kde je to víc gemütlich než na hřbitově.“

„Jak si přejete.“

Znovu vykročili k bráně, teď už však rychleji.

„Pořád ještě máte tu svou loď?“ zeptal se cestou Hoffmann.

„Bohužel ne. Neměl jsem na ni čas,“ odpověděl Sam. O to mu jde, uvědomil si. Potřebuje získat čas na přemýšlení.

„Ale určitě vám chybí,“ pokračoval Hoffmann.

„To ano.“

„Mně taky. Vídeň je moc daleko od moře, sem jeho vůně nedolehne.“

Vyšli z brány a zamířili na tramvajovou zastávku.

„Ale Vídeň vám to zase vynahradí v jiných směrech,“ poznamenal Sam. Byla to nesmyslná konverzace, které by hrozně rád nechal. „Tady máte svou operu.“

Hoffmann se toho tématu chytil a rozmluvil se o repertoáru Staatsopery. Konečně k Samově úlevě přijela tramvaj. Cestou do centra města téměř nemluvili. V jednom okamžiku, když tramvaj zastavila na dopravních světlech, jim výhled zahradil jakýsi politický plakát, usmívající se tvář filmové hvězdy charismatického politika Jorga Haidera, k níž kdosi přimaloval malý černý knírek.

„Příští rok tu budou mít volby,“ poznamenal Hoffmann a kývl směrem k plakátu. „Myslím, že se tahle

země

dočká velké změny.“

„Myslíte doprava?“

,,Ja. Strana svobody hlásá spoustu věcí, které si průměrný Rakušan zatím jen myslí. Zvlášť o cizincích.

Říkají tomu uberfremdung. Příliš moc přistěhovalců. Chtějí ten příliv zastavit. Dokonce i já jako Němec tady nejsem příliš vítán.“

„Chcete říct, že všichni Rakušané nepodporovali Hitlera?“ obrátil se k němu Sam.

„Samozřejmě že ne. Ale Němci jsou pro Rakušany přece jen přijatelnější než ostatní cizinci, a jestli tedy i

já pociťuju z jejich strany jisté nepřátelství, jak to asi může být u jiných národností?“

Tramvaj pokračovala dál a dovezla je na Schwarzenbergplatz, kde si našli prázdný box v tiché kavárně, v níž to vonělo čerstvě upečeným sladkým pečivem a z oken se jim nabízel výhled na ruský pomník obětem

války. Objednali si mélange a malou sklenku šnapsu.

„Takže… vy jste přijel kvůli Jo MacDonaldové,“ povzdechl Hoffmann. „Ukázala mi váš dopis,“ řekl Sam.

„A vy si tedy myslíte, že Johann jsem byl já.“ „Ano.“

Chvíli mlčel a pouze se usmíval jako dítě, které přistihli při švindlování, ale ono si z toho nic nedělá. „Máte samozřejmě pravdu,“ řekl a zkoumavě na Sama pohlédl. „Víte, Herr Packere, je zvláštní, že za všechna ta léta, co jsme se setkávali, jsem si vás s ním nikdy nespojil. Jste mu přitom tak podobný.“

„Už mi to řekli i jiní lidé.“

„Je to pozoruhodná shoda okolností, pozoruhodná… Využil jsem vašeho otce, aby mi pomohl bránit komunismus, a teď, když komunismus padl, jsem já sám využíván jeho synem.“ Chmurně se usmál.

„Myslím, že vy tomu říkáte otáčení stolečku.“

„Tak nějak.“

Hoffmann přemítavě přikývl. „Povězte mi, prosím, něco o Jo.“

„Je smrtelně nemocná.“

Hoffmannova tvář se zkřivila. „Toho jsem se bál. Tušil jsem něco takového, když mi neodpověděla na

dopis. Viděl jste ji?“

„Ano. Lékaři jí už moc dní nedávají.“

Hoffmann opět s ponurým výrazem přikývl. Pak svraštil čelo. „Jak jste se o ní dověděl?“

„To je dlouhá historie. Začala tím, že jeden z vašich starých ruských kamarádů dezertoval do Ameriky se seznamem konfidentů.“

„Takže jste začal pátrat po tom, jaká byla minulost vašeho otce…“

„… a objevil jsem jeho fotografii s Jo.“

Hoffmann si olízl rty. „Ale proč jste přišel za mnou?“

„Abych se dověděl vaši stranu příběhu. Vždycky se snažím o profesionální přístup.“

Číšník, štíhlý mladý muž s jednou zlatou náušnicí a zjevným chováním gaye, jim přinesl kávu. Hoffmann si ho změřil pohledem plným averze a pak pohlédl na kávu, jako by byla otrávená.

„Tihle lidé ve mně vzbuzují ošklivost,“ zasyčel, když se číšník vzdálil. „Skoro si říkám, že musíme být vděčni za AIDS, nemyslíte?“

Sam byl překvapen vehemencí, s jakou starý muž svou poznámku vyslovil. Ale nijak na ni nereagoval.

„Chci vědět, jaké informace vám můj otec prozradil,“ řekl.

Hoffmann zakroutil hlavou. „Na to se budete muset zeptat někoho z GRU. Uvědomte si, že to bylo před sedmadvaceti lety. A já jsem byl pouze jejich poslíček.“

„Ale tvrdý poslíček, který se nenechal odbýt, jak mi řekla Jo.“

„I já jsem se vždycky snažil o profesionální přístup,“ kontroval Hoffmann.

„Jo MacDonaldová mi řekla, že v GRU nebyli spokojeni s tím, co jim můj otec předal.“

„Ano. Řekli, že to jsou staré informace,“ potvrdil Hoffmann.

„A tak vás poslali zpátky, abyste z něho dostal nové.“

„Ja. Jenže to už se na vašem otci začala projevovat nemoc, tak jsem Rusům řekl, že už ho nebudeme moct využívat. Jo… ona vám to nevysvětlila?“

„Vysvětlila, ale já chci slyšet vaši verzi.“

Sam cítil zklamání. Očekával od Hoffmana víc. Pozoroval, jak starý agent usrkl kávy a potom do sebe

naráz obrátil sklenku šnapsu.

„Víte, musím říct, že vás opravdu nechápu,“ řekl Sam po chvíli. Němec po jeho poznámce zvedl hlavu.

„Nijak jste se netrápil tím, že mu ničíte život, a pak jste mu poslal na pohřeb květiny.“

„Dobrý generál se stará o své vojáky, i když je musí posílat na smrt, aby mu vyhráli válku,“ odpověděl

Hoffmann.

„A Jo MacDonaldová? Proč jste jí poslal ten omluvný dopis?“

„Protože ve válce vždycky děláme věci, která v nás později vyvolávají špatné pocity.“

„Ale ona byla pouze přítelkyně mého otce…“

V Hoffmannových očích se objevil výsměch. Sam pochopil. Musel se přemoct, aby zůstal klidný. Takže ta kamera, která zachytila jeho otce in flagranti…, údiv Jo MacDonaldové, jak to bylo možné… Raději

nedomýšlet.

„Přiznávám, že to nebylo nic originálního,“ řekl Hoffmann omluvně. „Prostitutek jsme využívali běžně, abychom dostali námořníky.“

„Takže jste nejdřív najali ji,“ řekl zdrceně Sam. Hoffmann přikývl. „Za peníze, nebo jste ji taky vydírali?“

„Ne, žádné vydírání,“ protestoval Hoffmann. „Bála se nukleární války. Přesvědčil jsem ji, že pokud mně pomůže získat informace o tom, jak chtějí Britové útok zahájit, k žádné válce nedojde. A samozřejmě

jsem

jí nějaké peníze dal. Zaplatil jsem jí náklady.“

„Takže mého otce nikdy nemilovala?“

„Ale ano, zamilovala se do něj, dokonce mu chtěla všechno prozradit. Ale já jsem ji varoval, že by si tím z něho udělala nepřítele. Někdy je lepší žít se lží…,“

„… než nechat umřít blízkého s hroznou pravdou.“

Sam ji nevinil z toho, že otce oklamala, že ho vehnala do rukou tohoto člověka. Měla svou malou

důstojnost, malou, ale přece jen. Nebylo možné označit ji na konci jejího života za zrádce.

Rozhlédl se kolem sebe. Ostatní hosté byli většinou mladí lidé, ale oblečení tak, jako by se tady zastavili cestou z úřadu. Tlachali spolu a spřádali všechny ty drobné lži, které hýbou světem.

Hoffmann pohlédl na hodinky. Bylo půl sedmé.

„Máte rád operu?“ zeptal se. „Jak kterou…“

„Dnes dávají Traviatu. Mám dva lístky…, ale Ilse už se mnou nepůjde. Kdybyste chtěl…“ „Proč ne,“ zamumlal Sam. Potřeboval s ním strávit víc času. Potřeboval z něj vydolovat ještě jinou naléhavou věc, mnohem důležitější pro bezpečnost světa, než je příchylnost mužů k ženám, které je pak zrazují.

BRUSEL, 19 HODIN 10 MINUT

Nina Klasonová přijela na Univerzitní kliniku v St. Luc taxíkem. Jela přímo z letiště, stále ještě ohromená aotupělá zprávou o tom, co se stalo, bez jediné představy, co může čekat dál. O náhlém kolapsu svého muže se dověděla odpoledne. Sekretariát Evropské komise se ji snažil sehnat už dopoledne, ale ona jezdila s matkou po nákupech.

V recepci nemocnice ji poslali do desátého poschodí. Když vystoupila z výtahu, přicházela jí naproti sestra. Z jejího výrazu okamžitě poznala, že může čekat to nejhorší. Náhle toho na ni bylo všeho moc a rozplakala se.

„Pan doktor vám všechno vysvětlí,“ řekla sestra anglicky a zavedla ji do malé místnosti. „Prosím, počkejte tady, za chvíli přijde.“

Nina ji chytila za paži. „Je Anders mrtvý?“

„Ne, paní Klasonová. Ale jeho stav je velmi vážný. Pan doktor vám řekne víc.“

„Chci ho vidět.“

„Lituji, ale musíte počkat na pana doktora.“

Sestra odešla. Nastalo ticho, které snad rušil pouze tlukot Ninina srdce. Odlétala z Vídně v naprosté panice a nechala děti v péči své zdráhající se matky. Komisař pro rasové záležitosti jí řekl, že Anders má jakousi neznámou mozkovou infekci. Ted už snad budou vědět, co mu vlastně je.

Po dvou minutách se otevřely dveře. Nina to věděla přesně, protože od chvíle, kdy odešla sestra, zírala na hodinky. Zvedla hlavu a uviděla muže v bílém plášti s černou tváří.

„Madame Klasonová? Vous parlez francais?“

„Ne. Ale hovořím anglicky.“ „Jsem doktor Gouari,“ představil se. Podal jí ruku a pak si sedl proti ní. „Stav vašeho manžela je velmi vážný, paní Klasonová,“ řekl anglicky, ale s těžkým africkým přízvukem. To už věděla, že Andersův stav je vážný. Kolikrát jí to budou opakovat?

„V tuto chvíli stále nevíme, co jeho náhlé onemocnění způsobilo. V jeho krvi jsou virové protilátky, ale zatím jsme nedokázali identifikovat, o jaký virus jde.“

„Nechápu. Copak nemůžete udělat testy?“

„Kultivování tkáňové kultury nějakou dobu trvá. Naše laboratoř na tom pracuje.“

„Chci s ním mluvit.“

„To v tuto chvíli není možné. Mozkové funkce vašeho manžela jsou infekcí těžce poškozené.“

„Já… nechápu,“ koktala Nina. „A vyléčí se?“

Konžský lékař váhal. „Dokud nebudeme vědět, o jakou infekci jde…“

„Prosím vás, chci ho vidět,“ naléhala Nina. Vstala a odhrnula si tmavé vlasy, které jí padaly do tváře.

„Prosím, paní Klasonová, můžete ho vidět. Ale předtím vám musím ještě něco říct.“ Ukázal jí, aby se

znovu posadila.

Zdráhavě ho poslechla. To, že odsud chtěla odejít, nebylo způsobené pouze touhou vidět svého manžela. Přestože se hlásila k myšlence rasové rovnosti a provdala se za člověka, který si tuto ideu zvolil za své povolání, cítila se v této malé místnosti s černým mužem velmi nepříjemně. Byla vychovaná v tom, že černoši jsou barbaři, a měla v sobě zakořeněný fyzický strach z nich. A teď se nemohla vyrovnat s pomyšlením, že osud jejího manžela závisí na kompetenci jednoho z nich.

„Především vám musím sdělit, paní Klasonová, že se nebudete smět svého manžela dotknout.“

„Proč ne?“

„Protože je ošetřován v přísné izolaci ve sterilním boxu, v němž je udržován podtlak, aby se zamezilo případnému šíření infekce.“

„Ale já jsem jeho žena,“ namítala.

„Paní Klasonová, může jít o velmi nakažlivou formu infekce.“

Niny se náhle zmocnila panika. Možná už je nakažená i ona a děti. „Jak…, jakým způsobem k tomu mohl přijít?“

„To je otázka, na niž se snažíme najít odpověd. Proto bych vám rád položil pár otázek.“

„Prosím.“

„Byl váš manžel v nějakém kontaktu se zvířaty?“ „Ne. Alespoň o tom nevím.“

„Nemáte doma psa?“

„Ne, vůbec žádná domácí zvířata. Syn má alergii na kočičí chlupy.“ „A nekouslo v poslední době vašeho manžela nějaké zvíře?“

„Ne.“

„Ani nějaký hmyz?“

„Ne, nemyslím. Manžel je dost hubený a každé komáří kousnutí je na něm vidět. Poznala bych to. Proč?

Na jakou infekci máte podezření?“

Doktor sepjal ruce. „Symptomy jeho onemocnění neodpovídají žádné známé formě, myslím v souhrnu.

Některé z nich ale připomínají rabies. Vzteklinu. A viry vztekliny pronikají do těla porušením kůže,

obvykle kousnutím nebo škrábnutím.“

Nina cítila, že jí vstoupilo do tváří horko. „Panebože!“ zašeptala. „Škrábnutím…“ „Ano, třeba škrábnutím.“

Rty se jí chvíli pohybovaly naprázdno a teprve pak z nich vyšla slova. „V sobotu… se Anders škrábl.“

Doktor si vzrušeně poposedl. „A jak? Nějaké zvíře ho škráblo drápkem?“

„Ne, ne, žádné zvíře. Když se utíral ručníkem. Asi v něm byla střepinka skla.“

„Skla…?“ Doktor se zatvářil zklamaně.

„Byli jsme u vody. Anders si byl zaplavat a pak se utíral ručníkem.“

„A nepobíhalo tam kolem nějaké zvíře? Ten ručník ležel na zemi?“

„Ano, na zemi, ale žádné zvíře tam nebylo. Vždycky dávám velký pozor, kam si pokládáme věci na zem, aby tam nebylo psí hovínko. Mám strach, aby děti nechytily nějakou nemoc. Vím, že tam byla čistá tráva

a

žádné zvíře kolem nepobíhalo. Ale přišli k nám nějací dva lidé, žena a muž, a chvíli s námi mluvili. Upozornili nás, že máme děti daleko od břehu. Nedávala jsem na ty dva pozor, protože jsem se dívala po dětech a potom, jak k nim Anders plaval, ale teď…, teď si říkám, že mohli dát tu střepinu do ručníku oni.

Když Anders vylezl, utíral se a škrábl se na zádech.“

Doktor se zamračil. „Tomu nerozumím. Myslíte, že ta střepina skla ležela na zemi a zachytila se v ručníku, když ho váš manžel zvedl?“

„To jsme si taky nejdřív mysleli, ale pak jsme přišli na to, že ta střepina musela být zachycená na horní straně ručníku, ne na spodní. Nemohla jsem to pochopit, protože jsem ho vzala čistý, vyžehlený z prádelníku. A pak jsme si vzpomněli na ty dva a uvažovali jsme, jestli to tam nedali oni. Ze zlomyslnosti, víte?“

Černý doktor seděl a mlčky uvažoval o tom, co právě řekla. „Ano, chápu,“ řekl po chvíli. „A ti dva, jak jsteříkala…, asi nevíte, co byli zač, že?“

„Ne. Nikdy předtím jsme je neviděli. A potom najednou rychle odešli a odjeli. Jako kdyby něco ukradli.“

Doktor Gouari pomalu vstal.

„Počkejte, prosím, tady, paní Klasonová. Musím někam zavolat.“

LONDÝN

„Peter“ napsal, že příští útok bude v sobotu, ale pro to, co měl Rob Petrie na mysli, to byl špatný den. Tentokrát si nevybral za cíl černé nebo Pákistánce, ale příslušníky ZOG, Zionist Occupation Government, jejíž chapadla se roztahují po celé severní polokouli a ovládají životy lidí bílé rasy způsoby, které průměrný člověk z ulice může stěží postřehnout. Jistě, Ďáblova síť musí koordinovat své akce po celé Evropě, ale sabat není vhodný den pro zabíjení židů. Nejdřív ho napadlo, že vyhodí do vzduchu synagogu plnou těch bastardů, ale pak usoudil, že to by nebylo dobré a upustil od toho. Útok na náboženský objekt by mnohé Brity popudil, dokonce i ty z pravého křídla, jejichž politické hlasy potřebuje síť mobilizovat. Takže musí židy zasáhnout někde jinde, nejlépe tam, kde pracují, kde uplatňují svou moc a shromaždují své bohatství. A k tomu se nejlépe hodí pátek. Nejdřív uvažoval, že ukryje bombu v ředitelském poschodí budovy firmy Golding Brothers v Bishopsgate a pomstí se sionistům, kteří ho před rokem a půl vyrazili ze zaměstnání. Ale to by bylo příliš nápadné. A příliš osobní. A také by se tam těžko dostal, aniž by ho někdo uviděl a poznal. Dnes odpoledne měl na sobě poprvé po dlouhé době oblek, který si vzal jako kamufláž, aby nebyl v ulicích londýnského finančního centra nápadný. Vystoupil z podzemky a zamířil po Threadneedle Street do míst, kde dobře prosperovaly vinárny. Nebyl tu od doby, co ho vyhodili ze zaměstnání, a necítil se tu dobře. Všichni mu připadali tak zatraceně nafoukaní, arogantní, svět finančníků a byznysmanů, jehož byl součástí, svět panáků, kteří si vykračují, jako by nad ně nebylo, a posedávají po barech s náprsními taškami plnými dvacetilibrovek.

Potřeboval nějaké místo, kde se vyskytují převážně židé. Procházel přes dlážděná náměstí a potom úzkými uličkami směrem k Bishopsgate, kde se přinutil pohlédnout na budovu z hnědých cihel a skla, v níž celých osm let pracoval. Také on míval pocit, že nad něj není, pohyboval se ve výšinách, jenže pak z nich tvrdě spadl dolů. V posledním roce z oněch tučných let už žil se Sandrou a pamatoval si, že byla uchvácená jeho životním stylem, stejně jako jím samým. Jak by ne, dovolená v Phuketu, večeře v hotelech Marco’s a spousta sexu pod zrcadlovým stropem mansardy v patnáctém poschodí, v bytě s výhledem na řeku a koupelnou s pozlacenými kohoutky. A pak to bylo všechno pryč a Sandra byla nucená brát noční služby, protože jsou lépe placené. Najednou mu bylo naprosto jasné, že udělal chybu. Byl na nesprávném místě. Bomba v City je šílenost. Jistě, vyskytují se tu židé i Asiaté, ale zároveň většina takových jako on. Jeho útok musí být přesněji zacílený, aby ty zabedněné hlavy od novin pochopily jeho smysl. Obrátil se od budovy Golding Brothers a rychlým krokem zamířil zpátky ke stanici podzemky. Dostal nový nápad. Ted už věděl přesně, kam má jít.

STEPNEY

Sandra Willettsová vystoupila z výtahu ve dvanáctém poschodí výškového domu Windsor Court s dvěma igelitovými taškami z obchodního domu Tesco. Poslední dobou ji čím dál víc zlobilo, že je Rob takový budižkničemu a nedokáže obstarat ani nákup, aby měli co jíst. Stejně se většinu dne jen tak bezcílně potlouká a nic pořádného nedělá. Postavila tašky na zem, vytáhla klíče a v duchu si připravovala, co mu řekne.

„Robe?“

Žádná odpověď. Vstoupila do malé kuchyňky a konečně odložila nákup. Samozřejmě, zase nechal na stole prázdnou plechovku od piva a v dřezu mastný talíř. Ještě teď to tu páchlo po přepáleném tuku.

Poslední dobou si stále častěji kladla otázku, proč s ním vlastně ještě žije. Vždycky pak usoudila, že z lítosti k němu. Když se poznali, byla jím doslova nadšená a stále ještě na to nezapomněla. Pořád si říkala,

že kdyby se mu podařilo najít slušnou práci, znovu by byl takový jako dřív. Vztah dvou lidí je jako burza cenných papírů, žádný rozumný investor se nezbavuje nejlepších akcií, když jdou ceny dolů, protože ví, že jednou se trend obrátí a opět půjdou nahoru.

Poslední dobou však začínala pochybovat, jestli se ty Robovy akcie vůbec kdy zmůžou na cestu vzhůru.

Tím, že byl propuštěn, se z něho stal ztracený případ plný hořkosti a vše naznačovalo, že tato změna je

už trvalá.

Sandra byla sto šedesát osm centimetrů vysoká a před pár lety byla perfektně opálená a mohla si dovolit udržovat si takový vzhled celou zimu. Dobře věděla, že opálená pleť jí jde skvěle k jejím blond vlasům. V době, kdy bydleli v Docklands, také chodila třikrát týdně večer cvičit. Rob říkal, že její prsa jsou jako dělaná na třetí stránku a pohled na její zadek by musel vzrušit i mrtvého. Jenže za poslední rok a půl nabrala na váze, což se samozřejmě projevilo na těch nesprávných místech, a její pleť měla nyní barvu těsta. Dříve Rob považoval za samozřejmé, že ho miluje, teď se však na to čím dál častěji ptal a ona ho o tom musela bez nadšení přesvědčovat. A kde vlastně hrome je? Snídali společně, vzhledem k jejím službám to byla téměř sváteční událost, a pokud si vzpomínala, neříkal, že má někam namířeno. Apaticky uložila přinesené potraviny a zašla se do ložnice převléknout. Byla celý den na nohou a prošla všechny oděvní obchody na Oxford Street. Bohužel se jen dívala. Jediné místo, kde si teď mohla dovolit nakupovat oblečení, byly charitativní obchody. Na jednu stranu bylo příjemné mít po řadě nočních služeb konečně volno, na druhou se však volných dnů hrozila a pravidelně si nacházela důvod, aby mohla z bytu vypadnout pryč, protože jí Rob šel na nervy, když zůstala doma. Od jisté doby si začal pouštět heavy metal, což ona nesnášela. A večer oba pili. Ne pro potěšení, ale aby se před odchodem do postele dostali do stavu, v němž je ani nenapadlo přemýšlet, proč se už spolu nemilují. Vstoupila do obývacího pokoje a už chtěla pustit televizi, když si všimla, že Rob nechal zapnutý počítač. Obrazovka se sice automaticky vypnula, ale na věži svítila indikace, že hlavní vypínač je zapnutý. To se stalo poprvé, vždycky počítač vypínal, když někam šel. PC, to byl jeho soukromý svět. Ona ho nepoužívala, ani nemohla, protože jeho spuštění bylo vázané na heslo. S počítačem však uměla pracovat, protože jedna sestra, s níž často sloužila, měla notebook a občas si ho brala na noční službu, aby si ukrátila čas. Sandra přistoupila ke stolku a chvíli poslouchala jemné šumění ventilátoru. Poslouchala však také, jestli v zámku nezachrastí klíč.

Váhavě se dotkla myši. Obrazovka zapraskala a rozsvítila se. Víceméně čekala, že tam uvidí některou z těch nechutných fotek, které určitě lovil na internetu, věděla, že je celé hodiny připojený na internet,

když byla pryč, protože kdykoliv mu chtěla zavolat, byla linka obsazená. Na obrazovce však svítil jeho e-mailový program. Byl to stejný software, jaký měla na notebooku i její kamarádka z nočních služeb.

Když byl někdy v noci klid, připojily se na pobočnou linku nemocniční sítě a kamarádka jí ukazovala, co se

tam dá všechno najít.

Jako hlavní okno teď byl na obrazovce Inbox se seznamem zpráv, které Rob dostal od lidí s křestním jménem Peter. Příjmení byla různá, pouze křestní jméno vždy stejné, Peter. Zvláštní. Náhle zaváhala. Číst cizí dopisy, to je odporné. Ať je Rob, jaký je, má právo na soukromí. Chvíli uvažovala, že počítač vypne, jak to určitě chtěl udělat on, když odcházel, ale pak si uvědomila, že o něm v poslední době téměř nic neví. Byl hrozný tajnůstkář a tu svou knihovničku nad počítačem si zamykal, jako by se bál, aby mu tam na něco nepřišla. Potlačila strach a přejela kursorem na seznam mailů. Ten poslední byl přijat před dvěma dny. Sandra se ohlédla přes rameno. Otevřenými dveřmi obývacího pokoje viděla do předsíně přímo na prosklené dveře vchodu do bytu. Nikdo tam nebyl. Nikdo se nechystal odemknout a vstoupit.

Nic se přece nestane. Rob se to nikdy nedozví.

Dvakrát klikla a zpráva se rozvinula v dolní polovině obrazovky.

GRATULUJU!

Začala číst.

Když dočetla do konce, četla mail znovu. To už jí obě ruce vyletěly hrůzou k ústům. Ne, to musí být

hloupý

vtip. Nějaká hra.

Pak mail četla potřetí a cítila, že se jí dělá špatně. Špatně z toho, co to může znamenat, i z pocitu viny.

Rychle mail zavřela a vypnula počítač. Dýchala těžce, jako by jí na hrudi leželo těžké břemeno.

Náhle se před hlavními dveřmi mihl stín. V zámku zarachotil klíč. Rob…

Sandra rychle vklouzla do koupelny. Zavřela za sebou dveře a pustila vodu.

VÍDEŇ

Ve čtvrtém jednání Traviaty, kdy Violetta na scéně umírá, měl Sam dojem, že Gunthera Hoffmanna přemohl žal. Pootočil hlavu a v matném světle uviděl, že starý agent si drží na tváři kapesník a ramena se

mu zachvívají. O pár minut později, když dozněl závěrečný potlesk a obecenstvo se začalo zvedat, Hoffmann stále seděl na svém sedadle a zůstával tak, dokud mu jakási dáma v dlouhých šatech trochu podrážděně nenaznačila, že by se ráda dostala ven. Teprve dole v hlavním foyeru divadla byl Hoffmann schopen promluvit.

„To byla Ilsina oblíbená opera,“ řekl staženým hlasem. Vyšli s proudem návštěvníků na Ring. Jakmile se ocitli venku, zakroutil Hoffmann hlavou.

„Um Gottes Willen! Potřebuju se něčeho napít.“

„Mám lepší nápad,“ řekl Sam. „Zvu vás na večeři.“ Začínalo mu být starce líto, ale říkal si, že musí využítpříležitosti a dostat z něho, co se dá. Noční vzduch byl vlhký a teplý. Vtlačili se do tramvaje a jeli několik zastávek, aby se zbavili davu návštěvníků opery. Pak si našli restauraci, kde, jak řekl Hoffmann, dělají dobré řízky. Za tiché, ale neustávající směsi Straussových valčíků si objednali jídlo a velkou karafu ryzlinku Wachauer, o němž Hoffmann prohlásil, že je lepší než obyčejné zelené veltlínské. Za chvíli měli víno na stole. Když však Hoffmann usrkl první doušek, našpulil kysele rty.

„Myslel jsem, že bude lepší,“ poznamenal zklamaně.

„Řekl bych, že je přímo mizerné,“ souhlasil Sam.

„Víte, v Německu máme pro takové víno pojmenování,“ řekl Hoffmann a v jeho šedých očích se opět zaleskly jiskřičky.

„Myslíte něco jako krysí chcanky?“

„Ja. Je to podobné. Říkáme mu Hemdzieher. Víte proč?“

Sam svraštil čelo. „Vytahovač košile?“

„Ja. Protože je to tak kyselé víno, že vám samo vytahuje vzadu košili…“ Hoffmann se svému obhroublému vtípku zasmál. „Raději jsme si měli dát veltlínské. Však to můžeme změnit.“

Sam zavrtěl hlavou. „Pokud jde o krysí chcanky, už jsem pil horší. Druhý doušek se mi už zdál lepší.“

Nejraději by hned začal o Kovalenkovi, ale usoudil, že moudřejší bude dostat se k tomuto tématu postupně. „Zůstanete ve Vídni, když vás opustila žena?“ zeptal se.

Hoffmann o tom chvíli uvažoval. „Myslím, že na tuhle otázku je ještě moc brzy.“ Vzal pivní tácek a začal jeho okrajem poklepávat o stůl. „Ale… když bych cítil, že se nachyluje i můj čas, rád bych se vrátil domů.“

„Kam domů?“

„Do Greifswaldu. Pořád tam mám dům po rodičích. Ted v něm bydlí nájemník, ale za pár let se tam asi vrátím. Ale to záleží na jistých věcech.“

„Na jakých?“

„Jaká bude v té době v Německu situace. Jaký vývoj tam nabude vrchu.“ Oči mu na chvíli zaplály, pak se odvrátil, jako by chtěl skrýt nějaké vnitřní hnutí mysli. „Ale hlavně, až budu umírat, chci cítit vůni moře,“

dodal rychle. „Jako Caspar David.“

„Ano, ten obraz ve vašem bytě…“

„Vy si na něj pamatujete? Caspar David Friedrich se narodil v Greifswaldu. Chtěl tam strávit své poslední dny, ale nebylo mu to dopřáno. Musel zemřít v Drážďanech, protože neměl peníze na cestu.“

„Takže zatím z Vídně nebudete pospíchat?“ zeptal se Sam. Pomalu se snažil vést hovor tam, kam ho chtěl dostat. „Musíte tady mít spoustu přátel.“

„Ano, pár přátel tu mám,“ odpověděl Hoffmann opatrně.

„Staré kontakty…“

Hoffmann zpozorněl. Vycítil, že se rozhovor přesouvá na jinou půdu. „Ne, s těmito lidmi jsem přerušil styk,“ odpověděl pevně.

„I s Vladimírem Kovalenkem?“

Hoffmann zamrkal, ale rychle se ovládl. „Kovalenkem…?“

„Pobýval ve Vídni téměř stejně dlouho jako vy.“

„Proč se na něho ptáte?“

„Protože se ho spousta lidí snaží najít včetně vládců Kremlu. Před nějakou dobou zmizel, ale slyšel jsem,

že je zase zpátky tady.“

Na Hoffmannově tváři zbrázděné vráskami se nepohnul ani sval. „Takže jste měl ještě jiný důvod k cestě sem.“

Sam pokrčil rameny, jako by na tom nezáleželo. „Viděl jste ho někdy v poslední době?“

„Kovalenka…? Jednou jsem se s ním setkal.“ Jeho výraz byl prázdný, jako maska. „Je to playboy. Proč s

ním chcete mluvit?“

Sama zachránil od odpovědi číšník, který jím přinesl objednané jídlo. Řízky byly přes celý talíř a k tomu další talířky s opečenými brambůrkami a salátem.

„Guten Appetit!“ popřál jim číšník a zkontroloval, zda mají vše, co potřebují.

„Ve Vídni není lehké hladovět,“ prohlásil Hoffmann při pohledu na tu spoustu jídla. Pak znovu zvedl hlavu.

„Proč hledáte Kovalenka?“

„Protože se před rokem v čemsi angažoval. Máme podezření, že šlo o dodávku nebezpečných materiálů teroristům.“

Hoffmann přestal žvýkat, pohlédl na Sama, potom odložil příbor a napil se. „Jakých materiálů?“

„Něco, co vydával za červenou rtuť.“

Jeho oči se ani nehnuly. „Žádná červená rtuť neexistuje.“

„Jistě že ne,“ souhlasil Sam. „Ale nám nejde o etiketu. Bojíme se toho, co opravdu bylo uvnitř.“

„A co si myslíte, že to bylo?“ zeptal se Hoffmann, aniž mrkl okem. „Možná jaderný materiál.“

„Hm, ano,“ přikývl Hoffmann. „A víte, kdo byl zákazník?“ zeptal se jakoby mimochodem.

Sam pokrčil rameny. „Máme představu, že mluví arabsky.“

Všiml si, že se na Hoffmannově tváři na zlomek vteřiny objevil výraz úlevy, i když nechápal proč.

„Tak víte, kde je Kovalenko?“ naléhal na něho znovu.

„Člověk jako on má spoustu důvodů, proč nechce, aby o něm kdekdo věděl,“ řekl Hoffmann. Zakolébal sklenkou, jako by chtěl přičichnout k buketu vína, ale pak si to rozmyslel.

„Pracoval jste s ním někdy?“ nedal mu pokoj Sam. „Představil jste ho někomu? Svým informátorům?“

„Já?“ zatvářil se uraženě. „Jsem starý člověk na penzi.“

A já jsem královna ze Sáby, pomyslel si podrážděně Sam.

Hoffmann si oddělil další sousto ze svého řízku a hloubavě je žvýkal. „Víte, proč nemůžeme nikdy žít s

Araby v míru?“ zeptal se náhle.

„Několik důvodů si dovedu představit.“

„Protože jejich hudba je nám nesrozumitelná.“

„Tohle jsem tedy na mysli neměl.“

„Kdyby měli rádi Brahmse a Pucciniho, mohli bychom s nimi žít jako jedna rodina. V Evropě je každá země jiná, ale protože máme rádi stejnou hudbu, můžeme žít jako přátelé. Islám však produkuje hudbu, která nám rve uši. Proto se jich naši lidé bojí. A když se lidé cizinců bojí, vyvolává to v těch cizincích hněv.

To je jako za nacistů.“ Odmlčel se, jako by zvažoval, kam až může tohle téma rozvést.

„A jako v dnešním Rakousku?“ nadhodil Sam. „To jste chtěl říct?“

„Tohle je malá země,“ prohlásil Hoffmann filozoficky. „Pro takový národ je vždycky důležité udržovat svoji rasu čistou. A teď při tom, co se děje na Balkáně… Uvědomte si, že s nimi mají společné hranice, bojí se, že je zaplaví uprchlíci. Stejný strach teď panuje v Německu, nakonec i ve vaší zemi. Proto tolik lidí žádá, aby se běženci posílali zpátky.“

„Evropa se přesunuje doprava…“

„To je nevyhnutelné. Ve Francii, Německu a Anglii jsou teď socialistické vlády, takže příští pohyb bude zákonitě doprava. Lidé dokáží cítit s oběťmi Srbů, ale…“

„… ale na svém dvorečku je nechtějí.“

„Přesně tak.“ Znovu se pustil do jídla. „A já s nimi souhlasím,“ řekl s plnou pusou. „Vy ne?“

Sam pokrčil rameny. Nechtěl se zaplést do diskuse o utečencích.

„Ale vy jste se ptal na Kovalenka,“ vrátil se Hoffmann k původnímu tématu. „Bohužel vám ho nepomůžu najít,“ řekl tónem, z něhož bylo zřejmé, že téma Kovalenko uzavírá.

Když dojedli, hovořili ještě chvíli o bezradnosti evropských politiků vypořádat se s kolapsem komunismu.

Nakonec Sam zaplatil účet a Hoffmann požádal číšníka, aby mu zavolal taxík.

„Nechcete taky?“ zeptal se Sama. „Stačí říct a za chvíli je tady.“

„Díky, půjdu raději pěšky. Do hotelu to mám kousek.“

Vyšli ven a spolu čekali na Hoffmannův taxík. Večerní vzduch byl stále vlhký a teplý. Když taxík přijel,

podal mu Hoffmann ruku.

„Bylo mi potěšením se s vámi zase setkat. Pozdravujte ode mne Jo,“ řekl. Pak nastoupil a odjel. Byla téměř půlnoc a za chvíli začaly odbíjet hodiny na některé z mnoha vídeňských věží. Kolem stále projížděly tramvaje, ale většinou byly prázdné a Sam usoudil, že jedou do depa. Vrátil se pěšky na Ring a potom se dal směrem na východ k třetímu obvodu, kde byl penzión Kleist. Potřeboval se však dostat na druhou stranu ulice, zastavil se proto před luxusním hotelem Marriott, kde byl přechod pro chodce řízený světly. Náhle kolem něho projela limuzína, a jak zahýbala na dlážděné prostranství před hotelem, málem se mu otřela o nohy. „Ksakru dávej pozor!“ houkl Sam anglicky a rychle o pár kroků ustoupil. Byl to stříbrný mercedes. Sam se za ním vztekle díval, když zastavil před krytým vchodem hotelu. Zadní dveře se otevřely ještě dřív, než se k nim stačil řidič dostat. Vystoupila z nich žena v modrých šatech následovaná mužem v tmavém obleku. Žena se otočila, jako by se chtěla s mužem rozloučit, a na chvíli se obrátila tváří do ulice.

Byla to Julie Jackmanová.

15. KAPITOLA

V první chvíli si Sam pomyslel, že se mu to musí jen zdát. Vždyť toho mizerného vína zase tak moc nevypil. Zavrtěl hlavou jako idiot, ale klam nemizel. Měla modré saténové šaty, vlasy sepnuté vzadu blýskavou sponou a na krku náhrdelník, zřejmě diamantový. Vystoupila jako princezna. Mezitím začal cvakat semafor, nejdřív pomalu, potom rychle a zelená blikla na červenou. Ted už Sam na světla nedbal. Stál strnulý jako socha a pozoroval ty dva před vchodem do hotelu. Chvíli spolu živě hovořili a pak, když odjelo auto, které je přivezlo, spolu vešli dovnitř. Muž přitom jemně tlačil Julii do zad, jako by přemáhal její váhání. V Samově mozku se ozvala jakási naprosto iracionální sféra a našeptávala mu, že muž, který právě vešel s Julií do hotelu, je Kovalenko. Nesouhlasila však výška a také to, že tenhle člověk měl vlasy. Horečně uvažoval. Měl hroznou chuť vrhnout se za nimi, dostihnout je a stisknout Julii její štíhlý krk. To, že tu je, musí mít nějaký důvod. Žádná shoda okolností, zřejmě ho nějaký čmuchal od novin viděl dnes ráno v Heathrow. Je tu proto, že je tu on, a ten chlap s ní musí být nějaký další zatracený novinář. Za ním zacinkala tramvaj, ani si neuvědomil, že vstoupil do jízdní dráhy. Rychle se vrátil na chodník a pak se opatrně přiblížil ke vchodu do hotelu. Přes skleněné dveře viděl, že oba stojí u výtahů. Julie byla celá rozzářená, ale držela se asi metr od svého společníka. Nyní mu Sam poprvé uviděl do obličeje. Mohl být tak o dvacet let starší než ona, měl tmavé rovné vlasy, byl dobře stavěný a držel se zpříma. Přijel výtah a pohltil je. Byli pryč. Na pravé straně vestibulu byla řada telefonních budek. Sam vstoupil dovnitř. „Můžete mi, prosím, říct číslo do pokoje slečny Jackmanové?“ požádal na recepci. „Tři dva osm. Mám vás spojit?“ „Ne, díky. Je už pozdě. Zavolám jí zítra ráno.“ „Pokud budete volat z telefonu ve vestibulu, volte nejdřív jedničku a pak číslo pokoje.“

„Díky.“

Rychle vyšel na ulici, přešel na druhou stranu a odtud se zahleděl na třetí poschodí hotelu. V pěti nebo šesti pokojích se svítilo. Po chvíli se rozsvítilo v dalším okně, pak zhaslo a opět se rozsvítilo. Sam uvažoval o dalším možném důvodu, proč tu Julie je. Waddell mu řekl, že byla tady ve Vídni před rokem, když se domlouval „kontrakt“ kolem údajné červené rtuti. Mohla sem tedy přijet, aby někoho varovala, že se kolem té věci rozjelo vyšetřování. A možná ten někdo je muž, s nímž ji před chvílí viděl. Raději toho nechal. Takové spekulace nemají cenu. Potřeboval jistotu. Stál a snažil se vymyslet, co dál. Z osobního pohledu s ní měl nevyřízené účty, kromě toho by jí rád položil několik otázek. Kdesi nalevo se rozhoukala siréna. Podíval se tím směrem a uviděl, že se po Ringstrasse blíží auto s blikajícím modrým majákem. Kolem projela ambulance a on se automaticky díval za ní. Když modrý maják zmizel, obrátil pohled opět k hotelu.

Skleněné dveře se otevřely a vyšel z nich jakýsi muž. Zastavil se a zapálil si cigaretu. Sam se o několik kroků posunul, aby na něho lépe viděl, protože mu ve výhledu stínila parkující auta. Muž vyšel nejistě

jako někdo, kdo není zvyklý ocitnout se v tuto dobu na chodníku. Tentýž tmavý oblek, tatáž vzpřímená postava. Samovi se zrychlil tep. Byl si téměř jistý, že je to Juliin společník.

Muž se rozhlédl na obě strany. Nervózně kouřil, šel pomalu podél okraje chodníku a zřejmě vyhlížel taxík.

Sam rychle zamířil k následujícímu světelnému přechodu, přešel na druhou stranu a znovu se obrátil zpátky k hotelu. Když muž pohlédl směrem k němu, obrátil se k přístřešku na tramvajové zastávce a schoval se tam, aby ho mohl dál pozorovat. Ano, byl to Juliin společník, teď už na něho Sam dobře viděl.

Šel a ve tváři měl zpola vzdorný a zpola uražený výraz člověka, který se s někým nepohodl. A nekouřil cigaretu, ale krátký doutník. Měl dlouhý úzký ostrý nos a byl oblečen s velkou pečlivostí jako nějaký bankéř nebo politik. Konečně se mu podařilo zastavit taxík.

Jakmile odjel, vystoupil Sam z budky a zamířil k hotelu. Ted už si nebyl tak jistý, že šlo o novináře,

naopak se mu zdála pravděpodobnější teorie, že Julie tu je kvůli něčemu, co souvisí s byznysem jejího

otce.

Všechny sázky byly otevřené. Když se blížil ke skleněným dveřím hotelu Marriott, ovládla ho jediná myšlenka.

Ted je dcera Harryho Jackmana ve svém pokoji sama.

Julie seděla u toaletního stolku v pokoji číslo 328 a hleděla na sebe do zrcadla. Před ní stála velká sklenka brandy, toho nejsilnějšího, co v minibaru našla. Byla unavená, dnešní večer ji úplně zničil. Nakonec to s Maxem přece jen skončila, bylo to však těžké, hrozná dřina. Pořád měl snahu její rozhodnutí zlehčovat a myslel si, že ji v pokoji obvyklým způsobem udolá. Aby neriskovala scénu ve vestibulu, dovolila mu, aby ji doprovodil až nahoru. V pokoji pak hned zhasl světlo v naivní snaze navodit v ní náladu na postel. Když mu však řekla ne a on poznal, že to myslí vážně, zkřivil tvář hněvem a zklamáním.

Pak ji

jednou jedinkrát políbil na čelo, otočil se a vyšel ven. Tak to by bylo, pomyslela si. Ulevilo se jí, že už tomá za sebou, nebyla to však úleva osvobozující, protože ji vzápětí vystřídala tíživá prázdnota. To, čím ji chtěla zaplnit, byl neuskutečnitelný sen. Po Maxově odchodu si svlékla modré šaty, které jí koupil v Paříži. Byly od něho, a tedy součástí jejich vztahu, a Julie cítila, že se musí i od nich osvobodit. Nejdřív uvažovala, že je nechá tady, až bude odjíždětna letiště, ale nebyla si jistá, zda to dokáže. Přece jen to byly krásné šaty, stylově ušité, z kvalitního materiálu, jaké si za svůj plat nikdy nebude moct koupit. Přehodila přes sebe bílý froté župan, posadila se a zvedla sklenku.

Polkla doušek brandy a kromě tepla v hrdle měla pocit, že jí téměř okamžitě stoupá alkohol do hlavy.

Zrcadlo nemilosrdně odhalovalo napětí, které jí stahovalo kůži kolem očí a úst. Pokusila se usmát. Rty se pohnuly, ale oči zůstaly vážné a smutné.

Náhle uslyšela ostré zaklepání na dveře.

„Panebože…!“ Strnula. Max se vrátil. Zmateně přemýšlela, co dělat.

Další zaklepání, ještě hlasitější.

„Kdo je to?“

„Máte tu fax, madam.“

S úlevou, že to není Maxův hlas, vstala. Fax? Proboha od koho? Nikdo přece neví, že je tady, nikdo kromě Maxe.

„Můžete ho šoupnout pod dveře?“

„Musíte to podepsat, prosím.“

Nervózně odšoupla zástrčku. Vzápětí kdosi rozrazil dveře s takovou silou, že ji málem povalil na zem. „Simone!“ vydechla v naprostém úžasu. Ruce jí vyletěly k hrdlu. Sledoval ji z Londýna až sem, aby se jí pomstil.

Sam rychle zavřel, pak ji chytil zezadu paží pod krkem a druhou rukou jí přikryl ústa.

„Ani nehlesnete!“

Postrčil ji do pokoje. Nikdo jiný v něm nebyl. „Teď si spolu trochu promluvíme, holčičko.“

Jeho hlas zněl ostře. Julie se vzpamatovala z šoku a sevřel ji strach. Když vpadl dovnitř, svítily mu oči hněvem, jako by ji chtěl na místě zabít. Hněv z něho přímo vyzařoval. Byla neskutečně naivní, když si myslela, že by jí mohl odpustit. Jeho paže jí svírala krk tak, že téměř nemohla dýchat.

Sam ji postrčil dál do místnosti a ještě víc ji stiskl. Zatraceně! Dotyk jejího těla, které cítil pod županem,

ho stimuloval úplně jinak, než si teď přál, stejně jako její pach, směs potu a parfému.

„Děvko jedna zatracená!“ zasyčel vzteklý z toho, jak na něho působí. Téměř jí dýchal na krk a uvědomoval

si to. Její vlasy ho šimraly do tváře a zadek se mu tiskl ke slabinám. Na okamžik ho napadlo, že z ní strhne župan a udělá to, co s ní měl chuť dělat od okamžiku, kdy ji poprvé uviděl. Pak zaslechl, že chrčí a

dusí se, a vzpamatoval se.

„Žádné scény,“ varoval ji, když jí uvolnil ústa a posunul dolů na ramena paži, kterou jí svíral krk.

„Ne,“ zasípala.

„A teď si promluvíme.“ Vtlačil ji do křesla vedle toaletního stolku. „Nebo spíš vy budete mluvit.“

„Ano.“

„A pravdu.“

„Všechno, co chcete slyšet.“ Teprve teď si uvědomila, že má oholenou bradu, a napadlo ji, že to jeho vizáži prospělo. Přestože se k ní choval tak hrubě a měřil si ji chladným pohledem, přitahoval ji silněji než kdy jindy.

„První otázka. Co děláte ve Vídni?“

„Simone…, je mi moc líto, co se stalo v neděli,“ zamumlala. Zoufale si přála, aby ji pochopil. „Udělala jsem

hroznou chybu. Prosím vás, věřte mi, že toho moc lituju.“

„Odpovězte mi na mou otázku. Co děláte ve Vídni?“

„Přiletěla jsem za někým na návštěvu,“‚ řekla.

„Za kým.“

„Za jedním mužem. Jmenuje se Max Schenk.“

„Kdy jste se s ním viděla?“

„Dnes večer.“

„Jaký k němu máte vztah?“

„Teď už žádný. Byl to můj přítel…, svým způsobem.“

„Postarší přítel, který si vás vydržoval, že?“

Jeho poznámka ji vyděsila. Zřejmě ji sledoval, a kdovíjak dlouho. Sledoval ji a počkal si, až Max odejde.

„Nebudu vám to vymlouvat.“

Sam se otočil a poprvé se rozhlédl po místnosti. Byl to standardně uspořádaný hotelový pokoj. Na stěně nad postelí, potažené tmavým přehozem, visela čínská grafika, u toaletního stolku plného turistických letáčků stálo křeslo a vedle postele prádelník s telefonem a malým telefonním adresářem. Sam ho vzal a otevřel u písmene S. Bylo tam jméno Schenk a číslo.

„To je soukromé,“ protestovala Julie, ale pak se kousla do jazyku.

Sam ji ignoroval a dál v jejím adresáři listoval. Většinou v něm byla ženská jména. Britská telefonní čísla. Podíval se pod K, ale žádný Kovalenko tam nebyl. Jediné zahraniční číslo bylo u jména Maxe Schenka. Ani otcovo tam neměla. Zatracená ženská! Jestliže byla nějak zapletená do nezákonných kšeftů svého otce, maskovala stopy o tom jako zkušená agentka. Zavřel adresář a poklepal si jím o levou dlaň. „Okay. Tak teď mi řekněte, proč jste to udělala, Julie?“

„Myslíte…?“

„Proč jste mě tak podrazila?“ Stále bloudil pohledem po pokoji a pátral po něčem, co sem nepatří.

Julie si povzdechla. Dlouho a usilovně přemýšlela, jak mu to vysvětlit. „Bude to znít žalostně.“

„To nechte posoudit mně.“ Přistoupil k šatní skříni a otevřel ji. Uvnitř visely modré šaty, v nichž se vracela

do hotelu, dále hnědá sukně a tmavé kalhoty. Oblečení bylo cítit kouřem z doutníku jejího přítele. Sam si

uvědomil, že tentýž pach zaznamenal i v jejím bytě v Actonu. Na dně skříně ležely elegantní tmavé střevíčky a tenisky. V policích nebylo nic, zřejmě si zbývající věci nevybalila a nechala je v kufru.

„Poslouchám,“ pobídl ji.

„Byla jsem z toho všeho hrozně zmatená, to je všechno. Pochopte, dostala jsem dopis od otce, kterého někdo zavraždil.“

„Ale ne já.“

„Ne… Teď už uznávám, že ne.“

Otočil se k ní. Překvapila ho, jak lehce kapitulovala. Tohle chtěl slyšet, ale najednou si uvědomil, že je tomálo, protože nevěděl, zda to myslí upřímně. Otevřel dveře do koupelny a rychlým pohledem ji obhlédl. Na dlaždicích ležel mokrý ručník po sprše, kterou si zřejmě dala před odchodem, a ve vaně prázdná tuba od šamponu.

„Co tu hledáte?“ zeptala se, když se vrátil z koupelny.

Nevěděl, co hledá. Zřejmě něco, co by mu řeklo, že nepřijela do Vídně pouze proto, aby se viděla se svým milencem. Její kufr ležel s odklopeným víkem na nízkém stolku. Rychle se prohrábl jeho obsahem.

Oblečení, ženské prádlo, paperback s názvem Muži pocházejí z Marsu, ženy z Venuše a krabička z kůže s náhrdelníkem, který u ní viděl předtím, skutečně se zdálo, že jde o diamanty.

„Naznačila jste, že s tím Schenkem to už skončilo. Kdo skončil s kým?“

„Já jsem se k tomu rozhodla.“

Ano, odpovídalo to tomu, co viděl. Sáhl do vnitřní kapsičky na víku kufru a vytáhl letenku. Měla se vracet v pátek. Podíval se na fotografii na pasu, skutečnost byla hezčí. A to byl celý ten zatracený problém.

Znovu v něm vzplál hněv. Otočil se k ní a pohlédl jí snad z několika centimetrů do očí.

„Máte ponětí, co jste udělala s mým životem?“ vyštěkl na ni.

Sklonila hlavu a kousala se do rtů. „Je mi to moc líto.“

„Líto, líto…“ Vzal ji za bradu a přinutil ji, aby se na něho podívala. „Kvůli vám se mě někdo včera pokusil

zabít.“

Zděšeně zamrkala. „Nechápu…“ Věděl, že to řekne. Nemohla pochopit. „Z televizních zpráv se dověděli, kde bydlím.“

„Kdo?“

Sam od ní odstoupil a zavrtěl hlavou. Už zase moc mluvil. „Neodvažujte se to říct vašim přátelům od novin.“

„Nejsou to žádní mí přátelé,“ ohradila se. „Mluvila jsem jen s jedním reportérem z Chronicle a neměla jsem tušení, že to povede k tomu všemu.“

„Nemela jsem tušení…,“ opakoval po ní Sam hořce. „Zaplatili vám dobře z toho Chronicle?“ Julie zavřela oči. Uvědomila si, že se jí zřejmě těžko podaří se před ním ospravedlnit. „Neudělala jsem to kvůli penězům.“ „Tak kvůli čemu?“ Zhluboka se nadechla, ale pak vzduch zase vypustila. „Kvůli otci. Bylo to jeho poslední přání. Myslela jsem… Udělala jsem to z úcty k němu.“ Zvedla obočí roztrpčením sama nad sebou. „Bůhví proč. On ke mně nic takového necítil.“ Sam stál zády k oknu s rukama složenýma na hrudi. Julie se na něho krátce podívala, ale pak zase sklopila pohled dolů. Přitáhla si těsněji župan, aby se jí nerozvíral. „Moc bych si přála, abych pro vás mohla něco udělat,“ zašeptala pokorně. Sam se díval, jak tam sedí. Byla až k vzteku svůdná, navíc nemohl než její zkroušenosti věřit. Dokonce ji podezíral, že by ho poslechla, kdyby jí řekl, aby se před ním svlékla. Teď však bylo ve hře něco důležitějšího než sex. Věřil, že někde v neurčitém chaosu její mysli je něco, co by mohlo pomoct odhalit tajemství jejího otce. Stále si připomínal Jackmanova slova, která zašeptal těsně před svou smrtí, Julie ví. A řekl vysloveně ví, ne dozví se to z dopisu, který jí teprve přijde. Řekl to s jistotou a nepochybně k ní měl důvod. Muselo to mít nějakou souvislost s Juliinou přítomností ve Vídni před rokem, právě v době, kdy

tady dojednával svůj „obchod“ s Kovalenkem.

„Jak dlouho se s tím Schenkem znáte?“ zeptal se. Tápal, ale někde musel začít.

„Seznámili jsme se vloni. Tady ve Vídni. Byla jsem tu na odborné konferenci.“

Vypadalo to, že se všechno stalo vloni. Příliš moc událostí ve stejnou dobu na to, aby se daly považovat za shodu okolností.

„A také, abyste se setkala s otcem,“ připomněl jí.

„To byla náhoda.“ „Jste si tím jistá?“

„Ano,“ odpověděla důrazně. „Už jsem to řekla tisíckrát, že jsem s těmi jeho obchody neměla nic společného.“

„Jak jste se se Schenkem seznámila?“

„Je lékař, má svou vlastní kliniku. V hotelu, kde jsem bydlela, byla spousta lidí z medicínských oborů.

Vlastně všichni účastníci konference.“

„Takže jste se seznámili jen tak náhodou. Zakoukali jste se do sebe při panelové diskusi, tak nějak?“

„Úplně tak ne,“ odpověděla. Narovnala se a utáhla si pásek županu. Vůbec se jí nechtělo líčit mu, jak se

seznámila s Maxem, ale neměla na vybranou. „Max měl na té konferenci přednášku o problematice mutovaných virů. Já jsem tam byla jen jako nižší vědecký pracovník. Vzal mě s sebou můj šéf, abych se pokusila pochytit něco o nových laboratorních postupech. Max a já jsme se vlastně ani nepohybovali ve stejných konferenčních kruzích, ale všichni jsme bydleli v Intercontinentalu. A právě tam bydlel čistě náhodou i můj otec. Většinu večerů se pořádaly nějaké společenské akce spojené s konferencí, ale jeden večer jsem strávila s otcem a jeho přítelkyní, to už jsem říkala Corbyové a té druhé.“ „Já vím. Pokračujte.“ „Po večeři jsem se s otcem rozloučila a odešla do svého pokoje. Pak jsem si vzpomněla, že jsem někde nechala složku s konferenčními materiály, sešla jsem znovu dolů a dívala se po ní v baru. Tam mě Max oslovil. Znal mé jméno. Řekl, že si mě už všiml a chtěl by se se mnou seznámit. Samozřejmě mně to polichotilo, kromě toho držel v ruce mou složku, kterou jsem hledala. Prohlásil, že mi ji nevrátí dřív, dokud si s ním něco nevypiju.“

„A zbytek je románek.“

„Dalo by se to tak říct. Zapůsobil na mě. Zřejmě si už zjišťoval, kdo jsem, protože o mně věděl spoustu věcí. Prostě věděl, jak na mě. Byl to pěkný muž a já jsem se právě v tu dobu cítila dost osamělá.“ A pořád se tak cítím, pomyslela si.

„Jak je možné, že o vás Max tolik věděl?“

„Nevím, kde si to všechno zjistil. Vlastně jsem o tom nikdy nepřemýšlela. Byla jsem příliš zaujatá jeho pozorností, dělalo mi to dobře.“ Zamračila se a na jejím širokém čele se objevily jemné vrásky.

Sam zbystřil pozornost.

„Říkala jste, že o vás věděl spoustu věcí… Jakých?“

„To si už nepamatuju.“ „Snažte si vzpomenout.“

Pokrčila rameny. „Hm… zdálo se mi, že ví, nebo to možná jen vytušil –, že mám špatné zkušenosti s muži.“ Udělala kyselou grimasu, jako by chtěla říct, že to pokračuje dál.

„Odkud se to mohl dovědět?“

„Nevím.“

„Od vašeho šéfa profesora Nortona?“

„To v žádném případě. Ten se o takové věci nezajímá. Myslím ani neví, že mám dítě.“

Julie ví, Jackmanova slova mu stále zněla v uších. Co když ještě neví, co ví, uvažoval. A její otec si jen

myslel, že to ví?

„Je možné, že by o vás Maxovi řekl otec?“ nadhodil. Vyslovil to současně s tím, jak se mu v hlavě začala

rodit myšlenka.

Julie na něho pohlédla, jako by spadl z Měsíce. „Max neměl s mým otcem absolutně nic společného.“

„Jste si tím jistá?“ „Naprosto.“

Znovu se však zamračila a Sam si uvědomil, že jí nasadil do hlavy brouka. Vůbec si tím nebyla jistá. Teď už ne. Posadil se na kraj postele a naklonil se k ní.

„Ti muži, s nimiž váš otec vloni dojednával obchody, řekla jste Denise Corbyové, že jste se s některými z nich seznámila.“

„Seznámila je příliš silné slovo. Seděli prostě ve stejném rohu baru. Nevzpomínám si na ně. Nic mi z nich neutkvělo.“ Sam přimhouřil oči. „Takže když si na ně nevzpomínáte, mohl klidně být jedním z nich i Max Schenk.“ Julie se zatvářila, jako by ji něco takového naprosto šokovalo. „Nevěřím, že by…,“ zašeptala. Sam si pohladil bradu. Uvědomoval si, že stopa, po níž se teď pustil, nemá žádnou logiku. I kdyby Schenk z nějakých důvodů opravdu vyzvěděl od Harryho Jackmana pár informací o jeho dceři, bylo krajně nepravděpodobné, že by byl jakkoliv fungoval v jeho ilegálním pašování nukleárního materiálu. Je to přece lékař, má svou vlastní kliniku. Ale jakási stopa to byla, nemohl ji prostě pustit. A stopa, která dávala smysl, jestliže naléhavé sdělení umírajícího Jackmana mělo větší váhu než to, co napsal do svého tehdy ještě neodeslaného dopisu. A pokud je tu byť jen nepatrná možnost, že spolu Max Schenk a Harry Jackman mluvili v době, kdy byla dojednávána akce „červená rtuť“, pak je třeba ji vyšetřit. Sam se naklonil dopředu a vzal Julii za ruku. Viděla, že jeho oči začínají být opět měkké jako čokoláda, a měla nepříjemný pocit, že se jí důvody, které ho k tomu vedou, nebudou líbit.

„Před pár minutami jste řekla, že byste si přála nějak mi pomoct, abyste odčinila, co jste mi minulý týden provedla.“

„Ano,“ hlesla. Teď už si byla jistá, že to, o co ji požádá, pro ní bude těžké. „Chtěl bych, abyste se ještě jednou setkala s Maxem Schenkem.“

16. KAPITOLA

HMS TRUCULENT, ČTVRTEK Ponorka se setkala s helikoptérou Lynx z fregaty Suffolk o půlnoci místního času, když se vynořila na domluveném místě přesně lokalizovaném pomocí GPS. Z helikoptéry, která měla zhasnutá navigační světla a její posádka se orientovala pouze pomocí termovizního systému, spustili na laně balík s poštou a vytáhli jiný balík s nahranými kazetami určenými pro GCHQ. Celá operace trvala deset minut. Dalších pět minut přenášela ponorka přes satelit komunikaci Rusů zachycenou Arthurem Harrisem. Tím nutná doba pobytu na hladině skončila. Truculent se znovu ponořila do hlubin a zamířila na jih ke Krétě, kde na posádku čekal první výstup na pevninu po deseti týdnech. Arthur Harris však zůstával znepokojený. Podle jeho názoru opustili bojiště předčasně. Cítil, že stačila čtvrthodinka a dověděli by se podstatně víc. Čtyři hodiny plavby na východ od jejich nynějšího postavení se rozvíjelo drama a Harris velmi toužil dozvědět se jeho výsledek. Vsadil by se, že až si hlasy Rusů

poslechnou v Cheltenhamu, budou mít stejné pocity jako on.

Ležel na lůžku v „bombovém skladu“ obklopený torpédy a nebyl schopen usnout. V normálních spacích

kajutách Truculentu byly závěsy, které přece jen stínily úzké „police“ se čtyřmi lůžky na každé straně, alezde v jejich doupěti mezi stojany s municí a raketometnými hlavněmi svítily ve dne v noci zářivky. Pravou příčinou toho, že nemohl usnout, však nebylo protivné světlo, ale neustále se vracející hlas, který odposlechl u malého ostrůvku východně od Lastova. Byl si téměř jistý, že ho už slyšel dřív v jedné z těch malých kabinek v Cheltenhamu, v nichž se CT cvičí před nástupem na hlídkovou plavbu. Ve většině nahrávek, které jim tam pouštěli, zněla hrubá Srbochorvatština balkánských vojenských velitelů, ale jako špetku koření mezi nimi jim pustili záznam

dálkového telefonního hovoru zachyceného satelitem Echelon americké NSA a nahraného na jejich

základně v Mentwith Hill. Hovor se uskutečnil před třemi lety a jeho příjemcem byl ruský vědec, emigrant, sídlící v malém přízemním domku v Marylandu. Z telefonní budky kdesi v Moskvě mu volal jakýsi nespokojený biochemik, který na svého přítele v USA naléhal, aby mu zjistil podmínky pro jeho eventuální odchod do USA. „Tady se to už prostě nedá vydržet,“ vzpomínal si Harris na znechucený biochemikův povzdech. „Odejdu v každém případě. Ale potřebuju práci, Juriji. Nezapomeň na mě. Jinak budu muset jít za lidmi, o kterých všichni vědí, že pro ně nikdo z nás nechce pracovat. Musím jíst, Juriji. Musím z něčeho

žít.“

Chursin. Igor Chursin, asistent ředitele Státního výzkumného ústavu virologie a biotechnologie známého pod zkratkou VECTOR se sídlem v sibiřském Novosibirsku. Na konci sovětské éry byla tato laboratoř hlavním centrem pro vývoj biologických zbraní moskevské vlády. Vědělo se, že práce tam pokračují dodnes a ještě ve větší tajnosti.

Nahrávku zařadil do výcvikového programu sám vedoucí oddělení biologických zbraní GCHQ. Udělal to proto, aby si ten hlas pořádně zapamatovali. Pokud bylo známo, nacházel se Chursin stále v Rusku, ale kdyby se rozhodl uskutečnit svou hrozbu a dát Rusku vale, byl by prvotřídním úlovkem pro kterýkoliv z řady teroristických států, které usilují o vývoj biologických zbraní. Největšími kandidáty by samozřejmě byly Irák a Írán, ale když člověk vzal v úvahu Srbsko, připravující se na válku proti silám NATO, mělo smysl rozhodit síť do větší šířky. Přesto byl pustý skalnatý ostrůvek v Jaderském moři poslední místo na zemi, kde by Harris čekal, že zachytí Chursinův hlas. A to byl důvod, proč se do Harrisovy mysli neustále vkrádalo podezření, že se zmýlil. Že to na té krátkovlnné komunikaci nebyl Chursinův hlas. Ale v Cheltenhamu to určitě rozhodnou a za čtyři hodiny, až se vynoří na periskopovou hloubku, aby přijali rádiovou zprávu, budou vědět i tady v ponorce, k čemu dospěli. Harrisovi bylo jasné, že do té doby nemůže nic dělat. Obrátil se na druhou stranu, kde mu přece jen tak nesvítilo do tváře, a snažil se usnout. VÍDEŇ

Sama Packera vzbudil telefon. Rozespale sáhl po sluchátku.

„Ano?“

„Sam Packer?“

„Jo.“

„Pardon, že jsem vás vzbudil.“

„Kdo volá?“

„De Vere Collins.“ Vídeňský rezident. Přízvuk zněl překvapivě jako z dělnického předměstí. „Jeden přítel z

Londýna mi řekl, kde vás najít.“ Přítel Waddell, Sam se s ním hned po příletu do Vídně spojil.

„A protože jste se za celý včerejší den neozval, řekl jsem si, že vás ušetřím námahy.“

Sam si to přeložil jako ostrou výtku, že nesplnil svou povinnost a neohlásil se.

„To je od vás pěkné,“ zahuhlal. „Omlouvám se.“ Opravdu měl zavolat.

„Dobrá, dobrá… Poslyšte, přes noc se věci jistým způsobem vyvinuly. Nebo spíš všechno je postavené na

hlavu.“

„Co se stalo?“ vyhrkl Sam. Teď už byl dokonale probuzený.

„Víte co? Nejlíp, kdybychom se sešli někde na snídani a promluvili si.“

Sam pohlédl na rádiobudík na nočním stolku. Bylo pár minut před devátou. „Kde?“

„V Intercontinentalu je slušný výběr. Navíc to je deset minut pěšky od místa, kde teď jsem.“

Hotel, v němž se Julie seznámila s Maxem Schenkem. Sam usoudil, že nebude na škodu trochu to místo

obhlédnout. „Dobře. Řekněme za půl hodiny?“

„Fajn, kamaráde,“ řekl de Vere Collins tónem, jako by si hrál na hogofogo. „Takže vás čekám v restauraci.

Někde v koutě. Budu číst Newsweek.“

Sam se rychle osprchoval a přejel si bradu holicím strojkem.

Už při těchto činnostech se snažil uvažovat o tom, jaký „vývoj věcí“ mohl mít Collins na mysli. Nemohl se

však soustředit, protože jeho mysl byla stále zaujatá nočním setkáním s Julií Jackmanovou. Nedovedl

racionálně vysvětlit, jak ho může tak silně přitahovat žena, která mu nadělala tolik nepříjemností.

Vzal si vycházkový oblek, který měl i včera. Musel ještě zařídit pár věcí, než se Julie znovu sejde s

Maxem Schenkem, za předpokladu, že se jí podaří ho k té schůzce přemluvit. Připomenul si, že musí

požádat Collinse, aby si u rakouské státní bezpečnosti ověřil, zda nemají na Schenka založený spis. Když

si upravoval vázanku, ozval se znovu telefon. Tentokrát to byl Duncan Waddell.

„Řekl jsem si, že bude lepší vás varovat,“ spustil bez úvodu. „Šrouby se utahují. Nevím, co jste udělal ženám tohoto světa, ale zdá se, že proti vám povstaly a chtějí vás zničit.“

„Co zase?“ povzdychl Sam a posadil se na postel.

„Daily Chronicle znovu udeřil. Tentokrát už je tam vaše pravé jméno. A nejen to, píšou tam o vás takové věci, které možná o sobě ani sám nevíte. V čem jste byl dobrý ve škole, jaké bylo vaše oblíbené jídlo v době, kdy váš otec začal provádět špionážní činnost ve prospěch Rusů, a podobně.“

„Doprdele!“ Takže ta zatracená historie o jeho otci je už venku. „A od koho to sakra všechno mají?“

„Od koho? Většinou od vaší milované sestry.“

Sam zaúpěl.

„Ale pravý viník je jistý chlápek jménem Craigie. Ten si přišel na pár tisícovek, když Chronicle povyprávěl,

jak jste ve Skotsku hledal fotografie svého otce.“

Sam si zakryl rukou obličej. Měl využít Bennettovy nabídky, že Skotovi jeho případný zájem o něj vymluví.

„Po téhle malé hlášce se novinářští supi rozlétli na lov,“ pokračoval Waddell. „Vyčmuchali vaši sestru a ta

jim všechno vyklopila, jako když se vyzvrátí zkažené jídlo. Řeknu vám, ta vás musí nenávidět.“

„Ano, ale je to složitější. Není to osobní záležitost.“

„A vašeho otce taky.“ „Jo, to už je osobní.“

„No… myslim, že tohle vám zatím stačí.“

„Díky.“

„Vládní kruhy zachovávají od začátku postoj no comment. Obávám se, že ten chlápek, co bydlí v čísle 10 na Downing Street, pro vás nemá ta nejlepší jména. Tady se pořád řeší, co s vámi, snažej se to rozhodnout mnohem lepší mozky, než jsem já. Nejlíp, když zatím zůstanete tam, kde jste. Brnkněte mi

kolem poledne. A proboha nedávejte nikomu žádná interview.“

„To vám nemůžu slíbit,“ odpověděl Sam sarkasticky.

„Mimochodem, co řekl na svou obhajobu náš přítel Gunther?“

„Moc ne. Zastihl jsem ho těsně po pohřbu ženy.“

Sam mu stručně pověděl obsah rozhovoru s Hoffmannem a zdůraznil, že i podle německého agenta jeho

otec nepředal Rusům žádné citlivé informace.

„Alespoň jedna dobrá zpráva,“ zamumlal Waddell.

„A Duncane…, včera večer jsem tu čirou náhodou na někoho narazil.“

„Neříkejte, že na chlápka, jehož jméno začíná na K.“

„Ne. Na ženskou, jejíž jméno začíná na ].“

„To nemyslíte vážně!“ Na druhém konci linky bylo chvíli ohromené ticho. „A co tam, k čertu, dělá?“

„Vypadá to, že přiletěla dát polibek na rozloučenou svému postaršímu milenci. Mám podezření, zatím

neověřené, že by to mohl být někdo, kdo měl spojení s jejím otcem.“

Další odmlka. „Myslíte spojení nukleárního charakteru?“

„Zatím ještě nevím.“

„Jackman měl hodně želízek v ohni,“ řekl varovně Waddell. „V každém případě, co hodláte v té věci

dělat?“

„Chystám se to dál zkoumat. Ve spolupráci s Julií.“

„Ve spolupráci?“ protáhl Waddell. „Co se to tam u vás děje?“

„Řekla mi, že ji moc mrzí, co mi natropila.“

„Na to bych moc neslyšel,“ varoval ho Waddell. „Jste si jistý, že se kolem ní zase nemotá někdo od

novin?“

„Tak jistý, jak můžu být. Chci taky požádat o pomoc Collinse. Za pár minut s ním mám domluvenou

snídani.“

„Radím vám, dejte si záležet a pořádně mu vysvětlete, o co vám jde. Je pedant na to, aby se všechno

dělalo podle předpisů, což v téhle fázi vaší kariéry není vůbec na škodu.“

„Chápu. Mimochodem, řekl mi v telefonu, že přes noc došlo v čemsi k jakémusi vývoji. O čem to mluvil?“

Waddell si odkašlal. „Nic jsem na stůl nedostal,“ odpověděl opatrně. „Zavolejte mi, až s ním skončíte.“

„Zavolám.“

Do Intercontinentalu se dostal pět minut po půl desáté. Nalevo byl bar, v němž zřejmě před rokem seděl Jackman se svými „obchodními“ přáteli a kde se Julie seznámila s Maxem Schenkem. Ve vestibulu byly nízké kulaté stolky a kolem seskupená křesla. Sam se zastavil u novinového stánku, aby se podíval, zda tam nemají nějaké londýnské noviny. Neměli. Collins obsadil stolek pro dva vzadu v restaurační jídelně, odkud bylo vidět oknem do Stadtparku. Poznal

Sama a zvedl noviny, aby mu dal znamení.

„Pat Collins,“ řekl a potřásli si rukou. „Už jste to viděl?“ zeptal se a ukázal na faxovou kopii článku v

ranním Chronicle.

„Jen jsem si o tom poslechl referát,“ odpověděl Sam a udělal grimasu. Přelétl pohledem pár odstavců a

potom papír odložil. „Kdybych to četl celé, ztratil bych chuť na snídani,“ řekl.

„Tak si pojďme něco vzít a pak si promluvíme,“ navrhl Collins a ukázal k bufetu.

Sam si vybral trochu ovoce a talířek s míchanými vajíčky na slanině.

De Vere Collins byl muž neupraveného vzhledu s rozcuchanými vlasy a narudlou pletí, poznamenanou

dolíčky jako po neštovicích. Jejich stůl byl až v rohu a nikdo je nemohl při hovoru slyšet. Collins si přinesl

další šálek kávy, pak se rozhlédl kolem a naklonil se dopředu.

„V Jackmanově případu došlo k dost překvapivému vývoji,“ řekl tiše. „Teorie Amíků, že pašoval atomovou

demoliční munici Usámu bin Ladinovi, už neplatí.“

Sam zvedl obočí. „Proč ne, proboha?“

„Protože se našla.“ „Panebože, kde?“

„V Moskvě. Včera provedlo tajné policejní komando razii v jakémsi doupěti čečenské mafie. Šli po drogách, ale objevili tohle. Všechno pořád rozložené na komponenty. Zdá se, že ti parchanti ještě nestačili

najít někoho, kdo by jim to smontoval. Navíc pár klíčových dílů chybělo.“ Sam dlouze vydechl, jejich domeček z karet se sesypal. Takže byli znovu na začátku. Náhle svraštil čelo. „Ale já jsem před půlhodinou mluvil s Waddellem a on se o ničem takovém nezmínil.“ „Je možné, že to ještě nevěděl. Já to mám od známého z americké ambasády.“

Sam zakroutil hlavou. Byl naprosto zmatený. „Zatracená práce! Co s tím dál?“

„Podle mě je teď nejdůležitější najít Kovalenka a dostat z něj, co vlastně pro něho Jackman dopravoval,“ prohlásil Collins. „Potíž je v tom, že nemáme potvrzené, že se vrátil do Vídně. Zatím to jsou jen pověsti.“ Sam si nemyslel, že mají velkou naději Kovalenka najít. O to důležitější bylo zjistit, zda měl Juliin přítel

Schenk nějaké obchodní kontakty s Jackmanem.

„Mám tady ve Vídni ještě jednu stopu, po které jdu,“ řekl opatrně. „Může to být slepá ulička, ale byl by to

hazard neprozkoumat ji, když nic jiného nemáme.“ Pověděl Collinsovi v kostce o tom, jak včera pozdě

večer narazil na Julii Jackmanovou, a také o svém podezření, že Max Schenk mohl mít v minulosti

kontakty s jejím otcem. Když skončil, zapsal si Collins Schenkovo jméno do zápisníku.

„Jo, samozřejmě se zeptám, jestli na něho Rakušáci něco mají. Uvidíme, někdy jsou vstřícní, někdy ne.“

Pak na Sama úkosem pohlédl. „Jak to, že ta malá čubka byla ochotná s vámi mluvit? Myslel jsem, že vás

považuje za vtěleného ďábla.“

„Věřte nebo ne, ale omluvila se mi za to, co udělala. Prý to všechno špatně pochopila.“

„Jeden se nestačí divit.“

Sam dojedl a rozhlédl se. Restaurace byla koncipovaná jako zimní zahrada. Mezi palmami ve velkých

květináčích procházeli muži v oblecích. Snažil se představit si to tu před rokem, všude vědci v brýlích s

rozevlátými vlasy diskutující o problémech kolem virů HIV.

Collinsovi zapípal u pasu mobil. Vytáhl ho z pouzdra, stiskl tlačítko a ohlásil se.

Náhle upřel pohled na Sama. „A sakra!“ Rychle si něco poznamenal na papírový ubrousek, pak ještě

několikrát souhlasně zamumlal a hovor ukončil.

„Co se stalo?“ zeptal se Sam.

„Kovalenko.“

„Našli ho?“

„Jo, našli. Bradou vzhůru. V jednom bytě ve druhém obvodu. Kdosi toho parchanta zavraždil.“

Collins měl před hotelem vůz britské ambasády. Řidič odmítl porušovat pravidla silničního provozu a vezl

je městem předepsanou rychlostí. Collins si netrpělivě poklepával na kolena.

„Nejdřív Harry Jackman a teď Kovalenko,“ zamumlal Sam tiše, aby je řidič neslyšel. „Někdo si dává

zatraceně záležet, abychom nezjistili, co se to vlastně z Moskvy pašovalo.“

„Pořád je třeba brát v úvahu, že tahle vražda s tím vůbec nemusí souviset,“ upozornil Collins. „Podle mě

chodí po světě dost lidí, kteří si přáli poslat Kovalenka do pekel.“

Přejeli hnědý tok Dunaje, zatočili vpravo a pokračovali kolem Pratru s jeho obřím kolem, tyčícím se nad

všemi ostatními atrakcemi. A pak zůstali viset v dopravní zácpě. Drobná srážka tramvaje s osobním

autem, právě to vyšetřovala policie.

„To nemůže trvat dlouho,“ mínil řidič. „Nezdá se, že by tam byla nějaká velká škoda.“

Sam si všiml, že na prázdném sedadle vedle řidiče leží International Herald Tribune, a napadlo ho, zda se

obvinění jeho otce ze špionáže objevilo i v mezinárodním tisku.

„Můžu se do nich mrknout?“ zeptal se a natáhl se dopředu.

„Samozřejmě,“ řekl řidič.

Zběžně noviny prolistoval, ale o otci nenašel nic. A pak ho Collins upozornil na článek pod titulkem

ÚŘEDNÍK EU POSTIŽEN ZÁHADNÝM VIREM.

„Zajímavé,“ řekl Collins. „Tomu chlápkovi se v podstatě rozpustil mozek. Doktoři mají podezření, že se to

stalo záměrně vyvolanou infekcí.“

„Jak záměrně?“

„Bioteroristický čin s rasistickým motivem. Ten chlap byl totiž šéfem antirasistickýho centra, které tady ve

Vídni zřídila EU. Myslí si, že se infikoval, když se škrábl střepinou skla. Prý úplně neznámým virem.“

Sam na něho pohlédl. „Má to nějakou souvislost s southallským výbuchem a všemi těmi ostatními

rasistickými incidenty v Evropě?“

„To se asi zatím neví, ale určitě na tom pracujou.“

Sam hleděl upřeně dopředu přes čelní sklo. Max Schenk byl virolog…

Zakroutil hlavou. Není dobré, když se člověk nechá unášet fantaziemi.

Doprava se znovu dala do pohybu a brzy míjeli Messegelände, největší vídeňské výstaviště pro pořádání

mezinárodních veletrhů. Za ním se táhla podél silnice monolitická hradba obytných bloků.

Řidič zatočil doleva a po chvíli zastavil před domem s olivově hnědým průčelím, kde už parkovala čtyři

policejní auta. Kupodivu tam nepostávali žádní zvědavci.

„Být to v Londýně, už by se tu shlukovali čumilové,“ zamumlal Sam.

„Tady mají lidi tendenci starat se o sebe a držet si odstup,“ poučil ho Collins.

Vystoupili a Collins se představil uniformovanému policistovi, který hlídkoval u vchodu do domu. Po

několika slovech do krátkovlnky policista zasalutoval a řekl, že Herr inspektor už jde dolů.

Collins se s mužem v civilu pozdravil jako se starým přítelem a představil ho Samovi jako inspektora

Pfeiffera. Důstojník tajné služby je zavedl nahoru po schodišti, které páchlo čímsi nedefinovatelným, ale

vůbec ne příjemným. Byl brunátný jako tyrolský horský vůdce a mluvil obstojnou angličtinou.

„Zavolala nás sousedka, v pět hodin ráno,“ řekl. „Slyšela z vedlejšího bytu hluk. Prý jako by se tam někdo

rval.“

Vystoupili do poschodí, kde už pracoval vyšetřovací tým. Byt byl malý a zoufale volal po generálním

úklidu.

„Koukám, že náš přítel, mistr vysokých konspiraci, šel pěkně dolů,“ zamumlal Sam. Z malé předsíňky vedly troje dveře, nyní všechny otevřené. V jedné místnosti šlehlo bleskové světlo, policejní fotograf

dokumentoval scénu.

„Nejdřív jsme mysleli, že jde o loupež…, že oběť zloděje přistihla, a proto ji zabili. Ale stačilo se podívat

na mrtvolu a bylo jasné, že šlo o plánovanou vraždu.“

„Myslíte ze způsobu, jakým byl zabit?“ zeptal se Collins.

„Ano. Uškrtili ho drátem.“ Pfeiffer zvedl obočí. „Nevzali ho přes hlavu tím, co bylo po ruce. Pojďte, ukážu

vám to.“

Zavedl je do ložnice, která vypadala, jako by se jí přehnal hurikán. Levný noční stolek a lampa ležely

převržené a dveře šatní skříně byly vylomené z pantů. Na podlaze se válely poházené knihy a kusy

oblečení a mezi tím leželo na boku obličejem dolů tělo muže. Oteklá tvář byla téměř stejně modrá jako

pyžamo, které měl na sobě. Kolem krku bylo vidět smyčku drátu utaženou vzadu křídlovou maticí.

„Panebože, úplný středověk,“ vydechl Collins. Obrátil se k Samovi. „Poznáváte ho?“

„Viděl jsem ho před pár lety a ještě jen z dálky,“ zašeptal Sam.

„Jak jste ho identifikovali, Herr inspektore?“ zeptal se Collins.

„Vyšetřující policista našel v jeho kufříku šest pasů, včetně originálního ruského s fotografií pořízenou

předtím, než si dal chirurgickým zákrokem změnit vizáž. Proto k tomu přivolali mě.“

„Máte ponětí, jak dlouho tady bydlel?“

„Teprve čtyři týdny. Žena ze sousedního bytu ho viděla přicházet s dvěma kufry.“

„Samotného?“

„Ano. A říkala, že za ním nikdo nechodil.“

„Samozřejmě. Věděl, že ten, kdo za ním přijde, ho oddělá,“ poznamenal Collins.

„Vypadá to tak. Ale ten škrticí instrument… Nikdy jsem neslyšel, že by kdy něco takového někdo ve Vídni

použil. Podle mě to neudělal nikdo z místních.“

Sam hleděl na tělesné pozůstatky svědka, do jehož nalezení vkládali takové naděje. „Našly se v bytě

nějaké jiné dokumenty nebo písemnosti?“ zeptal se. „Diář, zápisník, obchodní smlouvy…?“

Inspektor zavrtěl hlavou. „Jen ty pasy a nějaké čipové karty. Už jsme rozjeli šetření, v kterých bankách

měl účty.“

Policejní technik začal poprašovat plochy nábytku a pátrat po otiscích prstů vrahů. Sam nepředpokládal,

že bude mít úspěch.

Collins vyšel do předsíně a naznačil Samovi, aby šel za ním. „Ten škrticí drát, to pasuje tak na KGB,“

zašeptal. „Podle mě je za tou vraždou Kreml. Kovalenko věděl příliš moc o některých lidech z ruských

špiček.“

Jeho poznámku zaslechl i Pfeiffer, který také vyšel do předsíně. „Myslim, že můžete mít pravdu. FSB už

skoro půl roku intenzivně Kovalenka hledá. Každý týden o něm mluvíme s Moskvou. Měli jsme nové informace, že se vrátil zpátky do Vídně, ale měl bydlet někde v západní části města, ne tady.“ Sam pozoroval v Pfeifferově chování něco, co se dalo nazvat spokojeností. Další nežádoucí cizinec odklizen.

„Jak objemný je váš fascikl o jeho aktivitách?“ zeptal se.

„Slovo objemný není na místě. Lidi, jako byl Kovalenko, není lehké sledovat. Ve Vídni je hodně takových a

všichni kryjí svou mafiánskou činnost legálními obchodními aktivitami. Spousta jich má dokonce společný

podnik s našimi občany. U nás v tajné bezpečnosti nemáme dost lidí, abychom je sledovali tak detailně,

jak bychom chtěli.“

„A co v posledních dvanácti měsících?“ zkoušel Sam.

„Většinu roku byl mimo Vídeň a předtím o něm nebylo dlouho nic slyšet. Hrozně rád bych věděl, jak se o

něm dověděli.“

„Člověk jako Kovalenko nikdy nefunguje úplně sám,“ podotkl Collins. „Musel využít někoho z místních, aby

mu našel kvartýr a kryl záda. Ale takoví lidi pracují obvykle za peníze, ne na základě loajality. Takže jestli

se objevil někdo, kdo byl ochoten zaplatit víc…“ Pokrčil rameny.

Bylo to logické vysvětlení, Sama však v tuto chvíli znepokojovalo spíš načasování Kovalenkovy vraždy

než vražda samotná. Vždyť k ní došlo pouhých pár hodin poté, co včera večer naznačil Hoffmannovi, proč

se o něho zajímá. Zakroutil hlavou. Ne, to musí být shoda okolností, co jiného?

Pohlédl na Collinse a oba na sebe kývli. Tady se už nic víc nedovědí.

Poděkovali inspektoru Pfeifferovi a odešli.

Na ulici se zastavili vedle auta. „Já se vracím na ambasádu,“ řekl Collins. „Chcete, abychom vás někam

hodili?“

Sam chvíli uvažoval. V poledne měl domluvenou schůzku s Julií, aby se dověděl, jak to zařídila s Schenkem. Do té doby však zbývaly skoro dvě hodiny. Dost času na další rozhovor s Hoffmannem,

rozhodl se.

„Viděl jsem u vchodu do Pratru stanici metra. Bude mi stačit, když mě vysadíte tam.“

„Žádný problém.“

Nastoupili do auta. Sam si poklepával prsty po stehně a horečně uvažoval. Jackman vyváží záhadnou zásilku z Ruska potom, co uzavřel dohodu s Kovalenkem v hotelu plném virologů, z nichž jedním byl i doktor Max Schenk. A o rok později je jakýsi záhadný virus použit jako zbraň… „Něco mě napadlo,“ řekl po chvíli. „Něco o tom, jak by se dala zorganizovat schůzka slečny Jackmanově s

jejím bývalým milencem, pokud ho k ní přemluví.“

„Pokračujte.“

„Co tak, kdyby u sebe měla malou vysílačku?“

„Abyste s ní měl kontakt?“

„Abych slyšel, o čem spolu mluví. Uvědomte si, že bude ve velkém stresu. Nepředpokládám, že si

zapamatuje všechno, co bylo řečeno. Může zapomenout něco důležitého. A taky bych rád slyšel jeho

hlas.“

„Chápu,“ řekl Collins zamyšleně a chvíli uvažoval. „Dobrá. Znám jednoho chlápka, kterého občas využívám. Ten by vám s tím mohl pomoct. Zavolejte mi odpoledne, až budete vědět, kdy a kde k tomu

dojde.“ „Díky, ozvu se.“

O deset minut později seděl Sam v soupravě metra a mířil zpátky do Heiligenstadtu. Když vystoupil do třetího poschodí domu v Karl—Marx Hofu, uviděl, že dveře protějšího bytu jsou otevřené a žena s nosem jako zobák vytírá podlahu kolem prahu. Na koberci za ní dováděly dvě kočky. Sam se na ni zdvořile

usmál.

„Už jste tu zase?“ řekla německy. „Přijdete vždycky, když není doma.“ Sam předstíral, že jí nerozuměl, a zaklepal na Hoffmannovy dveře. „Říkám, že není doma,“ opakovala. „Pan Hoffmann je ve špitále.“

„Cože?“

„Jo. V noci ho odvezli. Ambulance.“

Sam na ni beze slova zíral. V duchu viděl další vraždu. Další člověk s drátěnou smyčkou kolem krku,

tentokrát Hoffmann.

„Infarkt,“ pokračovala baba potěšená dalším dramatem, které zpestřilo její fádní život. „Alespoň to říkali.

Jako u jeho ženy. Unheimlich, nicht?“

Opravdu zvláštní. Sam se ještě zeptal, kdy Hoffmanna odvezli, a dověděl se, že kolem půlnoci. Zřejmě tedy krátce potom, co se vrátil domů. „Ale nevypadal, že by na tom byl tak špatně,“ dodala žena. „Mohl mluvit. Řekl mi, abych si nedělala

starost.“

Když se jí Sam zeptal, kam Herr Hoffmanna odvezli, řekla, že neví.

Poděkoval a zamířil po schodech dolů. Později zkusí zjistit, na které klinice Hoffmann leží a jaký je jeho

stav.

Jedno bylo jasné, pokud byl starý agent v noci hospitalizován, těžko ho lze spojovat se smrtí Vladimíra

Kovalenka. BRUSEL

V desátém poschodí Univerzitní kliniky v St. Luc byly dvě z dvaceti pěti lůžkových jednotek přeměněny na infekční pokoje. V uplynulých dvanácti hodinách bruselská policie našla a převezla do nemocnice všechny osoby, o nichž se vědělo, že byly v kontaktu s Andersem Klasonem od jeho příletu do belgického hlavního města. Třicet z nich byli účastníci konference, během níž se Klason zhroutil, ale také vyděšený a nic nechápající turecký řidič taxíku, který vezl Švéda z letiště do centra. V samostatném pokoji ležela komisařka Evropské unie Blanche Duvalierová. Byla strachem bez sebe. Když se dověděla o Klasonově příhodě se střepinou skla na břehu rakouského jezírka, řekla doktoru Gouarimu o tom, co se stalo jí před třemi dny přímo před administrativní budovou komisariátu EU. Pár minut po tom už byla v samostatné izolaci. Od té doby ji zevrubně vyslechla policie a každou hodinu jí sestry v ochranných prostředcích prováděly krevní testy. Dověděla se, že Klason je stále živ, i když v jeho

případě bylo těžké hovořit o lidské existenci. Blanche Duvalierová už také věděla, že její popis ženy, s nížměla onu podivnou kolizi, se do jisté míry shoduje s popisem, který poskytla Nina Klasonová. V Evropě se dělo něco velmi zlého, ďábelského, a ona s Andersem se toho stali obětí. Blanche poslala zprávu do Paříže své dceři, která pracovala pro UNESCO, a Annette už byla na cestě do Bruselu. Blanche se

modlila, aby přijela včas. V poslední hodině cítila podivný zmatek, jako by se jí část paměti občas odpojila a pak opět připojila. Živěsi vzpomínala, jak se Anders Klason zhroutil přímo před jejíma očima v konferenčním sále. Vybavovala si

jeho obličej stažený strachem. Zažívala pocity paniky střídané chvílemi nepochopitelného klidu. A jedna z těch chvil klidu ji zaplavila právě teď. Rty se jí roztáhly do širokého úsměvu nad ironií toho všeho. Od začátku měla chuť navázat s tím vysokým blonďatým Švédem bližší vztah, ne však v oddělených

postelích.

Dveře jejího pokoje se otevřely. Vstoupili tři lidé, ale ona je nepoznala, protože jejich tváře zakrývaly ochranné masky. Nesli nějaké zařízení a hned je začali instalovat. Byl to jakýsi kovový stojan, průhledné hadičky z plastu, tuby… Připadalo jí to, jako by za ní přišla se svou výbavou smrt. Jedna z maskovaných tváří se přiblížila. Černá tvář, o níž si byla jistá, že ji nikdy předtím neviděla. A

promluvila na ni. „Je suis desolé, madame.“

Rovněž Nina Klasonová měla pokoj, v němž byla sama. Za ní však nechodil maskovaný nemocniční personál, protože v její krvi se neobjevila žádná reakce na infekci viry, které teď kolovaly v žilách komisařky pro rasovou rovnost. První odhad afrického lékaře o mechanizmu nákazy se ukázal jako nejpravděpodobnější. Viry potřebovaly poranění kůže, aby vstoupily do těla a zaútočily na mozek. Do místnosti přinesli malý stolek, na který si belgický policejní důstojník v civilu položil přenosný počítač. Řekl, že je ve spojení s Interpolem, a ukázal Blanche disk plný fotografií. Většinou to byli muži s tvrdými

tvářemi a oholenými hlavami, ale také pár zatrpkle se tvářících žen. Přehlídka stovek lidí a půl tuctu národností, všichni s policejním záznamem za rasově motivované zločiny. Nina Klasonová zavrtěla posté hlavou. Žádná z těch tváří jí nebyla povědomá. Žádná se nehodila k dvojici, která projevila starost o jejich děti a pak si dřepla vedle Andersova ručníku. To bylo před pár

dny…

a teď tu sedí v cizí zemi vyčerpaná k smrti a zoufalá. Měla za sebou noc bez spánku a den, kdy musela pořád někomu odpovídat na nekonečné otázky. Mluvila telefonem se svou matkou ve Vídni, která už byla z dětí na pokraji zhroucení. Souhlasila, že vydrží

ještě den pod podmínkou, že pak už to Nina zařídí nějak jinak. Nina však byla bezradná. Konžský lékař jí řekl, že pokud budou její krevní testy i ráno negativní, mohla by se vrátit domů. Děti ji potřebovaly, ale stejně tak Anders. Lékař ji varoval, že její manžel může zemřít, a ona se s tím už v hloubi srdce smířila. Chtěla však být tady, až k tomu dojde, ať už ji Anders vnímal, nebo ne. Někdo se však o děti musí postarat. Zkusila se obrátit na tři jejich vídeňské sousedy, všichni ale projevili obavy, že záhadná infekce,

která postihla Anderse, už může bujet i v jejich dětech a s dlouhými řečmi o tom, jak je jim to líto, ji

odmítli.

„Es tut mir leid,“ zašeptala omluvně směrem k policistovi, když nepoznala ani poslední z tváří, kterou jí naobrazovce ukázal. Vlámský důstojník s ní mluvil německy. „Přesto vám děkuji za ochotu, Frau Klasonová,“ odpověděl. Vypnul počítač a zaklapl víko. „Mám-li být upřímný, ani jsem nečekal, že byste je tady mezi těmi poznala. Většina z nich jsou totiž fotbaloví

chuligáni.

Lidé, kteří si vybrali pro svůj útok vašeho manžela, jsou zřejmě jiná sorta.“ Vstal a potřásl jí rukou.

„Doufám, že mu budou doktoři schopni pomoct.“

Jen kdyby uměli dělat zázraky, pomyslela si Nina Klasonová. Jen tak.

HMS TRUCULENT

Arthur Harris vstoupil do důstojnické jídelny. V rohu nevelké místnosti se pár mužů probíralo

videokazetami a snažilo se vybrat, který film si během této plavby pouštěli nejméně.

Harris se rozhodl, že se v žádném případě nemíní znovu dívat na Hon na ponorku, na který to zatím

vypadalo. Loď se měla v šest ráno vynořit na komunikaci, ale on spal až do devíti a zřejmě to zaspal.

Patrně se však nic důležitého nestalo, protože kdyby došlo k rozhodnutí, že se vrátí a budou pokračovat v

odposlechu u toho neobydleného ostrůvku, určitě by se o tom už dověděl.

Dnes byla na palubě jiná atmosféra. Všichni cítili, že se blíží konec mise, i když tenhle konec ještě nebudeten pravý. Operační fáze sice skončí, ale bude trvat ještě celé tři týdny, než posádka znovu uvidí světla Plymouthu. Teď je však čekal víkend a mnohých z těch, jejichž manželky měly přiletět na Krétu, se už zmocňovala nervozita. S Harrisem seděl jeden z „šéfů zádě“, technik jaderného reaktoru. „Vždycky, když se takhle setkám s manželkou, si připadám, jako bychom spolu znovu začínali,“ stěžoval

si.

„Jo, vím, co myslíte. Taky to znám,“ přiživoval Harris svou malou lež. „Říká se, že být ženatý je jako jezdit na kole. To se taky nikdy nezapomene. Jenže pokaždý, když se člověk dostane navrch, ho napadaj otázky, jestli se něco nezměnilo. Jestli se nějaká malá součástka nezlomila nebo neopotřebovala… nebo jestli ji někdo neolejuje, zatímco jsem pryč.“ Vstal a chystal se odnést prázdný talíř. „Vím, že bych takhle neměl mluvit,“ zamumlal, „ale stejně…, jsem z toho celej nesvůj.“ Harris dopil kávu a nepřítomně zíral do rohu. On tyhle starosti mít nebude, až se vrátí do Cheltenhamu. Jediný, kdo tam na něho bude čekat, je jeho matka, která se k němu přestěhovala ze severu po otcově

smrti.

Proti němu se posadil s talířem špaget šéf sonaru Brian Smedley a se zjevnou chutí se pustil do jídla.

„Uděláte si zastávku na Krétě, než zamíříte domů?“ zeptal se Smedley.

„Ne. V sobotu večer už letím. My jsme svou práci skončili.“ Skupina GCHQ už nemusela zůstávat na

palubě během dlouhé plavby k britským břehům. „Těšíte se na břeh?“

„Abych řekl pravdu, ani moc ne,“ svěřil se mu Smedley. „Budu se muset chovat, jako by byl na palubě

špión.“ „Jak to myslíte?“

„Ten fešák s očima jako panda…“

„Myslíte Griffithse?“

„Jo, Griffithse. To moji dceru přivedl ten zatracenej parchant do jiného stavu. Za pár týdnů budu jeho tchán. Nemůžu si nic dovolit, protože by všechno ohlásil mé ženě.“ „To jsem netušil,“ řekl Harris a snažil se udržet vážný výraz. „Takže to vás tak trochu omezuje ve vašem

stylu, co?“

„Jo, omezuje. Ale to skončí. Kapitán zařídí, aby šel na jinou loď,“ řekl Smedley a nacpal si ústa další plnouvidličkou špaget, z nichž kapal kečup. „Mám dojem, že vám by ani nevadilo, kdyby se ta Kréta

vynechala…, myslím po tom, co se to takhle vyvinulo.“

„Jak to myslíte?“ zpozorněl Harris. Třeba se rozhodli, že se přece jen pustí za tím Rusem.

„Vy to nevíte? Dnes ráno objevili jakousi ponorku. Přešli jsme do ultratichého režimu. Neslyšel jste to?“

„Musel jsem to zaspat,“ zamumlal Harris zklamaně.

„Chvíli před šestou, kdy jsme šli na periskopovou hloubku kvůli komunikaci s Londýnem. Museli jsme to

přerušit a znovu jít dolů. Nejdřív jsme mysleli, že to je nějaká jugoslávská loď, ale pak se ukázalo, že

italská. Prostě se odchýlila ze svého kvadrantu.“

„Tak co se stalo s tou komunikací?“ zeptal se Harris. Jeho naděje se opět zvedly.

„Žádná se nekonala. Museli jsme zůstat v hloubce. Teď někdy by mělo dojít k dalšímu pokusu.

Oba pohlédli na indikátor hloubky instalovaný na přepážce kabiny.

„Třicet metrů,“ řekl Smedley. „Už znovu stoupáme.“

Kapitán Anthony Talbot spokojeně přikývl, právě mu ohlásili, že sonar neindikuje žádný nový objekt.

Předtím, když zaregistrovali cizí ponorku, byla v řídicím velínu atmosféra doslova nabitá elektřinou.

Kapitán okamžitě zamířil do operační místnosti sonaru a chvíli poslouchal hluk, který, jak ho ujistil

Smedley, byl pouze šumem vyvolaným třením vody o jejich vlastní trup. Protože v okolí se nemělo

nacházet žádné plavidlo NATO, předpokládal, že identifikovali potenciálního nepřítele. Odchýlili se proto

od svého kursu na jih, aby mohli neznámou loď sledovat. Pokud šlo o něho, vůbec by mu nevadilo, kdyby

kvůli nějaké vzrušující akci museli přistání v zálivu Souda odložit. Po většinu této mise prováděli

nezajímavou a únavnou rutinní činnost, navíc to byla jeho poslední plavba před nástupem do štábní

funkce na souši. Když však bylo „nepřátelské“ plavidlo identifikováno jako italská ponorka třídy Sauro a on

uviděl na tvářích posádky úlevu, uvědomil si, že kdyby musel víkendové volno zrušit, mohl by se taky

dočkat vzpoury.

„Dvacet metrů,“ hlásila obsluha řízení lodě aktuální hloubku po každých deseti metrech manévru stoupání

k hladině.

„Držte osmnáct metrů,“ poručil Talbot. Vstal a přistoupil k řídicímu panelu lodi. „Otáčky na tři uzly.“

Na digitálním displeji ukazatele hloubky naskočila číslice 18 a zůstala tam.

„Hloubka ustálena na osmnácti metrech, pane.“

„Dobře. Vysuňte pátrací periskop.“

Poručík Harvey Styles se chopil řídicí páky a z lodi se vysunula lesklá trubka. Jakmile se periskop dostal

do pracovní polohy, Styles obhlédl kolem dokola obzor. „Žádný objekt v dohledu, pane,“ ohlásil.

„Vysuňte komunikační anténu,“ poručil Talbot. Do vysílání zbývaly dvě minuty.

Ze záběru videokamery periskopu bylo zřejmé, že nahoře je šedivé podmračené počasí s velkými vlnami

na hladině, které stříkaly na optiku pěnu. Loď se nepříjemně převalovala. Žaludky mužů sloužících na ponorce nejsou zvyklé na pohyb hladiny a všichni si přáli, aby se relace rychle odbyla a mohli opět klesnout do klidu a bezpečí hloubky. Talbot si všiml, že se kolem mapového stolu motá Arthur Harris, a věděl proč, CT hořel zvědavostí, jak zareagoval Londýn na informace, které odvysílali před dvanácti hodinami. Člověk posedlý lidskými hlasy,

pomyslel si.

V kajutě spojařů zablikaly LED displeje a přijímač zpracoval první dávku dat vysílaných ze satelitu, který

visel čtyřiadvacet mil nad nimi.

„Přenos úspěšně skončen, pane,“ ohlásil operátor o několik vteřin později.

Spojovací důstojník utrhl proužek děrné pásky obsahující denní kód a založil ho do čtecího přístroje. O

chvíli později zavrčela mozaiková tiskárna a začal se z ní vysouvat papír se záhlavím:

HMS Truculent Pouze k rukám kapitána ponorky Arthur Harris, stojící vedle mapového stolu, hleděl do

chodby, která vedla na záď lodi. Kajuta spojařů byla na jejím konci. Náhle z ní vyšel spojový operátor s

papírem v ruce a zamířil s ním ke kapitánovi. Talbot si přečetl záhlaví zprávy, poručil Stylesovi, aby opět

sestoupil s lodí do hloubky třiceti metrů a pak zamračený zamířil do své kajuty.

Tam se posadil k malému stolu a začal číst. Když dočetl, sevřela ho obava, ale současně pocítil nával

vzrušení.

Dovolená v zálivu Souda padla. Nadřízené velitelství jim přikazovalo okamžitě se vrátit do vod v okolí

ostrůvku Lastovo a připravit se na podporu akce zvláštních sil. Takže nakonec přece jen…

Chvíli seděl tiše a uvažoval. Musí to posádce sdělit opatrně a citlivě. V žádném případě jim nesmí dát

najevo nadšení z nového úkolu, ale naopak se bude tvářit, že je jím stejně jako oni otrávený.

Po chvíli vstal, vrátil se do velínu a zastavil se vedle navigačního stolu. Sklonil se nad mapou a

odpichovátkem si odměřil jejich aktuální vzdálenost od ostrova Lastovo.

Vtom k němu přistoupil poručík Harvey Styles.

„Vracíme se,“ řekl mu Talbot. „Na plný výkon.“

Styles našpulil rty, ale to bylo všechno. Věděl, že za chvíli bude muset kapitán oznámit posádce změnu

programu, a tenhle úkol mu nezáviděl.

Talbot si všiml, že u dveří do „špiclovny“ stojí Arthur Harris. „Vyhrál jste, náčelníku,“ zazubil se na něho.

„Vracíme se zpátky za těmi vašimi Rusy.“

Arthur Harris se neubránil úsměvu.

VÍDEŇ, 12 HODIN 25 MINUT

Julie Jackmanová byla zmatená a zmatek ji neopustil ani teď, když vyšla z hotelu Marriott a zamířila do kavárny, kam ji pozval Sam na schůzku. V tašce zavěšené na rameni měla nacpaný ranní Daily Chronicle,

který si koupila u stánku v hotelovém vestibulu.

Polední slunce pálilo plnou silou, ale ona to sotva vnímala. Po neklidné noci plné zlých snů se ráno probudila zpocená, ale když pomyslela na to, k čemu se uvolila, přeběhl jí po zádech mráz. Bylo jí jasné, že čím déle to bude oddalovat, tím to pro ni bude těžší. Krátce po deváté tedy zavolala Maxovi na kliniku

a řekla mu, že v noci přemýšlela a už si není jistá, zda opravdu chce vztah s ním ukončit. Reagoval klidně, jako by ho to ani nepřekvapilo, a navrhl jí, aby se večer sešli na sklenku a promluvili si. To, že souhlasila znovu se setkat s Maxem, bylo do jisté míry motivováno pocitem viny vůči Samovi a snahou zavděčit se mu, aby alespoň částečně odčinila tu zatracenou chybu s novináři. Mnohem víc ji však k tomuto rozhodnutí vedlo to, co si po jeho odchodu uvědomila a co jí nedovolovalo klidně spát, definitivní poznání, že se do Sama Packera zamilovala. Jenže teď, když se blížila k místu schůzky s ním, ji ovládal zmatek a všechno bylo opět nejisté. Článek v dnešním Chronicle ho líčil jako naprosto podezřelé individuum, člověka stejně nedůvěryhodného, jako byli všichni ostatní muži, do nichž se za těch pár let stačila zamilovat. Když Sam uviděl, jak vchází do kavárny, rozbušilo se mu srdce. Byla bledá a v brýlích, které jí trochu sklouzly po nose dolů, vypadala jako začínající vyplašená studentka, která hledá knihovnu. Měla na sobě šedé tričko a tmavé kalhoty s velkými kapsami. Pocítil chuť vyskočit, jít jí naproti a obejmout ji, ale včas si

připomněl, jakou spoušť nadělala v jeho životě, a rázem ochladl. Přesto vstal, když se blížila k jeho stolu. Pořád se řídil starými zvyky z námořní služby. „Hello,“ řekl a usmál se na ni. Přikývla mu na pozdrav, ale uhnula před jeho pohledem. „Tak co? Zařídila jste to s Maxem?“ zeptal se tiše. „Dnes večer v deset,“ odpověděla téměř šeptem a položila si tašku na zem. „Možná.“ Bloudila pohledem kolem sebe a dívala se všude jinam jen ne na něho. Restaurace byla poměrně velká, otevřená a sotva zpoloviny zaplněná. Byly tu kulaté věšáky z ohýbaného dřeva, velká okna s výhledem do ulice a číšníci v černých kalhotách a vestách, kteří ignorovali zákazníky. To její „možná“ ho znepokojilo. Pak si všiml novin, které jí vykukovaly z tašky, a došlo mu, proč se zdráhá

pohlédnout mu do očí. Odkašlal si. „Vidím, že vaši přátelé novináři pokračují ve své zábavě,“ řekl agresivním tónem. Neměl sebemenší chuť uhýbat a kličkovat. „Nejsou to žádní mí přátelé!“ ohradila se. Nelíbilo se jí, jak se na ni díval. Ne uraženým pohledem člověka,

kterého hrubě pomluvili v médiích, ale kalkulujícíma očima manipulátora. Posunula si brýle ke kořeni

nosu, jako by chtěla zaostřit nový pohled, který si na něho utvořila. Napřímila se. Jedovatá poznámka o

jejích přátelích novinářích jí pomohla. Rozhodla se.

„Rozmyslela jsem si to,“ řekla a nasupeně se na něho podívala. „Nechci se s Maxem setkat.“

Sam stiskl zuby. Měl něco podobného čekat. Tahle žena je spolehlivá jako čokoládová konvice na čaj.

Mávl na číšníka a objednal dvě piva, aniž se jí obtěžoval zeptat, co chce pít.

„Můžu se zeptat, co vás k tomu rozhodnutí vedlo?“ obrátil se k ní, když číšník odešel.

„Dnes odpoledne se vracím do Londýna,“ řekla vzdorně. Arogance, s jakou jí objednal to pitomé pivo, ji

ještě víc utvrdila. „Mluvila jsem před hodinou s kolegou z naší laboratoře. Nutně mě tam potřebují,“ řekla

a zvedla bradu, jako by ho chtěla vyzvat, ať si klidně zkoumá, zda mluví pravdu.

„Vím, že máte letenku na zítra,“ kontroval. Byl rozhodnutý ji za každou cenu přinutit, aby jednala podle

jejich včerejší domluvy. „Je to přece rezervace, kterou nelze změnit.“

„Nemocnice mi zaplatí novou letenku,“ opáčila. Byla to samozřejmě lež. Hovořila ráno s kolegou z

laboratoře, ale ten jí pouze řekl, že budou rádi, když se vrátí do práce, jak jen bude moct.

„A proč vás tam najednou tak nutně potřebují?“ naléhal. „Myslel jsem, že vám dali volno na neurčitou

dobu.“

Viděl, že zrudla. „Kvůli tomu bruselskému viru. Pracují na jeho identifikaci, aby se mohla vyvinout

vakcína.“

„Bruselský virus?“ opakoval. Pomalu mu docházela souvislost.

„Musel jste o tom číst. Bylo to v novinách. Dva vysocí úředníci EU onemocněli záhadnou mozkovou

virózou.“

Sam přimhouřil oči. „Ano, četl jsem o tom. Ale v tom článku psali jen o jednom úředníkovi.“

„Dnes ráno už jsou dva. Ta druhá osoba je žena, evropská komisařka pro rasové záležitosti nebo tak

nějak…“

Sam zpozorněl. Hrome! Jestli mluví Julie pravdu, pak se tu začíná dít něco velmi nebezpečného.

Uvědomil si, že teď je o to důležitější zjistit, zda to má něco společného s Jackmanem a jeho aktivitami.

„Jestli tu infekci zachytili v Bruselu, proč se v tom angažuje vaše laboratoř?“ zeptal se.

„Protože profesor Norton je na tomto poli významný odborník. Pod jeho vedením pracujeme na teorii, která se snaží zkombinovat viry vztekliny s jinými viry, aby se infekce vztekliny dostala do mozku rychleji.“

Kombinování virů… Sam uvažoval. Není to něco podobného jako virová mutace, tedy téma, na které tu měl před rokem přednášku Max Schenk? Přejel si rukou po čele. „Můžete mi to trochu vysvětlit?“

„Prosim…,“ pokrčila rameny. „Pro většinu virů je účinnou bariérou lidská kůže. Když je ale nějak poškozená, třeba škrábnutím, řeznou rankou a podobně, jsou viry vztekliny schopné jí proniknout. Tím se dostanou do nervových vláken a po nich do mozku. Je to pomalá cesta, která může trvat několik týdnů, než se infekce dostane až do hlavy a začne ničit mozkové buňky. Ale kombinací virů vztekliny s jinou infekcí, která se dokáže šířit krví, se tento proces urychlí a proběhne prakticky do dvou dnů, tedy dřív, než

s ní může zahájit boj jakákoliv vakcína. To je ale teorie.“ „Ďábelská teorie,“ zamumlal Sam. „Jakých znalostí je třeba, aby ji někdo dokázal zneužít?“

„Nevím. Myslím, že by to musel být odborník, který se specializuje na genetické inženýrství, na

problematiku virových mutací a podobně.“

„Takže někdo jako Max Schenk?“

Vytřeštila na něho oči. „To je směšné,“ vyhrkla.

„Myslíte? Nevíme, co váš otec pašoval z Ruska, Julie. Jaderný materiál nebo biologický…? Víme jen, že

to bylo drženo v přísné tajnosti a skutečný obsah zásilky byl maskován báchorkou o červené rtuti.“

„Ale Max se s mým otcem nikdy nesetkal. Vím to jistě.“

„Zeptejte se ho na to, Julie. Dnes večer. Je to velmi důležité.“

Julie cítila, že se její odhodlání vzepřít se mu hroutí, ale stále na něj byla naštvaná, hlavně proto, že k ní

nebyl upřímný. Nikdy. Ani když se s ní setkal poprvé, ani když za ní přijel do Woodbridge pro ten dopis, a

nakonec ani včera v noci. Celou dobu předstíral, že je někdo jiný, a to nehodlala tolerovat.

„Podívejte se, já vím, že celá ta záležitost s novinami a jejich psaním o vás je moje chyba, ale řekněte mi,

čemu mám sakra věřit?“ Zrudla, vytáhla z tašky noviny a pleskla s nimi o stůl. „Tady jsem se dověděla,

že

vůbec nejste žádný Simon Foster, ale jakýsi Sam Packer. A k tomu se tu ještě píše, že váš otec byl ruský špión, proboha! Navíc vás vaše sestra tak nenávidí, že se nerozpakuje rozhlásit do celého světa, jaká jste

falešná krysa.“

Sam neodpověděl. Cítil, že se jí nechce věřit tomu, co se o něm dočetla, ale věděl, že ji nebude lehké přesvědčit. „Chci říct, že prostě nevím, co si o vás mám myslet,“ pokračovala rozhořčeně. „Já… v práci se setkávám s normálními lidmi, kteří nemusí lhát o tom, kdo jsou. Nemusí se vydávat za někoho jiného. Ale vy… Nejdřív jste mi řekl, že jste obchodník, okay, tohle jsem vám nikdy doopravdy nevěřila. Ale teď se dovídám, že se jmenujete jinak a že dokonce pocházíte z dlouhé řady lhářů a podvodníků.“ „Tak moment,“ ohradil se Sam, „jestli si myslíte, že tyhle vlastnosti se dědí z generace na generaci jako rezavé vlasy, pak bych se, být vámi, raději strachoval o sebe.“ „Okay, okay,“ stáhla se rychle. „Oba víme, jaký byl můj otec. Ale já nevím, jaký jste vy, Simone, nebo

vlastně Same. Chcete, abych špiclovala Maxe. Ale pro koho? Kdo vlastně jste, proboha? O tom mě

budete muset přesvědčit a pak se můžeme bavit dál.“

Sam věděl, že se tomu nevyhne. Ano, bude to muset udělat, odhalit se, pootevřít před ní dveře do svého

života. Alespoň na řetízek.

„Okay. Moje skutečné jméno je Sam Packer a opravdu jsem zaměstnanec vlády. A to, co jste se tady v

těch novinách dočetla o mém otci, že ho Rusové získali pro špionáž –, je částečně pravda. Ale musíte

pochopit, že za tím vším je tolik, tolik věcí, že není možné, abych vám je říkal.“

„Proč ne?“

„Jsem pod přísahou… Váže mě zákon o státním tajemství.“

Julie se kousla do rtu. Chtěla mu věřit, pořád o něho stála. Ale musela být schopná mu věřit.

„Ale něco přece jen potřebuju vědět, Sim…“ Zmateně zakroutila hlavou a pak si odhrnula pramen vlasů,

který se jí zachytil na rtech.

Číšník jim přinesl pivo a povýšeným tónem jim doporučil, aby si objednali i jídlo, když už je u jejich stolu.

Vybrali si omeletu se zeleninovým salátem.

Julie počkala, až číšník odejde, a opakovala svůj požadavek. „Je něco, co potřebuju vědět, jestli vám

mám pomoct.“ „Co?“

„Celou pravdu o tom, proč jste se sešel v Africe s mým otcem.“

Sam cítil, že ho provrtává pohledem. Vzpomněl si na Waddellovo varování, aby nikomu nedával interview.

„Vy to potřebujete vědět? Nebo vaši přátelé novináři?“

Julie zavřela v zoufalství oči. Proboha, co má udělat, aby ho přesvědčila, že teď už v žádném spojení s

novináři není. Zhluboka se nadechla.

„Je to pravda, že jste mému otci zaplatil, aby dodal zbraně povstalcům v Bodanze?“

Sam zaťal zuby.

„O tomhle opravdu nemůžu…“

„Poslyšte, jestli ke mně nemůžete být upřímný, na žádnou schůzku s Maxem dnes večer nejdu.“

Hleděla na něho s umíněně sevřenými rty. Sam měl chuť políbit ji na ně, aby změkly. Naklonil se dopředu

a svraštil obočí. Bylo mu jasné, že musí ustoupit.

„To, co vám otec napsal o MI 6 a o Bodanze,“ řekl téměř šeptem, „je pouze polovina celé story.“ Rozhlédl

se, jestli ho nemůže nikdo slyšet, ale také, aby zdůraznil, že to, co se jí chystá říct, je opravdu tajné

povahy. Pak jí stručně popsal pozadí pokusu o puč v Bodanze a zdůraznil, že kdyby se celá akce

podařila, všichni by na vládu pěli chválu a ne ji proklínali. Nakonec jí řekl, jak chtěl její otec využít situace

k vydírání Whitehallu, aby mu vláda zaručila beztrestnost a nikdy ho už nestíhala za všechny podvody a

zločiny, které kdy spáchal.

Napjatě ho poslouchala. Když skonal, chvíli mlčela a třela si čelo. Ano, zapadalo to do sebe. Byl to jeden

hrozný kruh pravdy. Uvědomila si, že pokud se ten muž před ní někdy angažoval v nějakých podvodech,

je to naprosté nic v porovnání s tím, co měl za sebou její otec.

„Díky, že jste mi to řekl,“ zašeptala. „Slibuju, že to všechno zůstane u mě.“

Sam věřil jejímu slibu asi jako věřil v pevnost mokrého papírového pytlíku, ale jestli ji to přiměje, aby mu

dnes večer přivedla Maxe Schenka, bude to riziko stát za to.

Číšník jim přinášel jídlo. Omelety byly nedopečené, ale výraz obsluhujícího je odradil od toho, aby se je

pokusili vrátit.

„Omlouvám se,“ zamumlal Sam a ukázal na pivo, kterého se ani nedotkla. „Nezeptal jsem se vás, co

chcete pít.“

„To je v pořádku,“ řekl a trochu se napila.

Chvíli ji nechal na pokoji, ale pak se jí zeptal, jak to má zařízené s Maxem.

„Domluvili jsme se na desátou večer. Nejdřív chce jít na večeři, ale ne do Marriottu. Chtěla jsem někam,

kde je klid.“ „Jak se vám zdál?“

Julie zvedla obočí. „Podle mě si myslí, že jsem si prostě všechno rozmyslela a chci se k němu pokorně

vrátit,“ řekla. Všiml si, že se přitom zachvěla.

„Určitě na vás nic nepozná,“ uklidňoval ji. „Navíc vás budeme zajišťovat.“

„Jak?“

„Chci, abyste si vzala drát.“

„Drát? Co je to?“

„Miniaturní mikrofon připojený kablíkem k malé krabičce, kterou byste měla někde v oblečení. Je to

vysílačka, celý váš rozhovor bychom slyšeli. Byli bychom nablízku s autem.“

Viděl, že ji to vystrašilo a její odhodlání se opět začíná hroutit.

„Nebojte se toho. Bude to okay, slibuju.“

„Ne, to já nesvedu,“ zašeptala zmučeně. „Nedokážu se tak přetvařovat.“

Sam si neodpustil ironický úsměšek. „Ale v té restauraci v Chiswicku vám to šlo perfektně,“ řekl. Nehodlal

jí dovolit, aby se z toho vyzula. Všiml si také, že měla tolik slušnosti, aby se začervenala.

„Ale co mu mám proboha říkat?“ zakňučela zoufale. „Myslí si, že chci, aby bylo všechno jako dřív.“ „Vyhroťte to tak, že ho dostanete do úzkých,“ navrhl jí. „Řekněte mu, že s ním chcete dál být, ale jen pod

podmínkou, že se rozvede.“

Užasle na něho pohlédla. „Proboha, a co kdyby souhlasil? Ne, v žádném případě.“

„To by bylo jen pro dnešní večer, Julie.“

„A o čem jiném bych měla mluvit? Nemůžu k němu jen tak přijít a zeptat se ho, jestli pomáhal mému otci

pašovat z Ruska červenou rtuť.“

„Mluvili jste spolu někdy o jeho práci?“

„Ano. Občas.“

„Tak na to zkuste zavést řeč a pak na něj vypalte otázku, jaké kšefty měl s vaším otcem.“

„Vypalte otázku… Stejně je to jen výplod vaší paranoidní podezíravosti, že byl v nějakém kontaktu s mým

otcem. Já o tom vůbec nejsem přesvědčená.“

„Paranoidní podezíravost je základ mé profese,“ připomenul jí. „Co vám vlastně říkal o své práci?“

„Většinou mluvil spíš o klinice. O tom, jak ji se svým bratrem budoval.“

„A co s ní má společného virologie?“

„To je jeho zvláštní zájem. Nebo spíš býval. Kdysi pracoval v největším laboratorním centru ve Vídni, a

když si před čtyřmi lety založili svou soukromou kliniku, zřídili si tam nejmodernější virologickou laboratoř.

Pořád se tím oborem zabývá, i když teď už je víc ředitel kliniky než specialista. Jeho bratr totiž zahynul

někdy před tři čtvrtě rokem při lyžování. Hansi byl starší a řídil finance kliniky. Ted to všechno musí dělat

Max sám.“

„Vycházeli spolu dobře?“ „Dělali na mě dojem, že celá rodina drží pohromadě. Mají velký dům někde na jihu Rakouska. Max mi řekl, že ho jeho otec koupil skoro za babku od nějakých židů, kteří prchali ze země před Hitlerem. Po válce to sice chtěli získat zpátky, ale soudy to nepovolily. Max říkal, že podobných případů bylo v

Rakousku spousta.“

To si Sam dovedl představit. „Jak vám to řekl? S hrdostí?“ „No…, nezdálo se, že by si s tím dělal nějaké starosti.“

„Jaká je jeho politická orientace?“

„To nevím, tyhle věci mě nezajímají. Jednou cosi mluvil o jakési nové rakouské nacionalistické partaji. Prýje čím dál silnější. Ale vždycky, když začal o politice, jsem se vypnula.“

„Nemluvil někdy o tom, že je v Rakousku příliš mnoho cizinců? Nepoužil někdy slovo Uberfremdung?“

Julie ve zmatku svraštila obočí. Sam zůstal u napjatého pohledu teriéra. „Nevzpomínám si. Když byl se

mnou, málokdy si pomáhal německými slovy. Ale vím, že mu v téhle otázce nešlo jen o Rakousko, ale o

celou Evropu. Říkal, že by si tradiční státy neměly pouštět tolik cizinců, Turků, Albánců, utečenců z

Bosny, cikánů…“

Sam mlčel. Musel si připomenout, že tenhle názor nemají pouze aktivní rasisté. Na chvíli zabloudil

pohledem od Juliiny tváře k oknu. Připadal si jako honicí pes, který ucítil lišku. Její pach byl stále slabý,

ale nepopiratelně tu byl.

„Dopadne to dobře, Julie, uvidíte,“ řekl a na potvrzení důvěry jí stiskl ruku. Opět přitom musel přemáhat

silnou touhu ji obejmout. „Jde mi jen o to, abychom mohli Maxe s čistým svědomím vyloučit z podezření.

A

nemějte strach, budeme na doslech. Postarám se o vás, slibuju.“

Vrhla na něho pochybovačný pohled. Tenhle slib už slyšela od všech mužů, s nimiž se seznámila, a

zkušenost jí říkala, že ho nikdy nesplnili.

17. KAPITOLA

LONDÝN, NEMOCNICE SVATÉHO ŠTĚPÁNA, STEPNEY, 19 HODIN 45 MINUT Sandra Willetsová přišla na noční službu na oddělení péče o přestárlé pacienty dříve než obvykle, třebaže měla pod očima šedivé váčky od nevyspání. Od chvíle, kdy si přečetla ten mail, se neodvážila pohlédnout Robovi do očí, ale myšlenky na tu šílenost ji v uplynulých čtyřiadvaceti hodinách ani na okamžik neopouštěly. Nemocnice svatého Štěpána sídlila ve staré viktoriánské budově s fasádou ze zčernalých cihel a už bylo naplánováno, že se bude do dvou let stěhovat. Přestože to bylo ponuré prostředí, kde na chodbách a v pokojích protahovalo a zařízení bylo staré, nemoderní, Sandra tam byla spokojená, protože se všemi z personálu velmi dobře vycházela. Samozřejmě pro žádnou mladou dívku nejsou noční služby něčím, po čem odjakživa toužila. Vadilo jí, že pracuje neustále při umělém světle, ale noční služby byly lépe placené, stejně jako práce na oddělení pro přestárlé. Sandra stoupala po schodech do třetího poschodí. Vždycky chodila nahoru pěšky, když šla do práce, výtah byl většinou mimo provoz, navíc měla přes váhu a říkala si, že jí trochu námahy neuškodí. Dnes večer přišla o čtvrt hodiny dřív, protože se už nemohla dočkat, až vypadne z domu. Rob byl ještě víc uzavřený do sebe než jindy, takže si ani nevšiml, jak je nervózní a vystrašená. „Ahoj, Mary,“ pozdravila Sandra, když vešla do sesterny, a odložila si koženou tašku přes rameno do kouta.

Vrchní sestra Mary Cowanová, která byla v místnosti sama, pohlédla významně na hodinky. „Co se děje?

To jsi tak horlivá do práce?“

„Jel mi dřív autobus,“ vymluvila se Sandra. „Jak to tady dnes jde?“

„Nic zvláštního. Měli jsme odpoledne šest volných lůžek, to je skoro rekord. Jsou tu dva noví pacienti, žena se zlomenou kyčelní kostí a muž, kterého jsme právě cévkovali. Vypadá to, že mu budou zítra dělat transuretrální prostatektomii.“ Pohlédla na Sandru a zamračila se. „Vypadáš, jako by sis sem šla sama

lehnout. Co je s tebou?“

Sandra zavrtěla hlavou. Nejraději by někomu řekla, co ji tíží, aby si ulevila, ale potlačila to v sobě.

„Nějaké problémy s Robem?“

Mary Cowanová byla malá Irka s tmavými vlasy a hubeným obličejem a neustále se tvářila, jako by byla ve střehu. Obě se znaly už celé roky a často spolu během předávání služeb hovořily o svých partnerech.

Mary byla vdaná za policistu.

Sandra přikývla.

„Něco mu přeletělo přes nos, co?“

Sandra se její otázku pokusila odbýt pokrčením ramen.

„Jo, to oni uměj,“ pokračovala Mary, ale pak se zarazila. Došlo jí, že Sandru trápí něco vážnějšího než pouhá rozmrzelost po běžných domácích neshodách. „Co se děje, holka? Já vím, že jsem vlezlá, ale…“

Sandra se otočila stranou. Stále cítila k Robovi jistou loajálnost, ale to, do čeho se dal, ji tak vyděsilo, že

se už nedokázala ovládat.

„Myslíš, že za ním někdo chodí?“ vyptávala se Mary dál tichým vemlouvavým hlasem.

„Jako nějaká ženská? Ne,“ zavrtěla hlavou Sandra. „Vlastně co můžu vědět, když jsem pořád v noci pryč?

Vím jen, že když se ráno vrátím, je postel rozválená a ještě teplá po něm. Ale ne, tím to není.“

„Tak čím?“

Sandra pohlédla ke dveřím. Zdálo se jí, že je na oddělení nápadný klid.

„Pořád něco dělá s internetem,“ zamumlala.

Mary Cowanová se pohrdavě ušklíbla. „Porno, co?“

„Ne. Vlastně… nevím. Možná taky, ale to by mi tak nevadilo.“

„A co ti tedy vadí?“

„Víš, včera, byla jsem nakupovat, a když jsem se vrátila, byl pryč, ale nechal zapnutý počítač. To se stalopoprvé, vždycky ho vypíná. Nikdy mi nedovolí, abych se mu dívala přes rameno. Takže…“

„Takže sis řekla, že se podíváš, co tam má za tajnosti. Nestyď se to přiznat.“

„Měl tam otevřenou poštu. Maily.“

„No a co? To je jako s pohlednicemi. Když ji necháš někde povalovat, můžeš si dávat za vinu jen sobě, jestli si ji přečte někdo jiný.“

„Asi tak.“

„A co ses teda dověděla?“

Sandra se kousla do rtu. Rob ji zabije.

„Měl tam od kohosi zprávu. Gratuloval mu. Psal tam cosi o akcích, které proběhly po celé Evropě. Prý díky jemu, Robovi, a ostatním kamarádům se uvedla jakási síť.“

„Síť?“ protáhla Mary. Pořád nechápala. „Něco o fotbalu?“

Sandra se ohlédla ke dveřím, jako by čekala, že se tam objeví Rob. „O žádném fotbalu, Mary. Ďáblova síť, tak to v tom dopise bylo. Copak nevíš, co se stalo minulou sobotu, tady v Londýně i jinde v Evropě?“

Mary svraštila čelo a potom náhle vytřeštila oči. „To myslíš…?“

„Ano, Southall, Mary…,“ vyhrkla Sandra.

„Ne!“ Mary Cowanová na ni několik vteřin hleděla naprosto konsternovaná. „Ale proboha proč? Proč, Sandro?“

„Abych řekla pravdu, Rob byl vždycky tak trochu rasista…“

„Prosím tě, Colin má taky takové řeči, a to je polda. Ale vyhazovat lidi do vzduchu…,“

„Já vím, je to šílenost. Vidíš, proto jsem taková. Pořád na to musím myslet, nemůžu si to srovnat v hlavě.“

„Ale to je vážně šílenost, Sandro. Přece si nemůžeš doopravdy myslet, že Rob…“ Několik vteřin se dívaly jedna druhé do očí a obě si uvědomily, že muži jsou schopni téměř všeho. „Víš, poslední dobou jsem uvažovala, že to s Robem nebude dobré. Ale teď…? Mám z něj hrůzu.“

„Počkej moment…“

„Vím jen, že se dal do něčeho, od čeho se měl držet dál. A že je to vážné. Nikdy jsem ho neviděla tak nervózního a uzavřeného.“

„Ale ta bomba v Southallu… To byla vražda,“ vydechla téměř v hrůze Mary.

„Já vím,“ zaúpěla Sandra. „Ale to nemohl být on. Nemohl. Nebo myslíš, že jo?“

Mary neodpověděla. Nebylo na ní, aby to posuzovala. „Co chceš teď dělat?“

„Nevím,“ hlesla zoufale Sandra. Zrovna se chystala Mary říct, co bylo v poslední části toho mailu, že si má Rob sám vybrat příští cíl útoku, k němuž má dojít během nadcházejícího víkendu –, ale vtom se ozval bzučák.

„Povinnost volá. Musím se tam jít podívat,“ řekla Mary Cowanová a rychle vyšla z místnosti.

Povinnost. Ano, to se Sandra snažila celých uplynulých čtyřiadvacet hodin vyřešit, co je její povinností.

HMS TRUCULENT

Ponorka proplula v periskopové hloubce mezi ostrovem Lastovo a skalisky několik mil východně. Dvě míle od nich v širokém Lastovském kanále mezi ostrovy Lastovo a Korčula se nacházel malý kus pevniny s názvem Palagra, lokalita, v níž detekovali ruské hlasy. „Hloubka pod kýlem?“

Talbot nervózně přecházel mezi navigačním stolem a stanovištěm řízení lodi. Věděl, že zmapování této části světa není nejpřesnější.

„Osmatřicet metrů, pane,“ hlásil navigátor na základě údaje sonaru.

Prováděli navigaci všemi prostředky, které měli k dispozici, tedy pomocí GPS, analýzy sledování profilu dna i vizuálního pozorování vysunutým periskopem. V bezměsíčné noci vysunuli také útočnou věž, štíhlejší a méně viditelnou než je věž pátracího periskopu, navíc vybavenou termální kamerou, která jim zobrazovala tajemně nezřetelné obrysy ostrůvků v jejich okolí.

„Ojedinělý záblesk, pět vteřin,“ vyštěkl poručík Harvey Styles s tváří přitisknutou k okuláru periskopu.

Přesunul objektiv víc na východ, kde uviděl další světlo. Počítal dobu trvání záblesků a pauzy mezi nimi.

„Záblesk pět vteřin, prodleva třicet vteřin.“

Talbot znovu přistoupil k mapovému stolu. Navigátor odečetl polohu a vyznačil ji do mapy. Všechno sedělo. Tak, jak to má být.

Na malém monitoru umístěném na řídicím stanovišti lodi zobrazoval signál z termální kamery periskopu obrys ostrova Palagra, neobydleného kousku pevniny o délce tří set metrů a šířce asi sta metrů, jak říkaly údaje, které jim došly z Londýna. Úkolem ponorky bylo dostat se k ostrůvku tak blízko, jak bude možné, a vyfotografovat ho ze všech úhlů, aby se našlo místo na přistání průzkumné jednotky, kterou se

chystal Londýn vyslat.

Limitujícím faktorem jejich přiblížení k ostrůvku byla samozřejmě hloubka. Mapa říkala, že míli od břehu jedno šedesát dva metry pod hladinou, tedy nebezpečně blízko minimu pro ponorku jejich typu. Talbot se navíc obával skalisek nezakreslených v mapě a malých rybářských lodí. Zaplést se do nějaké zatracené sítě hluboko v teritoriálních vodách Chorvatska by mohlo způsobit incident, který by se řešil v nejvyšších kruzích světové politiky. Vešel do kabiny sonaru a chvíli tam postával. Všichni operátoři byli zcela soustředěni na sledování zvuků, které se v této oblasti neměly vyskytovat. Arthur Harris seděl s nasazenými sluchátky ve „špiclovně“, ale zatím na frekvenci, kterou používali Rusové, nic nezachytil. Na jeho tváři bylo patrné zklamání. Zbytečnou plavbou na Krétu po setkání s helikoptérou ztratili rozhodující čas. Pohlédl na digitální ukazatel času na horní polici s přístroji. Bylo po jedenácté hodině večer, doba, kdy se tu těžko dala očekávat nějaká aktivita. Na displeji širokopásmového frekvenčního analyzátoru byla plochá stopa, z níž vystupovaly pouze občasné záblesky v krátkovlnném pásmu vyhrazeném rybářským lodím. Harris sundal sluchátka a šťouchl do boku operátora, který seděl vedle něho. Řekl mu, že si jde protáhnout nohy. Když vyšel do velínu, ozvalo se zapraskám v reproduktoru interkomu.

„Nový objekt, poloha červená, nula, pět.“ Poznal Smedleyův hlas.

Všichni ve velínu zvedli hlavy a zbystřili pozornost.

Talbot se vrátil do operační místnosti „zvukařů“ a natahoval hlavu směrem k obrazovkám příďového

sonaru. Na nich se najednou objevila malá zelená stopa.

„Objekt se nachází v sektoru devět, nula, jedna,“ hlásil Smedley.

„Předejte to.“

„Předávám.“

„Motorová loď, pane.“

„Někde blízko ostrova,“ zamumlal kapitán a rychle se vrátil do velínu. Zastavil se vedle periskopu. „Vidíte

něco, TSO?“

Harvey Styles měl nastavené maximální zvětšení. „Ano, pane. Malá loď, sotva viditelná. Pohybuje se

zleva doprava.“ „Jak velká?“

„Odhadem patnáct dvacet metrů, pane. Zdá se, že na východním konci ostrova je malý přístav.“ Na mapě nic takového samozřejmě nebylo. „Pusťte mě, podívám se.“

Styles mu uvolnil místo u okuláru periskopu.

Plavidlo byla opravdu malá motorová loď a soudě podle vln na přídi se pohybovala slušnou rychlostí. Náhle si Talbot všiml, že změnila kurs a zamířila přímo k nim. „Dvacet doprava,“ vyštěkl a opět pustil k periskopu Stylese. Nebezpečí, že neznámá loď uvidí v temné noci jejich věž, bylo minimální, i kdyby proplula dost blízko, ale kapitán nechtěl riskovat. Vrátil se do velitelského křesla a na obrazovce pozoroval, jak se loď stáčí doleva. Styles znovu přepnul na maximální zvětšení. V zorném poli se objevila přední polovina lodi. Na trupu přídě byl vidět nápis, který byl v termozobrazení sotva rozeznatelný.

„Vidím tam jasně velké ‚K‘ a pak ‚l‘, pane,“ řekl Styles. „Mohlo by to být Karolina.“

Talbot se rozhlédl kolem sebe a uviděl, že vedle poklopu kónické přístupové věže postává Arthur Harris.

Kývl na něho a ukázal na monitor.

„Mám takový pocit, Harrisi,“ řekl tiše, „že na té lodi jsou naši moskevští ptáčci. A jestliže je to tak, nejspíš

někam berou roha.“

VÍDEŇ, 22 HODIN 10 MINUT

Šestadvacetiletý absolvent Cambridge jménem Malcolm s rameny veslaře a nervózním nadšením začátečníka sledoval spolu se Samem z pronajatého modrého passatu Maxe Schenka. Ten právě zaparkoval své audi a rychlým krokem zamířil ke vchodu do hotelu Marriott.

„Můžete jít,“ řekl tiše Sam.

Malcolm vystoupil, došel k Schenkovu vozu a tam se u zadního kola sehnul a chvíli zůstal v dřepu, jako by si zavazoval tkaničku. Za chvíli byl zpátky.

„Okay?“

„Jo. I kdyby to tam prohlížel, uvidí jen kousek drátu antény.“

Sam otevřel víko notebooku, který měl položený na klíně, a čekal, až se na obrazovce objeví červený bod – potvrzení, že sledovač funguje. Jen pár vteřin potom se ze vchodu hotelu vynořil Schenk s Julií. „Je to dobré. Vyrážíme,“ řekl Sam. Dcera Harryho Jackmana měla sukni a blejzr a bylo na ní patrné napětí. Sam si všiml, že se rychle rozhlédla, jestli ho někde neuvidí. Audi se rozjelo a zabočilo na Ringstrasse. Malcolm je s bezpečným odstupem následoval. Na střeše jejich pronajatého vozu byla malá anténa upevněna magnetem, která přijímala signál z auta před nimi. Vodič z antény vstupoval pootevřeným okénkem k malému přijímači velikosti walkmana. Sam si nasadil sluchátka a poslouchal. Modlil se, aby spojení fungovalo. Malcolm na něho tázavě pohlédl. Sam zvedl pěst s palcem nahoru. Občas se signál v husté večerní dopravě na chvíli ztratil, ale to se dalo čekat. Vysílač umístěný v Juliině kabátku měl samozřejmě nízký výkon a jeho signál navíc tlumila kovová karosérie Schenkova audi.

Sam strávil s Collinsem celé odpoledne při plánování a přípravě akce. Vídeňský rezident byl skeptický a příliš nevěřil, že by mohla existovat souvislost mezi zásilkou, přepravovanou vloni Jackmanem, a současnou virovou aférou v Bruselu, a trval na tom, že si od vlastní akce zachová diplomatický odstup. Proto nabídl Samovi svého mladého asistenta, který byl oficiálně zaměstnancem vídeňské pobočky Anglické banky, ale příležitostně pracoval pro SIS. Podle Collinse byl Malcolm spolehlivý a znal velmi dobře město.

Sledovací zařízení, které použili, bylo běžné komerční a Malcolm ho odpoledne koupil v obchodě se „špionážním zbožím“. Sam potom kolem osmé zašel do hotelu Marriott za Julií a pomohl jí připnout miniaturní mikrofon na klopu tmavě modrého blejzru, který spolu hned po obědě koupili. Pak napárali podšívku a vsunuli pod ni malý vysílač a digitální záznamové zařízení velikosti kreditní karty, na němž chtěl Sam pořizovat „zálohu“ pro případ, že by selhalo rádiové spojení. Upozornil ji také, aby dala pozor a

neopatrným pohybem neutrhla tenký drátek antény, který nechali viset uvnitř kabátku.

„Ať pojedete kamkoliv, budu na doslech od vás,“ řekl jí, i když si tím nebyl tak jistý. Ukázal jí také malý předmět velikosti krabičky zápalek, který chtěli upevnit na Schenkovo auto. „To je sledovací zařízení.

Bude mít spojení se satelitem.“

„A hodláte mi snímat i puls?“ zažertovala, zřejmě aby se při tom strachu ze všeho trochu uvolnila.

Malcolm prudce zabrzdil a zaklel, musel pustit odbočující tramvaj a audi před nimi se vzdalovalo. „Tady se na to musí dávat pozor. Ta krabice má přednost a tramvajáci toho využívají.“

Sluchátka na Samových uších ohluchla. „Ztratil jsem je,“ zavrčel. Vzápětí naskočila na semaforech červená a situace se ještě zhoršila.

„Sakra práce,“ zaklel Malcolm a bouchl dlaní do volantu.

Notebook na Samově klíně byl přes mobil připojen k satelitnímu terminálu na ambasádě a na obrazovce byla mapa sítě vídeňských ulic. Svítící bod pak indikoval polohu sledovače na Schenkově voze. Při čekání na zelenou se Malcolm naklonil a pohlédl na notebook.

„Jedou na Franzenův most, to znamená směrem k Pratru,“ poznamenal a ukázal Samovi prstem. Sotva naskočila zelená, vrhl rychlý pohled do zpětného zrcátka, jestli za ním není policie, a pak šlápl na plyn.

Sam začínal být nervózní. Teprve teď si začal uvědomovat, do čeho Julii uvrtal. Kdyby Schenk objevil, že na něho někdo s její pomocí ušil takovou boudu, mohlo by se ukázat, že zase není takový džentlmen, za jakého ho Julie má. Polila ho úleva, ve sluchátkách zašumělo a ozval se v nich hlas. Opět byli v dosahu.

„… chápej mě…“

„… bude klid. Můžeme…“

Slibné, ale nepoužitelné. Sam nesnášel takzvanou vysokou techniku, která slibovala víc, než potom byla schopná poskytnout.

„Proboha dožeňte je,“ zavrčel podrážděně. „Mám tam akorát sluneční erupce.“ Proletěli kolem autobusu, ale vzápětí museli znovu zabrzdit na světlech.

„Sakra, Schumacher teda nejste.“

„Jestli projedu na červenou a stopne nás policie, můžem to zabalit,“ bránil se Malcolm. Nervózně bubnoval prsty do volantu.

Samovi opět zapraskalo ve sluchátkách.

„… sis to tak najednou rozmyslela?“

Sam zpozorněl. Schenk se začínal vyptávat.

„Kterým směrem je to na Praterstern?“ zeptal se Malcolm a krátce pohlédl na obrazovku.

Sam sledoval pohyb svítícího bodu. „Vypadá to, že pořád rovně.“

„Ukažte mi to.“

Sam k němu naklonil obrazovku notebooku.

„Okay, žádný problém. Znám tu cestu. Pořád je můžeme chytnout.“ Naskočila zelená a Malcolm vyrazil.

Collins odpoledne chválil mladíkovy navigační schopnosti. Zná Vídeň líp než svoje vlastní svatební nářadí, přesně tak se vyjádřil. Měl pravdu, pomyslel si Sam. Zatraceně pravdu.

Napravo od nich na temné obloze šlehala a míhala se světla zábavního parku a ozařovala kabinky pomalu se otáčejícího gigantického kola. Nacházeli se poměrně blízko sídlišti, v němž dnes ráno našla policie Kovalenkovu mrtvolu. Sam uvažoval, že při způsobu vraždy, jakým byl ruský mafián sprovozen ze světa, bylo třeba dvou vrahů, jeden ho musel držet a druhý utahoval drátěnou smyčku. Dva lidé velmi zvláštního odhodlání, takoví, kteří jsou schopni infikovat lidi virem ničícím jejich mozek.

Potíž byla v tom, že tohle všechno byly jen hypotézy, ne fakta. Platilo to o souvislosti mezi Jackmanovou smrtí a Kovalenkem, stejně jako o spojení mezi Maxem Schenkem a Jackmanem. Navíc podezření proti Schenkovi oslabila negativní odpověd rakouské tajné policie na Collinsuv dotaz. Ne, na doktora Schenka nic nemají.

Tak moc potřeboval alespoň trochu štěstí, ale ten večer jako by neměl šanci na žádné. Sluchátka opět oněměla a červený bod na obrazovce se jim vzdaloval. Sam cítil, že v něm narůstá neklid a napětí.

„K čertu, dupněte na to, Malcolme. Jestli vás poldové zastaví, zaplatím pokutu já.“

„To není otázka peněz, pane Packere. Věřte mi.“

Malcolm byl nervní řidič. Nakláněl se nad volantem, škubal jím a vůbec jel velmi trhaně. Hnán Samovým bubnováním na palubní desku náhle vybočil doleva a zrychlil, aby předjel autobus.

Před nimi však byla další křižovatka. A další světla. „Panebože!“ zaúpěl Sam. Malcolm přibrzdil, když však uslyšel Samův povzdech, znovu šlápl na plyn. „Tak dobrá…“ Víc však říct nestačil. Koutkem oka

zaregistroval, že z postranní ulice cosi vyrazilo. „Doprdele!“

Strhl vůz, ale už bylo pozdě. Mladík na motorce zabrzdil, zadní kolo mu však sklouzlo do smyku a… Následoval náraz. Někam dozadu, zřejmě do zadního blatníku.

„Doprdele!“ zaklel znovu Malcolm.

Zastavil u okraje a oba se ohlédli. Motorka ležela uprostřed silnice a mladík se těžce zvedal na nohy.

„Nic mu není,“ ozval se Sam a znovu pohlédl na notebook a na mrkající červený bod. „Jeďte dál. Nic mu není…“ To už však Malcolm vyskočil z vozu a běžel k místu nehody. Sam měl chuť klít jako pohan.

Náhle si představil něco horšího, než je lehká kolize na silnici, Schenkovu paži kolem Juliiných ramen.

Pak paže sklouzne dolů, zajede pod sako… a dotkne se drátu nebo nahmatá krabičku…

Otevřel dveře. „Malcolme!“

O pár vteřin později byl Malcolm zpátky. Krátce zkontroloval poškozený blatník a znovu sedl za volant.

„Panebože, ještě že to dopadlo tak,“ zamumlal. „Fakt mu nic není. A naštěstí si ten pitomec myslí, že to

byla jeho vina.“ Znovu se rozjel. „Kam až se dostali?“

„Do Německa,“ zavrčel Sam. Bude si muset promluvit s Collinsem a říct mu, že Malcolm toho nejspíš ví o vlastních genitáliích zatraceně málo.

„Ne, vážně.“

„Už jsou za Dunajem.

„Po Floridsdorfském mostě?“

„Asi ano, když to říkáte.“

„Tak potom je mi jasný, kam míří.“

„Kam?“

„Do Stammersdorfu. To je na samém okraji města. Je tam ulice plná Heurigen. Víte, co to je? Vinárny. Ale ne jako ty turistické pasti ve Wienerwaldu, takové, do kterých chodí místní lidi na džbánek.“

Neměli šanci je chytit. Schenk jel rychle a s jistotou, navíc měl štěstí na dopravních světlech. Naštěstí seukázalo, že Malcolm uvažoval správně. Po dalších deseti minutách se červený bod na obrazovce zastavil ve Stammerdorfu a chvíli potom tam dorazili i oni. Byla to pěkná předměstská vesnice, jejíž hlavní ulici lemovaly upravené a barevné hospůdky. Asi v polovině uviděli stát u okraje chodníku audi. Prázdné. Zaparkovali kousek od něj. Sam cítil, že mu pracují nervy. Teď už měli mít signál z Juliina vysílače, jenžesluchátka byla stále hluchá. Oba pohledem zkontrolovali celou ulici. V nejbližším okolí bylo nejméně pět nebo šest vináren.

„Máte ponětí, v které by mohli být?“ zeptal se Sam. Malcolm zavrtěl hlavou.

Sam zastrčil malý přijímač do kapsy a oba vykročili po ulici. Sam se modlil, aby se ve sluchátkách ozvalo alespoň zapraskání na znamení, že se k nim blíží.

„Zkusím to tady?“ řekl Malcolm a ukázal na vchod vinárny, k níž přicházeli.

Za chvíli se vrátil.

„Zavřeno.“

Také následující podnik byl zavřený. Pak se Malcolm dotkl Samovy paže a ukázal na druhou stranu ulice.

Z vinárny s krémově žlutou fasádou a okny z lahvového skla se linuly zvuky tahací harmoniky.

„Zdá se, že tam je živo.“

Přešli přes cestu. Za klenutou bránou byl dlážděný dvůr se zdmi porostlými vinnou révou a stolky osvětlenými barevnými žárovkami zavěšenými na stromech.

„Mrkněte se dovnitř,“ řekl Sam. „Kdyby mě Julie uviděla, mohla by vypadnout z role.“

Malcolm vešel dovnitř, ale hned proti němu vyšla servírka a ukázala na hodinky. „Chci se jen podívat,

jestli tu nejsou mí přátelé,“ zaslechl Sam Malcolma.

Náhle sebou trhl. Ve sluchátkách se ozval mužský hlas. Ostrý, se silným německým přízvukem. Schenk.

Bylo zřejmé, že je podrážděný.

„Řekla jsi mi v telefonu, že sis to přes noc rozmyslela…, myslím o nás dvou. Ale teď už zase děláš drahoty. To mi tedy vysvětli, Julie, na cos v noci přišla.“

„Už jsem ti to řekla v autě, chci si s tebou jen promluvit.“

Sama polila úleva, když uslyšel Juliin hlas. Zdálo se, že se drží, i když byla evidentně nervózní. Ale to

nemuselo být Schenkovi vzhledem k dané situaci nápadné.

„Myslela jsem si, že bychom to ještě mohli zkusit,“ pokračovala nepřesvědčivě. „Vídáme se už rok, ale pořádně se ani neznáme. Nemám ponětí, co si myslíš o spoustě věcí. Nikdy jsme spolu nevedli vážnější hovor, nemluvili spolu o ničem důležitém.“ „Jaký vážnější hovor? O čem důležitém?“ „Třeba o osobních záležitostech. Vždyť já ani nevím, jak a kde bydlíš. V domě? Nebo v bytě? Ve velkém nebo v malém? Vím, že máš ženu Caru a taky děti, ale nikdy jsi mi neřekl, jak se jmenují a kolik jim je let.“

„Nechápu, k čemu to potřebuješ vědět,“ odpověděl Schenk chladně.

„Zato ty toho o mně víš spoustu. Už při našem prvním setkání jsi o mně věděl víc než já teď o tobě.

Vlastně ani nevím, odkud jsi to všechno měl.“

Ve sluchátkách se ozval hluk, jako by někdo zavadil o mikrofon.

„Ne, Maxi! Pusť mě!“

Sam si představil, že se jí Schenk pokouší svléknout blejzr a polila ho hrůza.

„A proč chceš vědět takové nepodstatné věci?“ Sam uslyšel lehké mlasknutí a Schenkův dech, zřejmě se ji pokusil políbit. „Jediné, na čem záleží, je, aby nám spolu bylo dobře. Přece nechceš, abych věřil, že

jsi to při milování jen předstírala.“ Další prudké zachrastění od úderu do mikrofonu. „Nemůžeš mít celý

můj život, Julie, to víš od začátku. Na tom jsme se přece domluvili.“

Další šustění a praskání a potom zvuk, z něhož se dalo soudit, že se mu Julie opět brání.

„Ne, Maxi. Budu se s tebou milovat, ale jen když mi řekneš určité věci, které potřebuju znát.“

Sam sebou trhl. Začínal žasnout nad odhodláním, s jakou bojovala za jeho věc.

„Jaké věci?“ zavrčel Schenk. „Co tak nutně potřebuješ znát?“

„Odkud ses o mně tolik dozvěděl, když jsme se poprvé setkali?“

Žádná odpověď. V místnosti, kde byli, tikaly hodiny.

„Od mého otce?“

Znovu ticho. Dokonce už nebylo slyšet ani Schenkův dech.

„Proč si to myslíš?“

„Protože vím, že o mně často mluvil… Dokonce i před cizími lidmi.“

Znovu ticho, že by bylo slyšet špendlík spadnout. „Neznám tvého otce, Julie. Nikdy jsem se s ním nesetkal.“

Samovi se sevřelo srdce. Takže to je všechno? Konec story?

„Ne?“ ozvala se Julie kousavě. „To je zvláštní. Přísahala bych, že jsem tě s ním ten večer viděla, předtím, než jsi mě oslovil.“

Sam opět zbystřil pozornost. Nehodlala to vzdát tak lehce.

„To sis mě musela s někým splést,“ odpověděl Schenk a zasmál se. „Poslyš, Julie, co to se mnou hraješ za hru? Hm? O co ti jde, kočičko?“

Další chrastění a potom prudký nádech.

„Ne, Maxi. Nechci s tebou spát.“

„Ale na tvou otázku už jsem ti odpověděl.“

„Jenže já nevím, jestli jsi řikal pravdu.“

Schenk ztratil trpělivost a vybuchl.

„Nech mě!“ zakvílela Julie.

Sam se pootočil a snažil se zjistit, z kterého směru signál přichází. Kvalita přijmu však byla téměř pořád

stejná.

„Vím, že se mnou dnes hraješ nějakou hru. Jakou? O co ti jde, Julie?“ opakoval Schenk chraptivým hlasem.

Sam se rozhlédl. Všude ho obklopovaly zdi. Byl od ní jen pár metrů, a přesto nevěděl, kde Julie je. „Odvez mě zpátky do hotelu,“ ozval se Juliin hlas. „Prosím tě, Maxi.“

„Ne, miláčku. Nikam tě nepovezu. Ještě jsme spolu neskončili. Možná nevíš, co jsme celý ten rok spolu dělali.“

„Jak to myslíš?“

„Zřejmě jsi to nikdy nepochopila.“

„Chci zpátky do hotelu, Maxi.“ V Juliině hlase poprvé zazněla panika. „Nech mě, prosím tě, odejít. Vezmu

si taxi.“

„Říkám ti, že jsme spolu ještě neskončili.“

„Skončili, Maxi. Miluju někoho jiného…“

Schenk odfrkl překvapením a pak se zasmál.

„To mě těší, alespoň nebudeš zklamaná. Já taky miluju nikoho jiného. Víš, miláčku, to, co jsme spolu celý ten rok dělali, nemělo nic společného s láskou.“

„To už teď vím.“

„Ani jsme to nepředstírali.“

„Co tím…?“

„Protože to byl obyčejný byznys.“

„Jak? Jaký byznys?“

„Výměnný obchod. Něco za něco. Já jsem ti platil letenky, hotel, oblečení, dobré jídlo a pití a… ty jsi mi na oplátku dávala, co jsem chtěl. Je to jednoduché, Julie. Byli jsme pro sebe jako zákazník a dodavatel.“

Ticho. Žádná odpověd. Sam tušil, co bude následovat.

„A za tuhle návštěvu jsi mi pořád dlužná, moje malá Julinko.“

„Zaplatím ti to, neboj se,“ odpověděla. Hlas se jí chvěl. „Všechno ti zaplatím, letenku, večeři, hotel.

Podepíšu ti šek…“

V tu chvíli vyšel ze dveří Malcolm. Zavrtěl hlavou. „Není tady, ani vzadu na zahrádce,“ řekl.

Sam mu dal rukou znamení, aby mlčel. „Jsou někde v pokoji,“ zašeptal. „Kde tady pronajímají pokoje?“

Malcolm se rozhlédl, zda uvidí cedulku s nápisem ZIMMER FREI. „Zajdu se zeptat.“ „Ale proboha rychle.“

Ve sluchátkách se znovu ozývalo chrastění, pak Juliin hlas, teď už značně vystrašený. „Dobře, Maxi. Když to bereš takhle… Ale nejdřív si musím zajít do koupelny.“

„Ne. Nejdřív tě svléknu.“

„Ne, já nechci…“

„Na tom nezáleží, co ty chceš…“ Náhle Schenk zmlkl a pak vyrazil udivený výkřik. Ve sluchátkách se ozval zvuk, jako by někdo udeřil do mikrofonu. Samovi bylo jasné, co se stalo.

„Co to sakra je?“ zařval Schenk.

„Prosím tě, Maxi…“

Sam uslyšel plesknutí a Juliin výkřik. Zvuky ve sluchátkách říkaly jasně, že z ní strhl kabátek.

„Do hajzlu!“

Pak nastalo ticho. Ne ticho v místnosti, totální elektronické ticho. Musel vytrhnout anténu! Samovi se

sevřelo hrdlo. Slíbil, že ji bude chránit.

Znovu se rozhlédl. Snažil se poslouchat, jestli z nějakého okna nezaslechne zvýšené hlasy. Vteřiny zoufale ubíhaly. Proboha, co s ní teď Schenk dělá?

Náhle uslyšel z druhé strany ulice ránu. Pohlédl tam. V jednom z oken v prvním poschodí protější vinárny se hýbala záclona. Za ní se rýsovala postava tmavovlasé ženy, jako by jí někdo tloukl hlavou o sklo!

Sam vyrazil. Vtrhl do dveří, a když uviděl schody, rozběhl se nahoru. Kašlal na protesty majitele, teď

nebyl čas na slušné způsoby. V chodbě v prvním poschodí bylo několik dveří. Z jedněch vycházely

tlumené

vzlyky. Sam chytil za kliku. Zavřeno. Neváhal ani vteřinu a vykopl je. Uvnitř to odporně páchlo po Schenkově doutníku. Julie seděla na posteli a snažila se bránit. Ze zpola rozhalené blůzky jí vykukovalo obnažené ňadro. Schenk ji držel a bylo zřejmé, že ji bil. Jakmile se však rozletěly dveře, otočil se a vteřinu zíral na Sama s tváří zkřivenou hněvem. Vzápětí se vzpamatoval. Chytil Juliinu kabelku, mrštil jí po Samovi a vyrazil ke dveřím. Sam uhnul a pokusil se ho chytit, Schenk se mu však s překvapivou mrštností vykroutil a shora ho oběma pěstmi udeřil do hlavy. Sam se zapotácel, a než se stačil vzpamatovat, byl Schenk ze dveří. Sam chvíli ve zmatku uvažoval, co dělat, ale pak se rozhodl, že teď je důležitější ona. Vzal Julii kolem ramen a zkroušeně zamumlal omluvu. Měla zavřené oči. Její tvář byla rudá od facek a spodní ret jí krvácel. Křečovitě se zachvívala vzlyky. Natáhl jí blůzku a objal ji kolem ramen. Zatracená práce, zaklel v duchu. Všechno to bylo k ničemu. Prokletý obchod Harryho Jackmana zůstával zahalen stejným tajemstvím jako předtím. Vtom zaslechl na schodech kroky, ve dveřích se objevil majitel vinárny.

„N’ja. Was geht los hier?“

„Můžete jít?“ zeptal se Sam Julie. Přikývla. „Tak pojďme odtud,“ řekl. Přehodil jí kabátek přes ramena, potom vzal její kabelku a posbíral všechno, co se z ní vysypalo.

Dole stál Malcolm. „Hnal se odtud jako šílenec,“ oznámil bez dechu. „Neměl jsem šanci ho zastavit.“

Za Samem se objevil nadávající majitel podniku.

„Máte nějaké peníze?“ zeptal se Sam Malcolma.

„Nějaké jo,“ odpověděl mladík.

„Tak mi je dejte, ať uklidním pana šéfa. A pak se vraťte do auta a sledujte, kam ten zatracený Schenk

jede.“

Malcolm mu dal pár bankovek a vyšel ven.

„Posaďte se chvíli, než to tu vyřídím,“ zašeptal Sam Julii a postrčil ji k nejbližší židli.

Omluvil se majiteli vinárny, jak jen to německy svedl, a odpočítal tolik bankovek, až se muž zatvářil spokojeně. Potom požádal o taxi a dověděl se, že padesát metrů odtud obvykle čekají nejméně dvě auta.

Vyvedl Julii na ulici, mávl na taxík, a když jí pomohl na zadní sedadlo, vklouzl vedle ní. „Hotel Marriott,“

poručil řidiči.

„Řekněte mi, že jste v pořádku,“ zašeptal a objal ji kolem ramen.

Neřekla nic, pouze hleděla strnule před sebe, ohromená skutečností, že svět, jak ho znala, se pro ni neodvolatelně změnil.

„Je mi moc líto, že to takhle dopadlo,“ řekl Sam bezmocně. Jeho prvořadým zájmem bylo přesvědčit se, že je v pořádku, ale současně se zoufale toužil dovědět, zda Schenk neřekl něco užitečného, co nezaslechl. „Slyšel jsem, jak popřel, že by se kdy setkal s vaším otcem. Myslíte, že mluvil pravdu?“

Stále neodpovídala. Sam měl pocit, že ho snad ani nevnímá.

Pomalu si začal uvědomovat, že ji dnes nemůže nechat v Marriottu. Co kdyby se tam Schenk vrátil a znovu začal řádit? Chvíli uvažoval, že zavolá Collinsovi, jestli by nemohl poskytnout Julii na dnešní noc nouzový útulek. Potom si však vzpomněl, že si Collins přál, aby zůstal v celé dnešní akci mimo.

„Poslyšte, Julie, dnes to pro vás nebude v Marriottu bezpečné.“ Pohlédl na ni. Zamrkala. Alespoň náznak toho, že ho vnímá. „Najdu vám ubytování v jiném hotelu, okay? Něco obvolám.“ Začal uvažovat, jak a odkud bude hotely obvolávat. Zatraceně, vždyť nemá ani mobil. „Anebo to můžeme zkusit v penzionu,

kde

bydlím já,“ nadhodil opatrně. „Možná tam mají volný pokoj. A pokud ne, můžete se vyspat v mé posteli.

Já

bych si ustlal v křesle.“ Znovu zamrkala a pak po chvíli uvažování přikývla na souhlas.

Pak už na něho po zbytek cesty do centra ani nepohlédla. Měla široce otevřené oči, nic však nevnímala.

Nic, kromě mizérie poznání, jak odporně byla klamána a využívána.

„Chcete, abych vás zavezl k lékaři?“ zeptal se Sam. Náhle dostal strach, že jí Schenk mohl způsobit nějaké vážné zranění, kterého si nevšiml.

Zavrtěla hlavou.

Zatočili na Ring a vpředu se objevila světla hotelu Marriott.

„Dejte mi pokojovou kartu a já vám přinesu vaše věci,“ obrátil se k ní znovu.

Neodpověděla. V hlavě jí stále vířil zmatek.

„Julie? Máte tu kartu?“

Když k němu konečně obrátila oteklý obličej, téměř ucukl, jakou bolest uviděl v jejích očích. „Dejte mi magnetickou kartu a já vám přinesu z vašeho pokoje věci,“ opakoval.

Ukázala na blejzr, který držel. „V kapse,“ zašeptala.

Během deseti minut jí sbalil kufr a ověřil si v recepci, že její účet je už zaplacen. Venku mu zavazadlo vzalřidič a uložil je do kufru. V penzionu Kleist nebyl v noci personál a Sam byl za to vděčný. Kdyby ho někdo viděl, jak sem vleče takhle pozdě v noci potlučenou ženu, mohlo by to skončit telefonátem na policii. Nastoupili do malého výtahu, Julie se stále dívala jinam. Sam usoudil, že ze všeho, co se stalo, viní jeho.

V pokoji se jí opět zeptal, jestli jí nevadí, že bude spát v jeho posteli. Zavrtěla hlavou a beze slova zamířilado koupelny. Pak zaslechl přidušené vzlyky, zřejmě teprve teď uviděla, jak vypadá. Když vyšla ven,měla kolem čela mokré vlasy. „Bohužel tu nemají minibar,“ omlouval se. Měl zoufalou chuť se napít a domníval se, že i jí by prospělo něco ostřejšího. Teď si vyčítal, že nevyplenil ledničku v Marriottu. Ignorovala ho. Šla rovnou k posteli, lehla si na bok a přitáhla si pod hlavu polštář. Sam viděl, že jí opět začala škubat ramena vzlyky, a pomyslel si, že se alespoň pláčem uvolní a možná usne. Posadil se vedle ní a položil jí ruku na paži, ale když na to nijak nereagovala, po chvíli ji zase odtáhl.

Vstal, přešel ke křeslu vedle toaletního stolku a klesl do něj. Plán to byl dobrý, řekl si, bohužel skončilšpatně a bez sebemenšího výsledku. Smůla. Stejná zatracená smůla, jaká ho provází už od smrti Harryho Jackmana.

V nohách postele ležela její kabelka spolu s blejzrem a částmi „špionážní výbavy“, které sebral na zemi v pokoji v té nešťastné vinárně. Aby se něčím zabavil, začal je dávat dohromady. Za chvíli si však uvědomil, že chybí nahrávací část. Začal hledat záznamník pod podšívkou kabátku, kam přístroj předtím schovali, a konečně jej našel o pořádný kus posunutý. Vytáhl malou krabičku a převracel ji v rukou. Zdálo se, že Julie se stahuje čím dál víc do sebe. Ležela a objímala si kolena pažemi, jako by se tak bránila před celým tím zlým světem. Sam začal mít pocit, že si ve své bolesti vlastně libuje a že dělá z nepříjemné příhody větší drama, než k jakému došlo. A pak ho napadlo, že vlastně neví, k čemu došlo. Že ji mohlo tvrdě zasáhnout něco, co neslyšel…, a to způsobilo její extrémní psychický otřes. Něco, co se stalo předtím, než stačil doběhnout do pokoje, jedna dvě minuty vzrušené konverzace, o níž nic neví. Pohlédl na maličký záznamník a snažil se přijít na to, jak si nahrávku pustit.

Na tuhle věcičku byl expert Malcolm, jenže ten teď kdesi honí Schenka, zřejmě. Na krabičce byl konektor a pár ovládacích tlačítek. Zkusil připojit na konektor sluchátka z walkmana, nasadil si je a pak si přístrojpodržel pod lampou na toaletním stolku a zkoušel miniaturní tlačítka hrotem propisovačky. Po několika pokusech to náhle ve sluchátkách zašumělo a ozvaly se hlasy. Zprvu byla nahrávka nesrozumitelná a nesouvislá, protože miniaturní vestavěný mikrofon aktivoval záznam pouze v okamžicích, kdy hlasy výrazněji přesáhly úroveň hluku v jedoucím audi. Asi po dvou minutách však záznam „dospěl“ do Stammerdorfu. Bouchla dveře auta, pak bylo slyšet kroky po chodníku a potom se opět ozvaly hlasy, tentokrát zřetelné, podrážděný Schenkův a nervózní Juliin. Vstoupili do vinárny a Julie zřejmě ukázala na stůl v rohu, kde by se mohli v klidu posadit. Schenk však řekl, aby šla za ním. Opět kroky, asi po dřevěných schodech, pak Juliin hlas, že by si chtěla sednout ve stube. Schenk však rezolutně prohlásil, že mají zaplacený pokoj, kde se už chladí šampaňské.

Následovala konverzace, kterou už Sam slyšel. Znovu poslouchal, jak se Julie snaží dostat podle jeho instrukcí Schenka tam, kam potřeboval.

A pak přišly facky a Juliiny výkřiky, aby ji nechal. Sam slyšel, že Schenk zuřivě strhl mikrofon a vysílací

anténu.

„Co to má znamenat, sakra? Pro koho to nahráváš?“

Když neodpovídala, následovalo další plesknutí.

„Tak řekneš mi to…?“

Schenk zřejmě něco udělal, protože Julie vykřikla a dala se do pláče. Mezi vzlyky se snažila vyrážet odpovědi.

„Pro nikoho! Jen pro sebe, Maxi. Chtěla jsem tě vydírat. Kvůli penězům…“

Sam zavřel oči. Musel se před ní sklonit v pokoře a obdivu. Klidně mohla říct, že k tomu byla přinucena,

ale ona se ho stále snažila krýt.

Následovaly další dvě plesknutí přes tvář.

„Ty zatracená vyděračská děvko,“ zařval Schenk. „Tak o peníze ti šlo. Samozřejmě, nenasytná jako tvůj

táta…“

Sama ta slova zasáhla jako rána do žaludku. Zastavil se mu dech.

„Můj táta?“ ozvala se Julie. „Takže jsi…“

„Ano, samozřejmě že mně všechno o tobě řekl on. Kdo jiný?“

Sam pohlédl na dívku stočenou do klubíčka a začínal chápat její zoufalství.

„On mi tě dal. Můžeš si ji vzít, řekl. Pomůžu ti s ní, abys ji dostal.“

Sam si sevřel hlavu v dlaních.

„Vzpomínáš si na ty konferenční materiály?“ pokračoval neúprosně Schenkův hlas. „Nechala jsi je v restauraci po večeři s ním a s Lindou. Když jsi potom odešla nahoru, našel mě v baru a dal mi je. Jestli na

ni půjdeš správně, bude ti zobat z ruky, řekl. To jsou jeho slova, Julie, jeho vlastní slova, otce, který mi

nabízel svou dceru jako pasák.“

„Ne…,“ zakňučela zoufale. „To není pravda…“

„Řekl, že někoho hledáš. Někoho staršího, s kým nebudou problémy, kdo má peníze a bude k tobě milý.

On mi řekl o tom, co máš za sebou…, o všech těch mladých cápcích, co nejsou k ničemu. Řekl mi, co

máš a nemáš ráda, o co máš zájem…“

„Nevěřím ti,“ zakňučela opět, ale zoufalství v jejím hlase ji usvědčovalo, že věří. „Ale proč? Proč to udělal?“

„Už jsem ti to řekl. Kvůli byznysu, Julie, kvůli mizernému byznysu. Já a ty, náš vztah…, od počátku to byl byznys, nic víc. Něco jsem od tvého otce kupoval. Chtěl vysokou cenu. Podařilo se mi ji snížit, ale ne tak,

jak jsem chtěl. A pak mi řekl, že mi tě dohodí jako milenku, a dohodli jsme se. Ano, byla to součást obchodní dohody…, asi jako když ti prodejce aut dá jako prémii posuvnou střechu za to, že ses uvolila koupit vůz od něho.“

„To není pravda…,“ opakovala tak tiše, že ji Sam sotva slyšel.

„Já jsem tomu taky nevěřil,“ pokračoval Schenk a hořce se zasmál. „Myslel jsem, že to míní jako vtip.

Nebo jako nějaký trik na mě, v němž bys měla hrát roli. Ale když jsme potom byli my dva spolu v baru, poznal jsem, že nic nevíš. Že jsi nevinná, Julie, a naivní jako malá holka. Všechno, co mi o tobě řekl, bylapravda. Moc mi to ulehčil. Chtěla jsi někoho, jako jsem já. Vzpomínáš, jak dlouho trvalo, než jsme spolušli k tobě do pokoje? Čtyřicet minut, Julie. Čtyřicet minut od chvíle, kdy jsme spolu poprvé promluvili, do okamžiku, kdy jsme to spolu rozjeli v posteli.“

Sam se kousl do rtu. Zoufale si přál, aby měla sílu zeptat se ho na to nejdůležitější, položit mu rozhodující otázku, co to bylo, co Schenk kupoval od Harryho Jackmana?

V tu chvíli se však ozval nový zvuk. Tenké vysoké kvílení, jaké vydává trpící zvíře. Zoufalost z toho, co jíudělal její vlastní otec, ji dohnala k tomu, že se proti němu vrhla. Na záznamu následoval chaos, Schenk klel a vykřikoval německé nadávky, pleskaly facky, bylo slyšet hekání… a pak náhle rána, jak Sam vykopl dveře.

Sundal si sluchátka.

Julie ví.

Teď už věděla. Věděla, že muž, který byl dvanáct měsíců jejím milencem, měl „obchodní“ styky s jejím otcem. A ještě něco mnohem horšího, poznala, kam až její otec klesl a čeho byl schopen, aby dosáhl svých cílů. Sam zvedl hlavu a v dlouhém povzdechu vypustil vzduch, který jako by zadržoval už celou věčnost. Julie se pozvedla na lokti a zírala na něho. V jejích očích byl zmatek a taky úžas. „Julie,“ řekl tiše, „Slyšel jsem to, drahá. Všechno jsem to slyšel.“ Došel k posteli a posadil se na kraj. „Je mi to hrozně líto.“ Líto. Tak zbytečné, tak marné slovo, východisko z nouze. Slovo v každé situaci neadekvátní, jež nikdy nemůže odhalit pocity, které se za ním skrývají. Snažil se vymyslet něco, co by jí řekl, aby jí ulehčil bolest z hrozného poznání, že muž, jemuž se snažila od malička udělat radost, ji prodal jako pytlík bonbónů. Ale pokud bylo možné říct něco v takovéto chvíli rozumného, co by jí pomohlo, nepřišel na to. Julie pomalu a těžce přesunula nohy na zem a posadila se vedle něho. Obrátila se k němu. Její oči prosily.

„To opravdu stojím za tak málo, Same?“

Vzal ji za ruku. Byla horká, jako by měla horečku.

„Ne, Julie. Máte větší cenu, než všechny peníze světa,“ řekl.

Naklonil se k ní a dotkl se ústy jejích opuchlých rtů. Ucukla bolestí, ale přesto ho objala paží kolem krku a

opřela si hlavu o jeho čelo.

„Mohl bys, prosím tě, zhasnout,“ zašeptala. „Byla bych radši, kdybys na mě neviděl.“

Seděli bez hnutí a snažili se strávit myšlenku na to, co se nevyhnutelně mělo stát.

„Mohl,“ odpověděl po chvíli, „ale musela bys mě nejdřív pustit.“

Zdráhavě sundala ruku. Sam vstal, zhasl hlavní světlo. Pokoj osvětlovala pouze měkká oranžová zář pouličních lamp, která pronikala jemným síťovým záclon.

Když se vrátil, ležela na zádech. Poklekl vedle ní. Vzala mu ruku a vsunula si ji pod sukni. „Ukážeš mi to, Same? Ukážeš mi, jakou mám pro tebe cenu?“

Sklonil se a políbil ji na krk hned pod mateřské znaménko zpola skryté za ušním lalůčkem. Pak ji pomalu zbavoval jednoho kousku oděvu po druhém a líbal další a další místa na jejím těle, až se začala pohybovat a vlnit jako pšeničné pole ve větru.

18. KAPITOLA

VÍDEŇ, LETIŠTĚ VE SCHWECHATU, PÁTEK, 9 HODIN DOPOLEDNE

V odletové hale vídeňského mezinárodního letiště bylo plno. Sam stál kousek od přepážky registrace

zavazadel a pozorně se díval po všech tvářích kolem, zatímco Julie právě odbavovala zavazadla. Hned

ráno zařídil, aby mohla odletět jiným, dřívějším spojem, než na který měla letenku od Schenka. V žádném

případě nemínil připustit, aby se těm neznámým vrahům podařilo rozšířit počet umlčených osob, které

věděly o Jackmanově zlověstném obchodu, ze dvou na tři.

Zavazadla odjela po pásu kamsi pryč a Julie se k němu vrátila s palubní kartou v ruce a příruční taškou

přes rameno. Modřiny v jejím obličeji zakrýval silný makeup. Oba kráčeli mlčky k příslušné odletové

bráně.

Julie byla od rána ponořená do svých myšlenek a promluvila s ním sotva pár slov. Těsně před pasovou

kontrolou se zastavila a dotkla se jeho paže.

„Chtěla bych ti něco říct,“ zašeptala a obrátila se k němu. Strnule upírala pohled na jeho hruď.

„Okay,“ řekl, ale ona stále mlčela, jako by sbírala odvahu. „Tak co jsi mi chtěla?“

Kousla se do rtu. „Víš…, jen že jsem ráda, že je můj otec mrtvý.“ Řekla to klidně bez jakéhokoliv

rozrušení. Jako prosté konstatování faktu. Pomalu zvedla hlavu a pohlédla mu do očí. „Ano, jsem ráda,

protože to znamená, že už mě nemůže zradit. A kdyby se totéž stalo Maxovi…,“ dlouze si povzdechla,

„moc by mi to nevadilo.“ Jedno obočí se jí zvedlo a potom se k němu otočila zády.

Sam zmateně uvažoval. V podstatě mu naznačila, že pokud přece jen stojí za smrtí jejího otce on a zařídil

by něco podobného i pro Maxe Schenka, považovala by to za službu lidstvu. Už natahoval ruku, aby ji

obrátil k sobě, ale pak si uvědomil, že to nemá smysl.

Julie se dívala k budce pasové kontroly. Třebaže se nemohla dočkat, až bude z Vídně pryč, bála se

loučení se Samem. Minulou noc se stal součástí jejího života a měla strach, že když teď odevzdala Maxe

do jeho rukou, mohl by o ni ztratit zájem.

„Raději už půjdu,“ řekla. Pohlédla na něho a uchopila ho za ruce, které ji včera svou něhou dokázaly přivést zpátky k rozumu. „Víš…, kdy se vrátíš do Londýna?“

„Ne.“

Pátrala v jeho očích po něčem, z čeho by poznala, jak to myslí. Nic však neviděla, pouze prázdnou

masku, tvář muže, který zřídkakdy prozradí, co se v něm děje.

„Můžu… Uvidím tě ještě někdy?“ zeptala se téměř žalostně.

„A chtěla bys?“

„Proto se ptám…“ Žmoulala si klopu kabátku.

Políbil ji na ústa, opatrně, aby se nedotkl poranění na jejím rtu. „V tom případě určitě uvidíš,“ zamumlal. „Tak tedy au revoir,“ hlesla a couvala od něho.

„Zavolám ti. Dávej na sebe pozor.“

Hleděl za ní, až zmizela mezi ostatními cestujícími. Teprve pak se obrátil k východu z haly. Víc už pro její

bezpečnost udělat nemohl. Teď musel pokračovat.

Už před odjezdem na letiště zavolal Collinsovi a řekl mu, že se jeho domněnka potvrdila, že Schenk měl

kontakty s Jackmanem. Rezident už zřejmě netrpělivě čeká, až mu podá podrobnou zprávu o noční akci,

aby mohl kontaktovat rakouské úřady.

Když šel směrem ke stanovišti taxíků, znovu si připomněl, s jakou nesmírnou žádostivostí se mu Julie v

noci oddala. První vyvrcholení pro oba následovalo jen chvíli poté, co se jejich těla spojila. Byla to

očišťující úleva od napětí, které je svíralo jako napjatá pružina. Později, když uspokojili druhou vlnu své

žádosti, se k němu přimkla, jako by byl jediný, kdo ji je schopen uchránit, aby se v tomto hrozném světě

ztratila. Usnuli tak, že se jejich těla dotýkala, ale Julie sebou během noci neustále házela a

nesrozumitelně vykřikovala.

Ráno po probuzení se tvářila rozpačitě, jako by se styděla za slabost, které podlehla, když před ní Max

odhalil svou pravou tvář. Ztratila se v koupelně a dlouho se tam snažila upravit svůj obličej, aby na něm

nebyly vidět stopy po nočním dramatu. Když se Sam později oholil a vyšel z koupelny, nahlížela do jeho

složky o Guntheru Hoffmannovi, kterou nechal v otevřeném kufru. Rychle se otočila a snažila se tvářit

jako

by nic. Zachoval se stejně a přešel to bez poznámky.

Poznal, že se jí nechce mluvit, zapnul tedy televizor a nastavil kanál se Sky News. Sága o rodině

albánských uprchlíků pokračovala. Televizní štáb je následoval do Německa, kde byli bez velkého

nadšení přijati v jakémsi severoněmeckém městě, jehož jméno Sam nezachytil.

Posadil se na zadní sedadlo krémového mercedesu a udal řidiči adresu britské ambasády v Jauregasse.

Stále si nebyl jistý, jaký vztah k ní má. Věděl, že je schopen se do ní zamilovat, ale také k ní cítil lítost.

Jisté však bylo, že jejich noční milování ho naplnilo takovým uspokojením, jaké už dlouho nezažil.

NEMOCNICE SVATÉHO ŠTĚPÁNA, STEPNEY, LONDÝN 7 HODIN 40 MINUT

Třebaže na oddělení zůstalo šest volných lůžek, byla noční služba pro Sandru Willetsovou neobvykle

rušná. Dva pacienti si stěžovali na bolesti na hrudi, které nebyly typické pro jejich diagnózu. Teprve když

předala službu denní směně, měla čas se trochu upravit, aby mohla mezi lidi.

Rušná noční služba však měla jednu výhodu, nezbylo jí moc času na přemýšlení. Zato teď se jí svíravé

myšlenky na Roba a všechno kolem něho vrátily s dvojnásobnou naléhavostí.

Vstala, oblékla si plášť do deště, vzala tašku a vyrazila domů. Slyšela, jak do oken tluče déšť, a byla ráda,

že si vzala deštník. K bytu to měla pouhých sedm minut chůze. Byla to cesta proti proudu lidí s kalnými

pohledy, kteří šli opačným směrem do práce. Lidí, kteří měli práci. Deptalo ji, že Rob už rok a půl nic

nedělá. Byla přesvědčená, že by něco sehnal, kdyby se snažil, jenže on nestál o jakoukoliv práci. On se

chtěl vrátit tam, kde byl dřív, do City, k životu na vysoké noze, aby se mohl podívat do očí svým starým

kamarádům, jak jednou řekl.

Oba pocházeli z East Endu. Znali se už od školy, ale začali spolu chodit až před třemi lety po schůzce

naslepo. Pak už to šlo rychle a tři měsíce na to se už stěhovala do jeho nóbl bytu v Docklands s velkými

okny a výhledem na řeku.

Došla k výškovému domu, kde teď měli domov, a hodnou chvíli musela čekat na výtah. Když přijel,

vystoupila z něho černá matka s třemi dětmi, z nichž nejstaršímu nemohlo být víc než pět let. Sandra se

musela přinutit, aby se na ně usmála. Při pohledu na matky, které se pachtily s potomky, aniž by na nich

bylo vidět jakoukoliv radost, ji pokaždé přešla chuť mít své vlastní děti.

Dveře jejich bytu byly zamknuté na dva západy a to znamenalo, že Rob je venku. Sandra si s úlevou

vydechla. Hrozila se chvíle, kdy mu bude muset pohlédnout do očí.

„A hrome!“ vydechla, když vkročila dovnitř. Postel byla ustlaná, byt uklizený, nádobí po snídani umyté.

Pak uviděla na malém stolku v kuchyni papír se vzkazem.

Poskočilo jí srdce, v prvním okamžiku ji napadlo, že ji Rob opustil.

Dopoledne budu pryč.

Než půjdeš do práce, mohli bysme si zajít na pizzu. Co řikáš?

Měj se. R.

Pocítila neuvěřitelnou úlevu. Dal si práci, aby jí vyhověl, a z nějakého důvodu má zájem s ní komunikovat.

Zatím se snažila pouze ona udržet mezi nimi nějaký smysluplný dialog.

Možná s ním bude možné mluvit.

Pak ji napadla děsivá myšlenka. Co když zjistil, že četla jeho mail, a proto ten obrat? Přišel na to a míní tos ní vyřešit.

HMS TRUCULENT

Kapitán Anthony Talbot četl nový radiogram z Londýna v soukromí své kajuty. Dávali jim necelých dvanáct hodin na přípravu a Talbot věděl, že by v žádném případě nebylo vhodné využít těch dvanácti hodin až do konce. Naposledy cvičila posádka ponorky na takovou akci před šesti měsíci a bude třeba si spoustu věcí zopakovat. Pohlédl na hodinky. Do schůzky s náčelníky jednotlivých odborností v důstojnické jídelně zbývalo dvacet minut. Je třeba rozdělit úkoly a určit odpovědnost za dílčí fáze akce. Předtím však musí promluvit k posádce. Věděl, že po tom, co musel zrušit plánovanou dovolenou na pevnině, panuje v mužstvu velké rozladění, a jeho úkolem teď je znovu posádku nažhavit. Vyšel z kajuty a zamířil do velínu, kde nyní velel první důstojník. Ten se otočil od mapového stolu a napjatě na něj pohlédl. „Jdeme do toho. Dnes v noci,“ řekl Talbot. „Jak to vypadá nahoře?“ Přesunuli se od ostrůvku Palagra dost daleko na západ, aby mohli vysunout komunikační věž, a teď se vraceli. Bylo třeba pokračovat v průzkumné činností. Za denního světla však bylo všechno těžší. „Vypadá to, jako by před námi byla celá plachtařská flotila, pane. Dobře deset jachet. Už jsem změnil kurs

na sever, abychom se jim vyhnuli, ale tyhle kocábky jsou prakticky všude.“

„Nesmíme za žádnou cenu připustit, aby nás některá z nich zpozorovala,“ připomenul mu Talbot, třebaže to vůbec nebylo nutné. „Nemůžeme vědět, jestli na některé nejsou naši Rusové.“ Od okamžiku, kdy v noci spatřili odplouvat od Lastova motorovou loď, už na ostrově nezaznamenali žádnou aktivitu. Kanál, na němž Rusové komunikovali, zůstával hluchý. „Jdu vydat rozkazy,“ řekl Talbot. Posadil se do velitelského křesla a vzal zavěšený mikrofon. „Tady kapitán Talbot,“ začal. „Všichni mě poslouchejte. Právě jsem přijal nový rozkaz od ministra obrany.“ Koutkem oka uviděl, že se ze „špiclovny“ vynořil Arthur Harris. „Jak jistě víte, naši CT zachytili na VHF pásmu jistou komunikaci, která vycházela z ostrova Palagra. Specialisté v Londýně identifikovali jeden z odposlechnutých hlasů a říkají, že patří ruskému odborníkovi na biologické bojové prostředky. Naše vojenská zpravodajská služba se domnívá, že může na ostrově organizovat výrobu bakteriologických látek. Vzhledem k nejasným poměrům v Kosovu a početným kontingentům sil NATO v Bosně panují ve velení sil NATO značné obavy. Kdyby se na ostrově Palagra skutečně vyráběly bojové biologické látky, byla by to pro všechny příslušníky spojeneckých sil obrovská

hrozba.

V průběhu následujících dvanáctí hodin dojde asi třicet mil západně od ostrova k výsadku speciální zásahové jednotky. My pak její příslušníky dopravíme do okolí ostrova Palagra a někdy v zítřejších

ranních hodinách je tam vysadíme.

Celá akce má napjatý časový plán, ale to je pochopitelné. Jejím cílem je zjistit povahu ohrožení. Všichni víte, že nás čekají činnosti, které jsme už dávno necvičili, takže jakmile provedu instruktáž odborných náčelníků, nastoupí všechny důležité sekce posádky k okamžité přípravě.

Příštích čtyřiadvacet hodin na nás bude klást větší nároky, než s jakými jsme se zatím setkali, pánové. Na

druhou stranu je to práce, kvůli níž jsme se k námořnictvu dali. Proto věřím, že se jí všichni zhostíme se

ctí a prokážeme, že jsme muži na svém místě. A připomínám, že pokud naše akce napomůže k likvidaci

šílenců, kteří mají v úmyslu ohrozit pozemní spojenecká vojska, budeme plným právem hrdi na malou

osobní oběť, kterou tomuto cíli nyní přinášíme.

To je všechno, co jsem vám chtěl říct.“

První důstojník pokýval na souhlas. „Dobře řečeno, pane.“

Náhle se ozval překvapený výkřik z úst důstojníka u pátracího periskopu.

„Objekt na hladině. Vypadá to na malý trajekt.“

Udal západní směr, plavidlo tedy připlouvalo z mlhy za nimi.

Talbot se rozhodl. Měli už o ostrovu dost informací pro vylodění zásahového oddílu. Pokračovat v

pozorování za denního světla v turistické oblasti je nebezpečná záležitost, která by mohla přinést víc

problémů než užitku. Dotkl se paže prvního důstojníka.

„Vydejte příkaz k sestupu na třicet metrů. Tam zůstaneme do setmění. Později ještě bude čas na poslední

průzkum, než vyplujeme na západ k místu výsadku speciální jednotky.“

Hayes přikývl. „Ano, pane.“

Arthur Harris sledoval dění ve velínu se sílícím pocitem uspokojení. Z čeho jiného by měl mít radost?

Větší část svého pracovního života trávil tím, že opatřoval druhým drobné informace, aby je mohli

analyzovat a dělat na jejich základě rozhodnutí. Tentokrát ty informace analyzoval sám a na tom, co se tu

teď dělo, má rozhodující zásluhu. Přece jen však vedle uspokojení cítil i úzkost a trochu i vinu. Vždyť

výsledkem jeho aktivity je, že zanedlouho budou jiní muži riskovat své životy.

VÍDEŇ, BRITSKÁ AMBASÁDA Když si Patrick de Vere Collins přišel pro Sama k recepčnímu pultu ambasády, byl v jeho podobané tváři patrný neklid a vědomí vážnosti situace. Vedl ho pak mlčky do kanceláří SIS, které byly od ostatních diplomatických prostor odděleny dveřmi na čipovou kartu. „Malcolm mi hlásil, že vám to celé včera bouchlo,“ řekl, když nabídl Samovi židli ve své neuspořádané kanceláři. „Teď jen doufám, že ten výbuch nedolehne až sem ke mně.“ „Ne, žádné doléhání se konat nebude,“ odpověděl Sam. „Julie to vzala na sebe. Řekla, že ho chtěla

vydírat. Chytil ho Malcolm?“

„Nakonec jo. Schenk vyjel ven z Vídně a hnal si to jako blázen kamsi ke Klagenfurtu, kde má rodinu. Je to dobře čtyři hodiny cesty. Malcolm tam někde spí. Takže…, co vlastně na toho chlápka máte?“

Sam položil na Collinsuv stůl igelitovou tašku. „Tady je špionážní výbava.“ Zalovil v tašce a vytáhl z ní

záznamník. „Nakonec bylo nejdůležitější tohle,“ řekl a stručně Collinsovi vylíčil, co je tam nahrané.

„Fantazie,“ zamumlal Collins, když Sam skončil. „Nechám pořídit překlad pro Rakušany.“ Starostlivě

svraštil čelo. „A v jakém stavu je dnes ta ubohá ženská?“

„Dostává se z toho,“ řekl Sam. „Kromě toho je už na cestě do Londýna.“

„To je pro ni nejbezpečnější místo,“ pokýval Collins hlavou a chvíli si zamyšleně třel čelo. „Myslíte, že jí to

Schenk zbaštil, že si ty krámy pořídila, aby z něho mohla později vyrazit prachy?“

„Původně asi jo, ale po tom, co jsem se objevil na scéně já, bych o tom dost pochyboval. Možná proto tak

spěchal z Vídně.“

„Hm. Předpokládám, že neřekl, co to bylo, co od Jackmana kupoval.“

„Bohužel ne. V tu chvíli se na něj Julie vrhla a bylo po rozhovoru.“

„Chápu.“

„Ale Max Schenk je specialista na mutace virů, Pate. A Rusové byli v tomhle druhu výzkumu až po uši. Je docela možné, že zásilka, kterou Jackman přepravoval, obsahovala virové materiály a jejím příjemcem byl právě Schenk.“ „Tuhle eventualitu samozřejmě nemůžeme ignorovat,“ odpověděl Collins opatrně. „Ale spojovat to s

virem,

který postihl ty dva úředníky EU v Bruselu, s tím bych počkal. A žádat naše rakouské kolegy, aby ho

vyslechli, k tomu bych taky radši měl něco konkrétnějšího.“

Sam podrážděně odfrkl. „Dobrá. Jestli si ho nevezmou do parády oni, tak to sakra udělám já.“

„To v žádném případě,“ odsekl Collins. „Tohle je suverénní země. My jejich občany vyslýchat nemůžeme.

Musíme použít korektní kanály, vážený pane.“ Marně se snažil uhladit své rozčepýřené vlasy. „Ale

nemějte strach, oni se na něj podívají sami. V Schenkově životě je dost jiných věcí, které v nich vzbuzují

zvědavost.“

„Jaké?“

„Rakouská tajná policie se už zajímá o jeho rodinu. Zjistili, že je v ní silná fašistická tradice. Maxův otecHeinrich byl aktivní antisemita. Sloužil v SS. Když v třicátém osmém vyháněli židy, zabral si několik jejichdomů, říkal jste, že i Julie o tom mluvila.“

„Ano. Pochlubil se jí tím sám.“

„Ale už jí neřekl, že ty domy byly plné vzácných uměleckých předmětů. Původní majitelé skončili v

plynových komorách a starý Heinrich usoudil, že je to v suchu. Jenže dvacet let po válce si jacísi židovští

příbuzní původních majitelů podali žádost, aby jim byl majetek vrácen. Starý Schenk se ovšem vytasil s dokumenty o tom, že domy včetně zařízení získal legálně, a soud žádost židovských příbuzných zamítl.

Samozřejmě že za tím vším zůstaly velké otazníky. V každém případě Schenkova rodina prodala obrazy a naráz bylo dost finančních prostředků, aby si Max mohl se svým bratrem Hansem zařídit nejmodernější soukromou kliniku ve městě.“ „Zajímavé,“ poznamenal Sam. Sepnul ruce a zapraskal klouby. „A co ví rakouská policie o vlastní Maxově činnosti? Mají nějaké důkazy o tom, že by se i on angažoval v rasistických hnutích?“ „Je členem konzervativní Volkspartei, i když to moc neznamená. Politické organizace v Rakousku jsou jako zednářské lóže v Británii. Lidé do nich vstupují z prospěchářských důvodů, prostě kvůli svému byznysu. Ale ne, není o něm známo, že by se někdy choval přehnaně rasisticky.“ „A co se ví o jeho nejbližší rodině? Jeho žena se prý jmenuje Cara.“ „Jo. Pochází z Chorvatska, údajně ze Záhřebu. Má s ní dvě děti. Vztah její a Schenkovy rodiny se datuje už od dob Habsburků, kdy Chorvatsko spolu s dalšími balkánskými státy patřilo k rakousko-uherské říši.“ Collins se opřel dlaněmi o stůl. „Podívejte se,“ řekl, „nechte mě, abych si promluvil s lidmi z jejich

ministerstva vnitra.

Mezitím si můžete brnknout do Vauxhall Cross. Duncan Waddell se nemůže dočkat, až vás zase uslyší.“

Zavedl Sama do zvláštní komunikační místnosti, kde bylo kromě jiného k dispozici bezpečné spojení s

ústředím SIS v Londýně. Během minuty měl Sam na drátě Waddella.

„Tak mi poreferujte, Same,“ řekl Waddell rezervovaně, jako by o něčem uvažoval.

Sam mu řekl všechno, co se stalo a na co si vzpomněl. Když skončil, bylo na druhé straně ticho.

„Jste tam pořád?“ zeptal se Sam.

„Samozřejmě, kde bych byl,“ zabručel Waddell a po další pauze dodal: „Víte, ta vaše domněnka o povaze

obsahu Jackmanovy zásilky není tak úplně nesmyslná.“

Sam povytáhl obočí. Waddell byl vždy velmi podezíravý vůči kalkulacím na základě předtuch a mlhavých

podezření.

„Povím vám malou historku,“ pokračoval Ulsteřan. „Je o našem válečném loďstvu. Jedna ponorka Jejího

Veličenstva odposlechla jakousi rádiovou komunikaci jakýchsi Rusů na jakémsi malém ostrůvku v

Jaderském moři. Odborníci identifikovali, že jeden z těch ruských hlasů patří jistému Igoru Chursinovi,

významnému vědci z VECTOR. Vzniklo podezření, že Chursin dostal balík peněz, aby na tom kousku

skály v Jaderském moři zřídil laboratoř na výrobu biologických bojových látek.“

Sam zpozorněl.

„Představte si mapu té oblasti,“ pokračoval Waddell.

„Už to dělám.“

„Takže až to budete mít, uvidíte, že z Říma, kde měla ta záhadná Jackmanova zásilka skončit, je to na

východní italské pobřeží jen dvě hodiny jízdy. A odtud pak jen skok rychlou motorovou lodí do Jadranu.“

„Souhlasím,“ řekl Sam. Zapadalo to do sebe.

„V tuhle dobu už probíhá vyšetřování. Vede ho vojenská zpravodajská služba. A ta má podezření, že ona

BW laboratoř, pokud se potvrdí, že tam nějaká je –, může produkovat bakteriologický materiál pro

některou z balkánských vojenských klik, zřejmě asi pro Srby. A velení sil NATO se obává, že pokud pošle

své vojáky v nadcházejících měsících do Kosova, může tam proti nim být použit antrax nebo botulotoxin.“

Sam se poškrábal na hlavě. To byl úplně jiný scénář a ne nepravděpodobný. „A co tedy kolem toho vojáci

dělají?“

„Ministerstvo obrany tam posílá SBSfgt, aby to omrkli.“

„Kdy?“

„Dnes v noci.“

Sam pohlédl na hodinky. „Možná byste měl vědět ještě jednu drobnost. Schenkova manželka je

Chorvatka,“ řekl.

„A myslíte, že…?“ Waddell nechal větu nedokončenou a odmlčel se. Po chvíli si dlouze povzdechl. „S těmi

hochy ze zvláštních sil je jeden problém,“ zamumlal, jako by mluvil pro sebe. „Jsou úzce zaměřeni na svůj

cíl. Budou hledat to, co jim jejich vojenští velitelé řeknou, nic víc.“

„Ano.“ Samovi se začal zrychlovat tep.

„Takže si myslím, že z našeho úhlu pohledu by bylo moudré, kdybychom s nimi někoho poslali. Někoho,

kdo se v Jackmanově případu důkladně orientuje. Člověka odhodlaného jednou provždy dokázat, že naše

skrovné teorie mají jisté opodstatnění. Co si o tom myslíte, Same?“

„Totéž co vy, Duncane.“

Na druhé straně nastala další pauza. Sam věděl, že mají v hlavě stejnou myšlenku, ale potřeboval, aby ji

vyslovil Waddell, kdyby už jen proto, aby mu naznačil, že přes tu katastrofu z minulého týdne s ním stále

počítá.

Waddell si odkašlal. „Už jste někdy skákal z letadla do moře, Same?“

LONDÝN, 11 HODIN 40 MINUT

Rob Petrie nechal svůj starý Ford Escort na parkovišti v obytné čtvrti, odkud to byl jen kousek k hlavnímu obchodnímu centru na Golders Green Road v severním Londýně. Nasadil si sluneční brýle a baseballovou čepici, které měl i v Southallu, a vyrazil podél předměstských domů. V pravé ruce nesl tašku s druhou splátkou svého příspěvku k tažení Ďáblovy sítě za etnickou čistotu. Bude to o den dříve, než chtěl Peter, ale musel se přizpůsobit okolnostem. Když sem před dvěma dny přijel, aby si vybral cíl útoku, a ocitl se mezi těmi lidmi, téměř ho mrazilo. A totéž se opakovalo dnes. Všude kolem viděl divné muže v černých plstěných kloboucích s dlouhými rozevlátými vousy, tmavooké děti a ve výkladech a na firemních štítech cizí hranaté písmo. Vstoupil do jiné kultury, jež se usídlila v jeho zemi jako zhoubný nádor, do uzavřené komunity, která je součástí velké

sionistické konspirace. To jsou ty tváře ZOG. Před ním se otevřely dveře kadeřnictví a vyšel z nich muž v dlouhém saténovém redingotu. Na temeni čerstvě upravené hlavy mu seděla přiléhavá čepička. Vytáhl anténu mobilního telefonu a v chůzi vyťukával jakési číslo. Rob Petrie se zachvěl odporem. První, po čem se při svém středečním průzkumu díval, byly videokamery, které dala policie namontovat na vysoké stožáry po celém městě. Na High Street viděl dvě, jednu proti stanici metra a druhou u autobusové zastávky, , ale na tomto konci, kde byly košer restaurace a lahůdkářství, neobjevil žádnou. Rob měl tmavé kalhoty a světlemodrou košili s krátkými rukávy. Šel k místu svého cíle se skloněnou hlavou a se štítkem baseballové čepice staženým do čela. Zastavil se na kraji chodníku, aby nechal přejet dodávku, a pak přešel ulici na druhou stranu směrem k pekařství a obchodu nazvaném Poklady z Jeruzaléma, jehož výkladní skříň byla plná sedmiramenných svícnů. Obchodnímu centru, které hodně ztratilo na významu po nedávném otevření několika jiných, modernějších nákupních středisek v okolí, vládla jednotvárná šeď. Byla to vlastně řada cihlových domů postavených v meziválečné době, v jejichž přízemí byly obchody a nad nimi byty. Rob zvolnil krok, aby nebyl nápadný. Ostatně už byl téměř na místě. Pohlédl na vývěsní štít, Segalova košer restaurace. Ve středu zjistil, že v prvním poschodí je oblíbená jídelna, která je kolem poledne plná. Všiml si, že hosté nejdřív obsazují stoly podél velkých oken. Venku na chodníku, pouhých pět metrů od oken, byl odpadkový koš vyložený zeleným pytlem. Rob si dovedl představit, že střepiny skla po výbuchu nadělají uvnitř pořádnou paseku. Teď však zaváhal. Najednou mu začaly pochodovat nervy. Měl pocit, jako by se na něho dívaly stovky očí. Znovu vykročil. Potřeboval se uklidnit, na chvíli se vzdálit z tohoto místa, ze scény chystaného aktu války. Řada obchodů a restaurací končila veřejnou knihovnou. Před ní byla lavička. Rob se na ni posadil, postavil si nákupní tašku mezi nohy, aby ji měl pod kontrolou, a vytáhl noviny. Tiskl kotníky k plechovce,

v níž byl Smrticí stroj.

Hleděl na hlavní titulky bulvárního plátku, ale nic nevnímal. Nebyl schopen číst. Pak uviděl štrúdl školníchdětí, které dvě učitelky odváděly do knihovny. Díval se na jejich tváře.

„Děti, připomínám vám, že se uvnitř musíte chovat tiše,“ zavolala jedna z učitelek. „Knihovna je místo,

kam lidé chodí pro trochu klidu.“

Dnes tu moc klidu nebude, pomyslel si Rob Petrie. Pohlédl na hodinky, dvanáct hodin pět minut.

Časovací zařízení bylo nastavené na tři čtvrtě na jednu. I když tomu přístroji věřil, přece jen neměl dobrýpocit z toho, že má nálož přímo u nohou. Žaludek se mu chvěl a bublalo mu v břiše jako v sirném pramenu. Musí jít do toho a rychle, nebo se za pár minut podělá. Vstal, zastrčil noviny do tašky, aby zakrývaly nálož, a pomalu se vydal zpátky. Před

Segalovou restaurací odložil tašku do odpadkového koše.

Když mířil ke svému autu, tiše si pro sebe zamumlal: „Dobrou chuť, židáci.“

VÍDEŇ

Ještě než Sam opustil ambasádu, přišla Collinsovi pozitivní odpověď od rakouské tajné policie.

Vyslechnou prý Maxe Schenka, pokud bude souhlasit –, jakmile se jim podaří s ním zkontaktovat.

„Říkají, že naše podezření není zdaleka tak silné, aby je to opravňovalo k vydání zatykače,“ poznamenal

Collins.

„Podle mě je to chyba,“ zabručel Sam. Instinkt mu říkal, že je třeba Schenka zadržet co nejdřív a

bezpečně izolovat. „Ale lepší něco než nic.“

Rozloučil se s Collinsem a dal mu úkol zjistit, zda rodina Schenkovy ženy náhodou nevlastní malý

ostrůvek v Jaderském moři.

Zajistil si místo v letadle s odletem v 13:30 a pak odjel taxíkem do penziónu Kleist, aby si sbalil věci. Když

skládal oblečení, vzpomněl si náhle na slib, který dal Fischerovi, německému zpravodajskému

důstojníkovi, s nímž se setkal bezprostředně po příletu do Vídně. Zavolal mu a přesvědčil ho, aby ho vzal

na letiště, že si cestou promluví.

Ve víru událostí posledních dvaceti hodin neměl čas se zajímat, jak je na tom se zdravím Gunther

Hoffmann. A právě první, o čem se zmínil Fischerovi, byl Hoffmannův srdeční záchvat. Němec se na něho

překvapeně podíval.

„To slyším poprvé,“ prohlásil, když vyjel z vedlejší ulice a napojil se na hlavní cestu k letišti. „A řekl bych,

že to musí být omyl, protože jsem s Herr Hoffmannem včera odpoledne mluvil a vůbec mi nepřipadal, že

se zotavuje z nějakého srdečního záchvatu.“

„To myslíte vážně?“ pohlédl na něho Sam. „On se s vámi kontaktoval?“

„Ano.“

„A mohu se zeptat proč?“

Fischer se zatvářil rozpačitě. „Prostě usoudil, že je rozumné, aby mi ohlásil vaši návštěvu.“

Sam se naježil. „Proboha proč?“

„V souvislosti se smrtí Vladimíra Kovalenka,“ pokračoval Fischer zdrženlivě. „Řekl, že jste chtěl, aby vám

ho pomohl najít.“

Sam hleděl dopředu přes přední sklo. Stáli, protože před nimi zastavila tramvaj a nastupovali do ní lidé. „A ukázal mi článek v britských novinách, kde se dává vaše jméno do souvislosti s jistými událostmi v

Africe.“

„Ten starý parchant,“ zasyčel Sam přes zuby. „Neříkejte, že vám naznačil, že jsem Kovalenka odkrouhl

já?“

„Vysloveně to neřekl…“

„Ale byl to hlavní důvod, proč se vám ozval, co?“

Fischer přikývl.

Sam zůstal zcela vyvedený z míry. Proč si Hoffmann dělal takové problémy s tím, aby na něho vrhl

podezření?

„Jen aby bylo jasno, příteli, neměl jsem zájem Kovalenka zabíjet, jenom ho vyslechnout. A s vraždou

Harryho Jackmana v Zambii nemám nic společného.“

„To rád slyším,“ řekl Fischer. Zdálo se, že v něm opravdu povolilo napětí. „A vaše diskuse s Herr

Hoffmannem?“

Sam mu stručně popsal své setkání s Hoffmannem na hřbitově a rozhovory, které spolu potom vedli.

Když skončil, Fischer jen mlaskl jazykem. „Zvláštní… Vůbec se mi nezmínil, že mu zemřela žena.“

„Zřejmě pečlivě váží, co vám má říct a co zamlčet,“ poznamenal Sam.

„Zřejmě,“ souhlasil Fischer. Našpulil rty a po chvíli přemýšlení pokračoval: „Abych nezapomněl, včera

jsem získal další informace o jeho kariéře ve Stasi. Myslím, že by vás mohly zajímat. Víte, odhalovat celou

pravdu o aktivitách státní tajné služby NDR je zdlouhavý a obtížný proces.“

„Chápu. Stále je tu příliš mnoho lidí, kteří mohou příliš mnoho ztratit.“ „Samozřejmě. Ale nedávno jsme se dověděli, že někdy uprostřed osmdesátých let řídil Herr Hoffmann po dva roky sekci Stasi, která monitorovala Rakousko. Tehdejší československé orgány mu umožnily zřídit odposlouchávací stanici v Bratislavě. Asi víte, že to je město na samé hranici s Rakouskem a jen padesát kilometrů od Vídně. Z Bratislavy monitorovali telefony dvou set sedmdesáti rakouských politiků a byznysmanů.“ „Tak to se už nedivím, že neměl problém se získáním bytu ve Vídni,“ poznamenal Sam. „Ano…,“ řekl Fischer zamyšleně. Odbočil z dálnice na příjezdovou komunikaci k letišti. „A na základě těchto informací si myslím, že Herr Hoffmann byl a možná ještě je ve Vídní aktivnější, než jsem vám řekl při našem minulém rozhovoru, Herr Packere,“ dodal s jistými rozpaky. Zastavili před letištní halou. Sam Fischerovi poděkoval a spěchal dovnitř, aby odbavil zavazadla, protože

doba odletu se blížila.

Byla to od Hoffmanna zlomyslnost? uvažoval, když se prodíral davem. Šířil o něm Hoffmann podezření

jako pomstu za to, že odhalil dávnou hru s jeho otcem?

Později, když už letoun roloval na konec ranveje, otevřel noviny, které si vyzvedl při nástupu. Z pravého spodního rohu na něho vyskočil titulek: ZEMŘELA SKOTSKÁ MATA HARI S bušícím srdcem začal číst. Mluvčí ministerstva vnitra potvrdil, že včera zemřela v jednom skotském hospicu paní Jo Cogganová (rozená MacDonaldová), která na počátku sedmdesátých let spolupracovala s ruskou vojenskou špionáží a pomáhala jí vydírat příslušníky britského válečného loďstva, aby zrazovali svou zemi. Jednou z jejích obětí byl i poddůstojník Trevor Packer, jeho spolupráce s výzvědnou službou Sovětského svazu byla odhalena teprve nedávno, , který zemřel v roce 1971. Ministerstvo vnitra v této souvislosti prohlašuje, že

neexistují důkazy, že by v důsledku aktivit Jo Cogganové a Trevora Packera došlo k prozrazení významných skutečností týkajících se britského válečného loďstva. Sam odložil noviny a chvíli hleděl na podlahu. Teď to tedy bylo potvrzeno oficiálně. Jeho otec nezradil svou zem. Zmocnila se ho úleva, když to viděl černé na bílém. Cítil však smutek za Jo MacDonaldovou, která doufala, že zemře, aniž to kdo zaznamená. Kdyby na ni nenarazil při svém pátrání, zřejmě by si

odnesla své zahanbující tajemství s sebou do hrobu. SEVERNÍ LONDÝN

Ve veřejné knihovně Golders Green začaly dvě mladé učitelky shánět děti dohromady. Byl čas se vrátit,

ve školní jídelně už na děti čekal oběd.

„Tak jdeme,“ zavelela učitelka v červeném svetru a modrých džínsech s blond vlasy staženými do ohonu.

Druhá učitelka byla tmavší a měla o poznání širší boky.

Vyšly z knihovny a zabočily doleva.

„Držte se dál od kraje chodníku,“ napomenula děti zavalitější z žen, která dávala pozor vzadu. „A

nepošťuchujte se! Dojděte přední řady, ať nejsme moc roztaženi.“

Sevřený štrúdl dětí právě míjel Segalovu restauraci, když vtom vyšlehl z odpadkového koše plamen.

Výbuch rozmetal dětská tělíčka široko do okolí. Pět nebo šest z nich proletělo jako zkrvavené kusy masa

skleněnými tabulemi velkých oken restaurace. Někdy kolem čtvrté odpoledne zavíral Rob Petrie garážová vrata. Jeho escort byl bezpečně uvnitř. Když se z rádia dověděl, co se stalo, několikrát zvracel. Stačil chytit igelitovou nákupní tašku a vyzvracel do ní

všechno, co měl v žaludku, a ještě i potom se dávil a dlouho se nemohl uklidnit. Podle mluvčího záchranné služby byla jedna z dívek z římskokatolické základní školy St. Mary přeříznuta ostrou střepinou skla napůl. Průvod nevinných dětí zachytil nejsilnější vlnu výbuchu a ztlumil její účinky tak, že v restauraci

nikdo nezemřel. Židé, které chtěl Petrie zabít, utrpěli pouze šok a drobná poranění od roztříštěného skla. Na místě však zůstalo osm mrtvých dětí. Petrie hodil tašku se zvratky do odpadkového kontejneru za výtahovou šachtou. Potřeboval se skrýt před světem. Zabořit někde hlavu do písku a namlouvat si, že je to omyl, že se ta hrůza nestala. Jenže ona se stala! Jak se teď má objevit před Sandrou? Neměl kam jít. Jejich byt byl jediné místo, kam se mohl

uchýlit.

Stiskl tlačítko přivolávače výtahu a čekal. Už po několikáté si opakoval, že ve válce občas dochází k

neštěstím. Musí se k tomu obrátit zády a pokračovat. Ale pak se mu vždy před očima objevily ty děti.

Vybavoval si jejich tváře, když šly do knihovny. Osm mladých životů vyhaslo.

Věděl, že už nebude schopen pokračovat. On už svou válku skončil. Teď bude na jiných, aby pokračovali

v boji.

Přijel výtah. Nastoupil a už natahoval prst k tlačítku, když zaslechl křik a dupot nohou. Srdce mu vyskočiloaž do krku. Bylo to však jen dítě, které chtělo, aby na ně počkal. Vlastně ne dítě, čtrnáctiletá nebo patnáctiletá černá dívka. Měla bílé zuby, silné rty, vlasy spletené do malých copánků a na sobě tmavomodrou sukni a blůzu, školní uniformu. Na zádech nesla batůžek plný knih. „Díky, pane,“ řekla a stiskla tlačítko do šestého poschodí. Petrie se opřel o zadní stěnu kabiny a zadržel dech. Před týdnem by si možná tuhle holku představoval nahou, přivázanou k posteli a vydanou mu na milost. Ale dnes…? Dnes byla něco, z čeho měl strach. Patřila k nepříteli, který se bude chtít pomstít. „Díky, pane,“ řekla ještě jednou, když vystupovala. Dojel do svého poschodí. Z hřiště dole k němu dolehly dětské hlasy. Chytil se zábradlí a znovu dávil, ale nic už z něho nevycházelo. Když se po chvíli uklidnil, došel ke svým dveřím, vstrčil klíč do zámku a

odemkl.

Sotva překročil práh, hned věděl, že něco není v pořádku. Dveře do obývacího pokoje byly zavřené. To

neměli se Sandrou ve zvyku. Tiše za sebou zavřel hlavní dveře a poslouchal.

Náhle z kuchyně vyšel chlap v neprůstřelné vestě a kukle na obličeji. Mířil na něj pistolí.

„Ani hnout, pane Petrie.“

19. KAPITOLA

ZÁKLADNA RAF V LYNEHAMU, WILTSHIRE, PÁTEK 16 HODIN 30 MINUT V hangáru to páchlo leteckým benzínem. Na vzdáleném konci stály dva transportéry Hercules s

odklopenými kryty motorů, takže vypadaly jako dravci dosedající na zem. V obrovských vratech letounů, rozevřených na šířku nákladního auta, stálo osm mužů z oddílu č. 2 SBS. Všichni v černých kombinézách kontrolovali výstroj úhledně naskládanou před nimi na zemi. Bylo toho hodně. Čtyři velké bedny v nepromokavém obalu, v nichž byly nafukovací čluny včetně přívěsných motorů, čtyři menší bedny se zbraněmi a další čtyři bedny se speciální osobní výstrojí. Sam vystoupil z landroveru, který ho přivezl od hlavní brány, a vkročil do hangáru. V Heathrow na něho čekala jedna z Bennettových dívek, která mu přinesla z jeho kufru v hotelu věci na převlečení. Muži ze zásahové jednotky na něho pohlédli, ani z jedné tváře se však nedalo nic vyčíst. Žádný z nich neměl označení hodnosti, takže Sam nepoznal, který z nich je velitel. Už se na to chystal zeptat, když proti němu

vystoupil malý, asi pětadvacetiletý muž s rezavými vlasy.

„Pan Packer? Já jsem Willie Phipps.“

„Těší mě. Jmenuju se Sam.“

Cítil, že ho Phippsovy světlé oči odhadují. Bylo mu to jasné, tihle muži nebyli nadšeni tím, že s sebou

musí brát na tak náročnou misi cizího člověka, o němž nikdo neví, jak se zachová v kritické situaci.

„Přišel jste tak akorát,“ řekl Phipps. „Právě jsme zkontrolovali materiál. Jakmile skončíme s vámi, budeme

připraveni ke startu, tedy jestli to RAF dá všechno dohromady. Kdy jste naposledy skákal?“

„Před osmi nebo devíti lety. Předtím, než jsem odešel od námořnictva.“

„Ale nikdy do moře, co?“

„Bohužel ne.“

Velitel nasál přes zuby vzduch. „V tom případě bysme si měli trochu promluvit.“ Vzal Sama stranou a ukázal mu vybavení. „Potápěčský neoprén,“ řekl a kopl nohou do olivově zelené kombinézy s tlustým vodotěsným zipem a těsnicími gumovými manžetami na krku a zápěstích. „To si budem navlíkat až čtvrt hodiny před seskokem, jinak bysme v tom byli jako v sauně. Ale vy byste si měl zkusit velikost.“ Sam si svlékl kalhoty, nasoukal se do kombinézy a uzavřel zip, až se mu kolem hrdla stáhla těsnicí

manžeta.

„Dobrý. Jako dělaný na vás,“ poznamenal Phipps. Pak zvedl krátkou plastovou trubici připojenou k

řemínku. „Cyalumeová trubice,“ vysvětlil. „Připněte si ji na zápěstí. Když vás po seskoku ztratíme, zlomteji a bude zářit jako maják.“ Sam znal chemická světla ze svého působení u námořnictva. Poručík mu podal záchrannou vestu, a když si ji Sam oblékl, pomohl mu s padákem a zapnul mu přezky. „Všichni budeme na laně, takže se vám padák otevře automaticky. Jsou to spolehlivé padáky, nikdy neselhávají. A kdyby přece jen, máte ještě tohle,“ dodal suše a připnul Samovi k pasu rezervní padák. „Budeme skákat z malé výšky, takže musíte touhle šňůrou škubnout sakra rychle, kdyby se hlavní padák neotevřel. Ale když si budete jistý, že se hlavní otevřel, hned rezervu odhoďte, jinak by vás její váha táhla ke dnu, až doskočíte

do vody. V poslední fázi si sviťte baterkou, abyste viděl, kdy se dotknete hladiny, protože pak musíte okamžitě uvolnit hlavní popruhy. Je to stejný problém jako s rezervou, prostě se musíte padáku rychle zbavit, nebo vás stáhne pod vodu. I když pod tu půjdete po doskoku tak jako tak a několik metrů, na to

se

připravte. Ale automaticky se vám nafoukne záchranná vesta a vyhodí vás zpátky na hladinu.“ Podal

Samovi svorku na nos. „Zatím dobrý?“

Sam přikývl, i když se mu svíral žaludek.

„Meteorologové říkají, že bude tma jako v kravský prdeli,“ pokračoval Phipps. „Žádný měsíc a obloha

stoprocentně zatažená, takže ani hvězdy nebudou svítit. Jestli neuvidíte na hladině nikoho nablízku,

zůstaňte na místě, o nic se nesnažte. My si vás najdeme. Akorát můžete čas od času křiknout. Z ponorky

nás budou pozorovat termovizí. Měli by mít připravený člun, aby nás vylovili a přitáhli vybavení. Jste rád,

že jdete s náma?“

„Spíš podělaný strachy.“

„To je normální, to já taky. Člověk by lhal, kdyby řekl něco jiného. Tady je poslední část výstroje.“ Podal

Samovi malý kovový válec s připojenou šňůrou. „Podvodní maják. Upevněte si to na záchrannou vestu.

Kdybyste měl pocit, že jste se ztratil a celý svět na vás zapomněl, přepněte to na tu zelenou značku,

odviňte šňůru a nechte tu věc houpat na hladině. Ti z ponorky se na ni nasměrujou.“

Přerušil je hluk motoru, do hangáru couvalo velké šedé nákladní auto.

„Okay, chlapci,“ řekl poručík a zamnul si ruce. „Půjdeme na to.“

STEPNEY, 17 HODIN 30 MINUT

Rob Petrie civěl na špinavý červený koberec v obývacím pokoji. Už tu byl dvě hodiny, ale ti od policie mu pořád neřekli, jak se o něm dověděli. Neřekli mu nic. On však věděl, že to má něco společného se Sandrou. Poslední dva dny se chovala divně. Byla uzavřená do sebe, nemluvila s ním, dívala se na něj podezíravě a nepřátelsky. Skoro jako by tušila, do čeho se zapletl. Uvažoval, že se možná nějak, nevěděl jak, dostala k jeho internetové komunikaci s Peterem a přečetla si některý mail. Ještě ji dnes po příchodu sem neviděl, ale slyšel ji v kuchyni. Určitě těm parchantům udělala kafe, když je pustila dovnitř.

A nejspíš je sama zavolala.

Byli čtyři a seděli v malém obývacím pokoji. Tři muži, jeden v uniformě, a žena, která přišla teprve před

dvaceti minutami. Chovala se autoritativně, jako by byla jejich nadřízená. Ozbrojeného poldu, který na něho vyrazil, už nebylo vidět. V rohu u počítače seděl jakýsi mladík v brýlích, prsty mu běhaly po klávesnici, jako by nikdy nedělal nic jiného, a odkudsi vytahoval a jeden po druhém otvíral všechny maily, které on za posledních několik měsíců přijal a odeslal. Všechny, o nichž si myslel, že jsou vymazané,

tajemství, která považoval za navždy zlikvidovaná.

Vzali mu také klíče, aby mohli vyvézt z garáže jeho escort a prohlédnout v něm každé smítko. Zřejmě už našli třetí balík výbušnin a rozbušek, kterými ho vybavila Ďáblova síť. A také mu vzali všechno, co měl na sobě, aby mohli dělat ty své testy v policejní laboratoři. Když je požádal, aby ho zakryli alespoň ručníkem

nebo prostěradlem, ignorovali ho, takže teď seděl na pohovce nahý s rukama spoutanýma za zády. Před pár minutami mu promítli videozáznam masakru v Golders Green, jak ho nafilmovali londýnští hasiči. Děsivé scény, tak hrůzné, že by se nikdy neměly v televizi ukazovat. A to, že jedna z dívek byla přeříznuta

sklem napůl, byla pravda. Když Petrie viděl zkrvavené zbytky jejího těla, znovu zvracel, zvracel si na kolena, dokud mu nepřinesli kbelík. Přesto jim stále nic neřekl. Vrchní inspektor southallského CID na něho štěkal otázky kolem bomb, odkud ty výbušniny měl, s kým se stýkal, kolik lidí je zapletených do té jejich sítě? Ale on jim nic neřekl. Vyhrožovali mu, uráželi ho, nadávali mu do hajzlů a parchantů. Ukázali mu e-maily, které jasně

vypovídaly

celou historii jeho přátelství s „Peterem“. Dověděli se všechna jeho jména, řetěz adres, které měly zabránit, aby ho vystopovali, kódovací klíče… Všechno tam bylo. Kam měl jít, aby si vyzvedl výbušniny a další potřebný materiál, jeho odpovědi popisující cíle vybrané k útoku, zprávy o provedených akcích, gratulace… Měli všechno, co potřebovali, aby ho poslali do konce života do vězení. Ale on stále nepromluvil. Jakkoliv litoval toho, co se stalo v Golders Green, utěšovalo ho vědomí, že k chybám dochází i při mnohem profesionálněji vedených bojových akcích. Jedna bitva se nepodařila, ale válka bude pokračovat. On sám padl, Síť však ne. Ta bude trvat, dokud v jejím čele bude „Peter“, vůdce revoluce bílých, která vypukla v celé Evropě a nikdo ji nezastaví. „Řekněte nám o něm něco. Může vám to pomoct jako polehčující okolnost,“ dorážel na něho vrchní inspektor ze Southallu. Bylo vidět, že stěží drží na uzdě hněv. Petrie od něho odvracel pohled a jeho výraz zůstával prázdný. Pak k němu přistoupila ta žena, která celou dobu stála u stolku s počítačem a sledovala při práci mladíka v brýlích. Petrie nezvedl hlavu, přesto cítil,

jak se mu pod jejím pohrdavým pohledem scvrkává pohlaví.

„Toho Petera jste nikdy neviděl, že?“ zeptala se.

Bylo to poprvé, co ji slyšel promluvit. Zavřel oči, jako by ho to všechno nudilo.

„Ani nevíte, z které je země?“ Ona to už však věděla. Po přečtení všech mailů to bylo Stephanii

Watsonové jasné jako den.

Byla to samozřejmě pravda. Petrie o tom člověku věděl velmi málo, skoro nic. Pouze to, že má sílu a

schopnost inspirovat druhé.

„Uvažovali jste někdy, že byste mohli zabíjet lidi pomocí bakterií?“ Její otázka ho překvapila. Četl v ranních novinách cosi o dvou úřednících v Bruselu, které postihl mozkový virus, ale nenapadlo ho, že by to mělo jakkoliv souviset s Peterem. Jenže z toho, jak otázku položila, usoudil, že i to přisuzují Ďáblově síti. Vzrušilo ho pomyšlení, že lidé, k nimž se dal, mohou mít takové možnosti, a byl v pokušení říct „ano“. Dát to té ženské sežrat, aby věděla, s jak mocným nepřítelem má

co

činit. „Vůbec jste nevěděl, do čeho jste se dal, že, Robe?“ zeptala se přece jen měkčím tónem. Ne že by ho litovala, ale jakýsi náznak toho v jejím hlase zaslechl. „Dočetl jste se o nich na internetu a přidal jste se k

nim, že?“

Ano, v podstatě měla pravdu. Nikdy si nepřipustil, že by mohl být zodpovědný za něco takového, co se

stalo v Golders Green.

„Všechno to pro vás byla jen hra.“

Hra? Naježil se při tom slově, ale pak se zamyslel. Ano, bylo to vzrušující, že se toho mohl účastnit. Že vté hře mohl hrát.

„A pak se to pokazilo.“

Ano. Dnes. Hrozně pokazilo.

„Víme, že jste ty děti nechtěl zabít.“

Ty děti ne. Ale židy, ty ano. Ty chtěl zabít. Chtěl, aby byli mrtví. Třeba všichni. Chtěl Londýn vyčistit od

ZOG.

„Takže… nám o tom povězte. Ulehčete svému svědomí.“ Stephanie hleděla na žalostného mladíka. Jeho nahota v ní vzbuzovala odpor, stejně jako pozvracená stehna. Jeho ramena byla spíš masitá než svalnatá, navíc porostlá tmavými chlupy. Možná byl dřív přitažlivý, soudě podle té dívky, která seděla v kuchyni. Zřejmě do něho byla zamilovaná. Dovedla si ho představit jako sebevědomého, nafoukaného, dobře placeného floutka, kterých je teď všude dost a člověk neví, jakou práci za sebou zanechávají. Teď však se svou ostříhanou hlavou vypadal, jako jeden z těch ubožáků, kteří si odreagovávají svou zlobu vůči světu na fotbalových stadiónech. Konečně zvedl hlavu a upřel na ni chladný pohled, který jasně vypovídal, že v tom člověku není kouska měkkosti a citu. Odvrátila se od něho a kývla detektivům ze Southallu. Je váš, znamenalo její gesto. „Víte, Robe, vaše přítelkyně říká, že jste to prohrál,“ obrátil se k němu jeden z mužů s tváří zkřivenou znechucením. „Říká, že na ten cancourek, co vám visí mezi nohama, můžete zapomenout, alespoň pokud se týká jí.“ Odmlčel se, aby urážka náležitě vyzněla. „Od teďka se prý budete muset spokojit s chlapskou společností. S kamarády v krimu.“ Petrie sebou trhl. Nikdy by nevěřil, že ho může Sandra takhle zradit. Jak je to dlouho, co mu řekla, že ho miluje a bude stát věrně při něm? Pár dní. „Nakonec Hitler byl taky teplouš, jestli to nevíte,“ ušklíbl se detektiv. „A ten je přece vaším vzorem, ne?

Ten zatracenej parchant s knírkem.“

Petrie se usmál. Kéž by dokázali alespoň to, co on… Detektiv znechuceně odfrkl. „Víte, co se dělá v krimu s podobnými onucemi, jako jste vy? Dají se do cely s negrem. S takovým, co ho má jako baseballovou pálku a pěsti jako zmrazený kuře. Už vás vidím, jak budete vypadat, až ho poprvé uděláte. Vaše vlastní máma vás nepozná…, jestli takovej parchant zatracenej jako vy vůbec nějakou

mámu má.“

Rob pocítil záchvěv strachu. Nikdy nepřemýšlel, jaké to je ve vězení. Nikdy ho ani ve snu nenapadlo, že

by tam mohl skončit.

Náhle se detektiv z CID obrátil k poldovi v uniformě, který hlídal u dveří.

„Navlečte tomu parchantovi tepláky a odveďte ho. Dělá se mi zle, když se na něho dívám.“

Stephanie ustoupila do rohu za mladíka, který pořád kouzlil s počítačem. Založila si ruce na prsou a

sledovala, jak Petrieho odvádějí.

„Jako když člověk mluví do větru,“ zavrčel detektiv, když byl Petrie pryč.

„Naštěstí je všechno tady, všechno, co potřebujeme,“ ukázala Stephanie na počítač.

„Jo,“ souhlasil. „A pěkně uspořádaný.“

„I tak bych ráda jeho zatčení utajila,“ řekla pevně.

Detektiv vstal. „Proč?“ zeptal se.

„Kdybychom rozhlásili do celého světa, že toho atentátníka máme, už bychom se od Petera nic

nedověděli. Když o tom alespoň čtyřiadvacet hodin pomlčíme, máme šanci, že přijde další mail.“

„Proč se tím obtěžovat? Pro obvinění to úplně stačí,“ namítl detektiv rozmrzele. Tohle byl jeho případ. On

tu byl vyšetřovatel. Pro něho byli lidé ze zvláštního oddělení nafoukaní elitáři.

„Jistě. Pro Petrieho obvinění ano,“ souhlasila Stephanie, „ale co ten chlápek, co je řídí? Toho musíme

především dostat.“

„Proč si myslíte, že pošle další mail?“

„Protože musí odpovědět. Četl jste, co mu Petrie napsal včera večer?“

„Ten mail, co si v něm stěžuje, že ho jeho dívka začíná podezírat?“

„Ano, ten.“

Detektiv se poškrábal na bradě. „Zvláštní, že projevil takovou slabost, nemyslíte? Co ho vedlo, aby to

tomu Peterovi hlásil?“

Stephanie si prohrábla rovné hnědé vlasy, pak vzala jeden z potištěných papírů ležících vedle PC a znovu si ho přečetla. Uvažovala, jak na detektivovu otázku odpovědět. Cítila v těch slovech na papíru téměř žalostný tón. Nevím, co to na ni najednou přišlo… Předtím vždycky držela se mnou… Jako by něco tušila… Nechápu jak… Nikdy jsem se ani náznakem nezmínil… Skoro jako by chtěl od svého vůdce radu,

co s tím.

„Myslím, že Peter byl jediný člověk na světě, kterému mohl o svých trablech říct,“ usoudila. „Jeho jediný přítel. I největší samotář někdy někoho potřebuje.“

NOVÝ SCOTLAND YARD, 19 HODIN 55 MINUT

O dvě hodiny později seděla Stephanie Watsonová v pracovně oddělení pro odhalování počítačové

kriminality ve Scotland Yardu a sledovala, jak odborníci prohlížejí hard disk z Petrieho PC. Jak

předpokládala, byla na něm spousta pornografie stažené ze všech možných stránek na World Wide

Webu. Všimla si přitom, že co se týče sexu, byly Petrieho chutě velmi liberální, na uložených fotografiíchbyla slušná přehlídka mužských ztopořených údů, stejně jako heterosexuálního i lesbického sexu. Pomalu kámen po kameni sestavovali odborníci z oddělení SO 6 podrobnou historii Petrieho posedlého zaujetí pro nadřazenost bílé rasy. Už také identifikovali asi šest webových stránek hnutí Bílá síla, které pravidelně navštěvoval. Na analýze pracoval tentýž obrýlený mladík, který dělal prvotní prohlídku Petrieho PC v bytě ve Stepney. Dobrovolně se nabídl, že bude pracovat přes noc a pokusí se najít klíč k odhalení

Peterovy identity.

Stephanie usoudila, že v tuto chvíli nemůže dělat nic jiného než čekat, co z toho vzejde. Slíbili jí, že jízavolají, pokud zjistí něco důležitého.

Když se vracela do šestnáctého poschodí, uvažovala o telefonním hovoru, který měla předtím. Volal jí Sam. Byl zpátky v Anglii, ale už se zase chystal na další cestu, o níž nechtěl mluvit. Řekl jí však, jak semalá slečna Jackmanová ve Vídni ze všech sil snažila odčinit, co mu natropila v Londýně, a nastínil jí své

podezření, že může mezi Jackmanovou „červenou rtutí“ a bruselským virem existovat souvislost. To bylo

krajně znepokojující a Stephanii velmi mrzelo, že Sam nemá pro toto podezření prakticky žádný důkaz.

Přesto ji hovor s ním upozornil na dvě věci, předně si uvědomila, že je v problematice virů naprostá

ignorantka, a za druhé dostala velkou chuť znovu si pohovořit s Julií Jackmanovou.

Jakmile tedy dorazila do své kanceláře, zvedla telefon a zavolala do virologické laboratoře nemocnice

svatého Michala, kde, jak věděla, se pracovalo v nepřetržitém režimu.

NEMOCNICE SVATÉHO MICHALA, 20 HODIN 45 MINUT

Julie Jackmanová byla v laboratoři sama a pokračovala v testech, které začali její kolegové, jakmile dostali z Bruselu poslední vzorky krevního séra, slin a stolice postižených. Dobrovolně se nabídla, že bude na testech pokračovat až do půlnoci, přestože se po cestě z Vídně a hlavně po tom, co tam musela absolvovat, cítila otupělá a unavená. O zkoumaném viru se už téměř s jistotou vědělo, že může proniknout do těla pouze rankou v kůži, a nebylo tedy třeba dodržovat při práci tak striktní bezpečnostní opatření jako v případě některých jiných virů. Nemusela proto mít ochranný oblek s kapucí a respirátorem a nebylo nutné provádět práci v hermeticky uzavřených vitrínách pomocí mechanizmů s dálkovým

ovládáním.

V úsilí izolovat neznámý vir a vyvinout proti němu účinnou vakcínu nebyli sami, spolupracovaly s nimi laboratoře v dalších třech evropských zemích. Julie právě vstřikovala enzymy do zkumavek obsahujících krevní sérum a virové antigeny. Výzkum by samozřejmě urychlilo, kdyby některý z pacientů zemřel a mohli použít jeho mozkovou tkáň, v níž je vysoká koncentrace viru. Julie byla šťastná, že je opět v laboratoři. Potřebovala se vrátit ke své práci, aby se při ní odreagovala. Pomyšlení na to, jak ji vlastní otec zneužil a zahrnul do svých pochybných kšeftů, ji stále rozdíralo duši. Milování se Samem ji sice vrátilo od okraje, za nímž se černala propast zoufalství, ale za letu do Londýna se rozhodla, že bezpečnější bude, když se vrhne do práce, a tak se pokusí eliminovat pocit bezmoci, který ji naplnil po Maxově odhalení.

Když se vrátila kolem poledne do svého bytu v Actonu, našla tam dva dopisy. Oba byly z bulvárních novin

a oba jí nabízely pěticiferné sumy za to, když jim poskytne svůj příběh. Nemusela se dlouho rozhodovat, zmačkala je a hodila do koše. Když potom přišla později odpoledne do práce, měla pro ni Ailsa MacKinleyová spoustu lístečků s telefonickými vzkazy. Většinou byly opět z nejrůznějších médií a Julie s nimi naložila stejným způsobem jako s oběma dopisy doma. Jeden vzkaz však pocházel od její důvěrnice Rosemary ze St. John’s Wood. Julie měla chuť si s ní promluvit, ale ne teď, až po pár dnech. Nejdřív si potřebovala udělat alespoň trochu jasno v hlavě sama.

Sam jí řekl, že jí zavolá a opět se setkají. A ona po tom moc toužila. Od oné noci, kdy se milovali, její

touha po něm ještě zesílila. Stále se jí však v mysli honily pochybnosti, stále byla plná nejistoty. Chtělaněkoho, koho by mohla opravdu milovat, ne pouze se s ním milovat, někoho, k němuž by mohla být upřímná, jemuž by se mohla svěřit. Připadalo jí, že Samův život je rozdělen na přihrádky, z nichž většina pro ni zůstává uzavřena. Říkala si, že už na něho musí přestat myslet. Ostatně je klidně možné, že se jí už nikdy neozve. Přesto doufala, že ano, že zavolá, a brzy, protože mu potřebovala něco říct, něco o tom, co viděla v jeho

hotelovém pokoji ve Vídni.

Náhle měla pocit, že už není sama. Zvedla hlavu. Ode dveří na ni hleděl profesor Norton. Usmál se, i když

trochu křečovitě, a zamířil k ní.

„Je tu někdo, kdo by si s vámi rád promluvil, Julie. Jedna dáma,“ řekl opatrně.

Julie strnula. Nenapadlo ji nic jiného, než že se nějaké vlezlé novinářce podařilo probojovat se přes

profesorovu obranu.

„Policistka ze zvláštního oddělení,“ dodal Norton. „Vrchní detektivní inspektorka Watsonová. Říkala, že se

s vámi už zná.“

Julie si vzpomněla, že je to žena, která ji vyslýchala v Paddington Green spolu s Denisou Corbyovou.

„Mám právě rozdělanou jednu zkoušku,“ namítla.

„Vidím. Tak dokončete pipetování, já jí řeknu, ať počká.“

„Nevíte, co mi chce?“

„Říkala, že by se ráda dověděla něco víc o virech.“

„Ale vy jste přece na viry mnohem větší odborník než já.“

„Už jsem jí řekl pár základních věcí, ale ona chce vidět, jak se provádějí testy.“

Julie pokrčila rameny. „Tak dobrá.“

„Za chvíli ji přivedu. Řekl jsem jí, že se nesmí ničeho dotýkat.“

Opět se sklonila k práci, aby dokončila pipetování. Právě když uklízela stůl, otevřely se znovu dveře a

profesor Norton přiváděl policistku.

Julie si chvíli svlékala gumové rukavice, které pak zahodila do koše. Ignorovala návštěvu. Nemohla

zapomenout na to, jaké krušné chvíle jí ty dvě připravily.

Stephanie ji pozdravila a chtěl jí podat ruku, vzápětí si však uvědomila, že se nemá ničeho dotýkat, a opět

ji stáhla. „Omlouvám se, že vás ruším v práci.“

Julie s uspokojením zaznamenala, že to řekla jiným, pokornější tónem, než jakým s ní mluvila při jejich minulém setkám. Ale příliš na to nereagovala. „Co ode mě potřebujete?“ zeptala se chladně.

„Nejdřív vám musím říct, že vím, co jste zažila ve Vídni, Julie. Mluvila jsem se Samem.“

„Oh…“ Julie na ni hleděla celá zmatená. Cítila, že zrudla. Dovedla si představit, co všechno jí Sam řekl.

„A za druhé vám chci jako vedoucí vyšetřovatel poděkovat za pomoc, kterou jste poskytla našim orgánům

ve Vídni.“

Našim orgánům… Ano, jistě. Už po druhé zůstala vyvedená z míry. Čekala políček a místo toho se jí

dostalo poklepání po rameni.

„Kromě toho bych se ráda dověděla něco o vaší práci,“ pokračovala Stephanie, „respektive o tom, jak se

snažíte odhalit ten neznámý vir.“

„Ano. Myslím, že je to dost podobné vaší detektivní práci,“ zadrmolila Julie. Ulevilo se jí, že se rychle

dostaly pryč od osobních záležitostí. „Kolik toho už o virech víte?“

„Profesor Norton mně poskytl vědeckou přednášku,“ usmála se Stephanie. „Ale možná by bylo

užitečnější, kdybyste si představila, že to vysvětlujete čtyřletému dítěti.“

„Okay. Takže… první problém s viry je, že jsou extrémně malé, zhruba stokrát menší než bakterie.

Některé lze pozorovat elektronickým mikroskopem, ale spousta jich je tak malých, že to není možné.

Druhý problém je, že mají různé tvary. Když tedy začínáme pátrat po virech, s jejichž účinky jsme se ještě

nesetkali, je to horší situace než hledat jehlu v kupce sena, protože ani nevíme, jak ta naše jehla vypadá.“

V Juliiných očích to zajiskřilo a Steph v tu chvíli pochopila, co k ní Sama táhne. Všimla si, jak vyplašeně

zareagovala na jeho jméno, a bylo jí jasné, že spolu spali.

„V případě, jako je tenhle, začneme studovat obranné mechanismy, kterými tělo reaguje na infekci. Tím vlastně samo ukazuje, do jakého kmene vir zařadit. A pak máme k dispozici různé testy…,“ ukázala na řadu zkumavek, které před chvílí naplnila. „Právě jsem jeden takový test připravila. Omluvte mě na chvíli.“ Navlékla si čisté rukavice, vzala stojánek s uzavřenými zkumavkami a vložila jej do speciálního zařízení, v

němž se obsah začal promíchávat. Po několika vteřinách stojánek opět vyjmula a umístila jej do termostatu. „Tady budou vzorky několik hodin při tělesné teplotě a potom podle toho, jak bude prostředí na injektované viry reagovat, můžeme a nemusíme usoudit, o jaký virový kmen zřejmě jde.“

„Profesor Norton se zmínil o tom, že zkoumaný vir také kultivujete.“

„To je pravda. Používáme k tomu tkáně z ledvin opic makak rhesus nebo lidských embryí, z plodů po

potratu.“

Stephanie zkřivila tvář.

„Já vím, není to příjemné pomyšlení pracovat s těly mrtvých dětí, ale člověk si na to zvykne.“

„Musí si zvyknout,“ poznamenala Stephanie a povzdechla. „Takže když se vám podaří vir vykultivovat v

dostatečném množství, můžete jej pak identifikovat pod mikroskopem? Vlastně asi ne, že? Říkala jste, že některé viry jsou na to moc malé.“ „To je pravda. Pod mikroskopem zkoumáme spíš změny na buňkách, z nich se dá soudit na přítomnost viru, i když samotný vir nevidíme. Izolujeme pak jejich nukleové kyseliny a používáme PCR, polymerační

reakce, abychom vir rozmnožili.

„Omlouvám se, ale teď už jsem se ztratila.“ „Dobře, takže se vrátím. Viry jsou v podstatě miniaturní organizmy nesoucí genetický materiál, DNA nebo RNA, , který je naprogramovaný, abych tak řekla, dělat pouze jedno, dělit se a tím se rozmnožovat. A k tomu může dojít pouze uvnitř buněk rostlin nebo živočichů. Různé typy virů jsou geneticky naprogramované, aby si k tomu vyhledávaly různé typy buněk. Už jsem řekla, že se viry liší tvarem. Některé jsou kulovité s výstupkem jako boule na hlavě, jiné zase jako tenká vlákna. Rhabdoviry, a my se domníváme, že mezi ně patří náš vir, mají obvykle tvar tyčinky. Jenže problém s bruselským virem je ten, že je podle všeho modifikovaný. Chová se jako vir vztekliny, ale tvar může mít úplně jiný.“ „Asi jako terorista převlečený za jeptišku, že?“ poznamenala Stephanie. „Přesně tak. A tohle ‚přestrojení‘ jim umožňuje rychle proniknout do cílových buněk v mozku, kde se pak jako housenky svlékají ze svých vnějších schránek, aby se mohly dělit a rozmnožovat a hledat další buňky, do nichž by pronikly.“ „Bože, to zní, jako by se viry chystaly dobýt a zlikvidovat celý svět.“ „Ano, to je noční můra všech virologů, že se jednoho dne objeví nový vysoce agresivní vir, který zasáhne celou nechráněnou populaci.“ „Jako by to udělaly Marburg nebo Ebola, kdyby se je nepodařilo potlačit.“ „Přesně tak,“ přikývla Julie a zachvěla se při představě, že takovou hrůznou katastrofu možná pomáhal připravovat její vlastní otec spolu s mužem, který byl rok jejím milencem. Stephanie pozorně sledovala výraz v Juliině tváři. Ted se jí jevila úplně jinak než ta naivní osůbka zatažená do něčeho, v čem se neumí orientovat, ta, již vyslýchala před třemi dny. A při jejím klidném výkladu na ni nepozorovala žádné známky otřesu, který ji před čtyřiadvaceti hodinami zasáhl. Steph si všimla, že ještě nyní má oteklé rty. „Jak se teď cítíte,“ zeptala se jí jemně. „Myslím psychicky.“ Najednou se na dívčině tváři objevil téměř plačtivý výraz. Všechno, co se stalo před necelými čtyřiadvaceti

hodinami ve Vídni, ji znovu naplno zasáhlo. Zavrtěla hlavou a sklopila pohled. „Omlouvám se, neměla jsem o tom začínat,“ řekla rychle Stephanie a dotkla se její paže. „Jste statečná

dívka.“

„Měla byste si umýt ruce,“ zašeptala Julie a ukázala na umývadlo u dveří. „Nebezpečí, že byste si odsud něco odnesla, je sice malé, ale profesor by mě zabil, kdybych vás k tomu nedonutila.“

Stephanie vstala a umyla si ruce mýdlem.

„Budu muset pokračovat,“ řekla Julie. „Čeká mě dnes ještě spousta práce.“ „Samozřejmě.“ Stephanie si pomalu osušovala ruce. Nespěchala, měla pocit, že se jí Julie chce na něco zeptat. „Byla jste moc laskavá, že jste se mi věnovala. Mohla bych zase něco udělat já pro vás?“ zeptala

se.

Julie si odhrnula vlasy z tváře. „Říkala jste, že jste mluvila se Samem…“

„Ano.“

„On už je v Londýně?“

„Nevím, kde je. Mluvila jsem s ním telefonem.“ „Aha.“

Na dívčině tváři se objevil výraz zklamání, zřejmě z toho, že Sam nezavolal i jí, pomyslela si Stephanie.

„Potřebujete s ním mluvit?“

„Ano. Něco mu musím říct. Je to naléhavé.“

Steph tušila, co by to mohlo být. Uvažovala, jestli nemá dívku před Samem varovat, říct jí, že do toho

ničemy se už zamilovala spousta jiných žen a on je pak odvrhl, protože se k němu pokusily dostat příliš

blízko.

Nakonec se ale rozhodla, že jí do toho nic není.

„Budete s ním někdy brzy mluvit?“ zeptala se Julie.

„Je to možné. Mám mu říct, aby vám zavolal?“

„Ano. Díky. Je to opravdu dost důležité.“

Láska je vždycky důležitá, pomyslela si Steph, když vycházela na chodbu.

NA PALUBĚ LETOUNU RAF C 130

V zadní části herkulesu to páchlo horkým olejem, ale se Samovým žaludkem to nic nedělalo. Letoun klesl

pod vrstvu mraků a letěl teď ve výšce asi tři sta metrů nad černou hladinou moře. Stále však klesal a

otřásal se ve vzdušných turbulencích jako džíp na hrbolaté polní cestě.

Všichni už byli oblečeni a připraveni k seskoku. Blondýna se sluchátky na uších v beztvaré kombinéze,

ale zřejmě hezká, zvedla ruku a pěti vztyčenými prsty jim ukázala, kolik minut zbývá. Z hlasů ve

sluchátkách měla informaci, že kokpit má spojení s HMS Truculent. Poručík Willie Phipps seděl vedle

Sama na jednom z plátěných sedadel, která se táhla v řadě podél stěny nákladního prostoru. Část kabiny

zabíraly dodatečné palivové nádrže, aby se letoun mohl vrátit na britské ostrovy bez přistání. „V

pořádku?“

zeptal se Phipps a Sam přikývl. Seděl se zaťatými zuby a byl rád, že hluk v kabině nedovoluje vést dlouhé

řeči. Cítil se nervózní jako pes.

Dispečerka jim ukázala dvě minuty. Cvakly západky a zadní rampa se začala otevírat. Do kabiny vtrhl vír

studeného vzduchu. Sam se zařídil podle ostatních a vstal. Dva členové posádky letounu uvolnili popruhy,

kterými byly připoutané k podlaze vaky s nafukovacími čluny a dalším materiálem, a výsadkový tým se

začal řadit k otvoru. Sam si připnul uvolňovací šňůru k drátu nad hlavou a sevřel si nos svorkou. Snažil se

nemyslet na to, co ho čeká. Byl zhruba uprostřed řady, aby ho měli alespoň v první fázi pod kontrolou.

Letoun se nakláněl a kolébal a Phipps jim gestem ukázal, aby se skrčili.

Zbývala minuta. Šedesát mučivých vteřin, každá nekonečně dlouhá. Sam si připomněl, že se téměř v

každém ze svých případů ocitl v situaci, kdy měl hrozný strach. Nepomáhalo to. Na strach si nelze

zvyknout, člověk ho prožívá pokaždé znovu stejně intenzivně.

Začala blikat červená.

Znovu vstali. Každý se držel muže před sebou. Samovi bušilo srdce až v krku. Vpředu zela velká černá

prázdnota. Zelená.

Vpřed! Do uší se mu zařízl řev, nevěděl, zda to bylo z hrdla někoho za ním nebo z jeho vlastního. Vaky zmizely ve tmě. Po nich první muž, druhý, třetí… Sam ucítil, že ho někdo zezadu šťouchl, a vzápětí mu vyrazil dech proud studeného vzduchu. Pak jím škubly popruhy, otevřel se padák. Visel na popruzích a klesal dolů. Rezervní padák mu visel na břiše jako obrovský puchýř. Jeho jediná záchrana, kdyby se něco zadrhlo, ale teď, když se mu otevřel hlavní padák, se jí musí zbavit. Trhl za uvolňovací šňůru a rezerva

odpadla do tmy.

Noc byla černá jako smrt, nikde ani jiskřička světla. Sakra, zapomněl počítat. Phipps mu řekl, že má

počítat do deseti. Rozsvítil baterku a namířil kužel dolů. Pátral očima, zda uvidí odraz světla od hladiny.

Šest, sedm, osm… Zadržel dech a nahmatal uvolňovací šňůru. Voda ho udeřila vzápětí potom, co uviděl

hladinu. Ještě stačil trhnout kroužkem a pak se nad ním zavřela voda, měl pocit, že navždy. Konečně!

Kolem krku se mu sevřel límec nafukovací vesty.

Třináct, čtrnáct, patnáct… V uších stále šum vody dlouhý jako věčnost. Pak najednou vzduch. Dýchal, ale

nic neviděl. Podvědomě čekal, že se mu přes hlavu přeleje vlna.

Těsně vedle sebe zahlédl světlo, lampička na záchranné vestě. Všechno fungovalo. Dávala tolik světla,

že uviděl vlny, malé, vůbec se jimi nemusel zabývat. Otočil hlavu. Kamkoliv pohlédl, blikala na hladině

další světla jako hvězdy na obloze. I ostatní zlomili cyalumeové trubice.

Pak zaslechl výkřik: „Same?“ Přicházel z místa, kde se už seskupilo několik světélek.

„Tady!“ „Jste okay?“ „Jo.“

Ještě si ověřil, že se nezamotá do padákových šňůr, a pak se pustil za hlasem, který na něho křikl.

Skupinka byla dál, než si myslel, a s nafukovací vestou se plavalo pomalu. Po několika minutách uviděl,

že se ve tmě kousek nad hladinou objevilo další světlo. Ponorka. Věž Truculentu se vynořila kousek od

nich. Sam se odvrátil, aby si zachoval noční vidění, a dál usilovně plaval.

Když se konečně přiblížil ke skupince, uviděl, že něco není v pořádku. Pět mužů se drželo v řetězu kolem

těla uprostřed, které se nehýbalo.

Poručík Willie Phipps zvedl vysílačku ve vodotěsném pouzdře a žádal námořníky o pomoc.

„Na něco narazil… Je v bezvědomí…“ Sam slyšel jen útržky slov. Phipps kývnutím zaregistroval, že ho

vidí.

„Držte se nás, ponorka se už blíží. Ale nepřibližujte se k zádi, aby vás nezachytil pohon a nerozšmelcoval

vás.“

Ponorka zhasla pátrací reflektor. Sam pohlédl směrem k plavidlu a uviděl na temném trupu bodové světlo. „Nemají vytažený člun, ale bude tu potápěč. Pomůže vám,“ řekl Phipps. „Mají pro nás připravenou šplhací síť. Musíte se o sebe postarat sám, okay? Já tu mám práci.“

„Jo, postarám.“

Ponorka zapnula palubní světla, aby se mohli lépe orientovat. Zastavila se asi padesát metrů od nich. Sam vyrazil směrem k ní. Uviděl, jak se rozstříkla voda kolem temné figury, potápěč jim šel naproti.

Muž zamával rukou. „Tady! Sem!“

Sam k němu doplaval.

„Vy jste ten civil?“ „Copak to není poznat?“

„To jsem nemyslel. Jenom že tu jste na vlastní odpovědnost. Poplavte za mnou. Na boku visí síť. Chyťte

se jí.“

„Díky.“ Sam narazil na loď. Chvíli tápal po jejím hladkém trupu, až zachytil tlusté lano sítě a našel špičkami nohou její oka. Začal šplhat nahoru. Šlo to ztěžka, protože ruce i nohy měl jako z olova. Pak ho

zachytily jakési paže a vtáhly ho do trupu.

„Vítáme vás na palubě, pane. Vaše jméno?“ zeptal se ho námořník s papírem v ruce.

Sam se představil.

„Běžte dál, pane. Pořád dolů.“

Jiný námořník ho uchopil za loket a vedl ho k otevřenému průlezu. Sam ucítil, že zdola vane teplý vzduch

– zatuchlý lodní pach, který kdysi tak dobře znal. Dole k němu přistoupil CPO a pomohl mu svléknout

potápěčský oblek.

„Máte nějaké zranění? Potřebujete něco?“

„To druhé. Hlt něčeho silnějšího na pití.“

CPO se usmál. „Musíte se spokojit s horkým čajem. Náš mladý vás dovede do důstojnické jídelny.“

Sam kývl na pozdrav mladému námořníkovi s bradou plnou uhříku. Ze štítku na jeho hrudi si přečetl, že

se jmenuje Griffiths.

„Máme pro vás jen provizorní ubytování. To víte, jsme v plném stavu,“ řekl poddůstojník.

„Nedělejte si starost. Děláme vám jen problémy.“

V důstojnické jídelně dostal hrnek horkého čaje. Dychtivě usrkl, aby se zahřál. Poddůstojník počkal, až

dopije, a pak ho vedl dál. Zdálo se, že mu záleží na tom, aby si Sam nestěžoval.

„Nemyslel jsem, že nám děláte problémy,“ řekl Griffiths rozpačitě, když sestoupili dolů do skladu zbraní.

„Tahle operace je nejdůležitější za celou naši plavbu. Takže všechno v pořádku, pane? Zajdu teď pro

ostatní.“ „Díky.“

Sam se rozhlédl po skladištním prostoru. Za celé roky služby u námořnictva se na ponorce neocitl ani jednou. Až teď. Všiml si spacích pryčen upevněných na prázdných stojáncích po torpédech, ale věděl, že na spaní nebude čas. Během čtvrt hodiny byli dole všichni ostatní. Nikdo nevedl dlouhé řeči, kolem Sama padaly pouze jednoslovné poznámky a jednoslovné odpovědi. Znali se, byli zvyklí pracovat spolu. Poslední se objevil poručík Willie Phipps. Sotva sestoupil ze žebříku, ozval se signál, že ponorka zahajuje

klesání.

„To je v prdeli,“ zabručel Phipps. „Macko je jediný, kdo zná ty jejich řeči. Mluví plynně rusky a srbo-cosi.“

„Jak to s ním vypadá?“ zeptal se Sam.

„Takhle laicky se zdá, že je jen otřesený, ale co člověk ví? Už si ho vzal do parády doktor. Jak jste na tom

s ruštinou?“

„Žádná sláva. Pochybuju, že by to stačilo.“

„Tak abych se radši zeptal, jestli by nám s sebou někoho nedali, co?“

„Kdy půjdeme na břeh?“

„Během dvou hodin.“

Náhle zařinčel žebřík a za chvíli se objevil důstojník s výložkami korvetního kapitána.

„Tak co, všechno v pořádku? Spokojeni?“ zeptal se, když sestoupil z posledního stupně. Pod paží držel

jakousi složku.

„Jo, jako želvy,“ ozvalo se zezadu.

Hayes se zašklebil. „Okay. Takže můžu vám říct, jak to bude vypadat?“ „Jo. Čím dřív, tím líp,“ zabručel Phipps.

„Fajn.“ Hayes si položil složku na jednu z beden, v nichž tým GCHQ skladoval magnetické pásky, a

roztáhl mapu Lastovského kanálu. „Jsme asi třicet mil západně od ostrova Palagry. Během půldruhé hodiny se můžeme dostat na místo vylodění,“ ukázal na kroužek na mapě. „Pozorovali jsme pobřeží a zdá se nám, že je tam jen jedno vhodné místo.“ Roztáhl plánek v malém měřítku, který dostal faxem z Londýna. „Je to zátoka na východním konci ostrova chráněná před severozápadními větry. Celé zbývající pobřeží jsou skály a strmé srázy vysoké kolem deseti metrů, navíc porostlé hustými křovisky.“

„Když jsme odlétali z Lynehamu, byl zpravodajský obraz jako mlha na Kanálu,“ poznamenal Willie Phipps.

„Řekli nám jen to, že ostrov je neobydlený. Jinak nevíme nic, jak to tam vypadá a co tam je.“

„Tak to my už jsme informovanější. Je tam klášter, kde dřív žili mniši, ale ty pak vyhnali Titovi komunisti,aby si z něj jejich vůdce mohl udělat výletní sídlo. Hostil v něm své kamarádíčky. Když se Jugoslávie rozpadla, přihlásila se o klášter církev, ale potom kupodivu nemohli najít žádné mladé muže, kteří by se tam chtěli nechat zavřít. Takže to nakonec pronajali jedné rakouské náboženské fundaci jako místo pro

náboženské meditace.“

„Rakouské fundaci?“ opakoval Sam, který náhle zbystřil pozornost. „Nevíte, jak se jmenuje?“

„Lituju. Nic víc o tom nevím.“

„Ten klášter je jediná budova na ostrově?“ zeptal se Phipps.

„Ještě je tam jeden dům obývaný jakousi chorvatskou rodinou. Chovají kozy a slepice a mají políčko

kukuřice a brambor. Dříve zásobovali Titovu rezidenci potravinami, když tam právě někdo byl, a když ne,

starali se o objekt jako správci.“

„Kolik lidí v té rodině je?“

„Nemám ponětí. V tom, co jsme dostali z Londýna, se mluví jen o ‚rodině‘.“

„Okay. A teď nám povězte o těch Rusech.“

„Naši CT zachytili čtyři různé hlasy, ale může jich tam být víc. Myslíme si, že okupují klášter. A rozhodně

tam nemeditují o Bohu. Poslední zachycený hovor naznačoval, že se jich zmocnila panika, i když nevíme

kvůli čemu. Zřejmě se stalo něco, co se jim vůbec nelíbilo, a rozpoutali na kohosi na ostrově hon.“

„Ale už z toho ostrova mohli fouknout,“ ozval se Phipps. „Prý jste viděli, jak odtud odplouvá loď?“

„Ano, to je pravda. Na palubě bylo několik lidí, těžko říct přesně kolik, ale maximálně šest. Ukážeme vám

to na videu.“ Kývl hlavou dozadu, kde byl nainstalovaný malý monitor a videopřehrávač.

„Takže na ostrově není žádná chorvatská policie ani jiné ozbrojené síly?“ ptal se dál Phipps.

„Podle nás ne. Není důvod, proč by tam měli být.“

„A co říkají meteorologové?“

„Po půlnoci se může oblačnost protrhat. A jestliže ano, pak by svítil měsíc.“

„Naštěstí jen srpek,“ poznamenal Phipps. „To by nebylo tak zlé.“ Samozřejmě by jim vyhovovala naprostá

tma, když byli vybavení přístroji pro noční vidění. „Je tu ale ještě jedna věc. Ten chlap, co se nám zranil,

Macko, je náš tlumočník. Mluví rusky a srbochorvatsky. Nemáte v posádce někoho, kdo by ho mohl

nahradit, myslím jít s námi místo něj?“

Hayes se poškrábal na bradě. „Bude muset plavat?“

„Ne. Poneseme ho třeba na zádech, když nám přeloží, co případně zaslechneme.“

Hayes chvíli váhal. „Mohl bych se zkusit zeptat CT, který první identifikoval Chursinův hlas. Ten by se na

to hodil ideálně, kdybych ho přesvědčil.“

„Tak to zkuste.“

„Právě teď spí, ale asi za hodinu by měl nastoupit službu. Až tady skončíme, vzbudím ho.“

„Dobrá. A teď nám ukažte to vaše video.“

Martin Hayes si dřepl k přístroji a členové týmu SBS se shromáždili kolem něho.

„Tohle jsou první záběry potom, co jsme loď uviděli odplouvat od ostrova,“ komentoval Hayes, když se

objevil obraz.

Sam se díval přes hlavy ostatních. Byl to moderní laminátový mnohaúčelový člun s kormidelnou a kabinou na přídi a dlouhou otevřenou palubou pro pasažéry nebo zboží na zádi. Ideální loď pro někoho, kdo provozuje na ostrově tajnou laboratoř. U kormidelny byly vidět dvě postavy, další pak na otevřené palubě. „Jak vidíte, je dost těžké říct přesně, kolik jich tam je,“ řekl Hayes. Phipps jen zabručel na souhlas. „Na

dalších záběrech je pobřeží, jak jsme je snímali při obeplouvání ostrova. Pustím jen kousek a pak to projedu zrychleně. Skoro ze všech stran je na ostrov opravdu těžký přístup, samozřejmě se tam asi dá dostat i přes ty útesy, ale obtížně a pomalu.“ Členové týmu SBS pozorně sledovali záběry. „Je ten klášter vidět z moře? Nebo ten druhý dům?“ zeptal

se jeden z nich.

„Ne, žádný. Obojí je zakryté porostem,“ odpověděl první důstojník a pustil zrychlený posuv dopředu.

Potom pásek opět zpomalil. „A teď jsme zpátky u přístaviště. Máme některé záběry vytisknuté, takže si je

můžete v klidu prohlédnout. Jak vidíte, je tam vybudované jakési přístavní molo…, i když to je asi moc

nadnesené označení. Podle mě spojili pár skalisek betonovou plošinou, to je všechno.“

„Stopněte to na chvíli,“ řekl najednou Phipps a snažil se odhadnout délku plošiny. „Počítám, že to je tak

patnáct dvacet metrů. Kdy jste tyhle záběry pořizovali?“

„Před čtyřiadvaceti hodinami.“

„A říkal jste, že je tam nějaká rodinná farma?“

„Ano. Ale nevíme, jak je ta informace zpravodajské služby stará ani jak věrohodná,“ dodal Hayes.

„Jestli tam pořád jsou, musejí mít taky nějakou loď,“ uvažoval Phipps.

„Je mi to jasné,“ souhlasil Hayes. „Na rybolov nebo na dopravu zásob z Lastova.“

„Jak blízko nás můžete dopravit?“ „Maximálně půldruhé míle od pobřeží.“ Sam pohlédl na hodinky. Skoro jedna hodina po půlnoci místního času. Devadesát minut do vylodění na ostrově. Patnáct minut než naloží loď, odrazí od ponorky a dostanou se ke břehu. To znamená, že se na ostrově mohou zdržet maximálně dvě hodiny. Pak je odtud vyžene svítání. „Z našeho pohledu je hlavní, aby nás, myslím ponorku, nikdo neviděl a nedetekoval,“ řekl Hayes. „Ostatně totéž platí pro vás. Velení NATO netouží dostat se kvůli téhle operaci do války. Zbraně použijte jen v nejnutnější sebeobraně. Kdybychom z nějakého bezpečnostního důvodu museli odplout, nic se neděje. Někde byste se ukryli a my bychom pro vás připluli následující noc. Jinak byste si museli hrát na

turisty nebo se odtamtud dostat vlastními silami.“

Pomyšlení, že by zůstali na pustém ostrůvku v Jaderském moři jako trosečníci, Sama vyděsilo. Instinkt mu říkal, že by se měl co nejrychleji vrátit do Vídně a pověsit se na paty Schenkovi. Teď už poradu tak pozorně nesledoval. Phipps a první důstojník domlouvali technické podrobnosti, frekvence pro komunikaci a scénáře pro všechny možné situace, k nimž by mohlo dojít. Sam se posadil na jednu z pryčen a sledoval tváře mužů kolem sebe. Jeho neklid vzrůstal. Bylo zřejmé, že Phippsovi muži jsou sehraný tým, navíc žádnému z nich nebylo přes třicet let. Všichni zkušení a soustředění na svůj úkol, který je odlišný od jeho cíle. Oni mají zjistit, zda se na ostrově nevyrábějí biologické zbraně, které by bylo možné použít proti jednotkám NATO v případném balkánském konfliktu. Jejich prioritou však je zůstat v utajení. Proto se budou držet dál, budou pozorovat z dálky, jak jsou cvičeni. Naopak jeho úkolem je získat nějaký jasný konkrétní důkaz, a pro ten si bude muset jít blíž, mnohem blíž než oni. Důkaz o tom, že tajemná zásilka, kterou přepravoval Harry Jackman, skončila právě zde, na tomto pustém skalnatém kousku země v Jaderském moři, potvrzení, že to, co se tady vyrobilo, bylo před pár dny použito evropskými rasisty. A jestliže se k těm objektům přiblíží, nemůže zůstat neviditelný. Může se dokonce stát, že bude nucen přiložit některému z těch Rusů pistoli ke spánku, aby mu rozvázal jazyk. A pokud Phippsovy muže nepřesvědčí, aby ho nechali jednat, budou se ho snažit za

každou cenu zastavit.

STOCKHOLM, PÁR MINUT PO PŮLNOCI Dvanáct set mil na sever od místa, kde HMS Truculent prováděla poslední přípravy k výsadku speciálního týmu, projížděl jedním ze západních předměstí Stockholmu Saab 900. Auto bylo kradené, stejně jako jeho poznávací značky. Třebaže střed hlavního města Švédska zůstával i teď, pozdě v noci z pátku na sobotu rušný, zde na kraji města, kde žily rodiny imigrantů, byly ulice po půlnoci téměř prázdné a jen v málokterém okně se svítilo. Za volantem saabu seděl učitel, milovník historie, třebaže teď by ho asi jeho žáci nepoznali. Na blonďaté hlavě měl nasazenou paruku z dlouhých hnědých vlasů a na nose brýle s tlustými obroučkami bez skel. Soudě podle bundy s kapucí a plyšovou vložkou byla chladná vlhká noc, tak typická pro severní Švédsko. Učitel projížděl pomalu pustými šedivými ulicemi obchodního centra a obhlížel průčelí domů, většinou tříposchoďových, v nichž byly obvykle v přízemí obchody a v horních patrech byty. Netrvalo dlouho a uviděl na protější straně malé bistro, které si vyhlédl před pár dny. Zpomalil a znovu pohlédl na dům, k jeho úlevě byla všechna okna tmavá nebo měla zatažené závěsy. Nikdo ho neuvidí. O

kousek dál zastavil.

Přemýšlel o tomto okamžiku celé dny a nejednou zapochyboval, zda se vůbec odváží do toho jít. Počkám

si a uvidím, jestli nejsi zbabělec. Tahle slova z e-mailu mu ležela v mysli jako těžké jídlo v žaludku. Nebylpovahou typ hrdiny, ale v této věci se už rozhodl. Byl pevně odhodlaný konečně něco udělat, aby zastavil tu nákazu trhanů a nevzdělanců zaplavující evropské země z jihu a východu. Po chvíli se znovu rozjel, na prázdné ulici se otočil a pomalu se vracel ke „svému“ domu. Zastavil, zhasl motor, pak si natáhl na hlavu kapuci a vystoupil. Z kufru vozu vytáhl těžké kladivo, Molotovův koktajl a plechovku s benzinem a se vším bez váhání zamířil k obchodu, aby si to náhodou ještě nerozmyslel.

Odšrouboval víčko, zapálil hadr namočený v láhvi s hořlavinou, pak jediným máchnutím kladiva rozbil

výlohu a hodil bombu dovnitř. V temném prostoru vyšlehly plameny. Rychle hodil dovnitř ještě plechovku

benzinu a rozběhl se zpátky k autu. Za ním už plameny zachvacovaly nohy stolů a židlí uvnitř bistra.

Nastartoval a prudce se rozjel. Ujížděl, až mezi ním a ohnivou scénou, kterou založil, bylo pár ulic. Pak

zpomalil. Srdce mu bušilo tak, že se bál, aby nedostal infarkt. Snažil se uklidnit. Soustředil se a jel

pomalu, aby na sebe neupozorňoval. V mysli se mu neustále opakoval sled vteřin toho, co před chvílí

udělal.

Konečně promluvil. Ne však sám k sobě, třebaže by si to každý, kdo by ho viděl, myslel. Promluvil k muži,

který se podepisoval jako Simon a jehož tvář nikdy neviděl.

„Vidíš, soudruhu? Dokázal jsem to. Nejsem zbabělec. Můžeš se mnou počítat.“

20. KAPITOLA

HMS TRUCULENT, SOBOTA 1 HODINA 40 MINUT

Kapitán Anthony Talbot seděl jako přilepený k monitoru periskopu, zatímco členové týmu SBS prováděli poslední přípravy na zádi trupu ponorky. Kapitána se zmocňovalo čím dál silnější znepokojení o osud

nadcházející mise.

Monochromatický obraz z termální kamery byl ostrý a jasný, teplé tváře a ruce mužů se zobrazovaly téměř bílé: Muži stáli seskupeni kolem člunů, nafukovali je pomocí láhví se stlačeným vzduchem a připojovali k záďovým palubním nosníkům odhlučněné přívěsné motory. Za nimi, v místě, kde se trup ponorky nořil do vody, se pomalu hýbalo z jedné strany na druhou kormidlo jako ocasní ploutev velryby vyhřívající se na slunci. Kousek stranou od mužů týmu SBS stáli nejistí a rozechvělí dva „pasažéři“ mise, Sam Packer a Arthur Harris. Kapitánovi nedalo moc práce přesvědčit CT, aby nahradil zraněného tlumočníka, přesto bylo Talbotovi jasné, že Harris teď zažívá takový strach jako snad ještě nikdy v životě. Kapitánovy pochybnosti se však upíraly především k tomu druhému. Harris byl přece jen příslušník armády a měl by poslouchat poručíkovy rozkazy, Packer byl však civilista, navíc pochybná existence, soudě podle přehledu z tisku, který dostali při včerejší komunikaci z Northwoodu. Ostatně nikdo ani pořádně nevěděl, proč byl s týmem SBS vyslán. Z Londýna nepřišlo žádné vysvětlení, pouze stručné konstatování, že je tu v „bezpečnostním zájmu“ státu. V každém případě však byl jeho úkol jiný než těch

zbývajících, což znamenalo, že mise nemá jednotný cíl. A to považoval kapitán za zásadní chybu, které je

třeba se v námořních operacích vyhýbat, alespoň tak ho to vždy v taktické přípravě učili.

Poručík Harvey Styles znovu objel periskopem obzor, aby zkontroloval celkovou situaci. Talbot se nejvíc

bál rybářských lodí. Kdyby hrozilo nebezpečí, že by je mohla některá zpozorovat v teritoriálních

chorvatských vodách, musel by okamžitě akci přerušit a dát rozkaz k sestupu do hloubky.

Styles nyní zaměřil periskop na pobřeží ostrova Palagra a přepnul na takové zvětšení, aby mohli znovu

zkontrolovat přístavní molo. Loď, kterou viděli včera odplouvat, se tam už opět houpala. Čekal, že by tam

někde měla být ještě další loď patřící farmářské rodině, ale žádnou neviděl.

Opět přepnul na „široké oko“ a znovu zaostřil trup ponorky. Příslušníci týmu SBS vlekli naložené gumové

čluny k okraji a chystali se je spustit na vodu. Dva muži si pak rozepnuli kombinézy a začali močit, jejich

teplá moč vytvářela na temném horizontu dva jasně svítící ostré oblouky.

Vedle kapitána seděl mladý spojař, jehož úkolem bylo monitorovat krátkovlnnou komunikaci výsadkové

skupiny. Náhle se mladík vzrušeně otočil. „Signál od Sunraye, pane. Jsou připraveni.“

Noc byla stále temná, oblačnost se zatím netrhala, počasí jako dělané pro akci tohoto druhu.

„Dobře,“ řekl suše kapitán a vstal. „Zavřete a zajistěte poklop strojovny. Vykliďte můstek. Pozorovací

důstojník dolů, zavřít a zajistit vrchní poklop.“

O pár desítek vteřin později byly jeho rozkazy splněny.

„Můstek vyklizen. Poklop kónické věže uzavřen a zajištěn. Poklop strojovny uzavřen a zajištěn.“

„Řízení lodi, otevřít hlavní ventily číslo jedna a čtyři.“

„Hlavní ventily číslo jedna a čtyři otevřeny, pane!“

Ze zátěžových tanků se syčením unikal vzduch. Na monitoru bylo vidět, jak kolem výpustného ventilu

před

směrovým kormidlem tryskají gejzíry vody. Trup ponorky se začal pomalu nořit pod hladinu. Příslušníci

SBS odstrčili čluny do vody, naskákali do nich a nastartovali přívěsné motory. Talbot stál s rukama za

zády a sledoval, jak odplouvají. „Zlomte vaz,“ zamumlal.

Čluny s tichým plesknutím vklouzly do vln. Vál mírný větřík ze severozápadního směru. Sam seděl v dřepu na gumové podlážce a držel se konopného popruhu. Do stehna ho tlačilo pouzdro s pistolí. Byl překvapen, jak je bublání motorů tiché, a vůbec nepochyboval, že je při hukotu moře nebude na břehu slyšet, jak ho předtím ujišťoval Phipps. Všiml si, že na temné obloze už občas začíná prosvítat srpek měsíce, takže uviděl nezřetelný tvar druhého člunu plujícího asi dvacet metrů od nich. Willie Phipps seděl na přídi Samova člunu a s monokulárním termovizorem nasazeným na hlavě vypadal

jako Kyklop. Mířili k přístavišti. Neměli jinou možnost, než se vylodit tam, pokud se chtějí dostat na

pevninu rychle. Sam toho prostýma očima z břehu moc neviděl. Situaci mohl odhadovat pouze z chování

ostatních, a když tedy vypnuli motory a začali pádlovat, usoudil, že už jsou blízko břehu.

Tady už postupovali opravdu opatrně. Muži vždy několikrát zabrali pádly, potom nechali člun klouzat

dopředu a poslouchali. Pak znovu pár záběrů a opět ostražité naslouchání.

Náhle třeskl výstřel. Všichni na zlomek vteřiny strnuli a vzápětí se přikrčili na dně člunů. Další dva

výstřely.

Jejich zvuk se krátce nesl ozvěnou ve skaliscích porostlých borovým lesem. Po počátečním šoku si však

zkušení vojáci uvědomili, že za výstřely nenásleduje zlověstné hvízdání kulek mířených na ně. Na ostrově

se něco dělo, co zřejmě s nimi nemělo nic společného.

Sam kolem sebe zaslechl cvakání bezpečnostních pojistek. Vojáci obhlíželi pobřeží dalekohledy s nočním

viděním.

Ticho. Najednou se ze tmy ozval výkřik, který všem zastavil dech. Zvuk plný hrůzy, spíš zvířecí než lidský.

Další tři výstřely a potom opět ticho.

„Doprdele…!“ zaklel kdosi tiše.

Člun dál tiše klouzal dopředu pouhou setrvačností. Po chvíli Phipps vydal příkaz, aby si nasadili dýchací masky, a mužům s pádly dal znamení, že mohou pokračovat. Teď už byli v těsné blízkosti nízkých útesů a podél nich se pomalu sunuli k přístavnímu molu. Před nimi se ve tmě vynořil obrys zakotvené lodi. Nic nenaznačovalo, že by na ní někdo byl. Když se ještě víc přiblížili, uviděli na konci betonového mola dřevěný přístavní můstek. Přirazili. Muži zajistili člun uvazovacím lanem a začali vystupovat na můstek. Willie Phipps se obrátil k

Samovi.

„Vy a Harris zůstanete v člunu. Teď potřebuju mít kolem sebe lidi, kteří vědí, co dělají.“

„Okay. Ale dlouho tu trčet nebudu,“ varoval Sam. „Mám tu taky co na práci.“

„Já vím. Potřebujeme jen obhlídnout, co se tu sakra dělo, a pak se pro vás vrátíme.“

Vystoupil za svými muži na molo. Zatažená obloha se dál protrhávala a Sam uviděl dva vojáky přitisknuté

ke skále s připravenými samopaly. Zbývající postupovali po skalní stezce do nitra ostrova.

Do člunů se opřela trochu větší vlna a způsobila, že do sebe gumové boky tiše narazily. Arthur Harris

seděl na dosah paže od Sama.

„Co si o tom myslíte?“ zeptal se CT. Hlas zkreslený maskou se mu chvěl nervozitou. Výkřik, který před pár

minutami zaslechli odněkud z ostrova, vyrazila žena.

„Vypadalo to, jako by někoho dostihli a zabili,“ odpověděl Sam a pokrčil rameny. Obával se, že Phipps a jeho muži mohou narazit na něco, co jim zabrání, aby se pro ně vrátili. Slyšel, že Harris dýchá krátce a přerývaně. „Nikdy jsem u ničeho takového nebyl,“ zašeptal spojový

technik.

„Každý má strach,“ řekl Sam, aby ho uklidnil. „Musíme čekat. Phipps a jeho lidé znají svou práci.“

„Jo, to jsem poznal,“ hlesl Harris a na chvíli ztichl. Sam však tušil, že to není všechno. „Chtěl jsem jen…

Kdybyste viděl, že nereaguju dobře nebo dělám nějakou pitomost, řekněte mi to. Okay?“

„Samozřejmě.“

Minuty ubíhaly. Ani jeden z nich už nepromluvil. Bylo ticho, žádné výstřely, žádné výkřiky. Náhle se

odkudsi ozvaly hlasy, z příliš velké dálky, aby se dalo rozeznat slova nebo třeba jen jazyk. Nakonec se

po nekonečně dlouhé chvíli objevil Phipps. Gumové podrážky jeho bot nebylo na kameni téměř slyšet.

„Rychle!“ zasyčel a ukázal, aby vystoupili na molo.

„Co jste zjistili?“ zeptal se šeptem Sam, nervózní z toho, že je tak dlouho mimo hru.

„Zdá se, že se tu opravdu děje nějaké svinstvo,“ odpověděl Phipps, když je vedl cestou do kopce. „Nevím,

co tu ti čarodějové vařili, ale vypadá to, že za sebou zametají stopy. Nahoře u kláštera je chlap s maskou.

Vynáší cosi ven a hází to do ohně.“

Sam zaklel. „To musíme zarazit, Willie! Může ničit důkazy.“

Phipps se zastavil, položil mu ruku na rameno a naklonil se až k jeho uchu.

„Nic nebudeme zarážet, Same. Rozuměl jste? Můj rozkaz zní, že musíme zůstat za každou cenu utajeni. Jestli ti šamani tady zavírají krám, je to pro NATO jen dobře. Ušetříme si náklady na tomahawk.

Jakýmkoliv zásahem tady bych porušil rozkazy, které jsem dostal.“

„Tak se sakra spojte s Londýnem, ať ty rozkazy změní,“ zasyčel Sam. Když si představil, že důkazy o spojení Harryho Jackmana s tímto ostrovem skončí zanedlouho v plamenech a kouři, zmocňovalo se ho

zoufalství.

„To jsem už udělal…“

„A co?“

„Ohlásil jsem jim, co se děje na té farmě,“ odpověděl neochotně Phipps. Nebyl zvyklý zpovídat se někomu, kdo nebyl jeho nadřízený. „Co se tam děje?“ „Řádí tam dva parchanti v maskách a se samopaly,“ vyrazil po chvíli Phipps. „Odpráskli dva staré manžele. Jako fašisti. Pak donutili jakési dva mladé, teenagery, možná syny těch dvou, , aby jim kopali

hrob. Hovada zatracený!“

Oba dobře věděli, co se s těmi mladíky stane, až kopání skončí.

„Žádal jsem velení, abych mohl zakročit, ale odpověd zněla ne,“ řekl Phipps hořce.

„Takže zůstat v utajení je důležitější než dva mladé životy.“

„Jo. Taky se to tak dá sakra říct.“

Sam tiše zaklel. „Willie, naším úkolem je zjistit, co se na tomhle ostrově děje.“

„Jo, ale pozorováním. To je to nejdůležitější slovo.“

„Ale jestli jim dovolíme spálit důkazy, nikdy se nic nedozvíme.“

„To je mi jasné. Jenže mě platěj za to, abych plnil rozkazy. A pokud jste se mnou a s mými lidmi, budete

je muset plnit i vy, Same. Sakra mám dojem, že jste byl taky voják, ne?“

Pokračovali nahoru. Phipps je varoval, že teď už nesmějí mluvit. Cesta se zužovala a probíhala úzkou soutěskou mezi skalami. Blížili se k místu tragédie. Sam se rozhodl, že se rozkazy Londýna pokusí obejít. Zůstal trochu pozadu a pak k sobě přitáhl Arthura

Harrise.

„Poslyšte, držte se mě jako klíště, za všech okolností,“ zašeptal mu. „Postarám se o vás.“

Zpod masky se ozvalo nic neříkající zabručení.

Po chvíli zaslechli vpředu hučení generátoru a uviděli měkkou zář světel. A pak zazněly kdesi vpravo další

dva výstřely. Všichni tři se přikrčili k zemi. Samovi se dělalo zle, když si představil, jak se ti dva mladí

chlapci kácí do jámy, kterou sami vykopali, a jejich krev se mísí s krví jejich rodičů.

Arthur Harris cítil, že se mu do hrdla tlačí hořkost žluči. Takhle blízko aktu násilné smrti ještě nebyl. I když

mu ten chlápek ze SIS zašeptal pár povzbuzujících slov, vůbec si nebyl jistý, zda to, co se tu děje,

zvládne. Měl sto chutí říct to už dole v člunu, ale věděl, že kdyby odmítl opustit relativní bezpečí

přístaviště, nedokázal by po návratu pohlédnout svým druhům v ponorce do očí. Ze všech sil polykal, aby

potlačil nevolnost. Viděl, že si Phipps přitiskl rukou sluchátko k uchu, zřejmě se ozval někdo z jeho

mužů.

Sam se posunul k místu, kde Phipps dřepěl.

„Udělali to, hajzli zatracený,“ zasyčel poručík přes zaťaté zuby. „Zabili je. Ale sakra proč? To bych chtěl

vědět.“

„Odpověd je v tom klášteře,“ zahučel Sam. „V ohni.“

Phipps se k němu pootočil. „Řekl jsem, že se sakra budete držet rozkazů.“

Sam přikývl. Samozřejmě že se bude držet rozkazů. Svých vlastních. Jemu záleželo pouze na jediné věci

– aby se dověděl tajemství tohoto ostrova a té staré budovy dřív, než všechno skončí v ohni. Dospěli na hřeben svahu a skrčili se ve stínu stromů. Sotva padesát kroků od nich stál bývalý klášter.

Jeho bílé zdi ozářené měsícem svítily tajuplně v temnotě. Sam rozeznal strmou taškovou střechu a okna s

dřevěnými okenicemi. Celé horní poschodí bylo temné, jen dvojité dveře v přízemí byly dokořán a za nimi

uvnitř se svítilo. Odněkud zezadu budovy bylo slyšet praskání lámaného dřeva.

Phipps je zavedl do křoví, z něhož bylo vidět na zadní dvůr chráněný před severními větry vysokou zdí. Ze

zadních dveří vycházelo světlo a ozařovalo hranici připravenou z koster postelí, židlí a jiného nábytku.

Mezi dřevem byly naházené knihy, papíry, prostěradla, vše připravené, aby to někdo zapálil. Ale ten, kdo

se k tomu zřejmě chystal, byl nyní opět uvnitř.

Všichni tři se přitiskli k zemi. Sam cítil, že někde nablízku jsou zbývající Phippsovi muži, žádného z nich

však neviděl.

Z budovy vyšel muž s maskou na obličeji. Nesl několik kartónových krabic naskládaných na sebe. Byl

vysoký, hubený a měl na sobě špinavý bílý plášť. Hodil krabice na hromadu dřeva, pak sáhl do kapsy a

cosi vytáhl. Zapalovač, napadlo Sama.

„Willie…,“ obrátil se v zoufalství na velitele týmu SBS. „Ty rozkazy, co vám dali, jsou zatraceně špatné.“

Poručík chvíli nereagoval. Sam měl pocit, že téměř slyší, jak horečně uvažuje.

„Jo, můžem zasáhnout,“ zašeptal Phipps, jako by mluvil jen k sobě, „ale jestli se stane něco, co někoho z

mých lidí jakkoliv ohrozí…“

Sam polkl. Pochopil. Je to na něm. Obrátil se k Harrisovi. „Jdeme, kamaráde. Máme tu jistou práci a je třeba ji udělat.“ Šťouchl tlumočníka, který se jen neochotně zvedal. Phipps neudělal jediný pohyb, aby je

zastavil.

Harris cítil, že se mu do hrdla dere slůvko „ne“, ale potlačil ho za stisknutými zuby a váhavě vykročil za

Samem.

Muž v bílém plášti na ně jednu dvě vteřiny civěl jako na zjevení, když se před ním vynořili ze tmy. Vzápětíse vzpamatoval a vrazil ruku do kapsy, jako by chtěl vytáhnout zbraň.

To už mu však Sam mířil browningem na hrud.

„Stát!“

Jeho výkřik ztlumila dýchací maska, muž však přesto ztuhl.

„Zahoďte ten zapalovač! Řekněte mu to, Arthure. Přeložte mu to, proboha!“

Harris se o to pokusil, ale jeho ruská slova nebyla pod maskou skoro slyšet.

„Hlasitěji!“ zahučel Sam. „Sakra na to tu jste, chlape!“

Harris se nadechl a vychrlil na Rusa proud slov. Ten však místo, aby poslechl, hodil hořící zapalovač na

hranici, pak bleskově vytáhl malou krátkovlnku a začal do ní rusky křičet.

Když Phipps viděl, že se těm dvěma vymyká situace z rukou, vyskočil s namířenou MP pětkou. Rus na ně

všechny zíral přes okuláry masky, pak najednou rozpřáhl paže a vykročil proti nim, jako by je chtělzadržet holýma rukama do té doby, než oheň dostatečně vzplane, aby se jim ho už nepodařilo zadusit. Phipps se rozmáchl, udeřil ho hlavní do spánku a srazil k zemi. Mezitím se Sam vrhl k ohni, odhodil rám postele a začal rozkopávat papíry u paty hranice. Pozdě. Plameny už vyšlehly.

„Doprdele!“ zaklel a couvl, aby mu nechytl gumový oblek.

Náhle uslyšel třesk a kolem uší mu hvízdla kluka. Prudce sebou trhl a zmateně se rozhlédl. Za ním se na zdi zvedl obláček prachu, jak se kulka zaryla do omítky. „Dolů!“ zařval Phipps a otočil se směrem, odkud výstřel zaslechl. Poznal, že musel být vypálen odněkud z druhé strany, kde čekali v úkrytu jeho lidé. Sam už ležel na zemi vedle Arthura Harrise. Nad hlavami jim hvízdly další kulky a teprve pak uviděl Sam záblesky. Ze tmy vyrazili ke klášteru dva muži. V běhu stříleli. Phipps proti nim vypálil dávku z MP pětky a tím spustil divokou palbu z místa, kde byli ukryti zbývající příslušníci SBS. Oba zákeřní střelci padli. Z keřů se vynořilo několik vojáků, aby se přesvědčili, zda jsou

zneškodněni. Zazněla další dávka, doráželi je zblízka. Sam je chápal. Asi by to taky udělal, kdyby viděl to, co viděli oni u farmářského domu. Za ním hučel oheň a ozývaly se rány, jako by praskalo sklo. Láhve! Věci z laboratoře! Zatraceně, ty nejdůležitější důkazy, blesklo mu hlavou. Vyskočil a znovu se vrhl k ohni, aby se pokusil zachránit, co se dá. Od plamenů se už šířil žár, protože hořela prostěradla, slamníky, prostě všechno. Rozhlédl se, chytil postranici postele, kterou předtím odhodil, a snažil se jí oheň umlátit. Dosáhl však pravého opaku a po několika vteřinách ho žár znovu donutil couvnout. Otočil se kolem sebe a pohledem pátral, zda někde neuvidí hadici na kropení trávy. Ne, nikde nic. Znovu zaklel. Hledat v domě nemělo smysl, jen by ztrácel drahocenný čas. Zachránil z plamenů, co se dalo, teď bude nejdůležitější, co má v hlavě ten Rus. Harris stále ležel bez hnutí na zemi s dlaněmi na uších. Sam ho poklepal po rameni. „Už je to okay. Boj skončil.“ Harris se pomalu zvedl. Tvářil se, jako by nemohl uvěřit, že ten křest ohněm přežil. „Přimějte toho parchanta, aby s námi mluvil, Arthure,“ řekl Sam. Phipps zkroutil Rusovi ruce za záda a svázal mu je. „Uvidíme, co mu zůstalo v hlavě,“ zavrčel. Škubl za pouta, zvedl Rusa na kolena a přitiskl mu hlaveň zezadu na krk. Kolem proběhli dva jeho muži ke vchodu do budovy. Zastavili se u dveří, každý na jedné straně, a když se přesvědčili, že za nimi nikdo nečíhá, vstoupili dovnitř. Harris začal s výslechem. Rus byl dál zatvrzelý. Předstíral, že nerozumí, že nic neví a že se mu děje

křivda. Bylo zřejmé, že hraje o čas.

„Já ti pomůžu, abys líp rozuměl,“ zahučel Phipps a chytil ho za filtr masky, jako by mu ji chtěl strhnout.

Rus se začal kroutit a něco vykřikovat.

„Prosí, abyste mu tu masku nechal,“ tlumočil Harris.

„Neříkejte, že…“

„Prý bude odpovídat.“

„Tak ať si pospíší.“

Harris zopakoval otázku, vyslechl Rusovu odpověd a pak se ptal dál. Rus spustil dlouhou řeč

přerušovanou odmlkami, kdy lapal po dechu.

„V domě je biologická laboratoř,“ potvrdil nakonec Harris. „Zařídili ji tu před rokem. Říká, že dělali pokusy

s viry. S několika druhy, ale hlavně s virem neštovic.“

„Neštovic?“ ozval se Sam. „Ne vztekliny?“

„O tom nemluvil,“ řekl rychle Harris, aby nepřerušil nit tlumočení. „Pracovali tu tři. Všichni Rusové, všichnise dříve podíleli na programu VECTOR. Vedoucím tady byl Igor Chursin, druhým po něm Jurij Akimov –

to

jméno neznám, ale je možné, že v Cheltenhamu o něm slyšeli. A on sám se jmenuje Saša Kozlov. Dělal jim laboratorního asistenta. Ti dva zastřelení jsou Chorvaté. Jejich stráž. Použil pro ně výraz, který neumím přeložit, ale znamená nejvyšší opovržení.“ „Okay, ale co se tu teď stalo?“ zeptal se Sam. „Proč ten masakr ve farmářském domě?“ Harris se znovu obrátil k Rusovi. Zdálo se, že se Kozlov opět začal zdráhat. „Mele cosi o nějakém útěku,“ řekl potom Harris. „Ale uhýbá. Je vidět, že se mu o tom nechce mluvit.“ „Parchant!“ vyrazil ze sebe vztekle Phipps. „Tak mu teda pomůžu, když se mu nechce.“ Znovu sevřel svou obrovskou tlapou Rusův filtr, ale tentokrát jím trhl nahoru, až se guma masky s mlasknutím odchlípla od mužovy tváře zalité potem. Kozlov se kroutil jako červ, zoufale škubal spoutanýma rukama a snažil se strčit obličej zpátky do masky. Když viděl, že se mu to nepodaří, stiskl rty, stáhl nosní dírky a zadržoval

dech, až se mu vyboulily oči námahou. „A teď se podíváme na ten tvůj ksicht, skřete jeden,“ zamumlal Sam a obrátil Rusa směrem k ohni. Pod širokým čelem hleděly slovanské oči, nyní téměř vylezlé z důlků. Z mužova hrdla se vydralo přidušené zaúpění. „Co říkáš? Mluv nahlas!“ Sam se otočil k Harrisovi. „Ty jejich neštovice mu pěkně zřídí vizáž a pak ho zabijou. Řekněte mu to, Arthure. A pak se ho znovu zeptejte na tu farmářskou rodinu.“ Harris zopakoval otázku. Rus horlivě přikývl. Tvář měl rudou jako rak a oči zoufale prosily, aby mu

nasadili zpátky masku.

Phipps mu ji opět narazil na obličej, přetáhl mu gumu přes bradu a zkontroloval, zda mu vzadu na krku těsní. Rus chvíli lapal přes filtr po dechu, a když se uklidnil, začal mluvit. Phipps se podíval na Sama. Oba dospěli k témuž závěru, jestliže měl Kozlov takovou hrůzu byť jen jednou se nadechnout bez masky, musel být vzduch kolem doslova semeniště infekcí. Pak pohlédli na oheň a kývli na sebe. Možná v něm teď praskají lahvičky se smrtelně nebezpečnými látkami. Bylo na čase

rychle se vzdálit. Když se však k tomu chystali, natáhl Harris ruku.

„Počkejte, teď mluví o tom útěku,“ řekl rychle.

Sam se snažil také poslouchat. Jeho ruština byla mizerná, ale přece jen pochytil, že Kozlov mluví o

jakémsi chlapci.

„Panebože!“ vydechl Harris otřesený tím, co slyšel. „Používali jako pokusné králíky lidi. Testovali na nich

ty své vakcíny.“ Ukázal na zastřelené muže ležící pár metrů od nich. „To prý byla jejich práce starat se,

aby laboratoř měla pořád dost testovacího materiálu. Říká, že když potřebovali Chursin s Akimovem

experimentovat, vzali tihle Chorvati loď, odjeli do Splitu nebo Dubrovníku a poohlédli se po nějakém

spícím tulákovi. Obvykle to prý byli utečenci, z Bosny, z Kosova a tak. Nebo narkomani. Unesli je,

přivezli sem, strčili spoutané do sklepů a ‚vědci‘ na nich potom zkoušeli nové viry. Použil výrazu

‚mutované‘. Nevím přesně, co to znamená.“

Sam to věděl. A věděl také o jednom rakouském lékaři, který je v tomto oboru expert.

„Hlavním cílem těch pokusů prý bylo vyvinout protilátky,“ pokračoval Harris. „Spousta jejich vakcín

nezabrala a ti lidé pak zemřeli.“

„Proboha kolik?“ zeptal se Sam. „Kolik jich takhle zemřelo?“

„Myslí si, že za ten rok kolem třiceti. Říká, že ti lidé byli spodina. Běženci. Nikdo je prý nepostrádal.“

„Akorát jejich matky,“ zavrčel Phipps.

„A co ten útěk?“ pobízel Harrise Sam.

„Stalo se to před pár dny. Jednoho z vězňů infikovali novou variantou neštovic, prý je to druh, na který

by nestačila ani celá světová zásoba vakcín.“

„A ten infikovaný jim utekl?“

„Ano.“

„Panebože…“

Chodící časovaná bomba, pomyslel si Sam. Než na to přišli, že jim ten chlapec utekl, dostal se na farmu, zmocnil se farmářovy dcery a držel ji jako rukojmí. Kozlov říká, že ta dívka byla duševně zaostalá. Chlapec ji pak odvezl na farmářově lodi z ostrova pryč. Myslí si, že na Lastovo, předpokládají, že se chtěl dostat na trajekt a pak na pevninu. Chursin,

Akimov a ti dva Chorvaté se tedy za ním na Lastovo vypravili, ale nikde ho tam nenašli. Pak Chursin

zpanikařil. Dostal strach, že chlapec půjde na policii a všechno bude ztraceno. Poslal tedy Chorvaty

zpátky s příkazem, aby s Kozlovem laboratoř spálili a farmářovu rodinu povraždili. Chtěli prostě zahladit

všechny stopy o tom, co se tu dělo. A to je všechno, co řekl.“

„A co vakcína na ten nový druh neštovic?“ naléhal Sam. „Vyvinuli nějakou?“

Harris se obrátil na Kozlova. Rus pokrčil rameny.

„Tu právě testovali na tom chlapci. Říká, abychom ho našli a pak uvidíme, jestli je účinná.“

Sam zakroutil hlavou. „A pokud není, máme tu někde šílence, který bude chodit mezi lidmi a infikovat je

nevyléčitelnou nemocí.“ Pohlédl na Harrise a odhodlal se položit tu nejdůležitější otázku ze všech.

„Zeptejte se ho, Arthure, pro koho to všechno dělali.“

Harris přetlumočil otázku Rusovi, ale ten pouze pokrčil rameny. Harrisova sebedůvěra už však vzrostla a

pohrozil Kozlovovi, že mu strhne masku a hodí ji do ohně, jestliže neřekne, kdo vývoj mutovaných virů

objednal. Odpověd ale zůstala stejná.

„Říká, že neví,“ pokrčil rameny Harris. „Prý mu to Chursin nikdy neřekl.“ Phipps znovu sáhl po Rusově

filtru, ale Harris ho zadržel. „Ne. Myslím, že to opravdu neví.“

„Podle mě ví, parchant zatracenej…,“ trval na svém Phipps. Sevřel svou tlapou Kozlovovi krk a stiskl ho.

„Uvidíme, jestli mu tohle pomůže, aby si vzpomněl.“

Ještě však zbývaly dvě velmi důležité otázky, na které chtěl Sam znát odpověd. První, jestli právě tady

vyvinuli vir podobný vzteklině, který byl použit proti dvěma úředníkům EU v Bruselu. A druhá, zda

Chursina zásobil výchozím biologickým materiálem Harry Jackman.

Zatím však čekal, jestli se Phippsovi přece jen nepodaří Kozlova „přesvědčit“, aby řekl, kdo jsou jejich zaměstnavatelé. Všichni tři pozorovali, zda se na Rusově tváři neobjeví náznaky ochoty ke spolupráci, ale viděli jen podivnou hrůzu v jeho očích. V očích, které hleděly kamsi za ně, někam k oknům v prvním poschodí

starého kláštera.

Sam najednou pochopil, i když příliš pozdě. Než stačil vyrazit varovný výkřik, hlava, kterou svíral Willie Phipps, se rozletěla jako shnilé rajské jablko. Sam v hrůze ucukl a podvědomě se odvrátil, a zřejmě proto zahlédl obláček kouře v jednom z oken, z něhož byl výstřel vypálen. Několikrát polkl v zoufalé snaze nedopustit, aby si ucpal filtr zvratky. Koutkem oka uviděl, že Harris leze

po čtyřech pryč, jako by ho nenesly nohy, pryč od hrůzného pohledu na Rusův mozek rozstříknutý na

Phippsově hrudi. Ten jediný zachoval chladnou hlavu, zvedl MP pětku a vypálil do okna dávku.

Sam se vrhl k zemi, odvalil se od ohně, pak se vztyčil na kolenou a v podřepu se rozběhl k nejbližšímu

úkrytu. Arthura Harrise nebylo nikde vidět. Sam doběhl na roh budovy kláštera a skrčil se tam. Teprve

teď

Harrise spatřil. Spojař ponorky ležel obličejem k zemi a rukama se držel za hlavu.

„Arthure!“ vykřikl Sam. „Sem! Rychle!“

Harris se však nehýbal. Mezi prsty svírajícími hlavu byla vidět krev.

„Panebože…“

Sam vykoukl z úkrytu za zdí. V prvním poschodí budovy se ozvala detonace, jako by vybuchl granát. Jak

náhle střelba začala, tak skončila. Z domu se ozval pouze drsný výkřik. „Konec! Je po něm!“

„Arthure…!“ zavolal znovu Sam. Harris se nehýbal.

Sam zaklel a rozběhl se k ležící postavě. V měsíčním světle uviděl dvě zranění, na temeni hlavy a na

rameni. „Willie!“

Phipps se vynořil ze tmy. Levou rukou si stíral z hrudi hrstí suché trávy Rusův mozek. Sklonil se, aby si poslechl, zda Harris dýchá. Uvědomil si, že dýchání z úst do úst je v těchto podmínkách, kdy nemohou

sundat masku, nemožné.

„Musíme ho ošetřit. Tady mám obvazy,“ zahučel a ukázal na kožené pouzdro u opasku.

Sam je otevřel, vyjmul ruličku obvazu a roztrhl obal. Phipps stále zkoumal Harrisovo zranění.

„Jak to vypadá? Je to zlé?“ zeptal se Sam.

„Neřekl bych. Ale žádná rána na hlavě není sranda,“ zabručel Phipps. Vzal si od Sama sterilní polštářek a přiložil jej na krvácející místo. „Obvážu mu to a vy mu zatím rozřízněte kombinézu na rameni. Máte nůž?“

„Ne.“

„Dole na pravé noze na řemínku.“

Sam našel nůž a obnažil Harrisovo rameno. „Nic vážného, jenom povrchová rána,“ řekl.

„Ale s tou hlavou ho musíme dostat k doktorovi,“ zamumlal Phipps.

Oba zvedli hlavu a pohlédli na vojáka, který k nim přiběhl. „Uvnitř je čisto,“ oznámil.

„Kdo byl ten parchant?“

„Chorvat. V kapse měl řidičský průkaz.“

„Jak to, že jste na něj nepřišli?“

„Byl v prvním poschodí. Tam jsme se ještě nedostali. Nejdřív jsme zkontrolovali přízemí. Vystřelil, právě

když jsme šli nahoru. Sorry, ale nedalo se.“

Phipps vsunul prsty pod Harrisovu masku a zkoušel puls na karotidě.

„Něco cítím,“ zašeptal.

Sam na tlumočníka bezradně hleděl. Bylo mu jasné, že s takovým zraněním hlavy ho musí dopravit k

lékaři. Ke specialistovi. A tady široko daleko žádný nebyl. Neznal Harrise, ale představil si, že má ženu a

děti. A staré rodiče.

Phipps už stál a dával instrukce svým lidem, aby odnesli Harrise do přístaviště. „Vemte jeden člun a

dopravte ho na ponorku. Řekněte jim, že my ostatní se vrátíme do dvaceti minut.“ Pak zamířil do budovy.

Sam šel pár kroků za ním. Slíbil Harrisovi, že se o něho postará. Zatraceně! Ale teď už na to nemělo cenu

myslet, čekala ho tu ještě práce.

Bývalý klášter měl půdorys ve tvaru L a skládal se z hlavní budovy a dlouhého bočního křídla. Hned po

vstupu dovnitř se ocitli v síni s vysokým stropem, která se táhla od předního vchodu až dozadu. Stály v ní

dlouhé úzké stoly, u nichž by mohlo zasednout několik desítek lidí. Jeden z nich byl plný potravinových

zásob, byly na něm kanystry z umělé hmoty s pitnou vodou, krabice s konzervami, sušenkami a

podobně. Druhý stůl byl pracovní. Ležel na něm notebook s odklopeným displejem a v černé skříňce

vedle poznal Sam satelitní telefon. Okamžitě mu bylo jasné, že počítač musí vzít s sebou.

Willie Phipps stál se svým seržantem, který mu líčil, jak to vypadá v domě. Sam také poslouchal.

„Nahoře v křídle jsou dvě místnosti používané jako ložnice, ostatní jsou prázdné. Tady dole jsou dvě

laboratoře, tři ostatní místností vypadají jako cely. Jsou v nich holé pryčny a ve zdi kruhy s řetězy.“

„Co je v těch laboratořích?“ zeptal se Sam.

„Spousta vybavení. Já tomu nerozumím, ale určitě inkubátory, ledničky, mikroskopy, sklo, prostě tohle

všechno. Jen jsme tam mrkli, nijak jsme to nezkoumali.“

„Myslím, že tam by bylo nejlíp začít,“ řekl Phipps. Sam šel za ním. Obě laboratoře byly velmi podobné, ale lednička v jedné z nich byla prázdná a Sam usoudil, že její obsah skončil v ohni. Voják, který je provázel, vytáhl fotoaparát a blýskl několik snímků. To

stačilo. Bylo jasné, že to tady musí pořádně prohlédnout odborníci. Kdyby tu tak byla Julie, pomyslel si Sam, ta by si zřejmě dokázala udělat názor, s jakými zhoubnými nákazami tady ti zločinci

experimentovali.

Nakoukli do cel, o nichž seržant mluvil, ale potom Sam spěchal do prvního poschodí. Tam však nebylo

nic. Naprosto nic, co by toto místo spojovalo s Maxem Schenkem, Harrym Jackmanem nebo virovým

útokem na dva úředníky EU v Bruselu. Vypadalo to, že přišli pozdě. Rusům se podařilo zamést za sebou

stopy. Vrátil se dolů do síně právě ve chvíli, kdy se odkudsi vynořil Phipps.

„Musíme vypadnout,“ řekl velitel. „Všechno to střílení…, někdo to mohl na moři zaslechnout.“

Sam zavřel notebook a vzal ho. Snad jeho obsah vydá nějaké svědectví. Ještě se však rozhlédl kolem a

pátral ve všech koutech, zda něco nepřehlédli.

„Posledních pět minut,“ prosil.

„Ne,“ řekl rozhodně Phipps. „Jestli nebudeme během půlhodiny v ponorce, odplujou bez nás. Nebo tady

chcete čekat přes noc, až se sem přižene chorvatská policie?“

Vyšli ven. Hranice dohořívala. Sam žalostně hleděl na hromadu žhavého popela. Tam skončily jeho

důkazy.

„Tak jdeme, jdeme,“ pobízel ho Phipps.

Na vzdáleném konci dvora prohledávali vojáci s baterkami keře a pátrali po nábojnicích, aby tu po jejich

zásahu nezůstalo nic, co by je mohlo usvědčit.

Sam se naposledy rozhlédl kolem. Náhle cosi uviděl. „Počkejte moment.“

„Sakra, řekl jsem, že jdeme!“ vyštěkl podrážděně Phipps. Začínal s tím civilem, který všechno pořád

komplikuje, ztrácet trpělivost.

Sam se však už rozběhl na konec dvora ke zdi, kde byl jakýsi domek, zřejmě kůlna. Dveře byly

pootevřené, vytržené ze spodního pantu. Uvnitř byla tma jako v pytli. Sam zalovil v kapse pro baterku.

Kužel světla ukázal starý trakař, pár rýčů a motyk. Zaslechl rychlé kroky, Phipps šel pro něj. Potom padlo

světlo baterky na cosi lesklého. Bylo to vzadu zpola zakryté rozštípnutým obalem z překližky. Sam se

sklonil a bok překližkové krabice ulomil.

A pak v naprostém úžasu vydechl, jako by našel poklad. „Tak tady to je…“

Kontejnery! Pět kontejnerů. Jako malé konve na mléko. Kovové kontejnery se šroubovacím víkem. „Harry Jackmane,“ zašeptal, „ty starý ďáble. Ted ses prozradil…“

Vtom ucítil na rameni Phippsovu ruku. „Tak sakra jdeme, kamaráde.“

„Podívejte se,“ ukázal Sam téměř radostně. „Jako Alibaba,“ řekl a zakroutil hlavou. „Jako Alibaba…“ „O čem to melete?“

„Tady o tom. V tomhle sem dopravili ty viry. V kapalném dusíku.“ „A co?“

Sam se znovu sklonil. Na utrženém kusu překližky bylo cosi natištěné. Nastříkaný nápis.

„Willie…“

„Doprdele jdeme už!“

„Ale to je ono, člověče! Kvůli tomu jsem sem přišel.“

Tři prostá slova, která mu řekla vše, co potřeboval vědět.

Majetek státu Zambie.

21. KAPITOLA

HMS TRUCULENT SOBOTA 5 HODIN 40 MINUT

Ve chvíli, kdy posádka uzavřela a utěsnila hlavní poklop a ponorka zahájila sestup do hlubin svého přirozeného prostředí, se východní obloha začínala jasnit. To už byl Arthur Harris na ošetřovně, kde ho prohlížel lékař posádky. Naštěstí mohl konstatovat, že rána na hlavě neprorazila lebku a nehrozí tedy bezprostřední nebezpečí. Sam seděl u stolu v důstojnické jídelně, vedle něho Willie Phipps. Před nimi ležel na stole notebook, který Sam právě připojil k napájecí síti ponorky a stiskl tlačítko POWER. Hardisk se roztočil a na obrazovce se objevila zpráva, že najíždí systém Windows.

Phipps si vypůjčil od prvního důstojníka jiný počítač, a zatímco Sam čekal, co se objeví na notebooku ruských „vědců“, rozmýšlel si, co uvede do hlášení.

„Budu muset napsat, jak to bylo, Same,“ prohlásil, jako by se omlouval. „Nemám šanci jim nabulíkovat nějakou výmluvu, proč jsme se dostali do palby.“

„Mně na tom nezáleží,“ zabručel Sam. „Jestli si vaši generálové chtějí stěžovat na Vauxhall Cross, tak my to podle mého ustojíme.“ Pokud se jednalo o něj, mise splnila svůj cíl.

Naštěstí měl notebook Rusů standardní klávesnici, takže se nenaplnily jeho obavy, že si neporadí s azbukou. Otevřel Windows Explorer a okno „můj dokument“ a prošel kursorem dlouhý seznam souborů.

Většina z nich byla označena pouze kódovými písmeny. Klikl zkusmo na první, aby viděl, co obsahuje.

Soubor typu „com“ se otevřel v editoru Word. Byly to tři stránky vědecké hatmatilky, zřejmě analýza nějakého pokusu s viry, které by rozuměly snad jen mozky v Porton Downu. On však potřeboval něco,

co

by bylo napsané jednoduchým jazykem a ukazovalo by na přímé spojení mezi ostrovní laboratoří a virem, který byl použit na dvou vysokých úřednících EU. A také co by ukazovalo na Maxe Schenka.

A najednou to uviděl. Jediné celé slovo mezi všemi zkratkami na seznamu souborů.

VÍDEŇ.

Bez váhání klikl dvakrát myší. Soubor otevřel program Internet Explorer. Byl to download letového řádu mezi chorvatským přístavem Split a rakouským hlavním městem.

„Skvělé! Skvělé!“ zabručel polohlasně.

„Co jste našel?“ naklonil se k němu Willie Phipps.

„Něco, co by se mohlo ukázat jako rozhodující díl skládačky,“ odpověděl Sam tajemně.

O palubu výš seděl kapitán Talbot. Byl k smrti unavený. Byl ve velínu lodi už téměř osm hodin. Přestože pod něho oddíl SBS nespadal, cítil za ty muže zodpovědnost. Celou akci samozřejmě sledovali tak, že monitorovali rádiovou komunikaci mezi členy speciálního týmu, a nesmírně se mu ulevilo, když byli všichni zpátky na palubě. Všichni, bez jediné ztráty! Teď už byla ponorka třicet metrů pod hladinou a plula rychlostí patnácti uzlů směrem na jih do průplavu mezi podmořskými skalami, který je měl dovést do bezpečnější hloubky a hlavně do mezinárodních vod.

„Čtyři celé tři desetiny míle do stometrového profilu, pane,“ hlásil navigátor. „To je asi sedmnáct minut.“

„Díky, Vasco.“

Za stometrovou vrstevnicí se mořské dno strmě svažovalo, takže až ji překročí, mohou sestoupit do hloubky šedesáti metrů, kde už pomine nebezpečí, že by se chytili do nějaké vlečné sítě. Pak budou moci zvýšit rychlost na osmnáct uzlů. Kapitán vstal a prošel kolem kónické věže do operační kabiny sonaru. Na obrazovkách byly vidět stromečky stop plavidel v jejich okolí. „Na levoboku dvě rybářské lodi a na pravoboku jedna, pane,“ hlásil náčelník Smedley. „Žádná ale blíž než patnáct kabelů. Jsme v pohodě.“

„A ryby?“

„Když jsme šli dolů, sledovalo nás hejno delfínů, ale teď už to vzdali a vrátili se.“

„Doufejme, že nepracovali pro chorvatské námořnictvo,“ zažertoval si kapitán.“

„Zpívali ‚Rule Britannia‘, když nás opouštěli, takže si myslím, že jsou okay, pane.“

Talbot se usmál a vrátil se do velínu. Když procházel kolem periskopu, uviděl, že se na vrcholu schodiště objevil korvetní kapitán Hayes s nějakým mužem. Hayes mu ho představil jako zástupce SIS a oba si potřásli rukama. Viděli se poprvé. Osobní kontakt s členy týmu SBS přenechal kapitán prvnímu důstojníkovi.

„Pan Packer k vám má prosbu, pane,“ řekl Hayes.

Talbot se snažil rychlým pohledem Sama odhadnout. Tak tohle je ten člověk, příslušník tajné služby, jehož soukromí bylo tak široce přetřásáno v britském tisku.

„Myslím, že bude lepší, když půjdeme do mé kajuty,“ odpověděl.

V kapitánské kajutě Talbot Samovi ukázal, aby se posadil na malou lavici, kterou po rozložení používal jako lůžko.

„Tak co máte na srdci, pane Packere?“

„Potřebuju mluvit se svými nadřízenými v Londýně, kapitáne,“ řekl Sam. „Velmi nutně.“

„Je mi líto, ale v tuto chvíli je to naprosto nemožné. Jsme stále v chorvatských vodách.“

„Na tom ostrově se prováděly experimenty s virem neštovic,“ pokračoval Sam. „S jakousi novou variantou,

na kterou zatím není vakcína. Mohli už poslat do Evropy zásoby, aby je použili k teroristickým účelům. K masovým vraždám. Nechci zbytečně dramatizovat situaci, ale my musíme okamžitě jednat. Každé zpoždění může stát život stovky lidí.“ Kapitán na něho chvíli hleděl. „Chápu vaše obavy, ale pochopte i vy mě.“ Vzal z police nad svým stolem mapu a rozložil ji.

„Podívejte se, teď jsme tady,“ ukázal prstem. „V této oblasti se pohybuje množství rybářských lodí a kolem

Lastova ještě navíc chorvatské námořní síly. Jestliže vysunu komunikační věž, existuje vážné nebezpečí, že nás odhalí. Zatím se zdá, že o nás nevědí, a to je dobře, protože až objeví, co se stalo na Palagře, nebudou mít důvod obvinit z toho síly NATO. A tento stav si nemohu dovolit ohrozit,“ řekl pevně. Jeho tón nepřipouštěl diskusi.

Sam přikývl. Pochopil. Nemělo smysl dál naléhat. „Kdy tedy nejdřív budu moct mluvit s Londýnem?“

„Za tři hodiny máme naplánované setkání s HMS Suffolk, v mezinárodních vodách blízko italského pobřeží. Jestliže zvýšíme rychlost, můžeme se vynořit a uskutečnit komunikaci, ovšem až za hranicí chorvatských teritoriálních vod. Pokud by vám stačilo pět minut, bylo by všechno okay. Ještě bychom

setkání se Suffolkem stihli.“

„Muselo by mi stačit pět minut. Kdy by k tomu mohlo dojít?“

„Zhruba za hodinu. To je maximum, co pro vás mohu udělat.“ Sam pohlédl na hodinky, na nichž měl stále ještě vídeňský čas. Ukazovaly čtvrt na osm ráno. V Londýně je o hodinu méně. „Dobrá. Modleme se, aby to nebylo pozdě, kapitáne.“

„Ano, v tom se shodneme.“

VÍDEŇ, 8 HODIN 30 MINUT

Igor Chursin stál u okna hotelového pokoje a díval se ven. Hotel se nacházel v blízkosti hlavního vídeňského nádraží ve čtvrti, v níž byly obytné domy i administrativní a obchodní budovy. Ve Vídni byl poprvé. V ulici pod ním začínal běžný každodenní život, ale on na ten ruch hleděl po dvanácti měsících izolace na pustém ostrově jako u vytržení. Snídal v pokoji. Bylo mu pětačtyřicet let, měl lalok pod bradou a tendenci přibírat na váze. Naštěstí kuchařka a hospodyně, kterou pro ně Chorvaté najali a dopravili na ostrov, jeho apetit svými blafy silně utlumila. Blond vlasy, kdysi rozježené a neupravené, měl nyní ostříhané nakrátko. Přiletěl sem ze Splitu už včera večer, zatím však neměl od „Petera“ žádné instrukce. Sotva se ubytoval, vyrazil na ulici, našel internetovou kavárnu, která byla ještě otevřená, a poslal mu mail, v němž mu šetrně sděloval špatnou zprávu, že byl nucen laboratoř v Jaderském moři zrušit. Zůstal čtyři hodiny připojený a doufal, že dostane instrukce, kam doručit lahvičky se smrtonosným sérem, které s sebou do Vídně přivezl. Do zavírací doby kavárny se však nedočkal. Lahvičky, jež riskantně přepravoval v příručním zavazadle, měl zatím uloženy v ledničce v hotelovém pokoji, ale pokud nebudou během několika dní použity nebo zmrazeny na náležitou teplotu, viry zahynou a všechno přijde vniveč. Do jisté míry si docela přál, aby to tak dopadlo. Když před rokem přijal pozvání pracovat za velmi slušný plat, který se nedal srovnávat s jeho nuznou mzdou v Rusku, navíc zřídka vyplácenou, řekl si, že se nebude ptát svých nových zaměstnavatelů, k čemu chtějí výsledky jeho práce využít. Od té doby však poznal, že se podílí na zločinných, nepředstavitelně nelidských aktech, a zvykl si potlačovat své svědomí, aby dosáhl nového života, o němž stále snil. Jenže když se teď chystal předat výsledek svého vědeckého úsilí, zažíval pocit viny, který ho drtil a s nímž se zatím nemohl vyrovnat. A nebyl si jistý, zda se mu to kdy podaří. Byl to především vývoj ochranné vakcíny, co jim trvalo tak strašně dlouho. Bez ní by modifikovaný virus neštovic představoval potenciální smrtelné ohrožení pro každého, kdo by ho aplikoval. I když musel Chursin projekt předčasně ukončit, byl přesvědčen, že to dokázal. Mladík, kterému vstříkli vakcínu, byl infikován čtrnáct dní před útěkem. Za normálních okolností by se už u něj projevila horečka a bolesti, on si však na nic nestěžoval. Jediné, co Chursinovi chybělo, byl jasný a nezvratný důkaz. Podíval se na hodinky. Internetová kavárna otevře za patnáct minut. Vzal plastovou misku z ledničky, nabral ji plnou ledových kostek ze stroje na led na konci chodby a nasypal je do přenosného tepelně izolovaného boxu, který použil pro přepravu „materiálu“ ze Splitu. Nakonec vzal lahvičky a uložil je mezi led. V žádném případě nepotřeboval, aby je uklízečka za jeho nepřítomnosti uviděla mezi miniaturními likérkami a zkoušela je otevřít. Po pěti minutách čekání přijela tramvaj. Do kavárny vstoupil hned, jak otevřeli. Připojil se, ale ke svému ohromení žádný mail od Petera ve své poštovní schránce neměl. Dal si tedy ještě jednu kávu a čekal. Nic jiného dělat nemohl. JADERSKÉ MOŘE, 9 HODIN 15 MINUT Jako prvního vytáhli do helikoptéry Sea King Arthura Harrise připoutaného k nosítkám. Už nabyl vědomí a dokonce mu to tak myslelo, že požádal o morfium.

Dvě hodiny předtím vyplula ponorka k hladině a vysunula komunikační věž, aby mohl poručík Phipps poslat do Londýna hlášení o výsledku akce a Sam se spojit se svým nadřízeným. Waddell strávil ve Vauxhall Cross noc a už na jeho zprávu netrpělivě čekal.

Sam nechtěl hovor zbytečně prodlužovat, a proto pominul podrobnosti o tom, co se na Palagře dělo.

„Nejpodstatnější je, že máme jasné spojení na Jackmana a na Vídeň,“ zakončil. „Kruh se uzavřel,

Duncane. Musí to být Schenk.“

„Musí… Ale pořád ještě nemůžeme říct je to Schenk. Bohužel Rakušákům se nedaří. Schenk se včera večer uvolil vypovídat před tajnou policií, ale před nimi svou historku změnil. Tvrdí, že se s Harrym Jackmanem nikdy nesetkal. Prý to Julii řekl, jen aby ji zranil.“

„Lže, parchant!“

„Možná, ale pokud mu to nedokážou, nic s ním nenadělají. A to, že měl Chursin na počítači letový řád do Vídně, nám samo o sobě není k ničemu.“ „A co ta Schenkova chorvatská manželka?“ zeptal se Sam podrážděný, že se tomu zatracenému doktorovi nemohou dostat na kobylku. „Neměla její rodina nějakou vazbu na ostrov Palagra?“ „V papírech o tom nic není. Pochopte, Same, že máme svázané ruce. O Palagru se nemůžeme moc zajímat, abychom na sebe neupoutali pozornost a neprozradili se, že s tím střílením tam máme něco společného. Zatím se musíme spoléhat na rakouskou tajnou policii. Pořád chybí několik klíčových spojovacích článků. Potřebujeme něco, kde by byl Schenk vysloveně jmenován. A taky jasnou spojitost mezi Palagrou a variantou vztekliny použité na ty dva úředníky z EU.“ „Pořád doufám, že to najdu v tom počítači,“ řekl Sam. „Kde je Schenk teď?“

„Zpátky ve Vídni.“ „Pod dohledem?“

„Rakušáci odposlouchávají jeho telefon a Collins má někoho, kdo ho sleduje. Samozřejmě že po tom, s čím jste teď přišel, budeme Rakušáky nutit, aby ho znovu vyslechli. Mimochodem městská policie chytila našeho londýnského atentátníka.“

„Skvělé! A co?“

„Vypadá to, že pracoval sám. Řídil ho po internetu jakýsi rasistický duchovní otec, který se podepisoval

jménem Peter. A abych vám ušetřil otázku, nic zatím nenaznačuje, že by tím Peterem měl být Schenk.“

„Sakra to je smůla. A nějaké nové rasistické útoky?“

„Jo. Včera v noci zápalná bomba ve Stockholmu. Uhořela turecká rodina. Očitý svědek viděl muže, který

rozbil výklad a hodil do jejich bistra plechovku s benzinem.“

„Kristepane, to je banda zatracených parchantů,“ zakroutil hlavou Sam. „Co si o tom myslíte?“ „Vypadá to na mezinárodní síť osamělých vlků, které diriguje z jednoho místa nějaký režisér. Kdybychom ho dostali, asi by se celá ta jejich struktura zhroutila. Ale pokud jde o vás, myslím, že vaše místo je pořád ve Vídni, i když nás tam vedou jen indicie a ne důkazy. RAF vás vyzvedne helikoptérou spolu s těmi hochy od námořní pěchoty a dopraví vás do Gioia del Colle. To je italská základna RAF používaná pro operace v Bosně. Tam bude čekat na všechny HS sto dvacet pětka. Vás vyloží ve Vídni a zbytek dopraví zpátky do Lynehamu.“

„Výborně.“

Sama vytáhli na palubu Sea King jako posledního. Když se dostal přes práh kabiny, pohlédl dolů a uviděl, že mu kapitán Talbot z trupu krátce zamával. Sam mu ukázal palec nahoru. Pořád byl na námořnictvo

hrdý.

Helikoptéra se naklonila a zamířila pryč. Sam se stále díval dolů. Na přídi i zádi lodi vytryskly gejzíry vzduchu smíšeného s vodou. Posádka ponorky neztrácela čas a vracela svou loď do bezpečí hlubiny, která je jejím přirozeným prostředím.

LONDÝN

Ve tři čtvrtě na deset dopoledne, krátce potom, co Stephanie přišla do služby do zvláštního oddělení v šestnáctém poschodí Scotland Yardu, se ozvali z oddělení počítačové kriminality. O zápalné bombě ve Stockholmu už věděla ze zpráv v rozhlase v sedm ráno.

„Opět se ozval váš přítel Peter,“ řekl analytik, který den předtím pracoval do noci na Petrieho hardisku.

Copak ti počítačoví cvoci nepotřebují spát? uvažovala Stephanie.

„Za chvíli jsem u vás,“ odpověděla.

Přivolala si výtah a za tři minuty vstoupila do pracovny počítačových mágů.

„Co píše?“ zeptala se a klesla na židli. Všimla si, že v rohu je skládací lehátko, a bylo jí jasné, jak technik přečkal noc.

„Na fašistu se vyjadřuje jako laskavý a uvážlivý taťka,“ řekl počítačový specialista. „Má starost o osobní problémy svého přítele. Jen se podívejte,“ ukázal na obrazovku. „Přečtěte si to sama.“

Stephanie se přisunula s židlí blíž.

ANTHONY, VIDĚL JSEM V TELEVIZI, CO SE STALO V GOLDERS GREEN. V TAKOVÝCHTO TĚŽKÝCH ČASECH MUSÍME HLEDAT VŠECHNY SÍLY, KTERÉ V NÁS JSOU. NA CESTĚ K VELKÝM CÍLŮM SE VŽDY VYSKYTNOU TRAGÉDIE, TOMU SE NELZE VYHNOUT. NESMÍŠ SE NECHAT ZDEPTAT POCITEM VINY. VE VÁLCE DOCHÁZÍ K MNOHA NEŠTĚSTÍM. TEĎ VŠAK SAMOZŘEJMĚ MUSÍŠ S DALŠÍ AKCÍ NĚJAKOU DOBU POČKAT. MOŽNÁ NĚKOLIK TÝDNŮ. A TVŮJ PŘÍŠTÍ CÍL MUSÍ BÝT VYBRÁN PEČLIVĚ, ABY NEMOHLO DOJÍT K CHYBĚ. PÍŠEŠ MI, ŽE MÁŠ OBAVY ZE SANDRY. SOUSTŘEĎ SE CHVÍLI NA TO, ABYS ZJISTIL, CO VŠECHNO VÍ. JESTLIŽE USOUDÍŠ, ŽE NENÍ SCHOPNÁ PODPOROVAT TO, V CO VĚŘÍME MY, NEBUDE DÁL MOŽNÉ, ABY S TEBOU SDÍLELA TVŮJ ŽIVOT. MUSÍŠ TO BRÁT STATEČNĚ, I JÁ JSEM MUSEL TAKOVOU OBĚŤ ODSTOUPIT. Stephanie zamrkala. V poslední větě byla první chyba v jinak pravopisně perfektním textu. Bylo to jen nedoklepnutí písmenka? Nebo známka, že člověk, který to psal, není Angličan. Snažila se slyšet za těmi slovy hlas, jeho akcent, představit si za nimi rakouského doktora, o němž jí Sam vyprávěl. Toho, na něhož má podezření. „Nemáte ponětí, kde ten muž může žít?“ zeptala se technika. „Ne. Mohlo to přijít z kteréhokoliv místa na zemi. Jeho poštovní schránka je registrovaná pod jménem Vino Blanco s fiktivní adresou v Liechtensteinu.“

Stephanie se znovu obrátila k obrazovce. Byl tam ještě poslední odstavec. ODVAHU, PŘÍTELI. CHRAŇ SE, JAK JE JEN MOŽNÉ. JESTLI JE PRO TEBE BEZPEČNÉ, ABY SANDRA ŽILA, RYCHLE A POKUD MOŽNO PŘÁTELSKY SE S NÍ ROZEJDI. JESTLIŽE VŠAK USOUDÍŠ, ŽE JE TŘEBA JI UMLČET, MOŽNÁ BYCH TI S TÍM MOHL „A sakra!“ řekla Stephanie a přečetla si poslední větu ještě jednou. „To mu nabízí, že mu ji pomůže zabít, nebo co?“

„Už jsem říkal,“ usmál se technik, „starostlivý taťka. A podpis, to je drahokam.“

Stephanie pohlédla na obrazovku.

HLAVU VZHŮRU! PETER.

„To je úplný Woosterish,“ poznamenala. „Eh?“

„Ale nic,“ mávla rukou. Byl příliš mladý, aby tomu rozuměl. „Vytiskněte mi to, prosím vás. Budupřemýšlet, jak na to odpovědět. Chtělo by to něco, co by ho vylákalo z úkrytu, pokud se mi ovšem podařípřesvědčit lidi v Southallu, aby Petrieho zatčení ještě nějakou dobu utajili.“

„S tím si můžete ušetřit námahu,“ poznamenal počítačový analytik. „Neslyšela jste zprávy v devět ráno?“

„Ne.“ Stephanii se sevřelo srdce. „Co v nich bylo?“

„Reportáž ze Stepney. Sousedi… Jaký prý byl Rob Petrie slušný mladík. Nikdo s ním neměl problémy, staral se jen o sobe…, prostě tyhle řeči.“

„Kruci…! Jak se to mohlo dostat ven?“ „Nemám tušení.“

Stephanie sáhla po telefonu, vyťukala číslo do Southallu a žádala DCI, který má případ na starosti. Chvíli čekala.

„Kdo o tom Petriem žvanil?“ vyštěkla, jakmile se detektiv ohlásil.

„My ne,“ ujišťoval ji. „Ale jeden z Petrieho sousedů pracuje v místní BBC.“

Steph znechuceně povzdechla. „Řekl vám už Petrie něco?“

„Ani slovo.“

„A obvinění?“

„Nejspíš dnes odpoledne, ale nejpozději zítra ráno.“

Stephanie si třela prsty čelo. „A řekli jste už něco médiím vy?“

„Ne, ale tiskový mluvčí Yardu musel potvrdit, že Petrieho vyslýcháme.“

Stephanie si znovu povzdechla. „Díky.“

Zavěsila. Takže mail, jehož vytisknutou kopii jí teď technik podával, je poslední zpráva, kterou od Petera dostali. A jakkoliv jí řekla málo o jeho identitě, bude jí muset využít, jak se dá. A totéž platí pro Sama. Ať je, kde je.

VÍDEŇ Teprve až někdy po jedenácté dostal Igor Chursin odpověd, na niž čekal. V tu dobu už mu srdce tlouklo jako blázen přemírou kofeinu, který do sebe ve všech těch kávách nalil. Pečlivě si přečetl instrukce a vrátil se do hotelu, aby se stihl do dvanácti v poledne vystěhovat. Pokud půjde všechno podle plánu, měl by být

večer daleko odtud s kufříkem peněz a reálnou nadějí, že se jeho sen o novém životě přiblížil vyplnění. Neměl s sebou žádné zavazadlo. Těch několik osobních věcí, které měl na Palagře, tam samozřejmě nechal. Ostatně ty už teď Saša s Chorvaty jistě spálil. Už tři dny měl na sobě jednu košili a páchl potem. Podle Peterových instrukcí měl odjet tramvají do stanice metra Währingerstrasse, odtud zavolat na číslo mobilu, které mu nadiktoval, a ohlásit se heslem Prinz. Tam se dozví, kde se setkají. Tón mailu byl strohý, odměřený, ale chápavý, a dopis končil filozofickými slovy: Na cestě k velkým cílům se vždy vyskytnou nezdary, tomu se nelze vyhnout.

Tramvajová doprava na Ringu byla hustá a Chursin dojel do stanice Währingerstrasse bez problémů a rychle. Sjel eskalátory na podzemní nástupiště, jež sloužilo zároveň jako konečná stanice pro tramvajové linky ve směru na západ do Wienerwaldu. V první budce, kterou zkusil, telefon nefungoval, ale v druhé už ano. Mobil čtyřikrát zazvonil a pak se ozval mužský hlas. Německy.

„Tady je Prinz,“ ohlásil se Chursin anglicky.

„Ja. Musíte jít na Strassenbahn a jet nummer achtunddreissig, číslo hm… třicet osm. Rozumíte?“

„Strassenbahn?“ „Tramvaj.“

„Číslo třicet osm…“

„Ja. Pojedete do Grinzingu. To je konečná stanice. Tam na nás počkáte.“

„Jak vás poznám?“

Linka však už byla hluchá. Chursin se všemi těmi komplikacemi nedal vyvést z konceptu. Při jeho předchozí návštěvě před pár měsíci to probíhalo stejně a on chápal, že je třeba zachovávat opatrnost. Musí se přesvědčit, že ho nikdo nesleduje, kvůli jeho, ale i jejich bezpečí. Lidé, kteří ho zaměstnávali, se k němu až dosud chovali poctivě a on neměl důvod pochybovat, proč by tomu tak nemělo být až do konce. Zavěsil, vybral z přihrádky na vracení pár drobných a rozhlédl se po tramvajových zastávkách. Měl štěstí, osmatřicítka právě stála připravená k odjezdu. Včera večer si hned na letišti koupil čtyřiadvacetihodinovou permanentku, takže se nemusel o lístek starat. Po chvíli se tramvaj dala do pohybu, vyjela na úroveň ulic a pokračovala na sever obytnými čtvrtěmi města. Všude kolem sebe viděl Chursin pořádek a to mu připomnělo Rusko za starých dobrých časů. Cesta do Grinzingu trvala pětadvacet minut. V posledním úseku jela tramvaj neustále do kopce. Většina pasažérů byli zřejmě turisté, soudě podle fotoaparátů zavěšených na krku, a když dojeli na konečnou stanici, uviděl Chursin proč. Grinzig bylo půvabné předměstí s domy s pastelovými fasádami, množstvím obchůdků se suvenýry a malých restaurací. Chursin vystoupil a chvíli postával opodál, než se ostatní cestující rozptýlili. Tramvaj se otočila na kruhové smyčce a asi po dvou minutách se rozjela zpátky do města. Chursin zůstal na chodníku sám. Chladicí box plný smrtelných virů neštovic se mu kýval v jedné ruce, v druhé držel igelitovou nákupní tašku.

Čekal asi pět minut. Potom kousek od něho zastavil starší Volkswagen Golf a z okna řidiče se vyklonila tmavovlasá žena.

„Herr Prinz?“ „Ano.“

„Prosím.“ Otevřela mu zadní dveře a Chursin vklouzl na sedadlo. Sotva zabouchl, žena se rozjela. Jela předměstím a stejně jako tramvaj stoupal golf stále do kopce. Vedle ženy seděl hnědovlasý muž, který napjatě sledoval cestu, jako by nevěřil, že je řidička schopná udržet vůz na vozovce a nevjet na chodník. Jeho protáhlá hlava připomínala malého psa. Za celou dobu jízdy nepromluvil. Vyjeli z města a zamířili do volné krajiny s roztroušenými vinicemi. Chursin začínal být nesvůj. Po deseti minutách žena zatočila do uličky, která se po chvíli změnila v hrbolatou neudržovanou cestu. Ta končila u malého dřevěného domku natřeného tmavým lakem, za nímž bylo vidět stodolu. Vrata stodoly byla otevřená. Žena vjela dovnitř a vypnula motor. Bez jediného slova vystoupila a ukázala mu, že má udělat totéž. Chursinův neklid vzrůstal. S tím profesionálně působícím mužem, s nímž jednal předtím, to bylo celé… jaksi otevřenější, skoro by řekl poctivější. V těchhle dvou, v jejich mlčení, bylo cosi zlověstného. Taky působili profesionálně, ale v jiném smyslu. V garáži to lehce páchlo po chloroformu.

„Ukažte nám, co jste přivezl,“ promluvil konečně muž. Naznačil Chursinovi, aby položil chladicí box na pracovní stůl a otevřel jej.

„Máte pro mě peníze?“ zeptal se Chursin nejistě.

„Ja, ja. Alles in Ordnung,“ zahučel muž. Otevřel zásuvku a vytáhl hnědou obálku.

Chursin vytřeštil oči, když viděl, jak je tlustá. Rozepnul zip chladicího boxu a opatrně z něj vyjmul čtyři

lahvičky.

„Tyhle obsahují sérum,“ řekl a zvedl dvě větší z nich. „Infikované sérum. V těch druhých dvou je vakcína.“

„Účinná?“ zeptal se muž s tváří teriéra. „Ochrání nás dostatečně?“

„Na sto procent,“ odpověděl Chursin a modlil se, aby to byla pravda.

„Jak dlouho před akcí je třeba vakcínu aplikovat?“ zeptala se žena.

„Kdykoliv před možným infikováním.“

„A ten virus, co máte ve…“ Nemohla najít anglické slovo. „Eine Spritze?“

Chursin sáhl do igelitové nákupní tašky a vytáhl pumpičku s nádržkou, jaká se používá na rozprašování prostředků na hubení hmyzu.

„Má speciálně upravenou trysku, aby kapičky měly správnou velikost,“ vysvětlil. Nebyl si jistý, zda dobře rozumí jeho angličtině, protože oba svraštili čelo.

„Nejdřív musíte sérum rozmíchat ve vodě. V poměru jedna ku jedné. Rozumíte?“

„Ja. Rozumíme.“ Oba na sebe pohlédli a kývli hlavami. „Alles in Ordnung.“ Muž mu podal obálku. Když se usmál, odhalil mezi předními zuby širokou mezeru. „To jsou vaše peníze. Přepočítejte si je.“

Chursin pocítil obrovskou úlevu. Otevřel obálku a vytáhl svazek stodolarových bankovek. Když je začal rozechvělými prsty odpočítávat a dělat hromádky po deseti, vůbec si nevšiml, že ho muž obešel.

Bankovky byly krásné a nové, jako život, který si za ně zařídí, pomyslel si.

Náhle mu někdo narazil na hlavu pytel. Zezadu. Černý, páchnoucí, z umělé hmoty. Chursin strnul v šoku.

Bezděčně sevřel bankovky, které právě držel, a rusky zaklel. Přes šílený zmatek mu v hlavě na zlomek vteřiny bleskla jasná myšlenka. Věděl, co to znamená. Pak mu kdosi zkroutil ruce dozadu a svazoval je.

Chursin se pokusil bránit, ale útočník byl silnější. Silný jako medvěd.

Chursin se krátce nadechl a vtáhl do sebe vzduch páchnoucí hnojem. Pocítil nával hněvu nad svou hloupostí, ale když se pokusil znovu vykřiknout, hlas mu selhal, jako by si část jeho osobnosti uvědomila, že to nemá smysl. Měl pocit, že se ocitl mimo své tělo, kousek vedle, a pozoroval svůj neodvratný konec jako pavouk civící na chycenou mouchu. Cítil, že mu čísi prsty rozepínají košili a odhalují hruď. Hledaly konec hrudní kosti. A pak mu ze srdce vystřelila mučivá bolest.

„Ááách…“ Věděl, že je to injekční stříkačka. Puls mu ochaboval jako motor, který není schopen se udržet v chodu. Zápach uvnitř pytle ho dusil. Točila se mu hlava a podlamovaly se pod ním nohy. Zůstal viset v rukou, které ho držely. A pak mu vědomí zastřela černá tma.

Žena vyprázdnila obsah velké injekční stříkačky do srdce Igora Chursina a vytáhla jehlu. Z malého otvoru na bílé kůži vytékal tenký pramének krve, který se po několik vteřinách sám zastavil. Muž položil tělo

Igora Chursina na zem. Oba pak stáli vedle sebe a sledovali dohasínání dalšího života, o jehož konec se zasloužili. Smrt útočila tiše a naprosto spolehlivě, jako už mnohokrát předtím za posledních dvacet let.

Ukončovat životy lidí bylo umění, na něž byli hrdí. Naučili se je od instruktorů Stasi, kteří je převzali odgestapa a zdokonalili pod dohledem odborníků KGB. V rohu stodoly byla kameninová výlevka s mosazným kohoutkem. Žena opláchla veterinární stříkačku pod vodou a uložila ji do přihrádky v zásuvce pracovního stolu. Pak sáhla hlouběji do zásuvky, vytáhla z krabičky dvě zabalené injekční stříkačky na jedno použití a naplnila je z jedné z menších lahviček, které přinesl Chursin. Muž si zatím vyhrnul rukáv a ona mu vstříkla vakcínu. Vzápětí si úlohy vyměnili. Lahvičky s infikovaným sérem umístili do termoelektrického kempinkového chladicího boxu, který položili do auta na podlahu a připojili napájecím kablíkem ke konektoru cigaretového zapalovače na palubní desce.

Nyní se muž vrátil k Chursinovu tělu, poklekl vedle něj a zkusil puls. Žádný nenahmatal. Vstal, přistoupil kautu, sklopil zadní sedadla, aby bylo v kufru víc místa, potom s ženinou pomocí zvedl mrtvé tělo a hodilije dovnitř. Ještě je přikryli plachtou a navrch položili dvě objemné tašky.

Pohlédli na sebe a jeden na druhého kývl. Tahle práce skončila. Čekala na ně další. Nastoupili do auta, vycouvali ven a zamkli vrata.

Měli před sebou dlouhou cestu.

NA PALUBĚ LETOUNU RAF HS 125 CESTOU DO VÍDNĚ

Na rozdíl od unavených příslušníků SBS se Sam přinutil zůstat za letu vzhůru a celou dobu otvíral a prohlížel počítačové soubory. U všech, které obsahovaly text, nechal programem hledat slovo Schenk, ale ve všech případech byl výsledek negativní. Stejně dopadl se slovem vzteklina i jeho latinskou podobou rabies. Vypadalo to, že pokud chtějí Schenka dostat, budou ho muset nějakým způsobem donutit, aby svou účast na té záležitosti přiznal.

Sam znovu pomyslel na to, co musela Julie se Schenkem zhruba před šestatřiceti hodinami absolvovat, a opět pocítil přání ji vidět. Přání tak silné, že nemělo daleko k touze.

O půl hodiny později přistál malý tryskový letoun na vídeňském letišti ve Schwechatu a dojel k terminálu.

Willie Phipps se vzbudil a vstal, aby se se Samem rozloučil. Srdečně mu potřásl rukou a popřál mu hodně štěstí. Po krátké pasové kontrole odvezl Sama do města stejný řidič z britské ambasády, který tak úzkostlivě dodržoval rychlostní limity, když je vezl k zavražděnému Kovalenkovi.

Jakmile vyjeli z obvodu letiště, podal mu řidič telefon. „Pan Collins předpokládá, že byste rád věděl, co je

nového v Londýně,“ řekl.

Sam nejdřív vyťukal Waddellovo číslo, ale když se nikdo neozýval, zavolal Stephanii do Yardu. Hned po prvních slovech poznal, že je nervózní. Zřejmě se jí nedařilo.

„Kde, hrome, jsi?“ zeptala se ho. „Ve Vídni.“

„Říká si Peter, ten režisér, co je diriguje.“

„Já vím. Už jsem to slyšel od Waddella.“ „Je to Schenk?“

„Všechno na to ukazuje. Objevili jsme laboratoř biologických zbraní, v Jaderském moři na neobydleném ostrůvku Palagra. A vede odtud stopa do Vídně, i když bohužel neukazuje přímo na Schenka. Pověz mi o tom chlápkovi, kterého jste zatkli.“

„Dvaatřicet let, bývalý obchodník s cennými papíry, trestní rejstřík čistý. Bydlel s jakousi zdravotní sestrou.

Není známo, že by byl ve spojení s rasistickými organizacemi, ale v počítači měl plno downloadů z webových stránek hnutí Bílá síla, a hlavně pár mailů od svého vůdce, které zapomněl vymazat.“

„Waddell řekl, že v nich není ani stopa, která by vedla k odhalení jeho identity.“

„Tím bych si nebyla tak jistá. Dnes ráno od něho přišel Petriemu, to je ten zatčený, nový mail. Poslyš,

řekni mi, jak je na tom Schenk s angličtinou?“ „Mluví plynně, ale občas dělá dost zvláštní chyby.“

„V tom mailu je taky jedna docela zvláštní.“ „Jaká?“

„Utěšuje v něm Petrieho, aby si z toho, co se stalo v Golders Green, nic nedělal, že vyhodil do vzduchu štrúdl školních dětí místo restaurace plné židů. Všechno je psané perfektní angličtinou, až na jednu větu na konci. Poslouchej: Musíš to brát statečně, i já jsem musel takovou oběť odstoupit. Co na to říkáš?“ Sam chvíli uvažoval. „To je těžké. Nemůžu říct, ano, to je typická Schenkova chyba. Jaký byl přesný kontext?“

„Podle mě mu chtěl sdělit, že i on se musel zbavit partnerky, která se nechtěla smířit s názorem stoupenců Ďáblovy sítě na svět…“

„Ďáblovy sítě?“

„To je podle všeho název té jejich organizace. Jsou na něj odkazy i v ostatních mailech, které jsme našli.

Chceš, abych ti přečetla celý text?“

„Ne. Radši mi to odfaxuj do Vídně na ambasádu. Adresuj to na jméno Pat Collins. Právě tam jedu z letiště.“

„Okay. Ale řeknu ti ještě jednu věc. Dopis končí slovy: Hlavu vzhůru. Nevíš, jestli je Schenk obdivovatel P.

G. Wodehouse?“

„Proboha to vážně nevím.“ Hlavu vzhůru. Měl pocit, že ta slova slyšel nedávno od někoho jiného, ale nemohl si vzpomenout kde ani od koho. „Na to se spíš zeptej Julie.“

„Zeptám. Mimochodem, včera večer jsem se s ní viděla. Prý by s tebou nutně potřebovala mluvit. Abych řekla pravdu, měla jsem dojem, že po tobě spíš hrozně touží, než že by s tebou potřebovala mluvit.“

Sam její poznámku ignoroval. „Kde teď je?“

„V práci, ve virologické laboratoři nemocnice svatého Michala. Řekla mi, že tam bude celý víkend.“

Řidič zatočil na Jauregasse a zastavil před britskou ambasádou.

„Nemáš náhodou její telefonní číslo?“

„Chceš říct, že ty ho neznáš?“

„Odpusť si to, Steph,“ zavrčel a pak si zapsal číslo, které mu nadiktovala. „Díky. A doufám, že se brzy

dostaneme k tomu karí.“

„Taky doufám… Jen jestli ti dá slečna Jackmanová volno…“ Sam vrátil telefon řidiči.

Hlavu vzhůru.

Vešel do budovy ambasády. Pořád ještě byl v pomačkaných kalhotách a propoceném tričku, které měl pod potápěčskou kombinézou při akci Palagra. A soudě podle toho, jak se sekretářka tvářila, když ho vedla nahoru, zřejmě páchl jako tchoř.

Collins právě telefonoval a pouze na něj mávl rukou, aby se posadil. Krabatil čelo a tvářil se zmateně.

„Vielen Dank.“ Skončil hovor, zavěsil a zavrtěl hlavou. „To se nám to dějí věci,“ řekl. „Myslím, že jste vážil

zbytečnou cestu.“

„Proč? Co se stalo?“

„Zdejší tajná policie předvolala Schenka k novému výslechu. Dnes před polednem. Chtěli ho konfrontovat s vaším důkazem, že existuje spojení mezi tajnou biologickou laboratoří v Jaderském moři a Vídní. A co byste řekl? Schenk se přiznal.“

„Cože?“ vykřikl Sam. Zaplavilo ho radostné vzrušení.

„Moment. Ale ne k tomu, co bychom potřebovali.“

Vzrušení opadlo stejně rychle, jako se zvedlo. Sam si prohrábl oběma rukama vlasy. „Tak k čemu?“

„Připustil, že udělal obchod s Jackmanem.“

„Ale to je fantastické!“

„Zase moment. Ne ten obchod, který máte na mysli. Kategoricky popřel, že by měl co společného s biologickým terorismem. A aby to dokázal, řekl rakouským poldům, co opravdu od Jackmana koupil.“

„A co?“

„Lékařské vybavení. Kradené věci. Přístroje dodané do jakési africké nemocnice v rámci programu evropské pomoci. Ležely rok a půl někde ve skladu, protože s nimi nikdo z místních neuměl pracovat. Pak kdosi přišel na to, že by se daly využít jinak, přístroje ze skladu zmizely a objevily se v Schenkově klinice

za poloviční cenu, než za jakou by si je koupil od normálního dodavatele.“

„Parchant!“ zavrtěl Sam hlavou.

„A kdyby vás napadlo, že si to vymyslel, aby tím zakryl horší věci, tak ne. Nevymyslel. Výrobní čísla na těch přístrojích prý souhlasí s těmi, co byly poslány do Afriky.“

Sam si opřel hlavu o opěradlo křesla a zíral na strop. Cosi mu na tom nesedělo. Proč sakra Schenk přiznával něco, o čem neměl nikdo ani tušení? Jedině proto, že to byla připravená zástěrka, uvažoval. Měl ji příliš rychle po ruce a zřejmě se s ní vytasil příliš ochotně na člověka, který před pár hodinami tvrdě popíral, že by se vůbec kdy s Harrym Jackmanem setkal.

„Proč si myslíte, že tohle byl jediný obchod, který Schenk s Jackmanem udělal?“

„Protože o žádném jiném nemáme důkazy. Nezjistili nic, co by ho spojovalo s Palagrou.“

Sam znovu pohlédl na strop. Jeho instinkt mu říkal, že Schenk je vinen něčím mnohem horším, než je koupě ukradených lékařských přístrojů.

„Jestliže Schenk projevil tolik bezohlednosti, že se nerozpakoval připravit Afričany o přístroje, které tam

mohly zachraňovat životy, pak si dovedu představit, že je schopen podílet se na rasistických vraždách.“

„Samozřejmě, to je možné,“ souhlasil Collins. „Problém je, že to vehementně a prý přesvědčivě popírá.“

Ozvalo se zaklepání na dveře a sekretářka podala Collinsovi list papíru.

„Co je to?“ „Fax.“

Sam mu pohlédl přes rameno. „Jestli to přišlo ze Scotland Yardu a je to text e-mailu, tak je to pro mě.“

Collins mu papír podal.

Sam se posadil a začal Číst. Hned zpočátku ho zaujal starostlivý Peterův tón. Připomněl mu Hoffmannovu moralizující přednášku o tom, jak se dobrý generál stará o své vojáky. Zastavil se u předposledního odstavce.

JESTLIŽE USOUDÍŠ, ŽE NENÍ SCHOPNÁ PODPOROVAT TO, V CO VĚŘÍME MY, NEBUDE DÁL

MOŽNÉ, ABY S TEBOU SDÍLELA TVŮJ ŽIVOT. MUSÍŠ TO BRÁT STATEČNĚ, I JÁ JSEM MUSEL

TAKOVOU OBĚŤ ODSTOUPIT.

Jakou oběť? Copak ten maniak zavraždil svou vlastní ženu?

A pak to hlavu vzhůru. Sama rozčilovalo, že si nemohl vzpomenout, kde tuhle frázi slyšel.

„Mohl bych si odsud zavolat?“

„Prosím. Přes devítku.“

Vyťukal číslo, které mu dala Stephanie. Ozval se mužský hlas. Sam se zeptal, zda by mohl mluvit s Julií.

„Můžu jí říct, kdo volá?“

„Sam Packer.“

Na druhém konci linky se ozvalo syknutí. „Nejsem si jistý, jestli…“

„Poslyšte, řekněte jí, že jsem na drátě a že je to důležité.“

Muž odložil sluchátko a pak bylo slyšet skřípání gumových podrážek po linoleu. Po chvíli se ozvala Julie.

„Same? Jsi v pořádku?“

„Jistě. Potřeboval bych se na něco zeptat. Souvisí to s Maxem.“

„Okay.“

„Jak jste spolu komunikovali. Posílali jste si e-maily?“

„Ne. Max je odpůrce všech těchhle novot. Řekla bych, že ani neumí na počítačové klávesnici psát.“

Samovi se sevřelo srdce. „Víš to jistě?“

„Samozřejmě. Viděla jsem ho jednou sedět před počítačem.“

„Zmínil se před tebou někdy o něčem, co se nazývá ‚Ďáblova síť‘?“

„Ne. To slyším poprvé.“

„Ještě jednu otázku, Julie.“ Byla to jeho poslední naděje. „Používal někdy frázi hlavu vzhůru?“

Zaváhala a Sam si chvíli myslel, že na to padl.

„Ne. Absolutně nikdy,“ odpověděla. „Jeho angličtina je hrozně německá. Podobné fráze nikdy nepoužívá.“

Sam si ani neuvědomil, že tiše zaklel.

„Vidím, že jsem tě zklamala.“

„Zklamala… Schenk mě zklamal.“

Povzdechla, jako by ho litovala. „Co se stalo?“

„Ale… Mám nepěkný pocit, že uvažuju blbě, to je všechno.“

„Same, já…“

„Julie, musím už končit. Zavolám ti, až se vrátím do Londýna.“

„Same!“ „Co je?“

„Chtěla bych ti něco říct.“

Sam se cítil nepříjemně pod Collinsovým upřeným pohledem. „Ano, ale teď na to asi není ta nejvhodnější…“

„Same, viděla jsem ho už předtím.“

Měl pocit, že se ho dotkla ledová ruka. „Koho?“

„Toho muže v tvé složce.“

Zarazil se a uvažoval, o čem Julie mluví.

„V jaké složce?“

„Tam ve Vídni. V tvém pokoji v penziónu,“ řekla. „Ležela tam složka a já jsem se do ní podívala. Byla tam fotografie.“

Sam ztěžka polkl. Vzpomněl si, že když vyšel z koupelny, rychle ucukla od jeho kufru a dělala jako by nic.

„Myslím, že se jmenoval Hoffmann,“ pokračovala.

„Hoffmann,“ opakoval, jako by začínal tušit. Svět se obracel naruby.

„Jeho tvář mi připadala povědomá, ale nemohla jsem si vzpomenout, kde jsem ji viděla. Pořád mi to

vrtalo

hlavou, až jsem nakonec usoudila, že jedině tam.“

„Kde, Julie? Kde jsi ho viděla?“

„V baru hotelu Intercontinental. Jsem si na devadesát devět procent jistá, že byl mezi těmi, s nimiž otec mluvil, tenkrát, když jsem se tam s ním před rokem setkala.“

Ano, pomyslel si Sam. Harry Jackman měl pravdu.

Julie ví.

22. KAPITOLA

Byly tu náznaky, indicie, ale on je vytrvale přehlížel. Peterův otcovský zájem o problémy jeho pěšáků, už to neslo zřetelný Hoffmannův podpis. A potom Kovalenkova vražda provedená ve stylu KGB, ve stylu Stasi. Domnělý srdeční záchvat, který do druhého dne zázračně ustoupil a Hoffmann byl zdravý jako buk, pečlivě připravené alibi. A to hlavu vzhůru. Sam si konečně vzpomněl, kde tu frázi slyšel. U lůžka Jo MacDonaldové. Řekl jí je „Johann“, když jeho otec

umíral.

Služební vůz britské ambasády se řítil po vídeňském Ringu bez ohledu na povolenou rychlost, protože Collins řidiči pohrozil, že si to s ním vyřídí, jestli bude brát na takové pitomosti ohled. Sam seděl sám vzadu a v hlavě si přehrával setkání s Guntherem Hoffmannem před třemi dny. V mysli mu vyskakovaly další náznaky, které přehlédl, Hoffmannova zjevná závist, že se Rakušané mohou bez skrupulí chovat antisemitsky, jeho přehnaný odpor vůči homosexuálům, antipatie k Arabům, protože mají jinou hudbu, a naopak sympatie k těm, kteří chtějí osvobodit Evropu od přistěhovalců tmavé pleti. Cokoliv z toho bráno jednotlivě nebylo příliš závažné, dalo se to chápat jako pouhé brblání starého mrzouta.

Všechno dohromady však vypovídalo o muži s myšlením nacisty.

Ale byla tu ještě další vodítka. Fischerova poznámka o tom, že se Hoffmann angažoval s ruskými obchodníky ve Vídni víc, než si zprvu mysleli, a hlavně jeho mínění, že pokud za to Hoffmann dostával od Rusů peníze, mohl je investovat do nějakého projektu, v který věřil.

Ale do jakého projektu?

Sam zakroutil hlavou. Takové ohlédnutí zpět je skvělá věc.

Teď ho hnala vpřed další z Fischerových drobných zmínek, informace, že Hoffmann tráví většinu

sobotních odpolední „bádáním o německé historii“ v Národní knihovně.

Řidič projel neoklasicistní bránou starého habsburského sídla Hofburg. Po obou stranách široké

štěrkované cesty se rozkládal Heldenplatz, náměstí zasvěcené hrdinům historie rakousko-uherské říše.

Na kraji ulice stály fiakry a kočí v buřinkách uklidňovali koňská spřežení, aby mohli turisté nastoupit.

Samův řidič zatočil doprava a zastavil před sochou prince na vzpínajícím se koni. Ukázal na šedou

budovu s obloukovým půdorysem, opatřenou sloupovím.

„To je Staatsbibliothek. Chcete, abych tu na vás počkal?“

„Samozřejmě.“ Sam vystoupil a zabouchl za sebou dveře.

„Správně bych měl mít povolení, abych tu směl parkovat…“ Zbytek řidičovy stížnosti Sam neslyšel,

protože už stoupal po schodech ke vchodu do knihovny.

Polovina obrovských masivních dveří, pobitých bronzovými pláty a ozdobami, byla otevřená. Sam vstoupil do temné haly s podlahou z velkých kamenných dlaždic. Na vzdáleném konci chodby uviděl vyřezávané dubové dveře zakončené nahoře erbem. Zamířil k nim a prošel jimi do vlastních prostor knihovny,

světlých a vzdušných, s podlahou z šachovnicově poskládaných černých a bílých dlaždic, s mramorovými sloupy a fíkusy ve velkých dřevěných kádích. Cítil, že se mu vzrušením ježí vlasy na krku. Teď už na něho mohl

narazit.

Nalevo byla místnůstka s okénkem, z níž vykukovala brunátná tvář strážce s hlavou jako meloun. Muž si všechny příchozí měřil podezíravým pohledem. Naproti jeho okénku visela tabule se seznamem oddělení. Sam zjistil, že to, které hledá, je v přízemí. Šipka ho vedla ke spirálovitému schodišti. U jeho paty byl pult, kde čtenáři odevzdávali objednávky a čekali, až jim je pracovníci knihovny vyhledají. Několik lidí zvedlo hlavu a upřelo na Sama zkoumavý pohled. Rozhlédl se a hledal nějakou tabulku, podle níž by se zorientoval, kam dál. Když žádnou neviděl, usoudil, že se musí zeptat. Žena ve středních letech za pultem ho poslala chodbou nalevo. Prošel lítacími dveřmi a vstoupil do oddělení knihovny vybaveném komunikační technikou a počítači. Podél zdi se táhla řada stolů s faxy a kopírkami a za přepážkou, za níž seděl pracovník knihovny v šedém obleku, bylo to, co Sam hledal, internetová místnost, z níž „Peter“ řídil síť svých aktivistů. Sam se zastavil. Bylo tam asi dvacet stolů s počítači, z nichž pouze jeden byl zapnutý. Starý agent Stasi seděl shrbený nad klávesnicí a jeho aristokratická tvář zbrázděná hlubokými vráskami hleděla soustředěně na obrazovku. Sam k němu pocítil na zlomek vteřiny lítost. Sen toho člověka se blížil ke konci. Opatrně se k němu zezadu přiblížil a přes jeho rameno pohlédl na obrazovku. Bylo na ní otevřené okno horké zprávy. Hoffmann psal dopis. Byl zcela soustředěný a nevnímal, co se kolem něho děje. Sam se snažil přečíst slova, ale písmo bylo příliš malé. Náhle Hoffmann vycítil nebezpečí a zvedl oči od obrazovky. Uviděl, že úředník za pultem hledí upřeně k němu. Ne však na něho, uvědomil si rychle, ale na někoho za ním. Prudce se otočil. Tvrdost a chlad břidlicově šedých očí byly ty tam. Ted v nich Sam viděl poznání porážky. Stařec se rychle obrátil zpátky k monitoru, sáhl po myši a zoufale se snažil okno zavřít. „Ne, ne!“ vyštěkl Sam. Prudce otočil křeslem a vytrhl myš Hoffmannovi z ruky, aby nestačil text na

obrazovce smazat.

„Jak jste na tom se srdcem, Herr Hoffmanne? Nebo snad Ďáble?“ zeptal se. Zírali jeden na druhého, oči

sotva půl metru od sebe.

Náhle Hoffmann vyrazil hlavou dopředu. Sam ucítil prudkou ránu do nosu a před očima se mu zajiskřilo.

Poslepu sáhl po Hoffmannově rameni, ale křeslo už bylo prázdné. Rozhlédl se, pak vyrazil za prchajícím

starcem, ale ještě křikl na úředníka za pultem, aby se nedotýkal počítače. Muž sáhl po telefonu.

Hoffmann nemohl utéct daleko. U objednávacího pultu Sam uviděl, že se ještě kývají dveře na schodiště.

Stačil si také všimnout, že pár tváří vyděšeně zírá na jeho zakrvácený obličej a košili.

Na schodech nad sebou zaslechl Hoffmannův sípavý dech a zahlédl v ohybu jeho záda.

„Stát!“ vykřikl Sam anglicky. Ve zmatku a hněvu nad tím, že se nechal překvapit starcem, si nemohl

vzpomenout na jediné adekvátní německé slovo.

V mezipatře se Hoffmann okamžitě vrhl k hlavnímu východu, přitom stačil něco vykřiknout na strážce a

ukázat za sebe. „Doprdele!“ zaklel Sam.

Chlap vyrazil z kukaně a rozpřáhl ruce. Sam se kolem něho snažil protáhnout, ale mohutná postava

strážce mu zcela zablokovala cestu.

Sam zoufale hledal německá slova, kterými by mu vysvětlil situaci, ale než se na něco zmohl, sevřely ho

strážcovy paže jako v kleštích.

„Na, ja…,“ zahučel strážce a bleskově mu zkroutil ruce za záda. Cosi přitom brblal, ale Sam jeho

vídeňskému dialektu nerozuměl.

„Sie Verstehen nicht,“ vykřikl Sam. „Er ist Morder! Sie mussen ihn…“

„Ja, ja, ja…,“ vyštěkl strážce a mlel dál cosi, z čeho Sam porozuměl pouze slovu „polizei“.

Hlídač ho dovlekl do své kukaně. Sam se přestal vzpírat, protože muž měl medvědí sílu. Navíc se už

kolem shromáždili další zaměstnanci, které přilákal hluk a křik.

Muž vrazil Sama do křesla a držel ho tam, zatímco jakási žena v brýlích už někam volala. Sam opět

zaslechl slovo „polizei“.

Ti už tu však byli. Ne proto, že by tak bleskově zareagovali na volání, ale že Patrick de Vere Collins slíbil

informovat rakouskou tajnou policii o tom, že Sam jde po Hoffmannovi. Hlavním vchodem knihovny se

vřítili dva uniformovaní policisté následováni inspektorem v civilu, týmž, který byl u vyšetřování

Kovalenkovy vraždy.

„Herr Packer…!“ zahlaholil inspektor. „Zdá se, že jste se dostal do problému.“ Sam na něho pohlédl a

okamžitě ho poznal.

„Jo, inspektore Pfeiffere. A ne do malého,“ odpověděl mrzutě, když strážce knihovny neochotně uvolnil

své medvědí sevření. „Máte Hoffmanna? Kvůli tady těm mi utekl.“

„Jak ho můžeme mít, když nevíme, jak vypadá,“ odpověděl inspektor. „Popište mi ho.“

„Popíšu, ale venku. Pojďte za mnou!“ Vyrazil hlavním vchodem na Heldenplatz, policisté za ním.

Po Hoffmannovi nebylo samozřejmě ani vidu. Sam se vrhl ke svému autu.

„Neviděl jste někoho vybíhat ven?“ zeptal se řidiče.

Ten zavrtěl hlavou. „Nedíval jsem se,“ zablekotal. Seděl se skloněnou hlavou, protože byl přesvědčený,

že policisté tu jsou kvůli tomu, aby mu napařili pokutu za nedovolené parkování.

Sam tiše zaklel. Naštěstí už mu přestal krvácet nos. Rychle vylíčil Pfeifferovi, k čemu došlo.

„Ten počítač je pořád připojený na internet?“ zeptal se inspektor, který okamžitě pochopil situaci.

„Před chvíli ještě byl.“

Všichni se znovu rozběhli ke vchodu do knihovny a zamířili do počítačového oddělení. Nad

Hoffmannovým počítačem se skláněl úředník v šedém obleku.

Inspektor mu nařídil, aby se ničeho nedotýkal, ale byrokrat namítl, že je povinen spojení se sítí zrušit,

protože zaplacený čas už uběhl. Sam mu vrazil do ruky padesátišilinkovou bankovku, aby od něho měli

pokoj, a pak se spolu s inspektorem posadil k monitoru. Okno s Hoffmannovou zprávou bylo uzavřené,

ale

vlastní text naštěstí nebyl vymazaný. Byl psán anglicky komusi označenému přezdívkou „Gustaf Adolf“.

Pochvala za noční útok zápalnou bombou. Sam usoudil, že jde o Stockholm. Následovalo varování.

Hoffmann psal, že buňku Ďáblovy sítě v Anglii se podařilo aktivistům ZOG odhalit, a radil, že je čas se na

nějakou dobu odmlčet.

„Necháme to tak, jak to je,“ prohlásil inspektor, když dočetl do konce. „Pošlu sem počítačové specialisty a

ti prohlédnou celou jeho schránku.“

„Ano, ale musíme zjistit, kam Hoffmann utekl,“ trval Sam. „A odpověd může být tady.“

Klikl myší na složky pošty a otevřel okno „odeslaná pošta“. Byl tam jeden mail, tentokrát v němčině. Oba se pustili do jeho čtení. Hoffmann varoval příjemce, že se jejich protivníkům podařil dílčí úspěch, a prosil ho, aby se nevzdával a vytrval ve spravedlivém boji. Bylo tam rovněž cosi o přípravě, která trvá již téměř rok a blíží se ke konci, a

charakterizoval příští útok jako nejdůležitější v celém jejich tažení. MUSÍTE BÝT ÚSPĚŠNÝ. NIKDO Z NÁS NEVÍ, JAK DLOUHO TU JEŠTĚ BUDEME, A JÁ CHCI ZEMŘÍT V KLIDU S VĚDOMÍM, ŽE MOJE VLAST BUDE BEZPEČNÁ.

Inspektor Pfeiffer ukázal prstem na obrazovku. „Podívejte se, použil výrazu Heimat.“

„Ano, vlast. Takže k útoku modifikovaným druhem viru neštovic má zřejmě dojít v Německu.“

„Ale slovo Heimat může mít specifičtější význam. Může znamenat domovinu, jeho vlastní domov. Nemáte

tušení, odkud pochází?“

„Většinu svého života žil v Berlíně,“ odpověděl Sam. „Ale…“ Náhle vyskočil. „Něco mě napadlo.“

Zamířil k pultu a zeptal se úředníka, zda nemá telefonní seznam pro mezinárodní styk. Muž mu podal CD

a ukázal na počítač vedle kopírek. Sam natáhl program z disku do paměti a rychle našel číslo do televizní

stanice Sky News v Londýně. Pak na ně z nejbližšího automatu na chodbě zavolal.

„Greifswald,“ oznámil, když se za pár minut vrátil k Pfeifferovi. „Tam to zřejmě plánuje.“

Inspektor na něho tázavě pohlédl.

„Štáb Sky News sleduje rodinu albánských běženců,“ vysvětloval Sam. „Jde to do celé Evropy. Včera

dopoledne vysílali reportáž o tom, jak se Albánci ubytovali v jednom útulku v severním Německu. Je tam

už plno jiných uprchlíků z Balkánu. To město se jmenuje Greifswald a je to Hoffmannovo rodiště,

inspektore. Není divu, že tenhle útok je pro něho tak důležitý.“

Policista vstal. Opodál už čekalo několik jeho mužů. Poručil jim zapečetit celou počítačovou místnost a

udržovat připojení na internet otevřené, dokud nepřijde z ústředí počítačový specialista. Pak se obrátil

zpátky k Samovi. „Spojím se s kolegy v Německu,“ řekl. „A musíme jim dát Hoffmannův popis.“

„Jak by se mohl nejlépe do Greifswaldu dostat?“ zeptal se Sam.

„Proč? Myslíte, že to tam půjde udělat sám?“

„V tom mailu mluví o smrti. Jednou mi řekl, že by chtěl skončit své dny doma v Greifswaldu.“

Inspektor na něho chvíli zíral.

„Potom je třeba varovat letiště. Musel by nejdřív letět do Berlína.“

„Ne,“ řekl Sam a zadržel ho. „Hoffmann letadla nesnáší, vím to. Řekl mi, že teď už by letěl jen v krajní

nutnosti.“

„Pak tedy musí vlakem. Pojďme, zajedeme na Westbahnhof.“ Venku Sam řekl svému řidiči, aby se vrátil na ambasádu, a vtlačil se k inspektorovi do jednoho z policejních vozů. Se zapnutým modrým majákem a sirénou dorazili na nádraží za necelých pět minut. Sotva zastavili, vběhli Sam s inspektorem do haly a na orientační tabuli hledali nástupiště, z něhož měl odjet mezinárodní rychlík do Norimberka. Pfeiffer se ještě během jízdy spojil s informační kanceláří na Westbanhofu a dověděl se, že na tento vlak navazuje spoj do Berlína a Greifswaldu. A rychlík do Norimberka odjížděl za dvacet minut. „Ze sedmičky,“ řekl inspektor. Oba se rozběhli k sedmému nástupišti. Dveře několika vagonu byly otevřené a za okénky už bylo sem tam vidět usazené cestující. Sam následovaný Pfeifferem nastoupil do prvního vagonu, oba jím prošli a pokračovali dalším. Hoffmanna objevili ve čtvrtém. Seděl u okna v prázdném kupé. Jakmile uviděl Sama, začal se zvedat, ale pak, když se za Samem vynořil inspektor s pistolí glock v ruce, rezignovaně klesl zpátky. Jeho vrásčité tváře jako by volně visely z lícních kostí. Když vstoupili do kupé, položil ruce na stoleček před sebou. „Aufstehen!“ poručil mu inspektor s pistolí namířenou na jeho čelo. Starý špión vstal. Hlavu držel vzhůru, záda měl vzpřímená a pohled upíral kamsi za ně k nějakému vzdálenému cíli, kterého jako by stále mínil dosáhnout. Inspektor mu poručil, aby dal ruce za hlavu, a rychle ho prohledal. Hoffmann měl v kapsách pouze náprsní tašku a pero. „Kde to je, Gunthere?“ zasyčel na něho Sam. „Kde jsou ty viry neštovic?“ Hoffmann si ho změřil pohrdavým pohledem. „Znáte mě tak dlouho, Herr Packere, a přesto čekáte, že

vám na tu otázku odpovím?“

„Jste zločinec! Zatracený zločinný bastard!“ vybuchl Sam. „Ďábel, to jméno vám sedí!“

„Ne ďábel, ale lucifer. Ale není to tak, jak si myslíte. Špatně jste to pochopil, Herr Packere. Ve starém

Římě znamenalo slovo lucifer jitřenku, hvězdu, která přináší světu světlo.“

Sam zpozoroval v jeho očích záblesk šílenství. „Takže máte v plánu vyrovnat se jitřence vražděním lidí a

vytvářením atmosféry strachu?“

„Úsvit nového dne nemůže nikdy nastat bez toho, že by předtím byla temnota noci,“ odpověděl Hoffmann

a strnule se posadil.

„Takže všichni ti sikhové a židé v Londýně, Turci ve Švédsku, Turci a Albánci v Německu,“ vypočítával Sam cíle útoků, „a Kovalenko…“

„Kovalenko…,“ přerušil ho Hoffmann a ušklíbl se, „z toho se stalo zboží s prošlou lhůtou.“

„Potom, co vám poskytl prostředky na vývoj viru a rozpoutání epidemie?“

Hoffmann stiskl pevně rty.

„V Greifswaldu zemřou děti,“ naléhal Sam. „Stejně jako v Golders Green. Jenže teď jich budou stovky.

Toho chcete dosáhnout?“

Zpozoroval v Hoffmannových očích záchvěv. Přece jen v něm zůstalo alespoň trochu soucitu, který se teď

zřejmě svářil s jeho šílenými ambicemi.

„Malá tělíčka zachvácená zhoubnými puchýři a rozpálená horečkou, přitom není na světě lék, který by jim

přinesl úlevu… Tohle chcete?“

Hoffmann si olízl rty a potáhl nosem. Jeho brada však zůstávala vzdorně vztyčená.

Sam si vzpomněl na mail, který mu poslala faxem z Londýna Steph, na větu o tom, že i on musel přinést

oběť. Sevřelo se mu srdce.

„Use…,“ zamumlal, i když pořád té šílenosti, která ho nyní napadla, nevěřil.

Vrásčitá tvář se k němu obrátila, oči neživé, jako by byly z olova.

„Odhalila vás. Je to tak?“

Žádná odpověd. Sam si uvědomil, že se dívá na zrůdu.

„Bál jste se, že vás zradí… Proto jste ji zabil. Kvůli vašemu šílenému snu.“

Hoffmannovi poklesla víčka. Nadechl se, jako by to mělo být naposledy, a pak vzduch v dlouhém

povzdechu vyfoukl. Hrdě vztyčená hlava klesla dolů. Vypadal naprosto zlomený.

„Váš sen skončil, Herr Hoffmanne,“ pokračoval Sam. Opřel se o stolek a naklonil se dopředu. „Ale pořád

máte čas zabránit tomu, aby se změnil v šílenou katastrofu, v epidemii neštovic, proti níž neexistuje lék.

Řekněte nám, kde to je. Kdo to má?“

Hoffmann se pomalu narovnal. Bylo zřejmé, že se rozhodl. „Dejte mi kousek papíru. Nakreslím vám

mapku,“ vyrazil ze sebe staženým hlasem a sáhl do kapsy.

Inspektor zvedl pistoli, ale opět ji nechal klesnout, když Hoffmann vytáhl pero. Pak sáhl do kapsy a podal

Hoffmannovi blok.

„Jsem jako malíř nebo básník,“ prohlásil Hoffmann ztrápeným hlasem. „Mou jedinou zbraní je pero.“ Držel pero téměř obřadně před sebou a pomalu odšroubovával uzávěr. Najednou se bezděčně zachvěl jako někdo, komu se chystají trhat zub. Sam viděl, že přivřel oči, a napadlo ho, že se něco děje. Pozdě. Hoffmann si prudkým pohybem zabodl pero do stehna a stiskl jeho konec. Ozvalo se cvaknutí vystřelené jehly. Starcova tvář se zkřivila bolestí. Sam se vrhl dopředu, ale mechanizmus už stačil vstříknout obsah

kapsle se smrtelným jedem do Hoffmannovy nohy.

Sam divoce zaklel.

Inspektor Pfeiffer už vytahoval mobil, aby zavolal ambulanci.

Hoffmann zavrtěl hlavou. „Máte to marné,“ zasípal. „Tři minuty a budu zase se svou ženou.“ Lapal po dechu, jako by mu rychle ubývaly síly, ale přesto se obrátil k Samovi. „Takže… kvůli vám dopadnu jako Caspar David Friedrich,“ zašeptal. „Zemřu, aniž ucítím moře.“

Sam si zoufal nad svou bezmocností.

„Čert vás vem, Gunthere!“ Chytil umírajícího Němce za rameno a zacloumal jím. „Kdo má ten vir? Je to

Max Schenk?“

Hoffmann jako by nic neslyšel.

„Řekněte mi to a spasíte svou zatracenou duši.“

Bylo to marné. Pustil ho. Tři minuty, řekl ten zloduch. Jedna už uběhla. Posadil se proti němu.

„Byl v tom Schenk s vámi? Na jeho kliniku jste šel s tím svým falešným infarktem?“

Hoffmann se zatvářil, jako by ho ta otázka zmátla. „Neznám žádného Schenka,“ zašeptal.

Sam se zoufale snažil vyčíst něco z jeho očí, ale nic v nich neviděl. Ten člověk před ním se celý život

zdokonaloval ve schopnosti klamat, tvrdit, že černé je bílé. Bylo naprosto nemožné usoudit, zda mluví

pravdu, nebo opět lže.

„Tak mi povězte o Jackmanovi. Znal jste ho?“

„Harry… Chudák Harry,“ vyrazil ze sebe posměšně Hoffmann.

„Věděl, co převáží?“

„Samozřejmě. Musel kvůli tomu dělat zvláštní opatření při dopravě letadlem.“

„A to, že tomu říkal červená rtuť…“

„… byl jeho nápad,“ dopověděl Hoffmann.

V tváři mu zaškubala bolestivá grimasa. Jed začínal účinkovat.

„Proč jste ho dal zabít?“

Hoffmann se chytil za hruď. Sam se k němu naklonil.

„Proč jste zabil Harryho Jackmana, Gunthere?“

Hoffmann zavrtěl hlavou. Oči mu těkaly z místa na místo, jako by už nic neviděly. Přesto zkřivil čelo.

„Ale já jsem ho nezabil,“ ohradil se chraptivě.

Pak se mu zavřely oči a tělo se sesulo do kouta sedadla.

Tři minuty… Nebyly to ani dvě. Sam si uvědomil, že Pfeiffer volá na cestující, kteří nastupovali do vagónu, aby šli jinam. Náhle se na peróně objevili uniformovaní policisté, pomoc, o kterou inspektor požádal už během cesty k nádraží. Odkudsi nepříliš daleko zaznělo kvílení sirény. Sam vstal, ruce bezmocně svěšené podél těla. Nevěděl, zda má klít nebo si zoufat. Ani jedno by mu však nepomohlo. Byl otřesený. Už druhý strůjce toho šíleného komplotu zemřel před jeho očima, aniž vydal své svědectví. Mezi oběma muži však byl rozdíl. Hoffmann byl až do konce hrdý na to, co udělal, zatímco Harry Jackman se od toho snažil distancovat. Málem do posledního vydechnutí tvrdil, že neví, kde měla zásilka skončit, a stále lpěl na smyšlence o červené rtuti. Snažil se o totéž i Hoffmann? Byla snad jeho poslední slova o tom, že Jackmana nezabil, taky lež? Sam instinktivně cítil, že Němec mluvil pár vteřin před svou smrtí pravdu. Proč by měl popírat jednu vraždu, když přiznal zodpovědnost za tolik jiných? Vycouval z kupé a pustil dovnitř zdravotníka z ambulance, třebaže už tu byl zbytečný. Ale kdo tedy Jackmana zabil? Někdo musel najmout vrahy, kteří ho umlčeli. A Sam chtěl i teď, po Hoffmannově smrti, vědět kdo. Prošel uličkou k východu a vystoupil na perón. Teď převezme věc do svých rukou mašinérie mužů zákona. Najít Hoffmannovy komplice, kteří se chystají použít smrtelný vir neštovic v Greifswaldu, už bude věcí policie. Jeho role oficiálně skončila. On svou práci odvedl. Stál na peróně, pozoroval policisty a čekal na inspektora Pfeiffera, aby se ho zeptal, zda mu může být ještě něčím užitečný. Věděl, že by měl cítit uspokojení, ale necítil. Našel režiséra, ale zdaleka ne všechny herce, nebo spíš loutky. Virolog doktor Max Schenk dělal s Harrym Jackmanem „obchody“, a dělal je s ním v době, kdy se plánovalo zřízení laboratoře biologických zbraní na Palagře. Jestliže tohle prezentuje Schenk jako shodu okolností, Sam to považoval za báchorku podobnou té o červené rtuti. Jemu to bylo jasné. Jiná věc však bude, dokázat to.

23. KAPITOLA

LONDÝN, NEDĚLE

Následující den dopoledne se Sam vrátil do Londýna a hned z Heathrow ho odvezli do moderního

obytného domu na jižní straně Hyde Parku. Ve vstupní hale už na něho čekal Duncan Waddell a provedl ho přes bezpečnostní dveře do chodby, kde byly výtahy. „Patří to ministerstvu obrany,“ vysvětloval Samovi cestou. „V šestém poschodí sídlí papaláši, nižší smrtelníci obývají byty směrem dolů. Vy budete bydlet v prvním patře. Ten byt má být celý měsíc volný, což je tak akorát, abyste si něco našel. Tady se nemusíte o bezpečí obávat. Buďte ujištěn, že sem se vaši ukrajinští přátelé neodváží. Mimochodem, vaše věci jsme všechny přestěhovali. V Brentfordu ani v té blechárně v Ealingu nic nezůstalo. Oblečení, osobní věci…, prostě všechno máte tady.“ „Ó, jaká starost a péče…“ Waddell na něho pohlédl, jako by chtěl říct, aby si nedělal srandu. Zajistit mu bezpečí bylo stejně tak v

jejich zájmu jako v jeho.

Byty ministerstva obrany byly zařízeny v damaškovém stylu, aby se v nich rodiny oficírů cítily opravdu dobře. Sam se krátce rozhlédl. Ložnice s manželskými postelemi, obývák, koupelna a kuchyň. Nakoukl do skříňky nad dřezem a zjistil, že mu sem dokonce přestěhovali i jeho zásoby čaje a kávy. „Dáte si šálek něčeho?“ „Konečně rozumné slovo,“ zabrblal Waddell. „Dal bych si kávu. S mlékem a bez cukru.“ Odnesli si kávu do obývacího pokoje a posadili se do křesel. Okna nabízela výhled do dobře udržované soukromé zahrady. Na stěnách visely reprodukce Constableových obrazů a na podlaze ležel koberec těžko definovatelné zelené barvy. Sam se už teď rozhodl, že se odtud odstěhuje, jak jen se naskytne vhodná příležitost. Waddell byl opět přepnutý do svého horečného módu, dychtivý celou věc začistit, aby mohl plánovat příští

akce.

„Předpokládám, že vás potěším, když řeknu, že dnes ráno chytila německá policie komando smrti,“ řekl.

„Skoro už v Greifswaldu. A s pumpičkou na mouchy plnou roztoku s virem neštovic,“ dodal.

„To je skvělé. Jak k tomu došlo?“

„Všechno díky jakémusi zemědělskému dělníkovi, který pracoval na vinici kousek za Vídní. Začal být

zvědavý, co jsou zač ti dva, co si pronajali malý domek na okraji jejich vesnice. Prý se chovali divně a

nabyl dojmu, že domek využívají jako úkryt. V sobotu chvíli po poledni si všiml, že tam zase jedou a v

autě s nimi je ještě kdosi jiný. Jakýsi muž. Vjeli do garáže, zavřeli za sebou a chvíli nato se prý ozvalozaječení, jako by tomu chlapovi uřízli kulky, přesně takhle to řekl poldům. Za dalších deset minut ti dva

znovu

odjížděli, ale jejich pasažéra už nebylo vidět. Chlápek na vinici o tom chvíli přemýšlel, pak zavolal na policii a dal jím poznávací značku.“

„Ten člověk si zaslouží metál. A našli toho pasažéra?“ „Zatím ne. Pracují na teorii, že ho ti dva vyvezli v kufru a zakopali někde v lese cestou na sever. Při zkoumání Hoffmannových mailů dospěli k názoru, že by to mohl být Igor Chursin. Předal svým zaměstnavatelům výsledek své práce a oni s ním zúčtovali.“ Sam se v mysli vrátil k Palagře a připomněl si hrůzu na tváři ruského laboratorního asistenta, když mu Willie Phipps strhl dýchací masku. Ten člověk věděl, jak zhoubné je svinstvo, které ve své laboratoři

vyvinuli.

„Jak to hodlali aplikovat?“ zeptal se.

„Měli papíry, samozřejmě padělané, že jsou z nějakého místního zdravotnického zařízení a mají příkaz

vystříkat útulek pro uprchlíky v Greifswaldu, aby tam nedošlo k zamoření hmyzem.“

Sam zakroutil hlavou. „Ten zatracený Hoffmann měl všechno perfektně promyšlené.“

„Ve Stasi nezaměstnávali lemply.“

„Známe už celou šíři jeho sítě?“

„Není zase tak velká, alespoň si myslíme, soudě podle jeho mailových kontaktů. Dvojice, kterou zatkli

před Greifswaldem, byli bývalí Hoffmannovi podřízení ze Stasi. Taky je identifikovala paní Klasonová,

manželka jednoho ze dvou postižených úředníků EU, a prohlásila, že oni narafičili střepinu skla do

ručníku jejího manžela. Vypadá to, že byli Hoffmannovým úderným komandem. Zbytek jeho sítě sestával

z lidí, jako je Rob Petrie v Londýně nebo ten Švéd ve Stockholmu, kterého ještě nechytili. O těchhle

jediných se ví, že zabíjeli. Ostatní korespondenti z Francie, Španělska, Itálie a Německa mají zřejmě prsty

v méně závažných antiimigračních protestech. Hoffmann byl idealista a ten, který měl peníze. Kovalenko

ho zásoboval vědci a výchozím materiálem a představil ho našemu příteli v Zambii, aby s ním dohodl

přepravu. Kovalenko se znal s Jackmanem, protože mu prodával zbraně.“

Waddell se tvářil velmi blazeované a Sam nabyl dojmu, že považuje skládačku za sestavenou.

Kompletně. Jemu však jeden díl stále chyběl.

„Žádné maily někomu, kým by mohl být Max Schenk?“ zeptal se.

„Ne. Ale je třeba brát v úvahu, že Schenk byl počítačový negramot.“

To byl, to sedí, pomyslel si Sam.

„Bohužel Klason v noci zemřel,“ pokračoval Waddell. „Ta žena, druhá oběť, se zatím drží, ale je nepravděpodobné, že přežije. Jo, a ještě vás asi bude zajímat, že se včera zastavila na Palagře loď chorvatské policie. Požádali o zahraniční pomoc, aby mohli místo zabezpečit a vyšetřit, co se tam dělo.

Nabízíme jim náš tým.“

„A ten lidský pokusný králík, co utekl?“

„Zatím nic. Ani vidu, ani slechu. Ani po té dívce, kterou si vzal jako rukojmí. Takže zatím se pořád neví,

jestli je ta vakcína účinná.“

Sam si propletl prsty a zapraskal klouby. Waddell viděl, že s jeho rekapitulací případu není zcela

spokojen.

„Koukám, že se tváříte tak nějak… Co vám ještě chybí?“

„Nevzali jste v potaz fakt, že Hoffmann byl na sklonku své kariéry víc manažer než vykonavatel. Zjistil jsem to už tenkrát, když jsem se ho pokoušel identifikovat jako špióna v BAOR.

Waddell přivřel oči. „Pokračujte.“

„Byl to člověk, který nejraději, pokud možno, řídil věci z dálky. To taky dělal v případu Ďáblovy sítě,

když všechno dirigoval z anonymity e-mailových adres.“ „Takže?“

„Takže si myslím, že si opatřil nějakého lékařského experta, který v jeho týmu dohlížel na zacházení se

vzorky virů. Ten párek, který zatkli u Greifswaldu, měl někdo z nich medicínské vzdělání?“

„Jestliže měl, nevím o tom,“ odpověděl Waddell. „Asi narážíte na Schenka, že?“

„Samozřejmě.“

Waddell našpulil rty. „Nejste sám, kdo se kloní k názoru, že v tom musel taky jet. Rakušáci se ho dnes od

rána pokoušejí sehnat k dalšímu výslechu, ale zatím se jim to nepodařilo. Zřejmě vzal roha. Není ani doma, ani na své klinice. Od té doby, co se ve večerním zpravodajství objevila zpráva o Hoffmannově sebevraždě, ho už nikdo neviděl.“ „Sakra!“ Kolik důkazů budou ještě potřebovat, pomyslel si Sam. „Myslel jsem, že na něho Collins nasadil svého člověka.“

„To jo. Ale potom, co identifikovali Hoffmanna jako Petera, ho odvolal.“

„A co teď kolem toho dělají?“

„Jako obvykle, poslali Schenkův popis Interpolu a požádali o jeho okamžité zatčení, když se někde

objeví.“

Sam stiskl zuby. Přemýšlel, kam mohl Schenk utéct. V každém případě pryč z Evropy a někam daleko,

aby to mělo smysl. „Asi by měli větší naději, kdyby to zkusili v Jižní Americe,“ poznamenal.

„To už je teď na Rakušácích. Jestli spáchal zločin, udělal to na jejich území. Prostě vaše role v

Jackmanově případu skončila,“ řekl Waddell pevně s konečnou platností.

Sam bloudil pohledem po pokoji. Opět ho odstavili dřív, než stačil dokončit práci. To se mu nelíbilo. A teď

ještě tohle místo, kde to z každého kouta zavání institucí. Přepychová cela. Odložili ho sem, když svou roliv Jackmanově případu dohrál.

„Jaký je verdikt, Duncane?“ „Nad vámi?“

Sam přikývl. Waddell teatrálně sáhl po atlasu, který ležel jakoby náhodou na stolku, a podal mu ho.

„Exil,“ zamumlal Sam.

„Tak bych to nenazýval. Firma má velký zájem zachovat si vaše služby, Same. Ale někde, kde vaše tvář

není veřejně známá. Můžete si dokonce vybrat kontinent, samozřejmě v rámci možností.“

Sam položil atlas zpátky na stolek, vstal a přistoupil k oknu, jehož sklo bylo potažené fólií z umělé hmoty,

aby se při případném bombovém útoku neroztříštilo na střepiny. Smrt. Za poslední dva týdny jí viděl tolik.

„A pokud jde o tu záležitost vašeho otce s Rusy,“ pokračoval Waddell formálnějším tónem, „byl jsem

pověřen vám sdělit, že to nebude na překážku ve vašem dalším působení u nás.“

„To doufám, že nebude,“ procedil Sam skrz zuby.

Venku v zahradě sekal zahradník trávu. Typická anglická scéna. Něco, s čím by se musel rozloučit, kdyby přijal nabídku firmy pracovat někde daleko. Bude si to muset rozmyslet. Další, o čem bude muset uvažovat, je Julie. Kouzlo, kterým ho od první chvíle přitahovala jako nějaký feromon a jež mu tak zhořklo její zradou, se ve Vídni s novou silou vrátilo. Teď už nepochyboval, že by ji mohl mít, kdyby chtěl. Věděl však, že vztah s ní by se časem zkomplikoval, zvlášť pokud ho odsunou někam do ciziny. A nad tím by se v mysli jich obou stále vznášela nevyřešená záhada smrti jejího otce. Obrátil se do místnosti a stál s rukama hluboko vraženýma v kapsách. Vřel v něm hněv. Byl přesvědčený, že Hoffmann nelhal, když popřel svou odpovědnost za Jackmanovu smrt, a to ho nutilo znovu a znovu probírat všechny alternativy, až se nakonec ustálil na té nejvíc zneklidňující ze všech. „Hoffmann řekl, že on Harryho Jackmana nezabil.“ Díval se na Waddella, jak bude reagovat. Tváří jeho nadřízeného se mihl výraz neklidu. Jako vždy pečlivě upravený v modré košili a šedých kalhotách sundal nohu, kterou měl přehozenou přes druhou, poposedl si a překřížil si je na opačnou

stranu.

„To že řekl?“ Unaveně si povzdechl. „A vy jste mu uvěřil?“

„Podle mě neměl nejmenší důvod lhát. Předtím klidně přiznal odpovědnost za Kovalenkovu smrt.“

Waddell udělal kyselý obličej. „V tom případě si myslím, že se Jackman stal opravdu obětí loupežného

přepadení.“

„To jsou kecy, Duncane,“ vyštěkl Sam. „Byli jsme to my. My jsme to udělali. Firma.“

Waddell našpulil rty a povytáhl obočí. „Abych byl upřímný, nemyslím, že by záleželo na tom, kdo to

udělal. Svět je bez něj mnohem, mnohem bezpečnější místo k životu…“ „Kupodivu mně na tom záleží,“ řekl Sam chladně. „Poslal jste mě do Afriky, abych s ním udělal dohodu, alespoň jsem si to myslel. Ale teď je mi jasné, že o žádnou dohodu z naší strany nebyl zájem. Poslali jste mě do Zambie, abych připravil tu správnou scénu při jeho úkladné vraždě. To byl pravý důvod, abych opatřil firmě alibi. Podívejte se, my jsme s ním jednali. Proč bychom se snažili o dohodu, kdybychom ho chtěli odstranit? Využil jste mě, Duncane.“ Waddell si ho chvíli prohlížel kamenným pohledem. „Ano, přesně tohle firma dělá, využívá lidi, Same.“ V jeho očích nebyla ani špetka sympatie. „Podívejte se, jestli hodláte být v té věci ten nejsvatější ze

svatých, pak vám opravdu nemůžu pomoct.“ Zavřel atlas, vstal a vrátil jej do knihovny. Sam civěl na jeho záda. Neochotně, ale přece jen si musel připustit, že Waddell má pravdu. Celý ten obchod s Jackmanem byl od počátku švindl, v němž platily jediné zákony, ty, které napsali oni sami. Neměl právo si na nic stěžovat. Otočil se a vrátil se k oknu. „Dejte si pár dnů volna, Same,“ řekl Waddell. Přistoupil k němu a poklepal mu po rameni. „Zapomeňte na Harryho Jackmana. Zařiďte se tu, dejte si nohy na stůl a točte palci. Máte toho za sebou v poslední době dost, tak si odpočiňte. Venku máte k dispozici auto. Klíče visí na háčku v kuchyni. Brnkněte mi koncem týdne a sejdeme se někde na oběd.“ Sam něco zamumlal. Po chvíli zaslechl, že vrzly hlavní dveře bytu a pak zaklaply. Sepnul si ruce vzadu za hlavou a narovnal si záda. Waddellovi se lehce řekne, aby na Jackmana zapomněl, jemu je jeho dcera lhostejná. S hořkostí si vzpomněl, jak se Julii dušoval, že SIS nemá se smrtí jejího otce nic společného. Myslel to upřímně, jenže teď ví, že to není pravda. Vražda starého pašeráka zbraní se teď stala něčím jako výmolem na neosvětlené cestě, kterému je nejlépe se vyhnout tak, že člověk po té cestě vůbec nepojede. Ale čert to vem… On ji chce znovu vidět. Cítil, že po ní touží, moc touží, a svou touhu potřebuje uspokojit. Začal hledat mobil. Byla neděle, ale podle Steph se Julie chystala pracovat přes víkend. Zavolal jí tedy do

laboratoře. Ozval se mužský hlas, který mu sdělil, že slečna Jackmanová má dnes volno.

„Nevíte, kde bych ji mohl zastihnout?“

„Má u sebe mobil. Dali jsme jí ho pro případ, že bychom ji tu potřebovali. Kdo volá?“

„Sam.“

„Ano, říkala, že se možná ozvete.“

Nadiktoval mu číslo a Sam na ně okamžitě zavolal. Když se ozvala, měl dojem, že slyší v pozadí kejhat

husy.

„Tady je Sam,“ řekl.

„Už ses vrátil?“ zeptala se radostně.

„Ano. Dnes ráno.“

„To je skvělé! Hm…“ Zaváhala jako někdo, kdo otevřel bonboniéru a vtom si uvědomil, že je půst. „A co

máš teď v plánu?“ zeptala se nesměle. „Myslíš, že bychom se mohli vidět?“

„Proč ne? Kde jsi?“

„Právě teď na vodě,“ řekla. Opět ožila.

„Kde?“ „Hádej.“

„V Solentu?“ tipl si. Okamžitě pomyslel na moře a zatoužil po něm. Na druhém konci se ozval smích.

„V Hyde Parku, na jezírku. Ukazuju Liamovi pozoruhodnosti Londýna. Kde jsi ty?“

„Teď zase hádej ty.“

„Nezlob mě.“

„Dobrá… Čirou náhodou deset minut pěšky od tebe.“

„Oh…“ Čekala, jestli jí něco navrhne.

Sama však zmínka o Liamovi zchladila. Schůzka s dívkou za účelem bližšího poznání se nedá absolvovat

s malým chlapcem za patami.

„Za pětadvacet minut máme vrátit loďku,“ napovídala mu.

„Dobře,“ rozhodl se. Pořád to bylo lepší než strávit zbytek dne sám. „Než přirazíte ke břehu, budu tam.“

„To je skvělé!“

Hned, jak položil telefon, si uvědomil, že mu dělalo dobře slyšet její hlas. Zamířil do ložnice, aby se

podíval, co Waddellovi lidé udělali s jeho oblečením. Všechno bylo úhledně naskládané nebo pověšené

ve skříni. Opět Bennettovy dívky, pomyslel si. Vybral si plátěné kalhoty a košili s krátkými rukávy, prohrábl

si vlasy hřebenem a vyšel ven. Bylo teplé zářijové odpoledne.

Dopravní proud pomalu projížděl přes Alexandřinu bránu do Hyde Parku a většina řidičů pátrala pohledy

po neexistujících parkovacích prostorách. Sam šel spolu s davem turistů až k mostu přes Serpentine, tam

se zastavil, opřel se o zábradlí a snažil se rozeznat, v které loďce je Julie. Bylo jich tam však moc.

Znovu se dal do chůze, odbočil z cesty a pokračoval pod platany k jezírku. U půjčovny loděk postávali lidé

– někteří čekali, až na ně přijde řada, jiní jako by se po projížďce znovu seznamovali se suchou zemí.

Sam se opřel o kmen silného stromu a čekal.

Julie pomalu veslovala k přístavišti, kam se sjíždělo několik loděk, kterým vypršel čas ve stejnou dobu.

Její matka hodila uvazovací lano jednomu ze zřízenců, trochu vratce vystoupila na břeh a podala ruku Liamovi, aby při vystupování nespadl do vody. Chlapec však hrdě její pomoc odmítl. Julie viděla, že je už unavený a budou s ním problémy. Matka s ním přijela do Londýna brzy ráno vlakem a ještě před obědem byli v přírodovědeckém muzeu. Julie složila vesla do loďky a vystoupila s pomocí mladého plavčíka, který

ji vzal za paži ani ne tak z úslužnosti, jako spíš aby se jí mohl dotknout.

Těšila se na setkání se Samem, třebaže z toho byla až absurdně nervózní. Když se s ním na letišti ve

Vídni loučila, hloupě plácla, že by jí příliš nevadilo, kdyby se s Maxem stalo totéž, co s jejím otcem. Teďměla strach, jak si to Sam vyložil. Také ji znepokojilo, co slyšela v ranních zprávách o Hoffmannově sebevraždě, a opět si v té souvislosti připomněla, jak málo o Samovi ví. Zdálo se, že kamkoliv vstoupí,

následuje za ním smrt. Život, který vedl, byl tak rozdílný od jejího života a bylo by nesmyslné domnívat

se, že se z jejich přátelství může vyvinout něco vážnějšího. Přesto ji ta jediná noc, kterou s ním strávila ve Vídni, nade vší pochybnost přesvědčila, že je do něho zamilovaná. Vzala Liama za ruku a postrčila ho k východu. Neměla brýle a musela mhouřit oči, když vyhlížela Sama mezi všemi těmi šmouhami kolem sebe. Sam ji spatřil, jak vychází s chlapcem z půjčovny, a zrychlil se mu tep. Vzápětí však uviděl i její matku. Asistovat při rodinném výletu, to rozhodně nebylo to pravé, po čem dnes toužil. Obě ženy hubovaly na chlapce, který vypadal, že má slzy na krajíčku. Sam viděl, že se Julie rozhlíží, vystoupil tedy dopředu a zamával na ni. Když ho spatřila, šťouchla do matky. Ta pohlédla jeho směrem, krátce se usmála, pak

vzala chlapce a odvedla ho ke zmrzlinovému stánku.

Julie zamířila po trávníku k němu. Měla stejné modré kraťasy a tričko bez rukávů, které na ní viděl ve

Woodbridge. Znovu byl do ní zamilovaný. „Ahoj!“

Rozpačitě se usmála, jako by mu chtěla připomenout, že se spolu milovali. Opuchlý ret jí už splaskl.

„Ahoj,“ odpověděl.

Trochu nešikovně se objali a on se jí zeptal, jak se má.

„Už zase dobře, když tě vidím.“

Ohlédla se ke zmrzlinovému stánku, Maeve stála s Liamem ve frontě. Chlapec matce zamával a ona mu

odpověděla.

„Liam se mě teď drží jako klíště,“ řekla, jako by mu četla myšlenky. „Tuší, že se něco děje.“

„Kdybych byl na jeho místě já, vůbec bych se tě nepustil,“ řekl Sam a zazubil se na ni.

Julie naoko protáhla obličej. „Chceš říct, že ho zanedbávám?“

„Proboha ne! Však ty víš, jak jsem to myslel.“ Objal ji kolem ramen. „Můžeme se trochu projít nebo

musíme zůstat Liamovi na očích?“

„Samozřejmě že se můžeme projít,“ zakroutila hlavou nad jeho otázkou. „O Liama je postaráno.“

Vydali se směrem od jezírka a mlčky šli po trávníku. Sam cítil, že od něho Julie čeká něco, co by ujasnilo

povahu jejich vztahu, nějaké slovní potvrzení, že jeho zájem o ni už nemá nic společného s událostmi

kolem jejího otce. On však nebyl na nic takového připraven. Kromě okamžité touhy si vůbec nebyl jistý,

co

vlastně od ní chce.

Ona však na tom nebyla o moc lépe. Jejich dosavadní setkání byla jedna řada dramat. Nikdy spolu

nevedli docela obyčejnou konverzaci, vždy něco řešili. Bylo toho tolik, co se o něm chtěla dovědět, ale

bála se, že většinu z toho před ní nikdy neodhalí. Rozhodla se, že začne nedávnou minulostí.

„Slyšela jsem ve zprávách, že Hoffmann spáchal sebevraždu,“ prohodila jakoby mimochodem. „Ty jsi… u toho byl?“

„Ano, byl. Díky tvému upozornění jsem ho přistihl, jak rozesílá e-maily těm svým vrahounům. Bohužel mě překvapil a podařilo se mu utéct. Pak jsem ho ale ve spolupráci s rakouskou policií vystopoval a dostihl nanádraží ve vlaku, kterým chtěl odjet.“ „Byla to opravdu sebevražda?“ zeptala se. Vyhrkla tu otázku dřív, než si stačila rozmyslet, jak by si ji mohl

vyložit.

„Měl v plnicím peru ukrytou injekční stříkačku,“ odpověděl. Po tom všem, co se stalo v minulých dnech, jí nemohl mít za zlé, že ji taková otázka napadla. „A jestli mi nevěříš, byl u toho ještě jeden rakouský

policista.“

Lehce zrudla a začala se omlouvat. „Tak jsem to nemínila. Nechtěla jsem naznačovat…“

Pokrčil rameny, aby jí dal najevo, že na tom nezáleží. Stáli kousek od sebe, jako by je dělila neviditelná

stěna.

Julie chtěla mít přesto jasno. Její práce ji naučila být pedant. „Takže ta červená rtuť, o níž psal otec…“

„… byla ve skutečnosti zásilka vzorků virů z ruských vývojových laboratoří. Tvůj otec je dopravil na pustý

ostrov v Jaderském moři, kde z nich pár ruských vědců chtivých dolarů vyrobilo teroristickou zbraň.

Hoffmannovi podřízení s ní pak měli vyvolat smrtící epidemii neštovic mezi komunitami uprchlíků v

Německu.“

Julie se objala, jako by jí byla zima. „Bože, to je tak… zahanbující,“ zašeptala. „Tak hrozně zahanbující.“

Sam ji znovu objal kolem ramen. „Nikdo nemůže nést zodpovědnost za to, čeho se dopustili jeho rodiče,“

řekl.

„Ne! To určitě ne.“ Kousala se do rtu. Pořád jí něco chybělo. Chtěla vědět i to, čemu se vyhnul. „A co

Max? Byl do toho zapletený?“

„Zatím si tím nejsme jistí,“ odpověděl. Krátce jí řekl o tom, jak Schenk levně nakoupil od jejího otce lékařské přístroje ukradené v jakési africké nemocnici. „Tvrdil, že to byl jediný obchod, který kdy s tvým otcem vedl. Sotva se však v médiích objevila zpráva o Hoffmannově sebevraždě, zmizel, jako by se po něm zem slehla. A to podle mě naznačuje, že byl do Ďáblovy sítě zapleten.“ Julie se mu vymanila a sevřela si hlavu v dlaních. Měla pocit, jako by jí měl mozek vyskočit z lebky. „Panebože,“ zaúpěla. „Nemůžu uvěřit, že jsem s ním byla tak dlouho a nepřišla na to, co je zač.“ Náhle se zastavila. „Ale to je přece u mě normální, co se týče mužů.“ Proto chtěla tak zoufale vědět, co v Samovi

je, než se s ním víc sblíží.

Pokračovali v chůzi. Náhle ho vzala za ruku. Chtěla, aby se dostali dál, aby svůj vztah oddělili od hororu,jehož byli oba účastníky a při němž se seznámili. Přece jen tu však byl jeden pozůstatek těch dnů, který sipotřebovala vyjasnit.

„Víš, to co jsem ti řekla druhý den na letišti…, že by mi nevadilo, kdyby Max skončil jako otec… Dokonce

jsem ti v tom smyslu něco naznačila…“

„Ano.“

„Zapomeň na to, nemyslela jsem to vážně. Tys to asi poznal, že? Byla jsem z toho všeho zdrcená,

nevěděla jsem, co říkám.“

Také Sam se už chtěl dostat od tématu zločinů a smrti pryč. Přemýšlel, jak to zařídit, aby Julie nechala

Liama matce a šla s ním do jeho bytu. Zoufale se s ní chtěl milovat.

„A teď se už cítíš dobře?“ zeptal se. „Už ses z toho vzpamatovala?“

Přinutila se k chabému úsměvu. „Úplně dobře ještě ne, ale už jsem najela do starých kolejí.“ Znovu se

zastavila a obrátila se k němu. „Víš, jak jsem ti řekla to o Maxovi…, mohl jsi z toho mít dojem, že si pořád

myslím, že jsi byl zapletený do smrti mého otce…“

Sam polkl a zadíval se stranou. Co na to měl odpovědět?

„Chtěla bych tě ujistit, že v tu dobu jsem si to už nemyslela. Věřím ti, že jsi s jeho vraždou neměl nic

společného.“

To bylo ono, výmol uprostřed neosvětlené cesty.

„Julie, uzavřeme už tu záležitost. Jednou provždy, okay?“

„Okay.“

Usmála se na něho a on ji něžně políbil na špičku nosu. Její lesklé vlasy voněly po růžích a on zatoužil,

aby tahle vůně naplnila celý jeho byt v ministerském domě.

Došli na chodník, zatočili doprava a pomalu minuli mladý japonský pár, který se skláněl nad plačícím

dítětem v sedačce na kolečkách.

„A jak se cítíš po tom všem ty?“ zeptala se.

„Já? Cítím se na postel,“ řekl. „S tebou.“

„Same… Mluvím vážně.“ Vzala ho za paži. „Chci vědět, co s tebou teď bude.“

„Přece jsem ti řekl, co bych rád, aby se mnou bylo,“ prohlásil a přitiskl si ji ke svému boku, aby to

pochopila. Zoufalá chuť milovat se s ní blokovala jeho myšlenkové pochody tak, že už skoro nebyl

schopen vést s ní normální konverzaci.

Julie se mu bránila, ale chabě. I jí se chtělo zopakovat to, co spolu zažili ve Vídni.

„Myslela jsem, co s tebou bude v tvé práci, Same. Odhalila jsem tvou krycí identitu. Říkal jsi, že ti hrozí,

že dostaneš padáka.“

„Člověku vždycky něco hrozí… Ale zdá se, že s tím padákem to nebude tak horké.“

Zastavila se. Měla pocit, že před ní zamlčuje něco, co se jí týká. „Ale už to bude jinak, ne jako dřív, že? To

jsi chtěl říct?“

„Tak nějak…“

Sam si všiml, že se jí na tváří mihl výraz naděje a očekávání, a uvědomil si, že se k ní chová nemožně.

Byla to krásná žena, která měla s muži jen špatné zkušenosti, a on si s ní teď zahrává jako ten nejhorší z

nich. Co jí může dát? Nic. Alespoň nic dlouhodobějšího. Žijí každý ve zcela odlišném světě, do něhož ten

druhý nemůže vstoupit. A žádná neutrální půda neexistuje. Zhluboka se nadechl.

„Budu muset odjet pryč.“

Julie svěsila paže podél těla. Toho se celou dobu bála. Téměř to čekala, bylo to logické vyústění všeho,

co se stalo. Přesto ji tvrdě zasáhlo, když to teď uslyšela. Nebyla připravená se ho vzdát, ztratit ho, ale

nevěděla, co proti tomu dělat. Sklopila hlavu a potom pohlédla směrem, kde naposledy viděla matku s

Liamem.

„Samozřejmě… Budeš muset,“ zašeptala. Zavrtěla hlavou nad tou ironií. Kvůli své hloupé loajalitě k otci přijde o muže, který odhalil, jak s ní vlastní otec nechutně manipuloval. Bylo to jen potvrzení, že to s muži

nikdy neuměla a zřejmě se to už ani nenaučí. Kousek od nich drobila jakási stará žena holubům chléb. Julie si představila, že jednoho dne skončí jako ona. Vystrčila bradu dopředu a vykročila zpátky k jezeru. Sam ji dohonil, opět ji objal kolem ramen a přinutil ji, aby zpomalila. Bože, tak moc si přál, aby ji mohl utěšit! Ale jak? Čím? Toužil po ní, ale budoucnost byla pro něho neznámou krajinou. Nemohl jí nic slíbit, absolutně nic. „Je to divná věc ta lidská přirozenost, nemyslíš?“ řekla a přitiskla se k němu. „Skoro vždycky nás táhne k

tomu, co je pro nás špatné.“

„Čekáš, že na to odpovím?“ „Jak chceš. Byl to v podstatě kompliment,“ řekla. Popošli o pár kroků dál. Z nějakého důvodu, který nechápala, se rozhodla, že nemůže nic ztratit, když mu odhalí své nitro. „Asi jsi už poznal, že mě to k tobě

silně táhne. Opravdu silně.“ Snažila se o věcný tón, ale hlas ji zradil. „Jenže i kdybys nemusel pryč, kdybys zůstal v Londýně a dospěli bychom spolu k nějakému vztahu, i tak by to zřejmě skončilo

katastrofou.“

Sam se zastavil. Šokovalo ho, když si uvědomil, že by to mohla ukončit ona.

„Proč si to myslíš?“ zeptal se.

Pohlédla na něho. „Nosíš v sobě příliš mnoho tajemství. Je v tobě příliš mnoho temných komnat, do

kterých nikdy nepronikne světlo.“

Sam zvedl obočí. Mrzelo ho, že ho tak lehce odepsala. Pohlédl stranou a uviděl, jak k nim jdou Maeve s

chlapcem s kornoutky zmrzliny. Julie je už také uviděla. Sam cítil pouto, které ji k synovi váže.

„Záleží na tom, co si pod pojmem vztah představuješ,“ zamumlal.

Opět se otočila k němu. Samozřejmě, to je otázka.

„A co si pod tím představuješ, ty, Same?“

Pohlédl na ni. Viděl, že by mu ráda věřila, hrozně ráda, ale uvědomoval si, že je jen jediná cesta, jak toho

dosáhnout, říct jí tvrdou holou pravdu.

„Julie, pokud mám dnes mluvit o své budoucnosti, nemá smysl, abych uvažoval o období delším než je

pár dní. Proto si pod pojmem vztah mohu představovat jen to, co se do těch pár dní vejde. A právě teď si

jsem absolutně jistý jen tím, že se s tebou chci milovat. Hned. V tuhle chvíli.“

Julie věděla, že nad ním nikdy nedokáže zvítězit, protože není schopná ovládnout touhu svého těla. A to

se řídilo chemií feromonů.

„To je alespoň upřímná řeč,“ zašeptala. Otočila se a zadívala se na Liama. „Můžeš tu počkat, prosím tě?“

Sam přikývl.

Vykročila naproti svému synovi, ale ještě se otočila. „Neodcházej,“ zavolala.

Sledoval ji, jak běží přes trávník a pak se sklání k Liamovi. O chvíli později byla zpátky.

„Mamka ho odveze zpátky do Woodbridge,“ řekla. Vzala ho za ruku a táhla rychle pryč, jako by se bála,

že

Liam spustí křik. „Už byl stejně čas.“

Ve spěchu se prodírali davem, aby už byli někde, kde se budou moci věnovat sami sobě. Teprve v

Alexandřině bráně se ho zeptala, kam ji vlastně vede. Sam ukázal na velký obytný dům.

„No né… To je úžasné. Nestačím koukat.“

„To je jen na pár týdnů.“

Zastavili se na kraji chodníku u přechodu a čekali na zelenou. Beze slova na sebe pohlédli, v očích jim

plála nedočkavost. Konečně se světla změnila a přešli na druhou stranu.

U vchodu do domu Sam navolil na tlačítkovém panelu bezpečnostní kód. Ve vestibulu si je zkušeným

okem prohlédl muž v civilu s postavou příslušníka námořní pěchoty a teprve pak stiskl tlačítko, kterým

odjistil vnitřní dveře. Při čekání na výtah se Julie zeptala, co to tu bydlí za lidi, že je třeba tak přísných

bezpečnostních opatření.

„To je úřední tajemství,“ zamumlal Sam a dotkl se prstem jejích rtů. Přijel výtah a dveře se otevřely.

„Ty a ta tvá tajemství… Říkala jsem, že jich máš příliš moc.“

Sotva se za nimi zavřely dveře výtahu, vrhli se k sobě a líbali se jako teenageři. Pak se výtah s trhnutím

zastavil.

Sam ji vedl chodbou. Když vstoupili do bytu, pokrčila nos nad pachem leštěnky na nábytek. Sam zabouchl nohou dveře. Julie stála zády k němu a obhlížela byt. Objal ji jednou rukou kolem pasu, druhou jí

nadzvedl

vlasy vzadu na krku a odhalil místo, kde měla mateřské znaménko. Když ji na ně políbil, zachvěla se

rozkoší.

Svlékali se cestou do ložnice a bradavky na malých oblých Juliiných ňadrech už byly tuhé. Políbil ji na ně

a ona slastně zasténala.

„Chci tě cítit v sobě, Same,“ zašeptala chraptivě. „Hned teď.“

Odhodil přikrývku a oba klesli na postel.

„Hned teď,“ opakovala, „protože nevím, kolik máme času, a nechci ztratit ani minutu.“

24. KAPITOLA

Po milování skoro dvě hodiny spali, a když se probudili, bylo už téměř šero. Otevřeným oknem viděli nachově zbarvenou oblohu. Citelně se ochladilo. Julie se zachvěla a Sam přes ni přetáhl přikrývku.

„Kde je tady koupelna?“ zeptala se po chvíli.

„Hned vedlejší dveře.“

Vstala a Sam ji sledoval pohledem. Bylo nač se dívat. Než se vrátila, dostal na ni znovu chuť.

Julie si na něj obkročmo sedla a pomalými vláčnými pohyby boků se snažila co nejvíc prodloužit dobu,

kdy nad ním má moc. Když konečně dospěl k vyvrcholení, padla na něho a spočinula hlavou na jeho

rameni. Sam ji jemně hladil na krku a ona slastně zavřela oči. Ať už jejich vztah potrvá týden nebo měsíc, tak nádherné a silné pocity se zažívají zřídka a oba si je vychutnávali, aniž si lámali hlavu, co bude dál. Leželi spolu a naslouchali večernímu ruchu londýnské dopravy a občasnému hukotu přelétávajícího tryskového letadla. Potom Sam zaslechl jiný zvuk, zakručení v Juliině žaludku. Pozvedla se a převalila

na bok.

„Jak jsi na tom v tom svém bytečku s jídlem?“ zeptala se. „Byli jsme s Liamem na obědě v McDonaldu, ale

já jsem si tam dala jen diet-colu.“

„Nemám tušení. Ještě jsem se do ledničky nedíval.“

„Mám to jít omrknout?“

Zabalila se do prostěradla, aby jí nebyla zima, a ťapala bosa do kuchyně. Lednička byla skvěle zásobená.

Vejce, sýr, mléko, salám, a také velká pizza s feferóny, ledový salát a lahvička kečupu. Naproti byla v

malé kuchyňce elektrická trouba. Julie ji hned zapnula.

„Večeře bude asi za dvacet minut,“ zavolala.

„Fajn.“

Za půl hodiny seděli osprchovaní a oblečení u stolu a jedli. Sam našel v ledničce láhev vína a na hi-fi věživ rohu pustil CD s názvem Hudba ke svíčce. „Nevim, kdo se o tebe stará, ale pečuje o tebe opravdu dobře,“ poznamenala Julie, když se pouštěla do jídla. „Tenhle byt je až moc nóbl na přechodné ubytování.“ Sam pokrčil rameny. „Zřejmě to bylo náhodou k dispozici. Kdyby ne, šoupli by mě nejspíš na nějakou

vojenskou svobodárku.“

Julie si povzdechla. Sam žil jako člověk, který se musí pořád ohlížet přes rameno a nikde není doma. Kdyby však nechal práce zpravodajského agenta, co jiného by dělal? Nedovedla si ho představit v

normální práci.

Jenže vytvářet si iluze o čemkoliv bylo tak jako tak k ničemu. Za pár týdnů může být všechno pouhá

minulost.

„Víš, kdy budeš muset odjet?“ zeptala se, i když se zařekla, že se toho tématu ani nedotkne.

„Ne.“

Jedli dál mlčky. Po její otázce se pohroužil do sebe a ona si vyčítala, že nedržela jazyk za zuby.

„Chceš kávu?“

Zavrtěl hlavou. Byl zpátky ve Vídni. Znovu se ho zmocnil vztek, že dopustil, aby mu před třemi dny ve Stammersdorfu Schenk utekl doslova pod prsty. Teď byl ten chlap na útěku. Odhodlaný přežít. A to ho

dělalo nebezpečným.

Julie poznala, že se jí kamsi vzdálil, a rozhodla se ukončit den dřív, než se pokazí.

„Budu muset jet, vrátit se do Actonu,“ řekla. „Ráno brzy stávám. Pořád ještě pracujeme na vakcíně proti

té

variantě vztekliny. Virus existuje a může se kdykoliv objevit znovu. Tak to bývá vždycky.“

„Hm,“ zabručel neurčitě. Rozhodl se, že zavolá Waddellovi, aby se zeptal, jestli už odborníci v Portonu

našli v počítači Rusů nějakou zmínku o mutaci, o níž Julie mluví. „Odvezu tě,“ řekl.

„To není třeba,“ zamumlala trochu zklamaná, že se ji vůbec nepokusil přemluvit, aby zůstala. „Odtud je

dobré spojení.“

„Odvezu tě,“ opakoval.

„Tak dobře. Díky. Trochu to tu uklidím.“

„Nech to tak. Udělalas večeři, uklidím to později.“

Pokrčila rameny. Bylo zřejmé, že se jí chce co nejdřív zbavit. Vstala a umiňovala si, že na sobě nedá nic

znát.

O pět minut později už byli v autě a Sam s ní ujížděl na západ. Když zastavili před jednou křižovatkou na

světlech a čekali na zelenou, vzal ji za ruku. „Byl to s tebou krásný den,“ řekl tiše. „Doufám, že ti Liam za

něj neztropí scénu, až za ním zase přijedeš.“

„To víš, že ztropí, ale s tím si nedělej starosti,“ odpověděla. „Věnuju mu skoro všechen svůj volný čas a

on ví, že musím vést taky svůj život.“ Třebaže nevěděla, kterým směrem.

„Je to pěkný kluk,“ podotkl Sam.

„Milý, většinou.“ Jedna z mála konstant v jejím životě. Jediný člověk, u něhož si byla jistá, že ji

potřebuje.

Na křižovatce s kruhovým objezdem v Chiswicku zatočil Sam na sever a pokračoval směrem ke

Gunnersbury.

„Zavolám ti zítra,“ řekl. „Chodíš ráda do divadla?“

Překvapeně na něho pohlédla. „Už ani nevím, kdy jsem v nějakém byla naposledy. Myslím že s Liamem

na pohádce o Vánocích.“

„Podívám se do novin, co se hraje.“

„To by bylo fajn.“

O tři minuty později odbočil do její ulice. Pátral pohledem po staré pračce, ale nikde ji neviděl. „Tady,“ upozornila ho Julie, když projel kolem jejího domu. Prudce přibrzdil.

„A kde je…?“

„Ten krám? Domácí ho konečně odvezl,“ odpověděla. „Když se tady začali kvůli mně motat novináři, asi

se mu zdálo, že to tu dělá ostudu. Zřejmě usoudil, že jsem důležitá osoba, když mě uviděl v novinách.“

„Taky že jsi důležitá osoba,“ řekl Sam a políbil ji na ústa.

„O tom pochybuju,“ zašeptala. Pomalu mu zajela prsty pod košili. Ráda by od něho slyšela jak důležitá.

„Takže se brzy uvidíme.“

„Budu se těšit.“

Vystoupili. Sam ji vzal kolem ramen a šel s ní ke vchodu do domu. Když odemkla a otevřela dveře, ucítili

pach vaření a zatuchlého tabákového kouře.

„Díky za krásné milování,“ zavrněla a pohladila ho po tváři.

„Nemáš chuť ještě jednou?“ šeptl jí do ucha, když se s ním mazlil.

„Prosím tě běž už…“

Naposledy ji políbil a znovu řekl, že jí zítra zavolá. Pak se otočil a vracel se k autu.

Julie šla chodbou ke dveřím svého bytu a usmívala se. Byl to krásný den, pomyslela si. Den, na který

bude vzpomínat. Zastrčila klíč do zámku, odemkla a vstoupila dovnitř. Zavřela za sebou, ale nerozsvítila.

Na chvíli se opřela o dveře, jako by se jí nechtělo dál do prázdnoty, která ji tu čekala. Raději ještě chvíli

hledět do tmy a snít, než se dívat na sešlé zařízení pokoje, do něhož chodila spát. Uvědomila si, že už

nechce dál žít jako studentka. Chtěla bydlet v pěkném bytě v pěkném prostředí. Mít tam s někým domov.

S někým… S kým jiným než se Samem.

Zhluboka si povzdechla. Už po několikáté si opakovala, že to s ním nepotrvá dlouho a že se s tím musí

smířit.

Náhle strnula. Ve tmě se ozval jakýsi zvuk. Jako by někdo polkl.

Sevřel ji strach. Panebože! Zlověstný zvuk docela blízko ní. Ochromená hrůzou sáhla za sebe po klice.

Pryč! Musí okamžitě pryč, nebo v příštích vteřinách zemře. Teď už věděla, kdo tu s ní je. Věděla to s

naprostou jistotou, poznala to podle pachu doutníku, který na něm lpěl jako ektoplazma.

Než však stačila otevřít, ucítila na ústech ruku. Vzápětí ji druhá ruka sevřela kolem krku a táhla ji zpátky

do místnosti.

Chtěla vykřiknout, ale nedostala ze sebe jediný zvuk.

Sam se vracel postranními uličkami Actonu a mířil k A čtyřce, po níž se chtěl vrátit do centra Londýna.

Bylo to zvláštní, místo aby si hověl v hřejivém pocitu, s nímž Julii opustil, opět se mu začaly vracet

neodbytné myšlenky, že v té zatracené skládačce ještě jeden díl chybí.

Někde v půli Chiswick High Road zastavil u chodníku. V Portonu už měli celý den notebook, který přivezl z

Palagry. Ted už musí vědět, jestli je tam něco o vzteklině.

Vyťukal Waddellovo číslo, ale po chvíli to vzal důstojník, který měl ve Vauxhall Cross službu. Ten ho přepojil do Waddellova bytu.

„Tady je Sam.“

„Proboha, to jste se už rozhodl, na kterou světovou stranu chcete jít?“

„Kvůli tomu nevolám. Chci vědět, jestli v Portonu na něco přišli.“

„Záhada zůstává. O vzteklině tam není v jediném souboru ani zmínka. Podle mě existuje jen jedno

vysvětlení, i když nemůžu dát hlavu na to, že správné.“

„Jaké?“

„Ten notebook používali teprve čtyři měsíce, ale Jackman dopravil virový materiál na Palagru před rokem.

Je pravděpodobné, že na té mutaci viru vztekliny pracovali v první polovině roku a poznámky o tom si

psali rukou nebo co já vím jak. A pokud ano, tak to nejspíš skončilo v ohni.“

Sam musel uznat, že to dává smysl. Přesto to neuspokojovalo jeho potřebu mít jistotu. Poděkoval

Waddellovi a vypnul mobil.

Seděl, poklepával prsty na volant a pak pootočil klíčkem v zapalování. Chvíli civěl na červené světélko,

ale nenastartoval. Zmocnil se ho podivný neklid, jako by se v něm ozýval nějaký šestý smysl. Opět

zapalování vypnul a zůstal sedět. Bylo jasné, že ta podivná úzkost má něco společného s Julií. Měl se k ní

chovat jinak. Měl jí dát jasně najevo, že má zájem o ni, ne pouze o její tělo v posteli.

Znovu vytáhl mobil. Nebyl si jistý, co jí řekne, ale věděl, že něco jí říct musí. Zalovil v kapse po papírku,

na který si napsal její číslo.

Sakra, nikde ho neměl. Samozřejmě, nechal ho v bytě. Takže jí bude muset zavolat, až se vrátí do

Prince’s Gate.

Nastartoval a zařadil jedničku.

Šeptem zaklel. Podivná úzkost sílila.

Opět vypnul motor, vzal mobil a stiskl tlačítko menu, až našel seznam.

Juliino číslo měl uložené v paměti.

Seděl a poslouchal vyzváněcí tón.

„No tak…,“ zamumlal nedočkavě. Nikdo to nebral. Pohlédl na displej, aby se přesvědčil, že volá na

správné číslo. Uvažoval. Kdyby měla mobil vypnutý, dostal by o tom zprávu. Nakonec vyzvánění zrušil.

V mysli si přehrával chvíli, kdy se s ní loučil, jízdu autem, polibek v autě…

Znovu pustil volání a nechal linku nejméně desetkrát vyzvánět. Pořád nic.

Tiše zaklel a vztekle telefon vypnul. Co teď? Myšlenky ho nechtěly nechat na pokoji, cosi mu sedělo v

hlavě jako těžké jídlo v žaludku. Cesta od auta k domu… Pak otevřela domovní dveře… Pach jídel a tabákového kouře… Pach doutníku!

Tentýž jako v pokoji nad vinárnou ve Stammersdorfu…! „Doprdele!“

Nastartoval, otočil se, až se málem střetl s autobusem, a divoce vyrazil zpátky.

Schenk vytrhl mobil z její kabelky a vypnul ho. Julie ležela na zemi a sledovala každý jeho pohyb.

Samozřejmě mu nedalo příliš práce ji fyzicky přemoct. Potom, co ji dovlekl do pokoje a rozsvítil, jí přitiskl

na krk kuchyňský nůž, až se pod ním objevilo pár kapek krve. Nato jí poručil, aby si klekla a dala ruce za

záda, a pak jí je svázal. Julie byla ochromená strachem a nezmohla se na sebemenší odpor. Teď už měla

nejen svázané ruce, ale i nohy a navíc přelepená ústa. Přesto Schenk ještě pustil hlasitě CD, aby ji ani

nenapadlo dělat hluk a pokoušet se přivolat pomoc.

Nejdřív si myslela, že ji chce jen znásilnit, protože rozházel postel a přikrývku zpola stáhl dolů. Potom si

však uvědomila, že mu nejde o její tělo, ale o její mlčení.

Chtěl vědět, proč tu vůbec je. „Je víkend, přece máš být ve Woodbridge. Říkalas mi, že v neděli jsi

vždycky se synem a vracíš se pozdě večer. Později než teď.“ Vztekle na ni štěkal, jako by ho podvedla.

„Přijelas do Vídně jako špiónka,“ syčel na ni, když jí klečel na zádech a škubal ji za vlasy. „Mělas na sobě

mikrofony a já nevím co ještě. To bylo svinstvo, Julie.“ Zajíkal se přitom jako vzteklé děcko. „Řeklas, že jsi

mě před rokem viděla se svým tátou…“

Kdyby mohla mluvit, pokusila by se mu nalhat, že si to všechno vymyslela.

„Takže by sis mohla vzpomenout ještě na jiné věci, Julie. Na to, co jsem ti kdy řekl, když jsme spolu

posedávali po restauracích, o politicích nebo o mutovaných virech… Na všechno, o čem jsme mluvili, i

když si myslím, žes mě někdy ani pořádně neposlouchala. Mám strach, že ti to postupně dojde. Julie ví,

říkám si. Julie ví příliš moc.“

Chtěla vykřiknout, že neví nic a že ji má nechat na pokoji.

„To, co víš, by stačilo, abych skončil v kriminálu, Julie. A víš to jen ty.“

Sevřel jí krk a stiskl ho tak, aby ji vystrašil k smrti. Funěl jako blázen, kterého přemáhají emoce. A pak

začal líčit, jakým způsobem ji chtěl sprovodit ze světa. Že se jí chystal dát do postele pár maličkých

střepinek skla potřených živným gelem obsahujícím geneticky modifikovaný virus vztekliny. Jakmile by si

lehla, střepinky skla by se jí zabodly do kůže a infikovaly by ji stejnou nemocí, na niž se v laboratoři tak

usilovně snaží najít protilátku.

Téměř hrdě jí ukazoval kufřík, v němž měl kromě lahviček a injekčních jehel také zalepené pouzdro z

umělé hmoty se střepinkami skla potřenými smrtícím gelem.

A teď na ní opět klečel a znovu jí svíral krk. Jeho prsty ji zko-maly, jako by se nemohly rozhodnout, zda ji

uškrtit, nebo se s ní polaskat. Cítila jeho přerývaný dech páchnoucí tím prokletým tabákem. A cítila jeho

pot, jeho touhu po ní a zároveň odhodlání ji zabít. Zřejmě udělá obojí, usoudila a křečovitě zaťala zuby.

Znásilní ji a pak ji zabije.

Náhle vstal. Poslouchala, kdy uslyší zip na kalhotách, ale on jenom něco hledal v kufříku. Ochromená

hrůzou z toho, co bude následovat, pozorovala, jak si její bývalý milenec připravuje jehlu, kterou ji zbavíživota. Věděla, že musí něco udělat. Ona sama. Nebyl tu nikdo, kdo by jí pomohl. Proč jen nedovolila Samovi, aby šel s ní? Vykřikla jeho jméno, ale ze zalepených úst vyšlo jen zakňučení, které zcela zaniklo v hlučném rocku. Schenk si nad ní klekl s injekční stříkačkou, a jak lehce stiskl píst, vytrysklo z jehly

trochu kapaliny. Ucítila závan chloroformu.

„Bude to rychlé, Julie,“ zamumlal nad ní. Jeho ostrý nos jí připadal jak gilotina.

Vší silou ho kopla do holeně a pak se odvalila pryč. Pryč od něj, co nejdál. Válela se jako šílená z jedné

strany místnosti na druhou, kvílela a zoufale se snažila překřičet ten prokletý kravál z reproduktorů.

Zaslechla, jak při jejím úderu vyjekl překvapením, ale už se po ní opět sápal.

„Dohajzlu!“

Neměla šanci. Ocitla se vedle dveří, ale vtom uviděla, že se ji chystá kopnout do hlavy a stočila se do

klubíčka. Ucítila úder. Pak jí položil nohu na krk, roztrhl blůzu a snažil se nahmatat hrudní kost.

Náhle se ozvala rána a tříštění skla. Okno! Schenk sebou škubl a otočil se. Dovnitř vlétl kovový

odpadkový koš a za ním se po několika vteřinách objevil za závěsy muž.

„Zasraně!“

Sam měl pořezanou hlavu a do očí mu z čela tekla krev. Přesto se stačil zorientovat. Uviděl na podlaze

Julii a nad ní Schenka.

„Pryč od ní, hajzle!“ zařval. Teprve v posledním okamžiku, kdy se na něho vrhl, aby ho skopl dolů, spatřil injekční stříkačku. Pokusil se chytit Rakušana za ruku, ale ten proti němu vyrazil smrtící jehlou. Sam ucukl, ale i tak ucítil na zápěstí

proud tekutiny. To už však kopancem zasáhl Schenka do rozkroku, a když se Rakušan zlomil s heknutím

v pase, zasadil mu sepnutýma rukama shora ránu do krku. Pak vyrazil otřesenému Schenkovi stříkačku z ruky a odkopl ji pryč. Tím ale nemínil skončit. Blesklo mu hlavou, jak ho ten parchant ve Stammersdorfu překvapil. Když se Schenk snažil vstát, chytil ho za vlasy a strhl dozadu, až zavrávoral a znovu padl na zem. Tam mu skočil na břicho, vyrazil z něho dech a v domnění, že se už Rakušan na nic nezmůže, se vrhl k Julii. Jediným

škubnutím jí strhl lepicí pásku z úst.

Dívka vykřikla bolestí.

„Sorry, Jul, jinak to nejde.“

Otřesený Schenk se však už znovu zvedal. Sam ho vztekem bez sebe kopl do obličeje a pak zcela

dezorientovaného převalil na břicho.

„Kde vzal tu pásku?“ křikl na Julii.

„Na stole,“ odpověděla. „Bože, tvá hlava,“ dodala úzkostně. „Jsi samá krev.“

„To nic není.“ Na vteřinu pustil zmítající se tělo pod sebou, chytil kolo pásky, ještě si stačil utřít rukávem

krev, která mu stékala do oka, a opět byl u Schenka. Znovu ho srazil, aby ho mohl spoutat, pak mu rychle

omotal páskou ruce za zády a stejným způsobem nohy u kotníků. Když si byl konečně jistý, že se Schenk

nemůže osvobodit, vstal a začal se rozhlížet po něčem, čím by přeřízl Juliina pouta. Na stole uviděl

kuchyňský nůž.

„Proboha, vypni ten kravál,“ poručil jí, když se převalila a začala vstávat.

Záclona na rozbitém okně vlála ve větru. Jakmile Julie zastavila hudbu, zaslechli na chodbě hlasy.

Sousedé se už zajímali, co se děje.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se a dotkl se její paže. Všiml si krvavého šrámu na krku.

Objala ho a rozplakala se mu na hrudi. Jemně ji pohladil po hlavě, ale ona sykla bolestí, protože se dotkl

místa, kam ji Schenk kopl.

„Proboha, řekni, co se tu stalo,“ naléhal s pohledem upřeným na Schenka.

Julie se jen pomalu vzpamatovávala. Našla čistý kapesník, a zatímco mu utírala zakrvácené čelo a

obličej, opakovala mu, co jí Schenk řekl o infikovaných střepinách skla v posteli. Pak mu ukázala

Schenkův kufřík s další zásobou smrtonosných střípků skla.

„Panebože!“ vydechl Sam. Hleděl na výbavu sériového vraha. „Jak se sem proboha dostal?“

„Musel mít moje klíče. Když jsem se vrátila z Vídně, zjistila jsem, že je nemám. Myslela jsem, že vypadly z

kabelky, jak ji po tobě hodil ve Stammersdorfu. Naštěstí jsem měla v práci rezervní. Musela jsem si tam

pro ně zajet, abych se dostala domů.“

Sam poklekl vedle Schenka. „Ty parchante!“ zasyčel na něho. „Řekni, pracoval jsi pro Hoffmanna, nebo

Hoffmann pro tebe? Mluv a rychle!“

Schenk se ani nehnul a se zatvrzelým výrazem hleděl na podlahu.

Sam ho vzal za spoutané ruce a trhl jimi dozadu, až Schenkovi zapraskalo v ramenních kloubech.

Rakušan vykřikl bolestí, zkřivil tvář, ale to bylo všechno. Nepromluvil ani slovo.

Kdosi zabouchal na dveře a asijskou angličtinou se ptal, co se děje.

„Nic se neděje, jsem v pořádku, pane Patele,“ odpověděla Julie.

„Otevřte nám.“

Sam zavrtěl hlavou.

„Říkám, že jsem v pořádku. Trochu jsme se pohádali, ale už je to dobré.“ „Dobré… Nic není dobré. Máte rozbité okno,“ nechtěl se nechat odbýt muž na chodbě.

„Ano, vím. Dám to zasklít.“

„Přijede policie. Už jsme volali na 999.“

„Okay, pane Patele. Nemusíte si dělat starosti.“

Sam udělal grimasu a v duchu zaklel. Jakmile sem vtrhnou poldové, odstaví ho od toho a sami nikdy

Schenka nepřinutí, aby řekl, jak to všechno bylo. Zdálo se, že má pouhých pár minut na to, aby s ním

pohnul. Sáhl do kufříku a tak, aby ho Schenk viděl, vytáhl krabičku se skleněnými střepinkami.

Rakušanovi se rozšířily oči.

V kufříku Sam našel i pinzety a chirurgické rukavice. Navlékl si je, otevřel krabičku a vybral jednu střepinu

pinzetou.

„A teď, příteli…,“ řekl, když si sedl obkročmo na Schenka a přitiskl ho k podlaze, „prý stačí jen nepatrná ranka…“ Dotkl se střípkem Schenkova krku.

Rakušan strnul úzkostí.

„Cítíš to, že? Jako by už do tebe ty viry pronikaly.“

„Ne… Nedělejte to,“ zakňučel Schenk. „Prosím vás, ne.“

„Nemá vakcínu, to je vidět,“ zašeptala Julie. „Podívej se na něj.“

„Tak mluv, Maxi. Je to škaredá smrt, to víš dobře,“ vyštěkl Sam. „Pověz mi, jak to bylo s tebou, Harrym

Jackmanem a Hoffmannem. Kdo byl šéfem?“

„Hoffmann,“ zakňučel Schenk.

„A tvoje role?“

„Radil jsem mu, jak ty materiály používat.“

„Radil? To je všechno?“

„Ano. Nebyl jsem v tom důležitý…“

„Nevěřím ti, parchante!“ Sam zvedl pinzetu se střípkem. Na Schenkově kůži zůstala nepatrná tečka od

gelu.

„Udělej to, Same,“ ozvala se Julie za ním chraptivým hlasem. „Dej mu to, co chystal jiným.“

Schenk obrátil pohled k ní. Oči mu žhnuly, jako by ji chtěly spálit nenávistí.

„Máš poslední šanci, Maxi,“ zasyčel Sam. „Ale tentokrát chci pravdu, rozmysli si to. Buď pravda, nebo…“

Znovu se dotkl Schenkova krku skleněným střípkem. „A rychle. Nemám na tebe celý den.“ Muž pod ním

se zoufale snažil uhnout, ale neměl kam. Sam viděl, že mu škubají víčka a chvějí se mu rty.

„Zabij ho, Same!“ naléhala znovu Julie. „Nezaslouží si žít.“

„Dobře, řeknu vám to,“ ztratil nervy Schenk. „Byli jsme partneři, Hoffmann a já. Nevěřili jsme těm Rusům, protože jim šlo jen o peníze… stejně jako Jackmanovi. Neměli žádné zásady. Jezdil jsem na Palagru na kontroly, co tam dělají. Když jsem tam byl poprvé, měli už mutované rhabdoviry, ale nechtěli mi je dát, protože proti nim ještě neměli ochranu. Trval jsem na tom, aby je přivezli do Vídně. Chtěl jsem je

testovat.

Na psech. Jenže když jsem viděl, jak rychle účinkují, udělal jsem svůj vlastní experiment. Ty skleněné střípky byl můj nápad,“ dodal s nádechem pýchy. „A pokoušel jsem se vyvinout vakcínu.“

„Ale nepovedlo se ti to,“ ozvala se Julie. „Protože to není možné.“

„Je. My to dokážeme,“ zasyčela nenávistně. „To už ale tobě nepomůže.“

„A ten ostrov, Palagra –, v tom má prsty tvoje žena?“

Schenk přikývl. „Ale nevěděla, co se tam dělá…“ Hlas se mu zachvěl. Zřejmě si teprve teď uvědomil, co

všechno ztrácí.

Sam vstal. Poslední díl skládačky Harryho Jackmana byl na svém místě. Vložil střepinku skla zpátky do

krabičky a zavřel ji.

„Co to děláš?“ vytřeštila na něho oči Julie. Nemohla uvěřit, že chce nechat Schenka naživu.

Sam vzal z kufříku kousek vaty a otřel jím nepatrnou kapičku smrtícího gelu z Schenkova krku.

„Přece ho nenecháš, Same! Musí zemřít. Musí!“ Zírala na něj, jako by si myslela, že přišel o rozum.

Zvenku se ozvalo kvílení sirény, jejíž zvuk sílil, až nakonec zmlkl, když policejní vůz zastavil před domem.

Sam zavřel Schenkův kufřík a vzal ho. Pak sáhl do Juliiny kabelky, která ležela na zemi, vytáhl její mobil a

zavolal Waddellovi. Stručně mu popsal situaci a vyslechl, že má vydržet do příjezdu zástupců zvláštního

oddělení.

To už na dveře zabušily rány.

„Policie! Otevřte!“

Sam uviděl, že Julie zbledla jako stěna.

„Teď už můžeš,“ řekl jí.

Julii se zatočila hlava. Před chvílí naváděla Sama k vraždě a teď ji jde policie zatknout. Zmateně na něho

pohlédla. Uvědomila si, že on vlastně patří k nim, a v mozku ochromeném šokem jí bleskla myšlenka, že ji

mohl zradit. Proboha, teď ji obviní z pokusu o vraždu! Pomstí se jí za to, že ho prozradila před médii. A

nejen on, i ta jeho SIS se jí pomstí, za otce, za to, že odhalil jejich roli v Bodanze.

Sam nevěděl, co se s ní děje. Viděl tvář zkřivenou strachem a panicky těkající pohled chyceného zvířete. Vzápětí pochopil. Byl to pohled ženy, na kterou už těch šoků bylo moc.

Objal ji kolem ramen.

„Vzchop se, Julie,“ řekl jí. „Budeš to potřebovat.“

„Cože? Jak to myslíš?“

„Obávám se, že se znovu objevíš v novinách. Samotná žena přemohla zločince a předala ho policii.

Udělají z tebe hrdinku.“

Teprve po půlnoci poté, co absolvoval všechny výslechy, zbyl čas, aby mu ošetřili drobná poranění na

hlavě. Stephanie přijela dvacet minut po místní policii a od prvního okamžiku dělala, co bylo v jejích

silách, aby Sama ušetřila pozornosti tisku. Dokonce potom zařídila, aby se mohl s Julií nepozorovaně

vytratit z

Yardu zadním vchodem.

Když se konečně ocitli v jeho bytě v Prince’s Gate a Sam našel v jedné z polkových skříněk v kuchyni

kýmsi zapomenutou nedopitou láhev whisky, posadil se s Julií k malému konferenčnímu stolku a nalili si

každý pořádnou sklenku.

Julie byla pořád ještě otupělá přestálým šokem. „Zachránils mi život,“ opakovala už poněkolikáté a hleděla

na něho. „Kdybys přišel o chvíli později, byla bych už mrtvá.“

„To by se mi tedy vůbec nelíbilo,“ odpověděl vážně.

„Ani mně ne,“ řekla a sevřela mu ruku. Pak svraštila obočí. „Opravdu jsem chtěla, abys ho zabil, Same.

Kdybych mu tu střepinku skla držela u krku já, neudržela bych se.“ Zakroutila hlavou. „Bože, co to ve mně

je, že jsem taková?“

„Člověk, Julie. Člověk.“

Viděla v jeho očích porozumění někoho, kdo se v minulosti ocitl v podobné situaci. A mnohokrát.

„Co se bude dít teď, Same?“ zeptala se s pohledem sklopeným ke své sklence.

„Zítra dopoledne mu sdělí obvinění z pokusu vraždy. A pak ho bude čekat soud, ale na ten si pár měsíců

počká. Ty u něj budeš hlavní svědek.“

„Tohle jsem nemyslela.“ „Já vím, že ne.“

Zhluboka se nadechl. S tím, že pro ni neměl žádnou rozumnou odpověd, se nic nezměnilo. Změnila se

však situace. Soud s Maxem Schenkem bude zřejmě znamenat, že se i on objeví jako svědek před

kamerami. Takže možná zůstane v Anglii déle, než předpokládal.

Oba na sebe pohlédli přes stůl. V jejich očích byla něha, kterou se ani jeden z nich neodvážil pojmenovat.

„Myslím, že bychom se na to měli vyspat,“ řekl Sam.