OHNIVÝ JESTŘÁB

GEOFFREY ARCHER

Prolog

Angličan byl nahý, měl svázané ruce a přes hlavu přetaženou zatuchle páchnoucí kápi. Zakoušel nepopsatelný strach. Byl zbitý a zmučený a teď se ho chystali bít a mučit znovu, tak dlouho, dokud

nepadne.

Vyšetřovatel stál blízko. Táhl z něho pach tabáku a levné vody po holení, a když promluvil, bylo slyšet, žemá ústa plná slin. Angličan ho neviděl, ale cítil na svém zbitém těle jeho oči. A věděl, že si právě teď

vybírá místo, kam vést první ránu.

Sam Packer se zoufale snažil nemyslet na to, co bude následovat. Pokoušel se představit si něco jiného, na hony vzdáleného peklu, v němž se ocitl. Jeho mysl se soustředila na jednu tvář, tvář ženy, do jejíchž rukou svěřil svůj život.

Pak ucítil ránu do holení a klesl k zemi.

TŘI DNY PŘEDTÍM, BAGDÁD, IRÁK Byli dlouholetí přátelé, Iráčan středního věku a muž, který se chystal zradit. Chtěl to udělat už dřív, říctněkomu tajemství, jež spolu sdíleli, ale do této chvíle mu v tom bránil strach. Ostatní by ho zabili, kdyby

vyšlo najevo, co udělal. Pokud by však ztrátou svého života zachránil tisíce nevinných lidí, které plukovníkplánoval zabít, nebyla by to marná oběť. Seděl shrbený na zadním sedadle vojenské limuzíny, bušilo mu srdce a pod košilí mu stékal pot. Nechali za sebou prach a ubohost chudinské čtvrti, přejeli po mostě přes řeku Tigris a pokračovali k administrativnímu centru Bagdádu. Při každém nadechnutí ho píchlo v hrudi. Byla to ozvěna strachu, ale také připomínka starého zranění, kvůli němuž musel odejít rok po kuvajtské válce z armády, z té

armády,

v níž sloužil pod plukovníkem, který nad ním možná brzy vyřkne rozsudek smrti.

Znovu uvažoval. Provede to přesně tak, jak mu řekli, a předá dopis obsahující zašifrovanou výstrahu.

Udělá však něco víc, něco, z čeho by ho nikdy nepodezírali. Zašeptá do Angličanova ucha tajemství tak

šokující, že by dokázalo pohnout horou.

Silnice přešla v širokou městskou třídu. Na pravé straně se objevil hotel Rašid, jediný v Bagdádu, v němž

se ubytovávali cizinci.

Haji Abbas tiskl křečovitě kolena k sobě. Od začátku ho udržovali na okraji celé konspirace. Nepustili ho dovnitř. Byl sotva víc než další pár rukou. Vědělo se o něm, že je pochybovač, ale k plukovníkovi ho vázal silný pocit loajality. Ta však byla nyní vystavena těžké zkoušce. Příliš těžké zkoušce. To, že o tom šíleném

plánu věděl a byl vlastně spoluviníkem chystaného zločinu, vnímal jako zátěž, kterou už nebyl schopen snášet. Také na mužích vpředu, na černovlasém majorovi s knírem, jaký nosí jejich prezident, a nadporučíkovi za volantem, jehož Haji Abbas sotva znal, byla patrná nervozita. Jejich věrnost plukovníkovi byla sice neotřesitelná, přesto i oni zřejmě uvažovali o tom, jakému riziku jsou vystaveny jejich životy. Závora se zvedla, řidič vjel na hotelové parkoviště a zaparkoval na pravé straně. Všichni tři vstoupili hlavním vchodem do vestibulu a mlčky kráčeli po tváři George Bushe namalované na podlaze tak, aby se jí návštěvníci nemohli vyhnout. Za ní seděl stranou u stolků zchudlý Iráčan střední třídy a snažil se těm několika cizincům, kteří se sem odvážili, prodat pár svých rodinných cenností. Věděli, že Angličan je v hotelu. Plukovník si to před chvílí ověřil. Abbas zamířil k výtahům. Pokoj číslo 217,

řekli mu. Anglický špión byl zapsaný pod krycím jménem Terry Malone. Než však došel Abbas k výtahu, dohonil ho major a dotkl se jeho paže. „Ne,“ sykl. „Tamhle.“ Abbas pohlédl na druhou stranu vestibulu. Britský špión seděl v šedých kalhotách a bílé košili s tmavou kravatou na pohovce, v rukou držel noviny. Měl výraznou hranatou tvář, pevnou bradu, husté tmavé vlasy a klidné oči, které registrovaly vše, co viděly. Energická tvář vojáka. Teď už však bývalého, třebaže měl jen něco přes třicet. Tvář mariňáka. Abbas zamířil po naleštěné podlaze k němu a cestou vytáhl z náprsní kapsy saka obálku. Angličan zvedl hlavu. V jeho pohledu se na okamžik objevil záblesk strachu, něco jako výraz v očích zvířete tušícího past. Arab k němu natáhl ruku s dopisem. V zádech cítil upřené pohledy mužů, kteří ho sem přivezli. „To je pro vás, pane Packere.“ V Angličanových očích se mihl šok, vzápětí se však ovládl. „Packer? To není mé jméno. Jsem Terry Malone.“ Packer však bylo jeho jméno. Jeho skutečné jméno. „Přečtěte si to, prosím,“ řekl Abbas chraptivým hlasem, protože měl vyschlo v krku. Tím, že předal dopis, splnil úkol, kterým ho jeho přátelé pověřili. „Říkám, že jste na špatné adrese, příteli,“ trval na svém Packer. „Jmenuji se Malone.“ Se srdcem bušícím až v krku se Abbas naklonil dopředu, aby udělal něco, co nebylo dohodnuto a čím zrazoval plukovníka. Chvějícími se rty blízko Angličanova ucha ulehčil svému svědomí a zbavil se tíže strašného tajemství. Zašeptal slova, která mohla zachránit tisíce lidí před hrozným osudem, ale zároveň, jak si byl dobře vědom, zpečetit jeho vlastní osud.

01 KAPITOLA

STŘEDA 25. ZÁŘÍ 1996 ODĚSA, UKRAJINA Bylo krátce po sedmé hodině ranní a po širokých oděských bulvárech lemovaných stromy projížděly dvě černé limuzíny Mercedes SL 500. Elegantní vozy minuly šedozelenou budovu bývalého sídla KGB na Jevrejské ulici, ale podsadití muži v mercedesech o ni sotva zavadili pohledem. Za starých časů se toho místa báli. Báli se moci, která v budově sídlila. Od té doby se však hodně změnilo a dnes tou mocí vládli

oni.

Černé limuzíny proletěly kolem dvou otlučených volh a přeplněného autobusu, chrlícího do ovzduší černý kouř, a odbočily podél Ševčenkova parku doleva. Vzápětí kola zarachotila na dlažbě, po níž mercedesy pokračovaly dlouhou rovnou třídou k památníku Velké vlastenecké války s obeliskem zasazeným do středu aleje stromů jako muška v hledí pušky. V prvním voze seděli vpředu dva osobní strážci, kteří s tichou úctou provázeli muže v tmavě šedém obleku od Armaniho a drahé hedvábné vázance. Vladimír Filipovič Grimov seděl na prostředním místě zadního sedadla, držel se co nejdál od oken z neprůstřelného skla. Jeho nakrátko ostříhané stojaté vlasy připomínaly kartáč a tmavé oči se neustále rozcházely, protože jedno bylo nehybné, skleněné. Třída končila kruhovým prostorem vydlážděným menšími kostkami. Platil zde zákaz parkování, tito muži se však problémů s milicí nemuseli bát. Oba mercedesy zastavily pár metrů před deskou z červeného mramoru s datem 1941-1945, zasazenou do země před malým záhonkem rudých pelargónií. Za ní se táhl dolů asi dvě stě metrů dlouhý svah s pečlivě udržovaným trávníkem lemovaným plochými kameny, na

jehož konci stál vlastní obelisk.

Nejdříve se otevřely dveře druhého vozu. Vystoupili čtyři muži v černém, rychle se rozmístili mezi stromya ostřížími pohledy sledovali vše, co se hýbalo. V tuto časnou dobu tady však nikdo nebyl, přesně tak,

jak

Grimov předpokládal. Teď tedy mohl vystoupit on a dojít po svahu až k terase, na níž stál obelisk. Věčného ohně, plápolajícího u paty obelisku, si nevšímal, nepatřil k lidem ochotným vzdávat něčemu nebo někomu čest. Terasa byla ohrazena asi metr vysokou zdí. Grimov na ni položil ruce jako kněz na kazatelnu a pohlédl dolů. Pod ním byl nákladní přístav s ošklivými doky a rameny jeřábů, z nichž většina stála nečinně. Dál do vod Černého moře se pak táhl vlnolam, na jehož konci stál malý bílý maják. Ráno bylo jasné, vzduch svěží. Grimov zvedl ruku a jeho pobočník mu okamžitě podal dalekohled. Grimov si ho přiložil k očím a zaostřil na přístav, až bezpečně rozeznal jména kotvících plavidel. Na tváři se mu objevil úsměv. Kontejnerová loď dorazila. Jako bývalého vojáka ho vždy potěšilo, když vše probíhalo podle plánu. Sklonil dalekohled a pouhým pohledem sledoval, jak přístavní čety vykládají kontejnery na molo. Bavil se při pomyšlení, že ty obrovské mocné jeřáby pracují také pro něho. Na lodi, která ho zajímala, byl jeden rezavý kontejner, jeho kontejner, třebaže na žádném přepravním dokladu nebylo

uvedeno jeho jméno ani název jeho organizace.

Loď připlula z řeckého Pirea, kde do ní přeložili zásilky z nejrůznějších východních přístavů Středozemního moře. Jeho kontejner pocházel z Haify a byly v něm lepenkové krabice s ovocnými a zeleninovými džusy z Izraele, vše s dávno prošlou záruční lhůtou koupené za babku. Přesto se k této zásilce vázaly velké peníze. Skvělý plán, který Grimov vypracoval pro své zahraniční klienty, mu měl vynést obrovský zisk. Doslova bohatství. Motivy akce jeho „obchodních“ partnerů ho však ani v nejmenším netrápily. Odpovědnost za hrůznou smrt tisíců lidí bude ležet na nich, ne na něm. Jediné, co ho opravdu znepokojovalo, byla složitost celé akce. Bylo v ní příliš moc prostoru pro to, aby se věci vyvinuly jinak, než by měly. V duchu si probral, co se bude dít v příštích hodinách. Jestliže půjde vše podle plánu, ocitne se kontejner s džusy ještě dopoledne v přístavním skladišti. Pak přijde celní úředník a pozdraví se s vedoucím skladu, s nímž se velmi dobře zná. Oba si spolu vypijí v jeho kanceláři čaj, chvíli si popovídají nad novinami, které nechá celník složené na stole, potom se spolu odeberou ven a ve skladištní ohradě zlomí na ocelovém kontejneru izraelskou celní pečeť a otevřou ho. Vzápětí se oba muži zašklebí nad odporným puchem, který se zevnitř vyvalí, a budou kroutit hlavami při pohledu na zpuchřelá a prosakující kartonové krabice. Vedoucí přístavního skladu prokleje Izraelce za to, že jim poslali takové svinstvo, a jistě se přitom nebude přemáhat a potlačovat svůj hluboce zakořeněný antisemitismus. Zásilka znehodnoceného zboží se bude muset vrátit zpět, o tom není pochyb. Předtím však bude celní úředník požadovat, aby se celý náklad vyložil, protože musí zkontrolovat, jestli uvnitř nejsou skryté balíčky s drogami. Až toto proběhne a úředník potvrdí, že v kontejneru jsou pouze znehodnocené džusy, vrátí se oba muži do kanceláře a spraví si náladu stakanem vodky. Celní úředník slíbí, že jakmile se najde loď, která bude moci vzít zásilku zpět do Izraele, vrátí se a kontejner znovu zapečetí. Řekne přitom, že už nebude třeba znovu prohlížet odporně páchnoucí náklad. Samozřejmě že ne, proč taky? Potom, po dalším stakanu vodky, vezme celník složené noviny, teď už těžší o obálku zastrčenou dovnitř, a půjde svou cestou. Z této země se obvykle pašují kradené ikony. Celník nebude mít tušení, o co půjde tentokrát, a také ho to

nebude zajímat.

Vladimír Filipovič Grimov si oprášil dokonale čistý rukáv svého luxusního obleku a vrhl poslední pohled na přístav. Potáhl nosem svěží ranní vzduch. Měl dobrý pocit. Navzdory složitosti plánu byl přesvědčen, že

všechno dokonale klapne.

Otočil se, podal dalekohled svému pobočníkovi a začal stoupat do svahu k autům. Akce začala.

02 KAPITOLA

SOBOTA 28. ZÁŘÍ, BAGDÁD Prašný dvůr za starým třípodlažním skladištěm dovozového zboží ve východním Bagdádu byl od roku 1991 využíván jen sporadicky. Důvodem bylo embargo vyhlášené Spojenými národy, které prakticky odřízlo Irák od okolního světa. Dvůr, velký jen tak, aby do něho mohl vjet chatrnými dřevěnými vraty menší nákladák, byl chráněn před zraky zvědavců vysokou zdí ze škvárobetonových tvárnic. Na příjezdové cestě k ohradě zastavil malý pickup v tmavě zelených barvách irácké armády. Jeho nákladový prostor byl zakrytý plachtou. Řidič v uniformě odemkl těžký visací zámek na vratech, otevřel je, zacouval dovnitř a zastavil asi metr od malých dveří do budovy. Hned nato se rychle vrátil k vratům, a než je opět zavřel, nenápadně obhlédl pusté okolí, jestli ho někdo nepozoroval.

Pak vstoupil do budovy.

O pár minut později vyšel ze skladu jiný muž, rovněž v tmavě zelené uniformě irácké armády. Měl tmavé vlasy a nezbytný knír, k nerozeznání stejný, jaký nosil jejich veleobávaný prezident a vůdce. Podle výložek šlo o středně vysokého důstojníka. Muž chvíli stál za nákladákem a poslouchal. Bylo časné ráno. V labyrintu ubohých uliček za skladištěm žili ti, co patřili v Bagdádu k nejchudším. Pro ně

začínal další z jejich bídných dnů, o němž bezpečně věděli, že jim nepřinese sebemenší naději na změnu k lepšímu. Důstojník slyšel jen dětský pláč, křik větších dětí a drmolení matek snažících se je umlčet. Až sem na dvůr se táhl štiplavý kouř. Voják věděl, že mnoho rodin je nuceno vařit na ohništích, v nichž pálí

všechny možné odpadky.

Pozorně obhlédl okna okolních domů. Spokojený, že ho nikdo nepozoruje, rozepnul plachtu pickupu a

sklopil zadní postranici.

Chvíli nato vyšel z budovy i řidič. Levou rukou držel muže, který měl spoutané ruce a přes hlavupřetažený černý pytel, v němž byl vystřižen malý otvor pro dýchání. Spoutaný měl na sobě bílou košili, šedé kalhoty a byl bos. Našlapoval, jako by měl chodidla pořezaná od skla. „Kam mě vezete?“ zeptal se anglicky mdlým, rezignovaným hlasem. „Co se mnou chcete dělat?“

„Nemluvte!“

„Sakra, chci vědět, co se se mnou bude dít!“ ozval se cizinec důrazněji. Důstojník s knírem k němu beze slova přistoupil a udeřil ho pěstí do břicha. Angličan hekl a zlomil se v pase. Hodili ho do pickupu jako balík. Muž bolestivě vykřikl, protože si odřel holeň o postranici. Jeho

strážce vlezl za ním, neurvalým pohybem ho posadil a pak mu odemkl pouta za zády.

„Řekl jsem vám, žádné otázky. To pro vás bude lepší.“

Všiml si, že Angličanovi prosakuje přes nohavice krev. Od výslechu už uplynulo několik dní, ale rány na

jeho holeních se hojily pomalu. Na kovové podlaze pickupu ležela nosítka. Strážce Angličanovi poručil,

aby si na ně lehl.

„Co to má, sakra, znamenat? Kam mě vezete?“

„Brzy uvidíte,“ zašeptal strážce a připoutal Angličanovy ruce k postranním madlům nosítek. „Jestli budete

mít štěstí, brzy to pro vás skončí.“

Angličan měl pocit, že se mu zastavilo srdce. Ti bastardi ho chtějí zabít!

Zelený pickup se propletl úzkými uličkami v okolí tržiště a projel kolem malých dílniček kovotepců, které

už měly vytažené rolety. Řidič musel často brzdit, aby se vyhnul kolizi s chlapci nesoucími podnosy sčajem. Z otevřených oken vanuly štiplavé pachy. Kníratý důstojník seděl vedle řidiče mlčky, hleděl ven a vychutnával, jaký účinek má jeho zelená uniforma na ty, co ji zahlédli. Auto kodrcalo hrbolatými uličkami čtvrti šejka Omara a nosítka, na nichž ležel Sam Packer, se změnila ve fakirské lůžko plné hřebů. Packer byl silný muž s perfektní fyzickou kondicí, ale dva týdny péče těch, kterépovažoval za příslušníky irácké tajné policie Mukhabarat, z něho udělaly téměř trosku. Kromě toho si zoufale přál opět vidět. Od prvního dne, kdy ho odvedli, mu sundali z hlavy odporně páchnoucí kuklu jen jednou, a to jen proto, aby mu nabídli pohled, který jím hluboce otřásl. Působil v britské výzvědné službě šest let a měl za sebou tvrdý výcvik. Žádný trénink však nemůže člověka připravit na tak nelidské zacházení, jakému byl vystaven v uplynulých dnech. Přesto jim nic neřekl, nic z toho, co chtěli slyšet. Kdyby přiznal, že je špión, čekala by ho šibenice. A Sam Packer nebyl fanatik, netoužil zemřít. Nyní si však s děsivou hrůzou uvědomoval, že zřejmě smrti neunikne, ať se přizná, nebo ne. Do Bagdádu přiletěl v polovině září, neměl však ponětí, kolik dní už od té doby uplynulo. V žádosti o vízum stálo, že je zaměstnancem britské firmy Entryline Exhibition se sídlem v Eghamu v Surrey. Byla to pravda a také účel jeho návštěvy v Iráku byl pravdivý. Měl připravit podmínky pro účast firmy na obchodním veletrhu, který se měl konat v Bagdádu v příštím roce. Daleko důležitější byl však jeho druhý

úkol, sledovat veškeré náznaky toho, které evropské a asijské firmy se chystají uspokojit irácký hlad po

zbraních, jakmile Spojené národy zruší sankce vůči Iráku.

Nesčetněkrát si v mysli přehrál scénu svého zatčení. Do nekonečna o ní přemýšlel, když ležel na holé

betonové podlaze cely, která se podobala spíš latríně, a čekal, až pro něho opět přijdou a budou ho bít.

Přišlo to jako blesk z jasného nebe. Předtím nezaznamenal jediný znepokojivý náznak, nic, co by ho

varovalo. Bylo to čtvrtý den jeho pobytu v Iráku. Seděl ve vestibulu hotelu Rašid a četl týden starý HeraldTribune, který mu přenechal jeden německý obchodník. Vtom k němu z ničeho nic přistoupil jakýsiIráčan,

drobný muž ve středních letech s podivně ztrhaným výrazem. Byl bledý, měl vyhaslý pohled a Sam si

nepamatoval, že by se s ním někdy setkal.

„To je pro vás, pane Packere.“

Bylo mu, jako by do něho udeřil blesk, když uslyšel své pravé jméno z úst zcela cizího muže. Okamžitě se však ovládl a popřel, že se jmenuje Packer. Iráčan to však nebral na vědomí, naklonil se k němu blíž a

pak zašeptal slova, která vzala Samovi dech: „Z Iráku byly propašovány bojové hlavice s antraxem. Brzy budou použity.“

Antrax! Děsivá biologická zbraň, hrůzná noční můra celého demokratického světa a v současné době hlavní cíl inspekčních týmů Spojených národů působících v Iráku. Brzy budou použity… Proboha kde? A kdy? Než se mohl Iráčana na cokoliv zeptat, byl pryč. V tu chvíli začal Sam horečně uvažovat. Je to pravdivé varování, nebo pouhá lest? Ten člověk znal jeho

jméno. Ne to z pasu, Terry Malone, pod nímž se zapsal v hotelu, ale Packer. Sam Packer. A jestliže zná,

nebo spíš znají, jeho pravé jméno, vědí také, že je špión. Ale pak to musí být lidé z irácké kontrarozvědky.

Měl pocit, jako by se ocitl v ohnisku pátracího reflektoru. Rozhlédl se a hledal, které oči na něho upírajípohled. Věděl, že hotel je vybaven systémem skrytých kamer a mikrofonů. Někdo musel zaznamenat kontakty, které tu měl. Pomalu vstal, zastrčil obálku do kapsy a zamířil k výtahu. Teprve nahoře v pokoji, kdy se už nemusel přetvařovat, jím roztřásl první nával paniky. Zamkl se v koupelně, ukryl se za závěsem sprchového koutu, aby unikl objektivům vševidoucích kamer, a otevřel obálku. Byl v ní jediný list linkovaného papíru. Na něm dvě věty, každá o čtyřech slovech. Střežte se Salaha Khalila. Je to Saddámův muž. To jméno mu nic neříkalo. Neznámý Iráčan mu doručil dva vzkazy, jeden písemný, druhý ústní. Jeden o muži jménem Salah Khalil, druhý o chystané pohromě. Sam nechápal, jaká je mezi nimi souvislost. Několikrát si písemný vzkaz zopakoval, aby si ho vštípil do paměti, potom papír spálil a popel spláchl. Střízlivý rozum ho varoval, že je to past, lidé z Mukhabaratu mu dodali falešnou informací a doufají, že ho přistihnou při tom, jak ji předává do Londýna. Přesto mu cosi říkalo, že je za tím ještě něco jiného, že

Iráčan, který mu dopis dal, riskoval krk, když mu pošeptal těch pár slov. Bylo jasně patrné, že měl strach,

hrozný strach o svůj život. Sam neměl čas dlouho o tom uvažovat a dospěl k závěru, že Iráčanovo slovní varování je pravdivé. Žádná past. A protože nebezpečí útoku antraxem bylo obrovské, jakkoliv bylmužův

vzkaz vágní –, rozhodl se rychle jednat. Použít přímého spojení s Londýnem nemohl, žádný telefonní hovor odtud nebyl bezpečný. Sam si však vzpomněl na německého obchodníka, který mu přenechal noviny, a uvědomil si, že Němec měl v úmyslu odjet ještě ten večer přes Ammán domů. Nesměl ztratit ani minutu. Vzal noviny, sedl si na toaletu a začal vpisovat do prázdných políček křížovky slova: K-H-A-L-I-L P-O D-E-Z-Ř-E-L-Ý B-W Ú-T-O-K P-O-P-L-A-CH“‚. Neměl čas na nějaké kódování. Pak napsal do drobných sloupků inzerátů telefonní číslo. Ne přímou linku na svého nadřízeného v SIS, to by bylo příliš riskantní –, ale soukromé číslo někoho, o němž byl přesvědčen, že bude na vzkaz reagovat stejně instinktivně jako on. Číslo Chrissie Kesslerové, ještě před třemi měsíci jeho milenky. Němec už nastupoval do taxíku, když za ním Sam vyběhl. „Vaše noviny, pane. Chtěl jste, abych vám je vrátil,“ řekl v naději, že Němec pochopí. Šeptem pak dodal: „Podívejte se dovnitř. Ne teď, později. Zavolejte na číslo na šesté straně. Londýnské číslo. Chtějte Chrissii. Přečtěte jí křížovku. Prosím vás!“ Němec zřejmě pochopil. Na nic se neptal, vzal noviny a odjel. O tři minuty později Sama v hotelovém vestibulu zatkli. Mukhabarat všechno sledoval. Takže opravdu past. Dva muži ho nacpali do auta, jeden z nich měl černé lesklé vlasy a saddámovský knír. A teď, bůh ví po kolika dnech utrpení, ležel Sam Packer připoutaný k nosítkům v jakési dodávce, v níž to páchlo močí, a ujížděl někam, kde se zřejmě naplní jeho osud. Byl sám. Zcela bezmocný. Mohou s ním dělat, co se jim zlíbí, a taky to udělají. Kodrcání, které mu působilo nesnesitelnou bolest, náhle ustalo. Auto vjelo na hladký asfalt. Jízda probíhala dál bez jediného zastavení, žádné křižovatky, žádná dopravní světla. Museli tedy jet po nějaké jejich dálnici. Sam se pokusil soustředit myšlenky a střízlivě zvážit, co asi bude následovat. Věděl, jak to

chodí. Cizince, které v minulosti zatkli, nejdřív vyslýchali v policejních celách a potom je převezli k inscenovanému procesu do hlavní věznice v Abu Ghraibu v západní části města. Abu Ghraib, místo utrpení a poprav. Opět se mu rozbušilo srdce, jako by mu chtělo vyskočit z hrudi. Napadlo ho, jestli odsouzenci předem oznámí, že se ho chystají zlikvidovat, nebo ho jen tak odvedou na dvůr a oběsí. Ve dnech, které následovaly po jeho zatčení, bylo pro něho nejhorší vyrovnat se s pocitem absolutní izolace. Neměl tušení, co se děje, ani proč se to děje. Žádný uklidňující telefonát z Červeného kříže, žádná diplomatická návštěva Rusů, kteří zastupovali v Bagdádu britské zájmy. Vypadalo to, jako by vnější svět zapomněl, že nějaký Sam Packer vůbec existuje. Věděl, že jakmile je nějaký špión odhalen, vlastní lidé se k němu neznají. Přesto mu bylo, jako by dostal ránu pěstí do žaludku, když si tuto realitu uvědomil

poprvé.

Nejdřív ho vyslýchali bez použití fyzického násilí, bez bití a mučení. Jeho vyšetřovatel mluvil velmi dobrou angličtinou, kterou si zřejmě osvojil před lety na britské vojenské akademii. Chtěl, aby přiznal, že je špión,

a uvedl jména svých informátorů. On ale všechno popřel a trval na tom, že je zástupce britskéspolečnosti, která organizuje obchodní výstavy. Po několika dnech se však atmosféra změnila. Začali se k němu chovat hrubě, začali ho bít. A místo základní otázky, zda je špión, mu „Sandhurst“, jak Packer sám pro sebe vyšetřovatele pojmenoval, kladl jinou: Co mu zašeptal Iráčan středního věku ve vestibulu hotelu

Rašid?

Právě tato změna Packera zdrtila. Proč by se na to ptali, kdyby ten záhadný Iráčan jednal jménem Mukhabaratu, a on musel patřit k irácké tajné policii, protože znal jeho pravé jméno. Packer věděl, že ho mohla odhalit pouze kontrarozvědná služba, třebaže neměl tušení jak. Začal uvažovat, jestli muž, který mu předal obálku, neudělal víc, než jak zněly instrukce jeho nadřízených, a nepošeptal mu něco, co mělo zůstat v přísném utajení. Při výsleších se Packer pokusil vylhat a předstíral, že ho muž pouze instruoval, aby si dopis přečetl a pak zničil. Vyšetřovatelova odpověd byla tvrdá a brutální, na Packerova záda dopadly rány, které mu vyrazily dech z plic a málem i duši z těla. Nic jim však neřekl. V pozdějších „pohovorech“ ho začali bít klacky do holení a pálit špičkou žhnoucí cigarety na hrudi. Ani pak neprozradil o

antraxu ani slovo.

V době mezi výslechy a krutým bitím ho odváděli do cely, kde ho nenechali spát a nedávali mu jídlo.

Packer nevěděl, kolikrát se tento cyklus opakoval. Ztratil pojem času a místa, vznášel se na vlně bolesti asílu odolávat čerpal pouze z jistoty, že pokud cokoliv přizná, bude to znamenat jistou smrt. Jak mu však ubývaly síly, vířily mu v hlavě čím dál neodbytněji dvě nezodpovězené otázky: Jak ho, k čertu, mohli

odhalit? A pronikla jeho zpráva do Londýna, dostala ji Chrissie a postoupila ji dál?

Krátce nato přišlo potvrzení, že Iráčan s hubeným obličejem, který ho v hotelovém vestibulu oslovil, zřejmě opravdu překročil své instrukce. Znovu Packera vyšetřovali a otázky prokládali ranami do pat. Náhle však mučení ustalo. Odvlekli ho do jiné místnosti a strhli mu kápi. Před ním se houpala mrtvola.

Byla nahá jako on. Muž z hotelového vestibulu, posel zprávy o antraxu, visel na provaze za ruce spoutané

za zády. Měl je zpola vytržené z ramenních kloubů, vyboulené zkalené oči, břicho černé od ran, které mu protrhly vnitřnosti. „Takhle dopadnete i vy, Packere, jestliže neprozradíte, co vám řekl,“ zasyčel mu těsně za hlavou

Sandhurst.

Odvlekli ho zpátky do vyšetřovny a v první chvíli mu zapomněli nasadit kápi, takže poprvé od svého uvěznění uviděl, kde vlastně je. Byla to místnost připomínající skladiště, velká a prázdná, s okny zakrytými

lepenkou. A poprvé také pohlédl do tváří svých trýznitelů. Konečně viděl, že Sandhurst, nyní v tmavě zelené uniformě bez insignií, je onen muž se saddámovským knírem, jenž ho v hotelu Rašid zatýkal. A strážce, který ho zde tloukl, je ten, co mu při

zatýkání asistoval.

Byl tu však ještě kdosi třetí, jehož přítomnosti si Packer do této chvíle nebyl vědom. Výrazný velitelský typ

vědomý si svého postavení. Tvář zbrázděná ostrými vráskami a záhyby, fyziognomie připomínající labradora, napjatě pozorující oči, pískově šedé vlasy i knír, jimiž se výrazně lišil od většiny Saddámovýchstoupenců. Packer okamžitě poznal, že to je ten hlavní, muž, v jehož rukou je jeho osud. Několik vteřin vnímal intenzitu jeho pohledu. Opravdový Saladin. Nepochybně to byl on, kdo dal výslechům jiný směr, kdo se tak zoufale potřeboval dovědět, co Packerovi pošeptal v hotelovém vestibulu jejich zrádce. Náhle zaplály labradorovy oči hněvem a ostře řezaná brada se bezděčně vysunula dopředu. Vyštěkl na své podřízené několik slov. Vězeň ho spatřil, a to se nemělo stát. Vzápětí znovu narazili Packerovi na

hlavu kápi.

Potom, asi před dvěma dny, začal mít Packer pocit, že to s ním vzdali a že nad nimi zvítězil. Včera ho neodvedli k výslechu a nechali ho zcela vyčerpaného spát. Večer přišli, odpoutali mu ruce od trubky topení, vyvedli ho z jeho strašlivě páchnoucí cely plné výkalů, které si uvědomoval jen první den svého uvěznění, a kdesi venku ho ostříkali ledovou vodou. Pak mu dali najíst něčeho, co chutnalo jako jídlo, a

ne splašky z kanálu, a zavedli ho do místnosti, v níž nemusel ležet na studené betonové podlaze, protože

tam byla postel. Packer pocítil neskutečnou úlevu, téměř euforii.

Když mu však dnes ráno jeho strážce řekl, že ho budou převážet, strach se vrátil. Přichystali pro něho

něco nového a neřekli mu co. Demonstrační proces? Divadlo pro veřejnost? Soud se špiónem, z něhož

může v Iráku vzejít pouze jediný možný rozsudek?

V autě začalo být horko. Packerovi se zdálo, že už jedou celé hodiny. Kdyby ho vezli do Abu Ghraibu,

museli by tam už dávno být. Ale pokud ne do Abu Ghraibu, tak kam? Silnice, po níž jeli, se zdála hladká a rovná. Packer uvažoval. Jediná taková komunikace, kterou znal z vlastní zkušenosti, byla dálnice do

Jordánska. Při neexistujícím leteckém spojení s Irákem musejí obchodníci přetrpět desetihodinovou úmornou jízdu autobusem z Ammánu, aby se dostali do Bagdádu. Z hlavního města Iráku však vedou ještě jiné dálniční komunikace, na sever, jih i východ. Mohou ho tedy vézt kamkoliv. Jestli budete mít štěstí, brzy to pro vás skončí. V tuto chvíli byl přesvědčený, že slova strážného mají pouze jediný význam: Smrt! Oprátka přes hlavu, smyčka utažená kolem hrdla, podlaha, která se pod ním

náhle propadne. Zoufale se nutil nemyslet na to.

Během uplynulých dnů občas pocítil vůči svým nadřízeným v SIS silnou hořkost za to, že se ho odtud nepokusili dostat. Nechali ho v tom. Co, proboha, tam v Londýně dělají? Připadalo mu, jako by svět, který znal, přestal existovat. Nedolehlo k němu jediné slovo. A Chrissie? Věděl, že by pro něho udělala

všechno, co je v jejích silách.

Čas od času také uvažoval, co ho to tenkrát popadlo, jaké bláznovství ho vedlo k tomu, že se dal k

výzvědné službě. Že se stal špiónem. Jedním z motivů jistě byla naivní touha po dobrodružství. Když však

ležel na betonové podlaze mezi výkaly, nepřipadala mu vůbec naivní, ale zatraceně stupidní. Byly tu ale

další důvody, jako například elementární víra v to, že by lidé, kteří světu škodí, diktátoři, manipulátoři

masami a podobná verbež –, z něho měli být odstraněni a on by k tomu měl aktivně přispět. V tuto chvíli

však vítězili. Byl jejich vězněm a měli ho zcela ve své moci.

Náhle si uvědomil, že auto zpomaluje. Ještě pár metrů kodrcalo po nerovné krajnici a pak zastavilo.

Slunce změnilo zadní část vozu v rozžhavenou pec. Sam měl zoufale sucho v hrdle. Slyšel, že kdosi

odhrnul plachtu a vlezl dovnitř.

„Co se děje?“ zeptal se. Znovu pocítil nával paniky.

Představil si hlaveň pistole u spánku. Odpoutali mu ruce a trhnutím ho posadili.

„Klid, Packere. Jenom čurací zastávka, nic víc,“ řekl téměř žoviálním tónem Sandhurst. Sama překvapilo,

že je stále s ním. „Nechceme, abyste nám udělal v autě svinčík.“

Proč s ním Sandhurst jede? Za normálních okolností přece vyšetřovatel vězně při transportu nedoprovází,

zvlášť ne na druhý konec země.

„Tak mi sundejte ten zatracený pytel z hlavy, ať vím, co dělám.“

„To nejde. Nesmíte vidět. Jste špión, Packere.“

Sam se opatrně poslepu posunul k okraji ložné plochy a spustil nohy dolů. Sotva se však dotkl patami

země, vykřikl bolestí. Pak ho z obou stran sevřely něčí ruce a přinutily ho udělat pár kroků.

„To stačí,“ ozval se znovu Sandhurstův hlas. „Tady to udělejte, Packere. Jak jste tomu říkali u

námořnictva? Pumpování lodě?“

„Tak nějak.“

U námořnictva… Odkud o něm ten chlap tolik ví? Hmatal po nezvyklých knoflících na kalhotách, které mu

dali dnes ráno. Ani pořádně nepociťoval úlevu, když nevěděl, kam močí. Hukot projíždějících kamionů za

jeho zády mu potvrzoval, že jsou na některé z hlavních dálnic. Podle síly pražícího slunce soudil, že může

být poledne nebo ještě později. Musel během jízdy usnout.

Sotva si zapnul poklopec, sevřely ho znovu něčí ruce a vedly zpátky k autu.

„Poslyšte,“ pokusil se oslovit své strážce, „nemůžete mi, proboha, říct, kam mě vezete?“

„Brzy se to dozvíte,“ odsekl Sandhurst. Ruce ho postrčily až k zadní hraně podlahy vozu, aby se

zorientoval. „Vlezte dovnitř. Jestli máte žízeň, je tam v láhvi voda.“

„A co jídlo? Nic jsem nejedl.“

„Opravdu?“ ozval se Sandhurst posměšně. „Vy nevíte, že v Iráku je nedostatek potravin? Sankce Spojených národů, říká vám to něco?“ Sam se posadil na podlahu a převalil se dovnitř. Cítil hroznou bolest v holeních. Sunul se po podlaze, až znovu našel nosítka. Kdosi mu vrazil do ruky láhev z umělé hmoty s vodou. Odšrouboval uzávěr a zvedl ji ke rtům. Voda byla teplá a nechutná, přesto vděčně pil. Slyšel čísi dech. Tím, že nic neviděl, vnímal sluchové podněty citlivěji a poznal, že teď už je vedle něho strážce, ne Sandhurst. „Co se mnou bude?“ zašeptal. „Řekněte mi to.“ V uplynulých dnech se k němu tento muž choval poněkud vlídněji, když ho odváděl zbitého z výslechu.

„Tiše!“

Sam mu podal láhev.

„Ne. Musíte pít. Budete dehydrovaný.“

Sam měl pocit, že má dost, ale znovu polkl několik hltů.

„Kam to jedeme, příteli? Řekněte mi to.“

Iráčan od něho vzal láhev a přemístil ho na nosítka. Pak mu znovu připoutal ruce. „Jste špión. Brzy bude

pro vás konec,“ odpověděl lámanou angličtinou.

Bože! Slovo „konec“ zaznělo Samovi v hlavě jako dunění zvonu.

„Jak to myslíte?“

„Dnes večer. Všechno pro vás skončí,“ zašeptal strážce a odtáhl se.

Dnes večer. Za několik hodin. Dvojznačnost Iráčanových slov Sama mučila. Mimoděk napjal paže a zkusil

pevnost pout. Ne, žádnou naději na útěk nemá. Absolutně žádnou. Slyšel, že opět zavázali krycí plachtu,

pak bouchly dveře kabiny. Naskočil motor a opět se rozjeli.

Sam ležel a v hlavě se mu chaoticky střídaly obrazy. Najednou se mezi nimi objevila tvář ženy, které svěřil

svůj život. Zůstala tam. Tvář rámovaná hedvábnými, kaštanově hnědými vlasy a výraznýma šedýma

očima.

Chrissie.

Byl to okamžitý nápad, že napsal její telefonní číslo do novin toho Němce, instinktivní čin vycházející z

víry, že jí na něm stále ještě záleží. Když se s ní poprvé setkal, jmenovala se Christine Whiteová, třebažeobvykle používala jiná, krycí jména. Teď to však byla Christine Kesslerová, manželka šéfa oddělení MI 6. Ironií bylo, že Samův vztah k Chrissii začal před šesti lety právě zde, v Iráku. Když se irácká vojska začala

soustředovat na hranicích s Kuvajtem, měly západní zpravodajské služby své agenty okamžitě na místě. Krátce předtím přešel Sam od vojenského námořnictva ke kontrarozvědce a vzápětí nato už odlétal do Bagdádu jako člen jedné obchodní mise. O několik dní později vtrhla irácká armáda do Kuvajtu, a když Západ pohrozil odvetou, vzal irácký režim většinu cizinců přítomných v Iráku jako rukojmí. On byl mezi

nimi.

Už před odletem na tuto misi mu řekli, že v Bagdádu je ještě jiný agent MI 6. Vlastně agentka. Byla to žena, jejímž krycím působištěm byla britská stavební firma, která v Iráku realizovala svůj kontrakt. Sam věděl, že i jí o něm řekli. V hotelu, kam irácká bezpečnostní služba soustředila většinu Britů, se pak oba vzájemně identifikovali eliminačním procesem. Na první pohled ho upoutala. Alespoň fyzicky. Od hřívy rudohnědých vlasů až po bezvadně upravené a ošetřené prsty na nohou, které jí vykukovaly z lehkých střevíčků, z ní vyzařoval styl a smyslnost. Zprvu to

mezi nimi zaskřípalo, protože se pokusila uplatnit svou delší příslušnost k výzvědné službě a pohlížet na něho jako na svého podřízeného. Samovy antipatie vůči ní se však postupně rozplynuly a také její postoj

k

němu se změnil. Pobyt v omezeném prostoru hotelu přispěl k tomu, že se rychle sblížili a oba přistoupili

na to, že si jsou rovni.

Zpočátku mezi nimi k žádným intimním kontaktům nedošlo, to teprve později, když Iráčané oznámili, že je použijí jako lidské štíty proti americkým bombardérům. V tu chvíli se v ní cosi zlomilo. Mezi rukojmími se rychle šířil strach z toho, že všichni zahynou, a Chrissii tato panika zachvátila až s iracionální intenzitou. Před svým okolím sice udržela strach na uzdě a nedávala jej na sobě znát, jakmile se však ocitla o samotě se Samem v jeho pokoji, její sebeovládání se zhroutilo jako domeček z karet. Sam se ani nemusel snažit a vzápětí s ní dělal to, co s ní měl chuť dělat od prvního okamžiku, kdy ji uviděl. V následující den,

když Iráčané rozmístili všechna rukojmí do strategických cílů, byl od ní Sam odloučen a znovu se setkali až na Vánoce, kdy je Iráčané propustili a umožnili jim návrat do Británie. Teprve tam mu řekla, že je zasnoubená s Martinem Kesslerem, vysokým úředníkem SIS. Sam předpokládal, že tím celá záležitost skončí, sexuální epizoda v kritické životní chvíli. Ukázalo se však, že ani pro jednoho z nich není lehké přerušit pouto, které spolu navázali v Bagdádu. Několik měsíců po svatbě mu Chrissie zavolala a víceméně si řekla o to, aby ji jednou v neděli odpoledne pozval k sobě do bytu. Chvíli potom, co překročila jeho práh, prohlásila, že její sňatek s Kesslerem je totální omyl, protože její manžel je v posteli nemožný a zdá se, že ani nemá zájem se něco v tomto směru naučit. Vůbec se netajila účelem své návštěvy. Její přímost ho odzbrojila. Nebyl zvyklý, aby mu nějaká žena zcela bez zábran řekla, že se s ním chce milovat, a zvláště ne žena, která ho přitahovala jako Chrissie. Navzdory pochybnostem, zda se nezaplétá do něčeho, čeho by mohl později litovat, nebyl schopen jejím svodům odolat. Stačilo, aby si rozepnula blůzičku, a rázem se všechny důvody pro zdály nekonečně

pádnější než ty proti. Jejich vztah trval déle než pět let a skončil někdy před třemi měsíci, kdy mu Chrissieoznámila své „konečné a nezvratné“ rozhodnutí být věrná manželovi. Neřekla mu žádný důvod, který ji k tomu vedl, alespoň ne takový, který by Samovi dával smysl a chápal by ho. Kola narazila na výmol a jeho zhmožděnými zády projela prudká bolest. Jaká to byla hloupost, pomyslel si, jaká zoufalá neuváženost poslat takovou zprávu ženě, která mu dala před pár týdny vale. Navíc říct cizímu člověku, aby jí zavolal do bytu, kde žije se svým manželem, mužem,

jemuž on léta nasazoval parohy a jenž má z titulu svého postavení vysokého pohlavára MI 6 moc

rozhodnout, že agenta, který se nechal v Iráku odhalit, nechají, kde je, ať si tam třeba shnije. „Hloupost,“ mumlal si Sam polohlasně. „Zatracená idiotská hloupost.“

Zmocnil se ho pocit zoufalství. Byl naprosto sám, a také se tak cítil.

Horko pod plachtou sílilo. Teď by dal nevímco za doušek vody, třebas i teplé a odporné chuti. Pokud tu

však láhev někde ležela, mohl si o ní s rukama připoutanýma k nosítkům pouze nechat zdát. Žízeň. Čím

víc na ní myslel, tím byla nesnesitelnější.

Probudil se z dřímoty. V hlavě mu tepala bolest. Neměl nejmenší pojem, kolik času uplynulo. Náhle si

uvědomil, že auto stojí. Vanul na něho chladný vzduch a to znamenalo, že plachta je odhozená nahoru a

je noc. Jak mohl spát tak dlouho? A stále ještě nebyl pořádně probuzený. Snažil se rychle vzpamatovat,

ale na mozku mu pořád ležela mlha. Ta voda, napadlo ho najednou, určitě mu do ní něco dali.

Čas ubíhal. Napínal sluch, nezaslechl však nic, z čeho by se dalo usoudit, kde je. Pak na něho přes

hrubou tkaninu kápě, kterou měl stále přetaženou přes hlavu, zasvítilo světlo. Podlaha auta se zhoupla.

Někdo vlezl dovnitř. Někdo, kdo páchl potem. Vyhrnul mu rukáv…, prsty hmataly po tepně.

„Panebože, co to má znamenat…?“

Zmocnila se ho hrůza, absolutní slepá hrůza.

„Co to děláte?“ vykřikl.

Vší silou se vzepřel proti poutům, která ho držela na nosítkách. Pak ucítil bodnutí jehly a do paže se mu

rozlil chlad. „Ne. Ne!“

Takhle ne. Ne tak rychle. Ne, když na to není připraven.

03 KAPITOLA AMMÁN, JORDÁNSKO

Turbomotory airbusu ztichly a cestující oddílu první třídy si začali rozepínat bezpečnostní pásy. Stevardkya stevardi otevírali skříně a brali si saka a kabátky. Jejich chování prozrazovalo, že se už těší, až se sesvými pasažéry rozloučí. Byl to dlouhý let.

V zadní části oddílu seděla žena s kaštanově hnědými vlasy, které jí padaly do čela. Téměř po celou doby letu podřimovala, teď však seděla zpříma a kontrolovala, jestli jí něco nevypadlo z kabelky. Pak vstala, aby si vzala z horní skříňky příruční zavazadlo.

„Dovolíte?“

Mladý stevard jí úslužně vytáhl kufřík a položil ho na zem.

„Díky.“

Usmála se na něho a vzápětí si všimla, že v jeho pohledu zasvítil zájem. Alespoň jeden z nich není gay.

„Těším se, že vás zase brzy uvidím na palubě našeho letadla, paní Taylorová.“

„Díky. Já se také těším.“

Stevard jí podržel proužkovaný kabátek jejího krémového kostýmu.

„Děkuji. Alespoň něco, co zůstalo nepomačkané,“ řekla. Přejela si rukou po stehnech, jako by se pokoušela uhladit záhyby na sukni. „Raději jsem si měla vzít džíny.“ Vklouzla do kabátku. „Jak je venku?“

zeptala se.

„Nevím, jaká je přesná teplota, madam, ale řekl bych, že tak čtyřiadvacet stupňů. V tuhle roční dobu se

už

k večeru ochlazuje. Na konci září jsou noci v Ammánu příjemně chladné.“ Vytáhla parfém a lehce se jím postříkala. V tu chvíli vystoupil ze svého místa malý upravený Arab v tmavém obleku, který seděl o tři řady před ní a během letu kouřil jako tovární komín. Všimla si, že jeho tvář je stále ještě stažená hněvem a zklamáním z toho, že ho z Británie vyhostili. Rychle vzala zavazadlo a pohnula se uličkou dopředu. Podařilo se jí dostat se hned za něho. Ucítila jeho nakyslý pot. Hlavní dveře

letounu byly otevřené, letištní personál však teprve najížděl se schůdky. V uličce turistické třídy už čekalafronta netrpělivých pasažérů.

Konečně byly schůdky na místě. Stále šla těsně za Arabem a sledovala ho jako stín až na letištní plochu. K terminálu šli pěšky, bylo to jen asi padesát metrů. Pohlédla na střechu. Stáli tam lidé, kteří přišli naprotisvým příbuzným a známým. Ale nejen ti. Žena věděla, že tam jsou i profesionálové, Iráčané, a bedlivě

sledují, zda je mezi cestujícími muž, jehož návrat si vyžádali, a věděla také, že tím mužem je Arab v tmavém obleku před ní. Všude kolem se však shlukovali lidé, kteří stále ještě vystupovali z obou východů letounu. Uvidí ho mezi nimi v příšeří letištní plochy? Věděla, že je životně důležité, aby ho poznali. Na omyly nebyl čas. Před vchodem do budovy se dostali do malého osvětleného ostrůvku. Žena rychle pospíšila několik kroků dopředu, dotkla se Arabovy paže, a potom mu dokonce vstoupila do cesty a přinutila ho, aby se uprostřed osvětleného místa zastavil. „Promiňte, ale zřejmě jsem nechala v letadle zapalovač,“ oslovila ho a zvedla ruku, v níž držela mezi prsty

cigaretu. „Mohl byste mi, prosím, připálit?“ Arab se trochu lekl, pak začal hledat po kapsách. Náhle se zarazil. „Ale tady se nesmí kouřit.“ „Ach, opravdu?“ „Samozřejmě,“ odpověděl podrážděně. „Upozorňovali na to v letadle. Kouřit se smí až uvnitř.“ „Aha. Asi jsem nedávala pozor. Promiňte, že jsem vás obtěžovala.“ Arab znovu vykročil. To muselo stačit. Pokud ho Iráčané opravdu vyhlížejí, nemohli ho teď nevidět. I v hale mezinárodního letiště Královny Alii se cestou k pasové kontrole stále držela pár metrů za Salahem Khalilem. Uvažovala, jaké ho asi čeká přivítání. Zřejmě vůbec žádné, řekla si a doufala, že jeho žádost o azyl britské ministerstvo vnitra odmítlo pouze z nějakého vrtochu. Přesto věděla, že se Khalil musí třást strachy. Zná přece víc než dobře zavilou nesmiřitelnost lidí, před nimiž z Bagdádu uprchl. Možná se ukáže, že jordánské hlavní město Ammán je příliš blízko jeho domova a pro jeho nepřátele nebude problém si ho zde najít. Informace, které se SIS podařilo o Khalilovi shromáždit, byly dost kusé. Když se před šesti týdny náhle objevil v Británii a snažil se vysloužit si politický azyl několika drby o bagdádském režimu, zpravodajské služby si ho samozřejmě prověřovaly. K jeho jménu se však v databázích ve Vauxhall Cross a podobných ve Washingtonu nebo Jeruzalémě vázalo jen málo informací. Tvrdil o sobě, že jako bratranec kohosi, kdo je spřízněný sňatkem s iráckým vůdcem, pochází až z okrajové oblasti vnitřního okruhu Saddámových lidí. Prohlašoval, že ho Mukhabarat křivě obvinil z defraudace a jeho život je ohrožen. MI 6 a CIA si ho pak prověřovaly u iráckých exulantů a podařilo se jim získat informaci, že Khalil hrál roli jakéhosi bankéře v podloudném obchodu s drogami, provozovaném Saddámovými syny. Nabízelo se tedy podezření, že prostě sebral zisk z těchto operací a utekl s ním. Žena v proužkovaném kostýmu se prodírala zaplněnou příletovou halou. Dobře si uvědomovala, že se za ní otáčí nejedna mužská hlava, na to však byla zvyklá prakticky už od dětských let. Tenkrát se jí ovšem nelíbilo, že na sebe svým dětským půvabem upozorňuje. Ale později, ve věku dospívající dívky, zjistila, že jí při dlouhých otcových absencích doma mužská pozornost chybí, a velice rychle a ochotně se naučila otáčet mužské hlavy. Byla na ženu vysoká, měřila kolem sto sedmdesáti pěti centimetrů, a příroda ji obdařila dosti vyvinutým poprsím a pěkným, téměř chlapeckým zadkem. Když se k tomu přidala lehce opálená pleť, úzké, ale smyslné rty, a dlouhý elegantní nos, disponoval její zjev přirozenou přitažlivostí,

které se naučila využívat ke svému prospěchu. Muž, jehož sledovala, zamířil u pasové kontroly do prostřední řady. Zrychlila krok a těsně před frontou ho předstihla. Pak se otočila, usmála se a znovu k němu zvedla ruku s cigaretou. Podrážděně zalovil v kapse

a vytáhl zlatý zapalovač značky Dunhill.

Představovala si, jak to asi bude probíhat za pasovou kontrolou. Samozřejmě tam budou pozorovatelé,

někteří na první pohled nápadní, někteří ne. Předpokládala, že Iráčané nebudou váhat a dají Khalilovi od

počátku jasně najevo, že nemá jinou možnost než jít s nimi. Aby se vše odehrálo v klidu, bude na to

zřejmě dohlížet jordánská tajná policie, kterou na Khalilův přílet z Londýna upozornila SIS. A nakonec tam

bude i někdo z britské ambasády, aby podal SIS zprávu, že Khalil je zpátky v rukou Iráčanů.

Žena věděla, že v příštích hodinách je hodně v sázce. A že se toho může hodně pokazit.

První část jejího poslání, zajistit, aby Khalil nedělal problémy během letu a po přistání se dostatečně

jasně ukázal Iráčanům, skončila.

Teď měla přijít druhá část. Žena věděla, že ta už nebude zdaleka tak jednoduchá.

20.30 HODIN, IRÁCKO-JORDÁNSKÁ HRANICE

Bylo chladno. Hranice mezi Jordánskem a Irákem probíhá ve výšce téměř dvou tisíc metrů v pustém terénu posetém balvany, navíc v tuto roční dobu poušť brzy po západu slunce ztrácela horko, které absorbovala během dne. Obloha byla černá, bezměsíčná, posetá třpytem miliard hvězd. Quentin Mowbray se znovu podíval na hodinky a pak jen hleděl na kufříkovou stanici satelitního telefonu, k němuž byla připojena plochá anténa rozložená na písku vzadu za landroverem. Netrpělivě čekal, kdy se ozve zazvonění. Za ním se na silnici plné děr a výmolů táhla fronta kamionů naložených pytli rýže a pšenice. Jely z jordánského hlavního města a čekaly zde, až jim celní kontrola odbaví dokumenty, aby mohly pokračovat dál do hladovějícího Bagdádu. Noční pouštní vzduch, jindy čistý a svěží, byl teď přesycen dusivými výfukovými plyny.

„To by mohl být on,“ zamumlal za ním tichý hlas.

Mowbray se otočil. Jeho kolega Simon Twiss se opíral o kapotu motoru terénního vozu a díval se

dalekohledem směrem k irácké straně.

„Dovolíš?“ zeptal se Mowbray a natáhl k němu ruku.

Vzal si dalekohled a upravil zaostření vzhledem ke svým očím. V území nikoho mezi hraničními posty,

které jasně ozařovaly sodíkové lampy, stály železobetonové pevnůstky irácké policie a celních orgánů.

Vedle nich parkoval pickup, jaký používá irácká armáda nebo policie. Před ním stál muž v uniformě, k

očím přitisknutý dalekohled. Pozoroval, jak on pozoruje jeho. Pak přejel po silnici náklaďák s obilím a na

okamžik zaclonil Mowbrayovi výhled.

Konečně zadrnčel satelitní telefon. Mowbray rychle vrátil dalekohled Twissovi a dřepl si, aby zvedl

sluchátko.

„Ano?“

„Je tady. Právě prochází příletovými kontrolami,“ zazněl vzrušený hlas druhého tajemníka ambasády z letištní haly v Ammánu. „Jeho lidé ho zaregistrovali už na ploše. Připravují se na další fázi. Je to tam u vás

poznat?“

„Myslíme si, že jo. Právě je pozorujeme. Zavolejte ještě jednou, až bude za celní kontrolou.“

„Samozřejmě.“

Mowbray položil sluchátko. „Nejradši bych se na to vykašlal,“ zabručel. Od začátku byl proti této dohodě.

Pro druhou stranu bylo příliš lehké zapamatovat si některé významné britské tváře.

„Mám na telefonu toho chlápka v uniformě,“ zašeptal Twiss vzrušeně. Dalekohled měl stále přitisknutý k

očím. „Doprdele, ten parchant má stejný zařízení jako my!“

Mowbray podrážděně odfrkl. Satelitní telefon americké výroby. Jejich prodej iráckým zpravodajským

organizacím byl jasným porušením embarga Spojených národů.

„Půjdeme do toho,“ řekl Mowbray.

Twiss usedl za volant roveru a zvedl krátkovlnnou vysílačku, aby Mowbrayovi připomněl, že s ním bude ve

spojení. Mowbray se otočil k jordánské pohraniční stráži.

„Jsme připraveni, s vaším dovolením.“

Policista vstoupil do silnice, aby zastavil následující náklaďák. V příštích několika minutách se musí území

nikoho vyprázdnit. Ani jedna strana neměla zájem, aby celou akci sledovali náhodní svědci.

Motor landroveru naskočil a auto odjelo. Jordánský policista se dal do řeči s řidičem zastaveného

náklaďáku, aby odvedl jeho pozornost, a zarputile ignoroval to, co se dělo za ním. Přes zdejší hraniční

přechod už bylo do Iráku nesčetněkrát ilegálně převezeno zakázané zboží a zavírání očí se tu stalo

druhou přirozeností. Landrover vjel asi padesát metrů dovnitř území nikoho a zastavil. Mowbray

dalekohledem sledoval, jak se dal irácký pickup do pohybu a pomalu se blížil k místu setkání. Několik

metrů před roverem se zastavil a zezadu vyskočili dva muži. Mowbrayovo znepokojení zesílilo. Ani jeden

z nich neodpovídal Packerovu popisu. Pak uviděl něco jiného.

„Doprdele!“ zaklel polohlasně.

Ze zadní části pickupu vynášeli nosítka.

„Zkurvený arabouši!“

Nikdo o žádných nosítkách nemluvil. Nic o tom, že by byl Packer nemocný nebo zraněný. Nebo mrtvý.

„Parchanti!“

Mowbray věděl, že s Iráčany člověk nikdy neví. Ale že by jim předali Packera na nosítkách…? S tím, že se vůbec neobjeví, počítal, skoro to čekal. Ale tohle ne. Neměl s sebou žádného doktora. Nejbližší zdravotnické zařízení bylo odsud pět hodin jízdy a v roveru byla pouze sedadla. Neměli kam položit zraněného nebo nemocného. Nebo mrtvolu. Mowbray viděl, že tam Twiss stojí v šeru s rukama založenýma za zády a celý zmatený pozoruje, jak Iráčané pokládají nosítka na zem.

„Panebože!“

Mowbray sáhl po krátkovlnce ležící vedle satelitního telefonu.

„Je to on?“ zasyčel do mikrofonu.

Viděl, že si Twiss dřepl a sklonil se nad ležícím tělem.

„Je.“

„V jakém je stavu?“

„Dýchá.“

„Co mu je? Proč není schopen jít po svých?“

„Nevím. Neřekli mi to.“

Znovu zacvrlikal satelitní telefon. Mowbrayův muž na letišti.

„Právě teď ho Iráčani zastavili. Jsou dva. Musím říct, že se tvářil pěkně vyděšeně, když je uviděl. Pokusil

se obrátit a zmizet u zavazadel, ale jakási ženská, dost atraktivní kousek, mu zablokovala cestu. V

každým případě ho sebrali a teď už ho mají v autě. Jeden z těch řízků mluvil mobilem, takže byste tam

brzy měli vidět reakci, pokud se budou držet dohody.“

Mowbrayovi přeběhl mráz po zádech, když slyšel, jak otevřeně a bez zábran jeho pozorovatel na letišti

mluví. Byl nucen zapojit do akce mladého třetího tajemníka z konzulárního oddělení, aby dal dohromady

sestavu pozorovatelů a spojek, potřebnou k realizaci výměny.

„Už ho máme,“ odpověděl krátce. „Můžete tam skončit a vrátit se.“

„Fajn.“

Mowbray stál a tiše klel. Uběhly tři úzkostné minuty. Zdálo se, že Iráčané čekají na definitivní povel k

tomu, aby dokončili předání. Pak náhle nastal pohyb. Dva muži zvedli Packerovo tělo z nosítek, donesli je

k roveru a hodili jako pytel písku dozadu. Twiss se vrátil za volant a opatrně vůz otočil.

„Okay,“ zavrčel Mowbray, když Twiss zastavil vedle něho a vystoupil. Mladíkova tvář byla ještě i teď

stažená napětím. „Všiml sis nějakých zranění?“ zeptal se Mowbray.

„Zdá se, že má pěkně zřízený nohy. Na nohavicích má prosáklou krev.“

Mowbray se podíval do vozu a uviděl na Packerových kalhotách v místě holení tmavé skvrny.

„Panebože…!“ vydechl.

Poznal muže, jehož fotografii mu poslali faxem z Londýna, ale musel se hodně snažit. Dva týdny péče

vyšetřovatelů irácké vojenské kontrarozvědky poznamenaly Packerovu mužnou tvář sinalou bledostí,

ztrhanými vyhublými rysy a váčky pod očima, vzdorovitá brada však byla patrná stále. Husté tmavé vlasy

měl mastné a slepené potem a špínou. Mowbray se ho opatrně dotkl. Packer se nepohnul. Oblečení,

které měl na sobě, bylo pokroucené a viselo na něm, jako by patřilo někomu jinému. Byl bosý. V

zavazadlovém prostoru vzadu ležel kufřík.

„Možná je spíš pod vlivem nějaký drogy, než že by na tom byl tak zle,“ poznamenal Twiss.

Od hraniční pevnůstky přicházel jordánský policista.

„Skončili jste?“ zeptal se, aniž pohlédl do auta.

„Ano. Díky,“ řekl suše Mowbray. Potřásl si s policistou rukou a Jordánec dal znamení svému

podřízenému, aby opět otevřel silnici.

„Podle mě dýchá docela klidně,“ řekl Twiss skloněný nad tělem ležícím na zádech. „Spí jako nemluvně.

Kromě těch nohou na něm žádný jiný zranění nevidím. A horečku, řekl bych, taky nemá, vůbec není

horký.“

„Okay. Zajisti ho a pojedeme, než nějakého zvědavého řidiče začne zajímat, co se tu děje.“

04 KAPITOLA

NEDĚLE 29. ZÁŘÍ RÁNO, AMMÁN Sam si uvědomil, že ho někdo budí. Jenže on se nechtěl probudit. Těžké údy a tupá hlava si říkaly o další spánek. Neměl tušení, kde je. Vzpomínal si na dodávku páchnoucí močí a na injekční jehlu v paži a pak už si nejasně vybavoval jakési jiné auto… a nekonečnou jízdu v hrozném nepohodlí po strašlivě nerovné silnici… a to, jak se mu pořád obracel prázdný žaludek. Teď však cítil, že leží v měkké posteli, a slyšel hlasy. Pootevřel oči a uviděl nad sebou dvě tváře. Neznal je. Byly nejméně dvě, ale možná i víc. Anebo jen jedna, znásobená kaleidoskopem, který mu, jak se zdá, někdo vsadil do očí? Zamrkal a pohnul hlavou, aby viděl ostřeji. Byly to opravdu dvě tváře, ale pořád je nepoznával. Cosi mu však říkalo, že se ho chystají zabít. Ta jehla v paži byla jen začátek, něco jako zkušební jízda. Možná je už teď mrtvý. Pokusil se polknout, ale hrdlo měl vyprahlé, jako byla vyprahlá irácká poušť, na kterou tam kdesi u silnice močil. Pak ho napadla logická myšlenka. Nemůže být mrtvý, protože když je člověk mrtvý, žádnou žízeň nebo něco podobného už necítí. Jedna z tváří se nad ním sklonila blíž. Arabské rysy. Oči ho zkoumaly, jako by byl laboratorní krysa. Ta injekce… Iráčané ho použili coby pokusného králíka, aby na něm vyzkoušeli svou zbraň…, vstříkli mu do žil nějaké odporné chemické svinstvo… a teď je někde v tajné laboratoři, kterou se těm parchantům podařilo ukrýt před inspektory OSN.

Náhle se k němu natáhla ruka a prst mu zvedl víčka, jedno po druhém. Někde blízko zazněl příjemný hlas:

„Co myslíte, že to bylo?“ ptal se anglicky.

„Těžko říct. Zřejmě nějaký barbiturát,“ odpověděl Arab.

„Same…“ Znovu ten anglický hlas. Ale opravdu anglický, ne žádný strojený Sandhurst. „Same, jste okay.

Jste v Jordánsku. Slyšíte mě?“

Otočil hlavu, aby zaostřil pohled na tvář, která vyslovila jeho jméno. Byla hubená, protáhlá a opálená, rámovaná rovnými plavými vlasy, tvář s orlím nosem a šedýma očima, které ho sledovaly s klidným

zájmem.

„Hello,“ vypravil ze sebe Packer. Slyšel svůj hlas, ale vůbec mu nepřipadalo, že je jeho.

„Jsem Quentin Mowbray z britské ambasády v Ammánu. Jste na svobodě, příteli. Dostali jsme vás

odtamtud.“

„Odtamtud?“ Samova mysl nechápala.

„Z Iráku. Jste v Jordánsku.“

Ne. Zase nějaká jejich lest. Nemůže riskovat, aby tomu uvěřil. Ale Mowbray. Na to jméno si vzpomínal.

Quentin Mowbray, rezident v Ammánu.

„Říkám vám, že jste na svobodě, příteli. Už nejste v zajetí.“ Mowbray vyslovoval hlasitě a zřetelně, jako by mluvil k nahluchlému starci. „Opravdu?“ zaskuhral Sam.

Náhle si uvědomil nebezpečí, že se o něho pokouší dojetí. Zaťal zuby a potlačil je. Nenech se zmást, říkalo mu něco. Jména nic neznamenají. Jestliže lidé z Mukhabaratu znali tebe, jistě taky vědí o Mowbrayovi. Tahle místnost může být klidně v Iráku, tvoji trýznitelé si s tebou krutě zahrávají, chtějí,

abys uvěřil, že jsi mezi přáteli, přestal být ostražitý a konečně jim řekl, co ti ten jejich zrádce zašeptal.

„Jak jsem se sem dostal?“ zeptal se, aby si je otestoval. Měl pocit, že se mlha, která ho obklopovala, začíná rozpouštět.

„Něčím vás oblbli, nějakou drogou,“ vyhnul se odpovědi Mowbray. Ukázal na Araba a dodal: „To je jordánský lékař.“ Pak přivřel oči na znamení, aby před ním byl opatrný. „Chce vás prohlédnout.“

„Ano, příteli…, samozřejmě pokud proti tomu nic nemáte,“ řekl Arab. Jeho hlas zněl klidně a nezaujatě.

„Cítíte bolesti?“

Kdo by necítil bolesti po tom, co se mnou ti vaši pacholci prováděli? Sam chtěl něco takového říct, ale raději to spolkl. Hrozně si přál uvěřit, že je na svobodě.

„Jo, mám bolesti v zádech,“ odpověděl, „A nohy, holeně…, mám pocit, jako by mi je strčili do loupače

brambor.“

„Ano, jistě. Zacházeli s vámi hrozně. Ale uvnitř? Žádnou vnitřní bolest necítíte?“ zeptal se doktor. Rýpl hodo hrudi a pak mu zatlačil špičkami prstů na břicho. „Bolí to?“

„Ne.“

„Dobře. Fajn. A teď se zkuste posadit, pane Packere. Chci vám dát napít trochu vody.“

Sam těkal pohledem z jedné tváře na druhou a stále hledal definitivní potvrzení, že to, co se před ním děje, je skutečnost. Nechal je, aby ho posadili a upravili mu polštáře za zády. Pak natáhl ruku pro sklenici,

kterou mu Arab nabízel, ale nedokázal ji rosolovitými prsty uchopit.

„Dovolíte?“ řekl Arab a přitiskl mu sklenici ke rtům.

Sam se dlouze napil, ale pak se rozkašlal a voda mu vytekla z koutků úst na bradu.

„Pomalu. A jen trochu,“ nabádal ho arabský doktor.

Sam opatrně usrkl. Tentokrát se mu podařilo vodu spolknout. Měl pocit, že ji jeho tělo absorbovalo jako savý papír.

Podíval se na sebe. Byl svlečený a měl na sobě jen bílé spodky. Neznal je, nebyly jeho. Nahá hruď mu hrála barvami po modřinách a spáleninách.

„A teď bych vám chtěl prohmatat záda,“ řekl doktor a jemně mu stlačil prsty oblast ledvin.

„Au!“

„Ano, tam je to asi hodně bolestivé, že?“

„Jo. Zatraceně bolestivé.“

„Musíte to pár dnů vydržet. Máte tam velkou zhmožděninu.“

Sam pohlédl za oba muže. Na tapetách poskakovali králíčci, v rohu místnosti byly naskládané plyšové hračky a na malém stolku stál počítač. Dětská ložnice.

„Kde to jsem?“ zeptal se.

„V mém bytě,“ odpověděl Mowbray. „V mém bytě v Ammánu. Tohle je pokoj mé dcery Jenny, ale ta jeteď pryč. V Somersetu.“

„Kde v Somersetu?“ „Ve Fromu.“

Z toho, jak mu Mowbray bez váhání odpověděl i jak bylo všechno kolem něho tak nefalšovaně anglické, samozřejmě s výjimkou arabského doktora –, Sam najednou pochopil, že je to pravda. Věděl, že se konečně může uvolnit a hodit ostražitost za hlavu.

„Panebože!“ vydechl. V koutcích úst mu cukalo a do očí se mu draly slzy. „Panebože,“ povzdechl si znovu a polkl. „Promiňte…“

„Tím se netrapte,“ řekl Mowbray. Vzal ho za ruku a držel mu ji, jako by byl dítě. „Jen to klidně pusťte, příteli. Máte na to právo, musel jste projít peklem.“

Sam se mu vymanil. Nesnášel byť jen náznak důvěrného dotyku muže. Přitiskl si obě ruce na obličej a snažil se uklidnit jejich chvění.

„Ať mě čert veme…“ Tvář se mu roztáhla do úsměvu. „Myslel jsem, že jsem mrtvý, že už jste nade mnou zlomili hůl. Sakra nevím, jestli se mám smát, nebo brečet.“

„Klidně obojí, kamaráde. Nedělejte si násilí,“ uklidňoval ho Mowbray.

Najednou vzal Sam sám od sebe Mowbraye za ruku a stiskl mu ji. Pak udělal totéž doktorovi. „Díky. Díky vám oběma,“ zašeptal a zmlkl, protože se mu sevřelo hrdlo.

Mowbray se přátelsky uculoval.

Sam se znovu rozhlédl kolem sebe. Mrkáním potlačoval slzy a vychutnával příjemnou, útulnou normálnost pokoje. Malým oknem vnikalo dovnitř sluneční světlo. Přes záclonu! Žádná železná mříž, žádná kukla na hlavě, žádné řetězy. A usmívali se na něho dva přátelští muži. Odkudsi zvenku zaslechl lkavý hlas

muezzinua. Svítalo.

„Díky, Bože!“ zašeptal. „Myslím Alláhu,“ zažertoval chabě.

Mowbray se nepřirozeně ostře zasmál. „První slova rukojmí po propuštění!“

Sam se zamračil. Copak byl nějaké rukojmí? Znovu se napil vody. Cítil, že se mu už mlha na mozku téměř rozptýlila a začíná mu to myslet jasně.

„Vůbec vám nejsem schopen říct, jaký je to pocit,“ zašeptal a pokusil se o úsměv. „Jak k tomu došlo…, k

tomu zázraku?“

Mowbray neodpověděl a místo toho se obrátil k lékaři. „Myslíte, že teď už bude v pořádku?“

„Žádné zjevné vážnější zranění nemá, ale měl by samozřejmě absolvovat důkladnější vyšetření. Rentgen a podobně. Taky by měl nejméně čtyřiadvacet hodin odpočívat. A za den nebo dva by mu někdo měl vyměnit obvazy na nohou a znovu mu rány ošetřit.“

„Samozřejmě. Po návratu do Londýna podstoupí zevrubnou prohlídku.“

Mowbray potřásl Arabovi rukou a ten se ještě jednou sklonil k Samovi. „Vítám vás z celého srdce v Jordánsku,“ pronesl téměř obřadně. Pak odešel. Slyšeli, jak schází po schodech. Dole zaklaply domovní dveře.

Osaměli a Sam viděl, že výraz Žoviální dobrosrdečnosti v Mowbrayových očích zmizel. Opět se z něho stal soustředěný a cílevědomý agent MI 6.

„Okay. Tak teď si konečně můžeme promluvit,“ řekl. „Potřeboval jsem, aby mi ten felčar potvrdil, že jste pořád živý. A můžu vám říct, že jsem si tím nebyl vůbec jistý, když jsem vás poprvé uviděl.“

Sam se opřel dozadu o polštáře a zaklonil hlavu. Cítil se slabý jako moucha.

„Nejste sám,“ zašeptal. „Když mi zajela do ruky ta zatracená jehla, myslel jsem stoprocentně, že jsem na cestě k svatému Petrovi.“

„Takže vám dali nějakou injekci,“ zamumlal Mowbray. Přitáhl si růžovou dětskou židli, otočil ji, obkročmo se na ni posadil a s lokty opřenými o opěradlo hleděl na Packera. „Zřejmě proto, abyste nedělal problémy na hranici, kdyby se věci nevyvíjely dobře.“

„Jaké věci? Co se vlastně stalo? Chcete říct, že jste s nimi měli nějakou dohodu?“

„Samozřejmě. Vyměnili jsme vás za Salaha Khalila, o kterém jste poslal signál.“

„Cože?“ Sam považoval Khalila za smyšlenou postavu. Nevěřil, že někdo takový skutečně existuje. „Ale výměny agentů, to je akt ve stylu studené války. Takhle přece dnes šestka nepracuje.“

„Ten chlap foukl z Bagdádu,“ snažil se mu vysvětlit Mowbray. „A podle všeho s kufrem Saddámových peněz. Objevil se v Londýně, nabídl nám své služby a požádal o azyl. Moc rádi jsme ho neviděli, a když potom přišlo vaše varování, že je podezřelý, bylo rozhodnuto.“

„Londýn tedy vyjednával? S Mukhabaratem?“ Sam nevycházel z úžasu.

„Jistě, není to normální praxe. Ale SIS vás nutně potřebovala dostat z jejich rukou. Stejně nutně, jako potřebovali Iráčané zpátky Khalila. Takže teď už ho mají a zřejmě mu vpálí kulku do hlavy.“

Sam na Mowbraye beze slova zíral. Takže tohle bylo za jeho zatčením a nekonečnými dny mučení?

Iráčané potřebovali britské rukojmí, aby je mohli vyměnit za svého zrádce a zloděje? Ne, tak jednoduché to není. Nemůže být.

„Poslyšte, Same, není moc času,“ řekl náhle ostře Mowbray. „V Londýně čekají na mou zprávu. Musím na ambasádu, abych ji odeslal. Potřebuju nutně vědět, co znamená to druhé ve vašem varování, to ‚BW

útok poplach‘. Měl jste na mysli biologickou zbraň, ne?“

„Ano. Antrax. Dostal jsem hlášku, že z Iráku byly propašovány, nevím kam, hlavice s antraxem. A majíbýt použity při nějakém útoku.“

„Panebože! Při jakém útoku? Na co? A kdy?“

„Nevím, to je ten problém. Nic víc o tom nevím,“ řekl. Mowbrayův obličej se protáhl zklamáním. „Seděl

jsem ve vestibulu hotelu v Bagdádu a najednou ke mně přistoupil nějaký muž,“ pokračoval Sam. „Iráčan.

Byl celý seschlý strachem. Oslovil mě mým skutečným jménem. Věděli, kdo jsem, Quentine.“

„Jistě, to jsme pochopili,“ přikývl Mowbray a nervózně si vsál tváře. „K tomu se ještě vrátíme.“

„Nechápu to. Všechno, co jsem dělal, bylo absolutně bezpečné,“ řekl Sam naléhavě.

„Samozřejmě,“ odpověděl Mowbray neutrálním tónem. „V každém případě mi řekněte něco o tom muži v

hotelu.“

„Přistoupil ke mně a vrazil mi do ruky dopis. Když jsem ho o pár minut později otevřel, našel jsem v něm varování o Khalilovi, nic víc.“ „Nic o antraxu?“

„V dopise ne. To mi ten člověk zašeptal při předávání dopisu.“ „Co přesně vám řekl?“

„Že byly z Iráku propašovány bojové hlavice s antraxem a že budou brzy použity. To je všechno. Pak se otočil a odešel.“

Sam měl najednou pocit, jako by se ho zmocňovala závrať. Sáhl si oběma rukama na hlavu.

„Napijte se,“ řekl rychle Mowbray a podal mu sklenici s vodou. „Kdy jste naposledy něco snědl?“

„Nepamatuju se. Ale něco bych…“

„Samozřejmě. Poslyšte, moje žena je v Anglii a hospodyně má v neděli volno. A já se moc v kuchtění nevyznám,“ začal Mowbray nejistě vysvětlovat. „Ale mohl bych otevřít nějakou konzervu s ovocem. Můžu vám k tomu dát misku kukuřičných lupínků, a jestli chcete, uvařím vám vejce. Musíte prominout, když to nebude tak úplně…“

„To stačí, to je perfektní,“ ujišťoval ho rychle Sam.

Mowbray chtěl vstát, ale Sam ho zarazil.

„Ještě moment, nechte mě dokončit. Ten muž v hotelu…, pokud bylo smyslem celé věci zařídit výměnu, pak to musel být někdo z Mukhabaratu. Nějaký jejich poskok. To varování před Salahem Khalilem…, teď už je mi jasné, že chtěli, abych ho předal. Potřebovali, aby si Londýn myslel, že Khalil je Saddámův agent,

ne defraudant…, abychom byli celí žhaví se ho zbavit.“ „To je naprosto jasné.“

„Ale to varování o antraxu, jsem si jistý, že to už Mukhabarat v plánu neměl. V tom z nějakého důvodu, nevím z jakého, jednal ten chlápek sám za sebe.“

„Myslíte? Abych řekl pravdu, moc velký smysl mi to nedává,“ poznamenal pochybovačně Mowbray. „Proč by měl nějaký policejní poskok něco vědět o iráckém programu biologických zbraní?“

„To nevím. Je mi jasné, že to pořádně nedává smysl, ale jsem si jistý, že mám pravdu.“

„Jak si tím můžete být jistý?“

„Protože i jeho Mukhabarat mučil, Quentine. Chtěli tak zoufale vědět, co mi pošeptal, že ho nakonec

utloukli k smrti.“ „Jak to víte?“

„Viděl jsem jeho mrtvolu.“

„Aha.“ Mowbray pokrčil čelo, jak se snažil soustředit. „Ale jak víte, že právě to z něho chtěli dostat?“

„Protože právě to chtěli dostat ze mě,“ řekl Sam. Ukázal na své ovázané nohy. „Nic jiného je nezajímalo.

Chtěli vědět, co mi ten chlap pošeptal.“

„Chápu,“ řekl zamyšleně Mowbray. „Ale nedověděli se to, že?“

„Předpokládám, že ne. Alespoň ne ode mě. Snažil jsem se je přesvědčit, že mi pošeptal jen to, abych si dopis přečetl.“ Zamračil se. „A podle všeho jsem je přesvědčil. Kdyby si mysleli, že vím, kde a kdy bude antrax použit, asi by mě těžko pustili.“

„Myslíte si, že ti lidé, co vás zatkli, předpokládejme, že ze zpravodajské služby –, taky věděli o plánech

na útok antraxem?“

„Hm… podle mě věděli.“

Mowbray stále seděl s lokty na opěradle dětské židle a sepnutými prsty.

„To je zajímavé. Dobrá, udělám vám něco k jídlu a přitom o tom budu přemýšlet.“

Vstal. Když odcházel, řekl mu Sam, aby se nenamáhal s vejcem.

Čím víc uvažoval o tom, co se stalo, tím méně tomu rozuměl. Pozitivní však bylo, že účinky irácké drogy

rychle pomíjely a jeho schopnost myslet se obnovovala.

Mowbray se vrátil s podnosem s jídlem. „To je nejlepší, co jsem dal dohromady,“ omlouval se.

„To je perfektní. Vždyť mi nesete úplnou hostinu,“ uklidňoval ho Sam. Miska ovocného kompotu mu připomněla doby u námořnictva a jídlo v důstojnické jídelně na lodi. Nebyla to jeho nejoblíbenější strava, ale dnes mu opravdu připadala jako hostina.

„Vraťme se zpátky k vaší teorii,“ řekl Mowbray. „Jaký motiv podle vás toho muže vedl, aby vám o antraxu řekl?“

„Zřejmě se útok snažil překazit…, zabránit, aby k němu došlo. Věděl, co se chystá, a nechtěl mít na svědomí smrt nevinných lidí. Jiný důvod mě nenapadá.“

„Takže čin filantropa? To se mi moc nezdá. Vám to připadá pravděpodobné?“

„Je to spíš můj instinktivní pocit, nic víc.“

„Pochybuju, že vám tohle v Londýně vezmou,“ varoval ho Mowbray. „Jestli to byl opravdu jen nějaký poskok jejich tajné služby, jak by se, proboha, dostal k supertajným informacím o jejich BW programu?“ „To nevím.“

Sam už tušil, že ho budou po návratu v Londýně čekat protažené obličeje. Jistě mu naznačí své zklamání nad chabostí zpravodajské informace, kterou získal.

„Ne. Váš informátor musel jednat podle příkazů,“ pokračoval Mowbray. „Měl stejně tak za úkol říct vám o antraxu, jako vám předat dopis s varováním před Khalilem. Chtěli mít jistotu, že budeme souhlasit s dohodou o výměně.“

„Tak proč ho potom utloukli k smrti? A mě skoro taky?“

„Nevím.“

„Chcete říct, že to varování o útoku antraxem budeme ignorovat, protože si prostě myslíme, že je fingované?“

„Samozřejmě že ho nebudeme ignorovat, o to se neobávejte. To nemůžeme riskovat. Představa, že by rozprášili antrax v londýnské nebo newyorské podzemce, je příliš děsivá. K jakémukoliv náznaku bezprostřední hrozby něčeho takového musíme přistupovat s nejvyšší vážností. Ostatně pokud se toho týče, už jsme informovali Američany a Izraelce.“

Sam se na chvíli opět opřel o polštáře. Přemýšlel o Chrissii. Takže ho nenechala padnout. Ale všechno ostatní, co se kolem něho dělo, ho stále mátlo.

„Kdo dal první popud k tomu, aby mě pustili?“ zeptal se. „My, nebo Mukhabarat?“

„Oni. Říkám oni, protože to vlastně nebyl Mukhabarat, Same,“ odpověděl Mowbray a svraštil obočí.

„Vypadá to, že to musela být akce jiné zpravodajské organizace, kterou jsme zatím neidentifikovali. Víte přece, že Saddám jich má spousty. Po pravdě řečeno nemáme tušení, s kým jsme tu dohodu uzavřeli.“ Sam na něho zíral v naprostém úžasu. „Jak to myslíte?“ „Začalo to tak, že mi z čista jasna zavolal člověk, který se představil jako plukovník Omar z irácké kontrarozvědky. Předpokládám, že šlo o krycí jméno. Už to byl pro mě šok. Nikdy předtím jsem neměl přímý kontakt s někým ze Saddámových lidí. Řekl, že zatkli britského špióna jménem Packer a že bude souzen a popraven. A hned nato vyrukoval s otevřenou nabídkou na vaši výměnu za Khalila. Navrhl rychlé jednání bez jakékoliv publicity. Řekl, že mi za dva dny ještě zavolá, abych mu sdělil naši odpověd. Věděl jsem, že jste v Bagdádu, Londýn mě o tom informoval, zavolal jsem tedy do hotelu Rašid a tam mi řekli, že pan ‚Terry Malone‘ už dvě noci nebyl ve svém pokoji.“

„A Londýn s takovou dohodou souhlasil? Jenom na základě návrhu toho Omara?“

„Ne. Samozřejmě že to vypadalo vysoce podezřele. Londýn s tím nechtěl nic mít. Všechno se rozjelo teprve potom, co si ten váš Němec vzpomněl, že by mohl zavolat na číslo, které jste mu dal, a předat váš vzkaz. Jakmile se dověděli vaše varování o BW útoku, začali brát celou věc vážně.“

„Chápu,“ řekl Sam. V hlavě se mu začaly honit myšlenky. Co kdyby si ten Němec vůbec nevzpomněl? Byl by stále ještě v Bagdádu?

„Plukovník Omar mi volal každý druhý den, soudě podle echa na lince pokaždé satelitním telefonem. A nikdy mi nedal číslo, abych mu mohl zavolat zpátky. Záhadný chlap.“ Mowbrayovy rty se roztáhly v náznaku úsměvu. „Mluvil, jako by právě vyšel z důstojnické jídelny ve Wiltshiru.“

„Panebože!“ Sam se rázem posadil zpříma. „To musel být Sandhurst, můj vyšetřovatel.“

„Cože?“ vytřeštil na něho Mowbray oči.

„Tentýž chlap, který mě transportoval na hranici.“

„Sakra, to je fakt zvláštní. To vypadá jako akce jednoho člověka,“ zamumlal naprosto užaslý a zmatený Mowbray. „Ale byli u toho snad ještě jiní, ne?“

„Celkem tři, o kterých vím. Plus ten posel, co ho pak odkrouhli. Sandhurst a ještě jeden mě zatkli a vedli se mnou celé vyšetřování. A ti stejní mě dopravili na hranici. Celou dobu jsem měl na hlavě kuklu, takže nevím, jestli s nimi byl někdo jiný. Ale pochybuju o tom.“

„A ten třetí?“

„Viděl jsem ho jen chvíli, když mi zapomněli nasadit zpátky kuklu potom, co mi ukázali, jak dopadl můj informátor, ten posel. Říkám, viděl jsem ho jen pár vteřin, ale pamatuju se, že měl prošedivělé vlasy i knír. Dělal na mě jasný dojem, že je tam šéfem.“

„Rozumím,“ zamumlal Mowbray. Vstal, přešel k oknu a poodhrnul záclonu. Mlžné ranní světlo ukazovalo konturu města jako chaotickou změť narůžovělých kostek. „Podle vás tedy od začátku věděli, že pracujete pro SIS?“ zeptal se, aniž se otočil. „Nebo se to jen domníváte?“

„Od prvního okamžiku věděli, kdo jsem. Znali mé pravé jméno, Quentine. Musí vám být jasné, že nepotřebovali být mistři světa v umění dedukce, aby si dali dohromady zbytek.“

Mowbray se znovu posadil proti němu. Zdálo se, že je zmatený a neví, co vlastně Londýnu říct.

„A jak myslíte, že odhalili vaši totožnost?“ zeptal se s nenuceností, která nepůsobila příliš přirozeně.

„Nemám tušení,“ odpověděl Sam. Zachytil jeho pohled. „Ale jsem rozhodnutý to zjistit.“

„Totéž je rozhodnutý udělat Londýn,“ řekl Mowbray varovně. „Slyšel jsem jisté řeči, že jste mohl být neopatrný…, třeba někde u sklenky.“

„Na takové řeči kašlu!“ odsekl Sam.

„Jistě. Ale pochopte, že z jejich pohledu je každá jiná alternativa děsivá. Pokud se o vás Iráčané dovědělina základě nějaké neopatrnosti, a to neříkám zrady, na vyšší zpravodajské úrovni, nutně vyvstává otázka, do jakých sfér v SIS se ještě Saddám dostal.“ „Jistě. V tom případě udělají nejlíp, když se o to začnou pořádně zajímat,“ zavrčel Sam. Byl naprosto znechucený. Po peklu, kterým prošel, se najednou ocitl v podezření svých vlastních lidí. Ani ve snu ho nenapadlo, že by to mohlo skončit takhle. Prohrábl si husté vlasy. Měl je mastné a slepené potem a špínou.

Mowbray si neklidně poposedl, bylo zřejmé, že se necítí dobře. „Poslyšte, Same, vydržel byste tu tak dvě hodinky sám? Musím zaskočit na ambasádu, abych si promluvil s Londýnem. Kdybyste měl ještě chuť na něco k jídlu nebo k pití, klidně si poslužte z ledničky.“

„Nedělejte si o mě starost. Mimochodem, kolikátého dnes je? Úplně jsem ztratil pojem o čase.“

„Je neděle devětadvacátého září. Drželi vás tam deset dní.“

A ještě před třemi dny dělali všechno, aby z něho vymlátili duši. Teprve pak se začali připravovat na výměnu, uvažoval Sam. Byl přesvědčený, že varování o antraxu nebylo fingované. Že bylo pravdivé.

Zatraceně pravdivé! Posel nejednal podle příkazu, když mu to zašeptal.

Náhle se Mowbray napřímil a naklonil hlavu na stranu jako volavka číhající na rybu. Zaslechl, že před domem zastavilo auto. Vstal a znovu přistoupil k oknu.

„Sakra,“ řekl a zamířil ke dveřím. „Omluvte mě na chvíli.“

Sam se také posadil. Uvědomil si, že má pořád hlad. Takhle pár vajec na slanině a konvice čaje, to by bylo něco. Začal se rozhlížet po svém oblečení, ale žádné neviděl.

Zdola k němu dolehly hlasy. Zaslechl útržky Mowbrayových slov, „to není dobrý nápad“ a „varuju vás, nechoďte tam“. Druhý hlas zněl slaběji než šepot a Samovi se zdálo, že to mluví žena.

Na budíčku ve tvaru Mickey Mouse bylo šest hodin třicet pět minut. Slyšel, že kdosi jde nahoru.

Dveře se otevřely.

„Hello, Same.“

Zíral na ni s otevřenými ústy. Byl to šok.

„Panebože!“

Ve dveřích stála Chrissie. V proužkovaném kostýmu krémové barvy, upravená jako manekýnka.

05 KAPITOLA

Samovi se stáhlo hrdlo a ve slabinách pocítil nával staré touhy. Ale proč sem přišla? Proč tu je ta žena, která vstoupila do jeho života před šesti lety a před třemi měsíci z něho zase vystoupila? Byl si jistý, že ji sem neposlal nikdo ze SIS.

„Nezdrží se tu dlouho,“ ozval se Mowbray za jejími zády. „Řekl jsem jí, že nejste ve stavu, kdy byste mohl přijímat společenské návštěvy.

Nech na mně, abych to posoudil, pomyslel si Sam. Přál si, aby měl alespoň košili, kterou by zakryl svou poznamenanou hruď. V žádném případě netoužil, aby ho litovala.

Chrissie se otočila a dala Mowbrayovi znamení, aby je nechal o samotě.

„Jdu na ambasádu. Budu se snažit vrátit se co nejdřív,“ řekl a zamířil ke schodům.

„Snaživá prdelka,“ vyslovila Chrissie nezvučně pohybem rtů, ještě když Mowbrayovy kroky zněly na

schodech.

Odhodila si pramen vlasů a odhalila kolmou vrásku na jinak dokonale hladkém čele. Pak se na něho podívala pořádně a v očích se jí objevilo zděšení. Mohou člověku říct, že uvidí někoho, s kým se nakládalo zle, ale když pak spatří výsledek na vlastní oči, je stejně šokovaný. „Bože…,“ zakryla si ústa rukou. „Chudáčku. Co s tebou, proboha, dělali?“ Sam usilovně přemýšlel, proč tu Chrissie je. K tomu nemůže být žádný prostý důvod. U všech by mohl být, ale u Chrissie ne.

„To překračuje všechny meze,“ zamumlala a konečně vkročila do místnosti. Oči jí svítily hněvem. Otočila dětskou židli, přirazila ji k okraji lůžka a sedla si na ni. Jemně ho vzala za ruku. Zatímco stále užasle zírala na jeho zjizvenou hrud, Sam se kochal pohledem na její ústa, na ústa, která v minulosti chutnala snad každou část jeho těla. „Oni tě pálili?“ řekla, jako by tomu nemohla uvěřit. „A tebe to překvapuje?“ napodobil její úžas. „To se přece v Iráku dělá. Běžně.“

„Ano, ale…“ Zmlkla.

„Vypadá to hůř, než to ve skutečnosti je,“ ujišťoval ji. Bylo mu nepříjemné, že kolem toho dělá takovou scénu. Snažil se dohlédnout za její vyzývavé šedé oči a najít tam náznak toho, že své rozhodnutí změnila a přišla sem proto, že ho chce zpátky. „Jsem rád, že tě vidím,“ řekl tiše.

„Já tebe taky.“ Stiskla mu ruku a zamrkala, aby potlačila slzy.

„Kde ses tu vzala?“ zeptal se. Zdálo se, že nijak nespěchá, aby mu to řekla sama.

„Poslali mě se Salahem Khalilem. Měla jsem zajistit, aby předání klaplo.“

Takže je tu služebně. Ne kvůli němu.

„Samozřejmě mi striktně přikázali, abych se s tebou nekontaktovala,“ přiznala. „Jenže já na ně kašlu.

Musela jsem se přesvědčit, že jsi v pořádku.“ Pohledem stále bloudila po jeho zjizvené hrudi. „Ale vidím,

že nejsi. Nejsi v pořádku.“

„Teď už je mi hej. Pár modřin, pár jizev, to je všechno. Musím si na sebe něco vzít.“

„Prosím tě, Same, nebuď tak hrozně anglický. To není žádná tělesná vada. Vždyť tě, proboha, mučili.“

Pustila ho a sepjala ruce v klíně, jako by jim nevěřila. „Povíš mi o tom něco?“

„Ne. Nebylo by to nic zábavného, ani pro tebe, ani pro mě.“

Kousla se do rtu. „Ale jsi v pořádku, víš, jak to myslím, uvnitř?“

„Cítím se každým okamžikem líp,“ odpověděl. Natáhl se k ní a položil jí ruku na koleno.

Patřila k ženám, které jsou velmi citlivé na doteky, a jejímu tělu se vždy líbilo, když se ho dotýkal. Měla

nahé nohy. Takhle chodila v létě vždycky, jenom v zimě se musel pachtit se svlékáním punčochových kalhot. Dotýkat se však něčeho, co mu už nepatřilo, byla pošetilost. Opět stáhl ruku do svého klína.

„Vážně jsem se chystal obléknout. Quentin řekl, že v ledničce je nějaké jídlo.“

„Musíš být hrozně vyhladovělý.“

Byl to divný pocit, ocitnout se s Chrissií sám v ložnici, teď, když se pravidla změnila. Těch pět krásných

let spolu prožili téměř výhradně v posteli a navzdory svému zbědovanému stavu a úzkému dětskému lůžku, na němž ležel, bylo pro něho obtížné zapudit myšlenku, že by se mohli milovat. A co ona? Na co myslí ona? Neměl tušení. Staré signály byly nyní němé.

„A kde máš oblečení?“ Odtrhla od něho oči. „Tamhle v rohu je nějaký kufřík. To je tvůj?“

„Proboha!“ Předtím si ho vůbec nevšiml. „Naposledy jsem ho viděl v hotelu Rašid v Bagdádu.“

Zvedl kolena a chystal se položit nohy na zem. Chrissie se rychle odsunula, aby mu udělala místo. Sotva se však pokusil postavit, vystřelila mu z obvázaných holení do celého těla bodavá bolest.

Tiše zaklel a znovu padl na kraj postele.

„Věděla jsem, že to tak dopadne, ty troubo!“ řekla a zkřivila tvář, jako by jeho bolest cítila i ona. „Řeknuti, že máš hodně daleko k tomu, abys byl v pořádku. Co s tebou dělali, Same? Co ti dělali s nohama?Řekni mi to.“

„Sakra nevím. Mlátili mě, cos myslela. Doktor řekl, že se to zahojí.“

„Parchanti zatracený!“ řekla rozhořčeně. Už se zase mračila. „Nechápu to. Proč s tebou takhle zacházeli, když tě zatkli jen proto, aby tě vyměnili za Khalila?“

„Možná si mysleli, že něco vím. Něco hodně citlivého, co jsem jim neřekl.“

Posadila se vedle něho na postel a objala ho kolem pasu, jako by mu chtěla vyjádřit svou podporu.

„A víš?“ „Ano.“

„Myslíš to, co bylo v té tvé zprávě? O tom útoku biologickými zbraněmi?“

Přikývl.

„A o co přesně šlo?“ zeptala se ledabyle s hlavou opřenou o jeho rameno, jako by ji to ani příliš

nezajímalo. „Co jsi to objevil?“

Už chtěl odpovědět, ale náhle se zarazil. Během let, která spolu strávili, se občas stalo, že porušili služební předpisy o zachovávání důvěrnosti. Teď však byl jejich vztah jiný. Byl jiný, protože se ho rozhodla změnit. „Víš dobře, Chrissie, že o tom spolu nemůžeme mluvit,“ odpověděl. Odtáhla se od něho. Pochopila, co tím chtěl říct. „Máš pravdu, byla jsem jen zvědavá. Ale adresoval jsi tu zprávu přece mně. Takže v tom vlastně taky jedu

– myslím v tom celém případu. Proto tady jsem, ne?“

„Ano, jistě,“ přisvědčil.

Ale proč tady je? Co od něho chce?

Vystrčila bradu dopředu. „Ale jednu věc bys mi mohl říct,“ obrátila se na něho ostřejším hlasem.

„Jakou?“

„Proč jsi dal tomu svému kurýrovi moje telefonní číslo? Proč jsi mu neřekl číslo některé z nezveřejněných linek ve Vauxhall Cross?“

Pohlédl k oknu. Po pravdě řečeno ani on pořádně nevěděl proč. „Neměl jsem čas na dlouhé rozmýšlení,“

odpověděl. „Měl jsem na všechno jen pár minut. Musel jsem brát v úvahu možnost, že by toho Němce mohli sebrat. Myslel jsem, že by nebylo nejlepší dávat mu úřední číslo. Prostě mě v tu chvíli napadlo, že bude lepší, aby zavolal tobě.“

Hleděla na něho pochybovačně. „Prostě tě to jen tak napadlo,“ opakovala zamyšleně. Pak pokračovala tišším hlasem: „Vzal to Martin, ne já. Byla jsem pryč.“

„Aha, takže ti to bylo nepříjemné,“ poznamenal zkroušeně. Vždycky je riskantní volat domů své milence, třebaže bývalé.

Vstala a přešla k oknu. Otevřela ho, zapálila si a vyfukovala kouř ven.

„Byla jsem cvičit,“ řekla přes rameno. „Zavolal večer.“ Dlouze potáhla a pomalu vyfoukla kouř do chladného ranního vzduchu. „Martin zuřil, když jsem se vrátila domů. Myslel si, že to je nějaká habaďůra, že mi posíláš nějaké zakódované milostné psaníčko.“

„To mě mrzí,“ špitl. Zachvěl se při pomyšlení, že si Kessler mohl jeho zprávu nechat pro sebe.

Stále byla k němu otočená zády. Napadala ho jedna otázka, a i když věděl, že by si ji měl nechat pro

sebe, nevydržel to.

„Jak je to teď mezi vámi, tebou a Martinem?“

Pomalu se otočila a opřela se o okenní parapet.

„Víš, že jsem se v létě rozhodla, Same,“ prohlásila tiše. „Nezlob se, ale musím ti říct, že to považuju za

správné rozhodnutí.“

Tak teď to věděl. Řekla mu to jasně.

„Aha. Dobře, přeju ti to.“

V mysli mu bleskla vzpomínka na onen červnový den, kdy ho požádala o schůzku uprostřed veřejného parku v Barnesu. Tentokrát venku. A tam mu řekla, že manžel jejich poměr objevil a dal jí na vybranou.

Bylo to krátké a trpké setkání, jehož svědkem byli pouze procházející se pejskaři a, jak si Sam o pár minut

později všiml, sám Martin Kessler. Pozoroval je z auta.

Od toho dne se nesetkali ani se spolu neviděli. Teprve dnes. Tady.

Znovu vstal a pokusil se nebrat na vědomí bolest, která mu vystřelovala z holení. Pohlédl na kufřík.

„Obleču se,“ prohlásil odhodlaně.

Naposledy potáhla a vyhodila zbytek cigarety z okna. Našpulila ústa k trochu křečovitému úsměvu, přistoupila k němu a objala ho kolem pasu. Dotkla se svou opálenou měkkou tváří jeho tváře, ale dávala pozor, aby se nepřitiskla tělem k jeho spáleninám. Cítil její parfém a cigaretový kouř. Pro něho to byl pach

plný smyslného poselství, protože byl specificky její.

„Chceš, abych ti řekla pravdu, miláčku?“ zašeptala mu do ucha. „Je to peklo. Absolutní zatracené peklo.

Hrozně mi chybíš, ale…“

„Došla jsi k správnému rozhodnutí,“ přerušil ji. K rozhodnutí, které po všech jejích řečech o tom, že se s

Martinem rozvede, stále nemohl pochopit.

„Ano,“ přikývla. „Už jsem ti řekla, že Martina potřebuju, Same. Byla bych ráda, kdyby to tak nebylo, ale jeto tak. Bohužel. A on potřebuje mě. A já jsem mu slíbila, že… toho nechám. Je to slib, který hodlám dodržet.“

„Jistě. To tě ctí,“ odpověděl suše. Nemohla to říct jasněji.

Vzal ji za ramena a jemně ji odsunul z cesty. Hleděl na zavřený kufřík na podlaze a uvažoval, jestli se dokáže sehnout a otevřít ho, aniž by upadl. Zřejmě jeho dilema vytušila, protože si rychle dřepla a rozepnula uzávěr víka.

„Všechno ti tak úhledně složili,“ zamumlala. „Takoví ohleduplní věznitelé. Kterou košili si chceš vzít?“

Když si představil, že se opět oblékne do svých vlastních věcí, pocítil neočekávanou radost. Svěží vůně Chrissiina čistého těla mu však důrazně připomněla, že je špinavý a musí páchnout jako kozel.

„Myslím, že bych se měl nejdřív osprchovat,“ prohlásil. „To nejde,“ namítla a ukázala na jeho nohy. „Nemůžeš si rozmáčet obvazy. Můžeš si akorát sednout na kraj vany s nohama ven a omýt se houbou. Pojď, pomůžu ti s tím. Víš, kde je tady koupelna?“ „Ne. A myslím, že to zvládnu sám.“ Nechtěl, aby se kolem něho motala, až bude nahý. Otevřel dveře. Domek, v němž Mowbray bydlel, byl malý, ale moderní, s úzkou chodbou. Opatrně se belhal podél zdi, až našel koupelnu. Byla obložená růžovými a bílými kachličkami a zařízená malou vanou s ruční sprchou. Věděl, že Chrissie jde za ním, a přivřel za sebou dveře, aby nešla dovnitř. Jakýsi podivný smysl pro slušnost mu říkal, že teď, když už spolu neprovozují sex, nesmí připustit, aby viděla jeho genitálie. Stáhl si bílé bavlněné spodky přes obvazy a pokusil se zvednout jednu nohu a udržet se na druhé. Bolest však byla nesnesitelná.

„Doprdele!“ zaklel. Zavrávoral a padl na zeď.

Uslyšel, že se dveře za ním otevřely. „Ty jsi vážně trouba,“ prohlásila. „Prosím tě, přestaň se chovat jako malý kluk a nech mě, abych ti pomohla.“

Sedl si na kraj vany, jak mu navrhla, a dovolil jí, aby mu stáhla spodky přes kotníky. Všiml si, že vrhla krátký pohled mezi jeho stehna, jako by kontrolovala, jestli tam má všechno v pořádku.

„Nedělali ti nic s…?“

„Ne.“

Seděla na bobku před ním a dívala se mu do očí.

„To je dobře,“ řekla a nevinně se zazubila jako často předtím, když se chystali milovat.

Jenže teď se k žádnému milování nechystali.

Vstala. „Jsi hrozně hubený,“ řekla.

„Byl jsem na redukční dietě. Možná bych vydělal majlant, kdybych o tom napsal paperback.“

Byl to chabý pokus o žert, ale usmála se. Jenže Chrissie se vždycky jeho žertům smála, i těm nepovedeným. „Zato ty vypadáš perfektně,“ dodal, přestože se mu zdálo, že její břicho už není tak

ploché,

jako bývalo. Není divu, při všech těch večeřích po restauracích s manželem. „A máš pěkný kostým.“

„To je od Prada,“ řekla a upravila se.

Jemu to sice nic neříkalo, ale dobře věděl, že pro ni to znamená hodně. Vždycky si dávala záležet na drahém oblečení.

Otočil se, pustil vodu a nastavil teplotu, aby se neopařil.

„Opravdu bych ti chtěla pomoct,“ řekla prosebně.

Když se natahoval ke kohoutkům, znovu pocítil bolest v oblasti ledvin. Vypadalo to, že mu působí muka

téměř každý pohyb.

Uvědomil si, že je čas, aby se přestal chovat dětinsky. „Dobře, když myslíš.“

Svlékla si kabátek a pověsila ho na věšák na dveřích. Pak se natáhla do skříňky nad vanou a našla mezi lahvičkami s dětskými oleji, krémy a pleťovými vodami šampón. Uvázala si kolem pasu ručník, aby si nezmáčela sukni, namočila mu ruční sprchou vlasy, kápla do nich trochu šampónu a začala mu je umývat.

Její dlouhé prsty mu téměř láskyplně masírovaly hlavu, jako by v něm chtěly oživit zpola zapomenuté

vzpomínky.

„Jsi tak napjatý,“ řekla. „Svaly na krku máš jako socha.“

„Věděl bych o jednom krásném způsobu, jak je uvolnit,“ zamumlal. Vzal ji za ruku a přitiskl si ji na krk.

„Same…“

Chraptivě se zasmála, vymanila se mu a rychle mu pustila na hlavu proud vody.

„Jestli to chceš brát takhle, raději si zbytek umyj sám.“

Složila si paže na hrudi a dívala se, jak si mydlí intimní části těla. Po chvíli mu vzala houbu a opatrně mu

začala omývat záda. Slyšel, že opět několikrát sykla, jako by bolest z jeho nesčetných modřin a podlitin cítila s ním. Když skončili, byla podlaha jedna velká louže.

„S tím si nedělej starosti, za minutku to vytřu,“ prohlásila.

Vzala z věšáku ručník a přehodila mu ho přes ramena. Cítil, že na něm její ruce spočinuly o něco déle, než bylo nutné. Kdyby se na ni v tu chvíli díval, uviděl by v jejích očích váhavý výraz. Pak, jako by se rozhodla, ho zezadu objala a celým tělem se k němu přitiskla. Ucítil na rameni její rty.

„Hrozně jsi mi chyběl,“ zašeptala a povzdechla si.

Věděl, že se v ní nic nezměnilo. Její rozum a tělo táhly vždy každý opačným směrem a tělo obvykle vítězilo. Byla žena, která to potřebovala bez ohledu na následky. Věděl také, že by ji přesvědčil, kdyby se

o to pokusil. Věděl to naprosto jistě. A proč ne? Proč by se nemohli milovat, i když jen kvůli vzpomínce nastaré časy.

„Odepsali tě, miláčku,“ řekla najednou. Její slova mu projela myslí jako nůž.

„Kdo?“ „Firma.“

Polkl naprázdno. Čekal to. Věděl, že pokud se agent dostane do problémů, je další postup jednoznačný, agentura ho hodí přes palubu. Přesto ho šokovalo, když to slyšel potvrzené. SIS tedy byla připravená nechat ho zemřít.

„Už měli připravené prohlášení, že s tebou nemají nic společného, kdyby tě Iráčané ukázali v médiích,“

pokračovala tiše, stále k němu přitisknutá. „Byl jsi pro ně mrtvola, Same.“

Netoužil to vědět. Proč mu to říká?

„A co? Co se změnilo?“ zeptal se chraptivým hlasem. „Co způsobilo, že obrátili palec nahoru?“

Přitiskla se k němu ještě silněji a zaklesla se mu bradou za klíční kost.

„Já. Řekla jsem Martinovi, že se s ním rozvedu, jestli zemřeš.“

Pomalu se otočil a užasle na ni hleděl.

Samozřejmě, pomyslel si, opět ta pitomá ženská logika.

„Ty by ses s ním rozvedla, kdybych byl mrtvý? Ale nejsi ochotná to udělat, když jsem živý a dýchám a toužím po tobě.“

Pokrčila rameny a hleděla na podlahu. Nedávalo to příliš smysl, ale to bylo pro její cítění typické.

„Ale v každém případě díky,“ dodal šeptem v rozpacích. „Díky za to, žes mi zachránila život.“ Začal se

utírat.

Opět si složila ruce na hrudi, jako by se snažila znovu nad sebou získat kontrolu.

„Víš,“ dodala ve snaze mu to vysvětlit, „cítila jsem, že ti to dlužím, protože ty jsi zase zachránil můj život.“

Viděl, že si nervózně pohrává s prameny vlasů, které jí splývaly podél tváře. Byly vlhké od jeho mokrého těla.

„Nebýt tebe, asi bych se z Martina zbláznila,“ dodala. „Navíc jsi to za mě schytal po tom kyjevském

zmatku.“

Narážela na drogový případ, v němž se oba před rokem angažovali a jehož vyšetřování zkrachovalo. „A pak ještě… vzal jsi to s klidem, když jsem ti musela říct…, prostě když jsme se rozešli,“ uzavřela. S klidem? Neměla ponětí, s jakým neklidem to vzal.

„Aha, ano.“

Že by to bylo ono, ten druhý důvod, kvůli němuž je tady? uvažoval cynicky. Aby ho přesvědčila, že to byla ona, kdo mu zachránil život? Že mu splatila všechny dluhy a jsou si kvit?

„Ale to všechno není podstatné, Same,“ dodala, když si všimla, že se tváří nedůvěřivě. „Nemohla jsem dopustit, aby tě zabili.“

„Díky.“

„Chci říct, copak jsem mohla? A tys to věděl. To byl pravý důvod, proč jsi dal tomu svému kurýrovi moje telefonní číslo.“

Samozřejmě měla pravdu. Jejich pohledy se setkaly. Jeden druhého hodnotili.

„Ale je tu ještě jedna věc, kterou ti chci sdělit,“ řekla tiše s hlavou sklopenou dolů. „Jen aby bylo mezi

námi jasno.“ „Jaká?“

„To, co jsem ti řekla, když jsme se rozcházeli, myslela jsem to vážně. Naprosto všechno.“

Věděl, o čem mluví. Řekla mu tenkrát, že navzdory svému rozhodnutí být od nynějška věrná manželovi, je pouze on tím, koho opravdu miluje, a vždycky jím zůstane.

Umínil si, že už se jí na to nebude znovu ptát. Vysvětlila mu svůj důvod, proč se rozhodla pro Martina, a ne pro něho, třebaže postrádal logiku.

„Díky, miláčku,“ řekl. Otevřel dveře a belhal se zpátky do své malé ložnice s králíčkovými tapetami.

Za chvíli za ním přišla a utřela po něm mokré stopy na parketové podlaze ručníkem, kterým předtím vytřela koupelnu.

„Věděl jsem, že si jednou budeš muset vybrat, jakou cestou půjdeš,“ poznamenal, když uslyšel, že jde za ním. Byl už zpola oblečený.

„Samozřejmě,“ odpověděla. „Říkal jsi, že máš hlad. Něco ti připravím.“

„To není třeba,“ odpověděl, stále zády k ní. „Určitě tady máš jiné věci na práci.“

„Same…“ Hlas se jí zlomil, jako by se cítila dotčená. „Mám čas. Nic tu na práci nemám, jen musím být v poledne na letišti. Věř mi, že bych byla raději s tebou.“

Zapnul si kalhoty a otočil se. Stála blízko něho. Měla lehce pootevřené rty a dívala se na něho přivřenýma očima. Vypnul mozek a nechal jednat ruce. Přitáhl si ji k sobě. Dotkl se rty jejích úst. Cítil, že se jí chvěje

dech. Chtivě ji políbil a ucítil, že k němu její tělo přilnulo, jako by s ním chtělo splynout. Její boky odpovídaly na jeho mimovolné pohyby. Věděl, že ji ovládá stejná touha jako jeho. Pak ho náhle k jeho překvapení odstrčila.

„Bože, jak mi ty tvé polibky chybí!“ zašeptala se zavřenýma očima. „Hrozně mi chybí, vůbec nevíš jak.

Ale…,“ zavrtěla hlavou, jako by pochybovala, zda se jí podaří vyhrát ten boj, který v ní kdesi uvnitř vře.

„Ale já jsem opravdu slíbila, že mu budu věrná.“ Otočila se od něho a zamířila ke dveřím. „Udělám ti něco k snídani,“ řekla a ohlédla se na něho. Na rtech jí zahrál šelmovský úsměv. „Alespoň uspokojím jednu

oblast tvého apetýtu.“

Kuchyň, vybavená bílou kredencí a pracovním stolem s deskou z umělého mramoru, byla jen o málo větší než kuchyňka v letadle. Posadil se k malému stolu, zatímco Chrissie začala zkoumat, co by mohla použít.

„Jsou tu vejce a rajčata,“ hlásila od ledničky. „Dal by sis vaječnou omeletu?“

„Samozřejmě.“

Hledala v policích kredence pánev. Sam se snažil vzpomínat, kdy mu naposledy připravovala jídlo. Našla

skleněnou misku, vyklepla do ní tři vejce a rozšlehala je vidličkou. Pak nakrájela rajčata a zapnula plotýnku na sporáku. Nakonec postavila vodu a hledala kávu a filtr. Vůně pečených vajec rozbouřila Samovy chuťové buňky. Byl to zvláštní pocit, sedět s ní v kuchyni, třebaže to nebyla jeho kuchyně. Připadalo mu to, jako by byli normální pár, který spolu žije v jedné domácnosti. Jenže nebyli.

„Takhle domácky jsem tě ještě nikdy neviděl,“ poznamenal.

„To proto, že jsi mě do své kuchyně nikdy ani nepustil. Chtěl jsi každou minutku času využít jiným způsobem, miláčku,“ odpověděla.

„Neměl jsem dojem, že za mnou chodíš proto, abys mi vařila. Řekl bych, že to bylo oboustranné.“

Usmála se. „To bych mohla těžko popřít. Ale byl tu ještě jiný důvod, měla jsem pocit, že se ti nelíbí, když

něco dělám v tvé kuchyni. Asi ses bál, že bych ti poškrábala teflonové pánve nebo já nevím co…“

„To určitě.“

Vyklopila omeletu na talíř zdobený květinovými vzory, který vypadal na ruční italskou práci.

„Paní Mowbrayová má dobrý vkus,“ poznamenala. Naklonila hlavu, jako by naslouchala. „Mimochodem, kde je?“

„V Anglii. Jejich dcera tam chodí do školy.“

Posadila se proti němu a dívala se, jak jí.

„Výborné,“ pochválil omeletu.

Cítil, že ho pozoruje. Jako lékař studující pacienta, nebo jako vyšetřovatel, který se rozhoduje, jaký další postup zvolit?

„Bylo to zlé tam v Bagdádu?“

Pohlédl na ni. Dívala se na něho s jakýmsi zvláštním bolestným výrazem, jako by se cítila zodpovědná za to, co se mu stalo.

„Nic příjemného,“ odpověděl.

„To jsem pochopila. Vyšetřovali tě dlouho?“

„Jo.“

„Na co se tě ptali?“

Zaváhal. Opět se přiblížila k zakázanému území. Něco jí však říct mohl.

„V hotelu ke mně přišel jakýsi chlap, Arab. Něco mi zašeptal. Chtěli vědět co.“

„A to ‚něco‘ se týkalo biologických zbraní, že?“

„Ano. Cosi o antraxu,“ odpověděl. Zdálo se mu, že tohle jí říct může.

„O antraxu?“ Překvapilo ho, jak to slovo opakovala. Skoro se zděšením. „Ale co přesně? Řekl ti snad

podrobnosti o nějakém chystaném útoku?“

„Ne, žádné podrobnosti.“ „A co tedy?“

„Chrissie… Víš dobře, že o tom nemůžu s nikým mluvit. Ani s tebou.“

Zatvářila se, jako že si to uvědomuje, a začala točit diamantovým a rubínovým snubním prstenem. „Jistě.

Samozřejmě že to vím.“

Dojedl. Bylo mu jasné, že by se o tom přece jen chtěla dovědět víc.

„Když tě zatkli…, mám dojem, že věděli, kdo jsi, je to tak?“

„Věděli to naprosto přesně. Znali mé skutečné jméno.“

Přiložila si ruku k ústům. „Ale odkud? Tušíš to?“

„Ani v nejmenším.“

Zhluboka se nadechla. „Ale to pro tebe musel být šok.“

„To víš, že byl.“

„V Londýně z toho budou šílet.“

„O tom nepochybuju.“

Dýchala teď rychleji než předtím. Zdálo se, že je nervózní. Sledoval, jak se jí zvedají a klesají ňadra, a všiml si, že má dva knoflíčky na blůze rozepnuté.

„A později,“ pokračovala po chvíli, „vypadalo to někdy tak špatně, že si myslel, že bys…“

„Jo. Byl jsem na dně,“ odpověděl eufemisticky. Nemínil jí líčit, jak mu bylo v té páchnoucí cele plné

výkalů.

Zoufalství, které tam prožil, mu nedovolovalo ohlížet se zpátky. Lepší o tom nemluvit. Ani na to nevzpomínat.

„To je mi líto.“

„Ty za to nemůžeš, drahoušku,“ odpověděl a mávl odmítavě rukou. Nechtěl, aby ho litovala.

„Já vím, že ne. Ale stejně…“

Oba pili kávu, kterou mezitím udělala.

„Bylo to výborné,“ řekl a odstrčil prázdný talíř. „Konečně se cítím jako člověk,“ povzdechl a pak si pohladil

strniště na bradě. „Ačkoliv ještě ne. Ještě bych potřeboval břitvu.“ Kdy to bylo, kdy mu dovolili, aby se oholil? Před dvěma dny? Nebo třemi?

Natáhla se k němu a dotkla se jeho ruky. „Opravdu mi o tom nechceš nic říct? Možná by ti to pomohlo.“

„Nechci.“

Stáhla ruku, jako by ho její odmítnutí urazilo. Pohlédla na své dlouhé prsty s nehty nalakovanými průsvitným lakem. Vlasy jí spadly do čela a zakrývaly jí větší část obličeje. Odhodila je dozadu, ale její pohled zůstal sklopený dolů. Ústa měla stažená do smutného výrazu, který u ní vídával čas od času už dřív, třebaže si ho nikdy nedovedl pořádně vysvětlit.

„Hříšníkům vstup zakázán,“ zamumlala.

„Co tím chceš říct?“

„Někdy si kolem sebe kreslíš kruh, Same. Kruh, do něhož nikomu nedovolíš vkročit.“

Vstala a odnesla jeho talíř do dřezu. Pozoroval ji, jak ho umývá. Samozřejmě měla pravdu, hlídal si svůj osobní prostor. Zdaleka si nebyl jistý, jestli by kdy chtěl spojit svůj život s nějakou ženou. Pokud však někdy uvažoval, jaké kvality by měla jeho partnerka mít, Chrissie se té představě blížila víc než kterákoliv

jiná žena, proto, jak si rozuměli v posteli a jak se cítil, když s ní pouze byl.

Sledoval, jak se naklání nad dřezem, a nemohl zapudit myšlenky na to, co má pod tou úhlednou sukní a tenkou blůzičkou. Představoval si její pevný kulatý zadeček a štíhlá stehna, dlouhá a vzadu měkká a hebká. Díval se na její vlasy a věděl, že pod kaštanově hnědými vrstvami má na spáncích prameny zbarvené světleji.

Skončila s umýváním a otočila se. „Na co myslíš?“ zeptala se.

„Na totéž, co vždycky, když se na tebe dívám,“ odpověděl s úsměvem.

„Same…“ Obešla jeho židli a objala ho zezadu kolem krku. „Co s tebou mám dělat?“

„Mohl bych ti dát návrh.“

Chvíli se zadrženým dechem mlčela. Pak dlouze vydechla a opět se narovnala. Rukama mu masírovala ramena.

„Jsi tak hrozně ztuhlý, tak napjatý,“ zašeptala. „Pořád cítím zatvrdliny.“ Palci mu jemně hnětla spodní část krku. „Myslím, že bych ti mohla…“ „Co?“

„… dát lehkou masáž. Čistě terapeutickou, abys rozuměl,“ řekla rozechvělým hlasem, z něhož poznal, že by to mohlo být i jinak.

„Samozřejmě.“

„Máš tam takové velké zatvrdlé boule. Člověk nemusí být profesionální masér, aby je nahmatal.“

Také pravda, pomyslel si.

„Měl by ses pokusit vyprázdnit si mysl…“

„Jak to myslíš?“

Odpověděla až po chvíli. „Snažit se zapomenout, že to jsem já.“

Polkl. O čem to mluví?

„A jak by sis představovala, že to mám udělat?“

„Nevím. To si musíš vyřešit sám.“

Slyšel, že se jí hlas chvěje narůstajícím vzrušením, jako by ji něco napadlo.

„Mysli si, že jsem profesionální terapeut,“ řekla, a zatímco mluvila, její prsty usilovně pracovaly. „Dotýkají

se tě ruce, ale nejsou to moje ruce. Není to moje tělo…“ Zavřel oči a snažil se uvést svou mysl do klidu. Jestli to chce jako hru, bude to hra, jen si nebyl jistý, zdasi uvědomuje, kam ta hra neodvratně směřuje. Náhle pohyb jejích rukou ustal. Znovu ovinula paže kolem něho a políbila ho na krk. „Masérka říká, že se musíte svléknout, pane.“

„Chrissie, co to, proboha, děláme?“ zamumlal.

„Chrissie? Nejsem žádná Chrissie, už jsi zapomněl? Chrissie je ta, která slíbila svému manželovi věrnost,“

zasmála se. V jejim smíchu však byla spíš bolest než veselí. „Kolik času máme?“

„Quentin říkal, že se vrátí tak za dvě hodiny…“

„A odcházel asi před hodinou, že?“

„Ano.“

Políbila ho na temeno hlavy.

„V tom případě bychom neměli mařit čas.“

Vzápětí mu v dětské ložnici nabídla otevřená ústa a on ji líbal. Cítil, jak se břichem tiskne k jeho bokům.

Přejel jí rukou po zádech až dolů přes obliny zadku. Dovolila mu to, ale po několika vteřinách ho jemně odstrčila.

„Ne, takhle ne. Musí to být po mém,“ řekla a položila mu prst na rty.

„Chrissie, proboha… Přestaň s tím nesmyslným okolkováním.“

Několikrát mlaskla jazykem, vyšla na chodbu a za chvíli se vrátila s ručníkem a lahvičkou dětského oleje.

„Na masáž,“ vysvětlila.

Přivřel oči.

„Věř mi.“

Prostřela ručník na postel a pomohla mu svléknout košili a kalhoty.

„Panebože, ty modřiny…,“ sykla a obrátila ho. „Pořád nemůžu uvěřit, že ti mohli tohle udělat.“

Položil se na břicho. Chrissie ho uchopila za ruce, složila mu je za hlavu a začala mu s překvapivou dovedností hníst ztvrdlé svaly na ramenou. Pak postupovala dolů po pletencích zádových svalů, přičemž

se opatrně vyhýbala modřinám a zhmožděným místům. Poprvé po dlouhé době cítil, že se jeho tělo uvolňuje.

Nalila mu další dávku oleje mezi lopatky. „Kdybych tu tak měla aromatické oleje na snížení svalového napětí,“ prohodila. „Levandulový, yzopový, prostě takové…“

Roztírala mu olej po stranách hrudníku i na svalnatých bocích, jako by formovala nádobu na hrnčířském kruhu. Měl pocit, že mu z jejích prstů vstupuje do těla něha. Byly to víc smyslné dotyky než terapeutické.

Slyšel, že se jí zrychluje dech. Pak náhle s masírováním přestala a pouze mu držela ruce na bocích, jako by do něho přenášela svou energii.

„Same…,“ ozvala se chraptivým hlasem. „Nesmím to být já. Rozumíš? Ach bože,“ povzdechla. „Nechtěj, abych ti to vysvětlovala. Jen mi řekni, že to nebudeš brát, jako bych tu s tebou byla já.“

„Chrissie…,“ zavrčel.

„Ne já, Same. Ne Chrissie. Říkej jen ano, miláčku.“

„Ano.“

Sundala z něho ruce a vzápětí slyšel, že si rozepíná blůzu. Pak si rozepnula podprsenku a zip na sukni.

Začal se otáčet, aby se na ni podíval, ale už mu opět položila ruce na záda a tlačila ho dolů. Ucítil na krkujejí teplý dech. Chtěl k ní být otočený čelem, přisát se k jejím ústům, přitisknout ztopořený úd na její břicho, ale ona ho držela celou svou vahou tak, jak byl. Cítil, že mu lehce přejíždí bradavkami po lopatkách a slastně jimi krouží po naolejované kůži. Nechal se v myšlenkách unést zpátky a namlouval si, že přerušení jejich vztahu byl jenom jakýsi zlý sen. „Takhle vnímám tvé tělo…,“ zašeptala mu těsně vedle ucha. Cítil bušení jejího srdce na svých žebrech. Přitáhl si jednu její ruku k ústům a políbil ji s takovou vášní, že ji téměř kousl.

„Same…“

Její hlas zněl, jako by prosila. Ale o co? Aby uspokojil její touhu, stejně silnou, jako byla ta jeho, nebo abyji zarazil? Chtěl to vědět, vyčíst odpověd z jejích očí. Pokusil se obrátit, ale bolest kolem ledvin a její váha mu to nedovolily.

„Ještě ne, miláčku,“ naléhala přerývaným hlasem. „Musíš mi něco slíbit.“

„Co?“ zeptal se. Co si vymyslí teď?

„Že se na mě nebudeš dívat,“ řekla. Zaslechl v jejím hlase náznak strachu.

„To už začíná být vážně…“

„Ne. Musí to tak být. Nesmím to být já, Same. Už jsem ti to řekla. Prosím! Chci, aby sis myslel, že s tebou

je nějaká žena. Jakákoliv. Bez identity. Bez minulosti. Bez budoucnosti…“

Konečně pochopil. Po celou dobu trvání jejich vztahu předstírala, že skutečnost je jiná, než jaká byla. A

předstírala to stále. Chtěla, aby to, k čemu se chystali, pro něho neznamenalo víc, než kdyby byl s nějakou prostitutkou. Pak zůstane její slib věrnosti manželovi svým způsobem neporušen.

Nic víc než s děvkou. Ale také nic méně. A to bude pro tuto chvíli stačit.

„Okay,“ vydechl. „Budu mít zavřené oči.“

„Ne. To nestačí.“ V jejím hlase zaznělo napětí, které tak dobře znal. Chtěla ho cítit v sobě, chtěla, aby v ní

vyvolal vlnu orgasmu, která by se jí rozlila do celého těla a zastřela všechnu realitu. „Musím ti zavázat oči,“ řekla.

Proboha! Vymyslela by si něco takového, kdyby věděla, že strávil deset dní s kápí přes hlavu? Co je to za

nesmysl? Do jaké bláznivé hry na sebeklam se to zapletla?

„Jak myslíš,“ řekl.

Sehnula se k podlaze, sebrala malý ručník na ruce, pak mu ho vsunula pod hlavu a zavázala vzadu za

krkem.

„A teď se můžeš obrátit,“ zašeptala.

Přetočil se na záda a chtěl k ní vztáhnout ruce, ona mu je však chytila a přitiskla k lůžku.

„Prosím,“ vydechla. „Pořád probíhá masáž. Teď musím udělat prsní svaly.“

Neochotně se podrobil. Ucítil, že mu na hrudní kost kape olej, a vzápětí ho její ruce začaly roztírat.

Opatrně se vyhýbaly puchýřům po spáleninách. Nahmatala jeho bradavky a kroužila kolem nich prsty.

Sam usoudil, že je čas, aby převzal iniciativu. Natáhl ruku k jejímu krku, zajel jí prsty do vlasů a přitáhl si

její hlavu, aby ji mohl políbit na ústa. Když našel jazykem její jazyk, ostře se nadechla a začala se o něhotřít. Po chvíli se však odtáhla. Potěžkal v dlaních její ňadra, nahmatal ztuhlé bradavky, pak pozvedl hlavua vzal jednu bradavku do úst. Chutnala sladce po oleji z jeho těla.

„Bože, Same,“ vydechla a přitiskla si k sobě jeho hlavu. „Ach bože, jak jsi mi chyběl!“ Pak se od něho opět odtrhla. Slyšel, že slezla z lůžka a svléká si kalhotky. Měl sto chutí strhnout si ten zatracený ručník z očí a nechat je, aby se kochaly pohledem na její tělo, které tak dobře znal a tak moc miloval. Cítil však, že by tím porušil jejich domluvu a všechno by pokazil. Pozvedl se na lopatkách a stáhl si šortky. Podle zhoupnutí lůžka poznal, že se k němu vrátila. Zadržel dech v očekávání, že vezme do úst jeho úd. Místo toho na něm ucítil proud oleje.

„Panebože…“

Roztírala mu olej po údu.

„No tak,“ naléhal. „Proboha…“

Když si nad něho obkročmo klekla, sáhl mezi její stehna a zkoumal prsty její vlhké teplo, její připravenost. To už však vzala jeho úd a zavedla si ho do sebe. V okamžiku, kdy pronikl do jejího těla, vyrazila výkřik plný mučivé touhy. Pak začala pohybovat pánví. Nejdřív pomalu, potom stále zrychlovala a z úst jí unikaly chraptivé slastné steny. Nakonec vykřikla jeho jméno a strhla ho k vyvrcholení. Křečovitě se zachvěla a pak už jen padla na jeho hruď.

Držel ji s prsty zapletenými do jejích vlasů tím nádherným způsobem, který měla vždycky moc ráda. Chvíli ležela naprosto klidně a jejich srdce se zklidňovala. Sam cítil, že mu jemně přejíždí rty po rameni, a věděl,

že se usmívá. Pak na chvíli strnula, jako by poslouchala, vzápětí se zvedla a vstala.

„Pamatuj, že se pořád ještě nesmíš dívat,“ řekla.

Zaslechl, že vytáhla z krabice na toaletním stolku několik ubrousků, zřejmě aby se jimi osušila, a pak si uvědomil, že se spěšně vedle okna obléká. Náhle se rozhodl, že je čas skončit s tou zatracenou nesmyslnou hrou, a strhl si ručník z očí. Měla už oblečené kalhotky a právě si natahovala sukni. Stála k němu bokem.

A pak to uviděl.

Její břicho bylo opravdu plnější, než jak ho znal. Stejně tak ňadra. V tu chvíli mu došlo, že to není, jak si

myslel…, že přibrala po večeřích se svým manželem.

Zachytila jeho pohled a s provinilým výrazem si zapínala zip sukně. Pak se k němu obrátila zády a sáhla

dozadu, aby si zapnula podprsenku.

„Kolik týdnů?“ zeptal se šokovaný.

„Nevím, o čem mluvíš.“

Chvíli se tvářila, že opravdu neví, na co se jí ptal. Potom se však napřímila, jako by se rozhodla, že se přece jen postaví tváří v tvář konfrontaci, které se tak dlouho vyhýbala. Když se k němu obrátila, byla

rudá rozpaky a její šedé oči na něho hleděly tvrdě, jako by byly z žuly.

„Dvanáct,“ odpověděla vyzývavě. Vydržela jeho pohled. Věděla, co teď horečně počítá. „Ne,“ řekla. „Je to

Martinovo. Jsem si tím naprosto jistá.“

Nemůže si tím být jistá. Vůbec si nemůže být jistá, že to dítě není jeho. V týdnu bezprostředně před jejichčervnovým rozchodem se přece milovali, a ne jednou.

„Chrissie, lásko…“

Prudce sebou trhla. Zvenku se opravdu cosi ozvalo.

Pohlédla z okna. „Panebože, Mowbray se vrátil,“ řekla. Přiskočila k lůžku a začala rychle organizovat věci kolem něho. „Ručníky…, budeš muset vstát.“ Její hlas zněl ostře, už v něm nezbyla ani špetka měkkosti. Vzala velký ručník, na němž leželi, i ten, kterým mu zavázala oči, chytila lahvičku oleje a spěchala do koupelny.

„Už budu muset jít,“ řekla, když se znovu objevila. „Přijedu pozdě k letadlu do Heathrow.“

„Ještě chvilku se snad můžeš zdržet. Potřebujeme si o tom promluvit.“

„Ne. Není o čem mluvit. To dítě není tvoje, Same.“

Slzy, které se jí zaleskly v očích, však říkaly něco jiného. Na okamžik si myslel, že chce jít k němu, ale potom se kousla do rtu a obrátila se ke dveřím. Vzápětí se za ní zavřely.

Dal nohy na zem a posadil se. Z přízemí slyšel hlasy. Naléhavý vzrušený hovor, jako by se Mowbray vrátil z ambasády s informacemi, které všechno mění.

Není o čem mluvit, řekla. Znovu si na něco hrála, cosi předstírala. Znovu manipulovala se skutečností, aby nebyla taková, jaká byla. Otupěle sáhl po košili a oblékl si ji. Na těle cítil zbytky pachu jejího vzrušeného těla.

Čert aby tě vzal, Chrissie, pomyslel si. Čert aby vzal tebe i tu zatracenou hru, kterou hraješ.

Když si natahoval přes obvázané nohy kalhoty, zaslechl bouchnout hlavní dveře. Dobelhal se k oknu a pohlédl ven. Mowbray vedl Chrissii k svému autu. Vzápětí rychle odjeli.

Zůstal v domě sám.

Chrissie byla těhotná! A otěhotněla v červnu.

Rozhlédl se po dětské ložnici. Tapety s králíčky, v koutě plyšové hračky… Hra. Jak případné. Jak zatraceně případné.

06 KAPITOLA

8.30 HODIN, BAHRAJN

Perský záliv byl pro Deana Burgesse novým teritoriem. Vlastně se ještě nikdy nedostal z USA dál než do Evropy. Fyziologický rytmus jeho organismu byl stále o osm hodin posunutý a právě teď mu jeho tělo říkalo, aby se chystal ke spánku, a ne se stavěl v hotelovém bufetu do řady na snídani. Samozřejmě lepší by bylo, kdyby mohl odletět ze Spojených států o den dřív, aby měl víc času na aklimatizaci. Jenže v jeho domácnosti nastala kolem toho, zda má odjet na třítýdenní služební cestu o den dřív, menší krize. A

možná ne zase tak malá.

„Haló, Deane!“ ozvalo se za ním. „Takže jste tady. Výborně!“ Burgess se otočil a uviděl staršího hubeného Angličana, který se k němu blížil s napřaženou rukou. Když si však Angličan uvědomil, že Burgess drží podnos s jídlem, zase ji stáhl a od pokusu o formální přivítání

ustoupil.

„Buďte zdráv, Andrewe,“ odpověděl Burgess a chabě se usmál. „Neříkám dobré ráno, protože se na dobré

ráno ani trochu necítím.“

„Copak? Měl jste špatný let?“

„Ne špatný, jenom pětkrát delší, než jsem zvyklý. Jsem prostě typ amerického pecivála.“

„To přejde. Však se rychle aklimatizujete.“

„To doufám,“ řekl Burgess. Trochu se naježil, protože cítil, že na něho ten starší chlápek pohlíží s jistou

shovívavou nadřazeností.

„Něco si tu vezmu a přijdu si k vám sednout,“ řekl Angličan.

„Okay. Zatím najdu nějaké místo.“

Burgess vybral stůl se čtyřmi neobsazenými židlemi, protože předpokládal, že se tu objeví ještě další

členové zvláštního inspekčního týmu Spojených národů a přisednou si k nim. Vedoucí týmu Andrew

Hardcastle byl zatím jediný, s kým se už jednou setkal, třebaže jen krátce. Burgessovi bylo třicet čtyři let

a odhadoval, že Angličanovi je nejméně dvakrát tolik.

O Burgessově dočasném přidělení k UNSCOM se rozhodlo poměrně náhle, navíc k tomu došlo krátce

potom, co přešel z newyorského terénního úřadu FBI do ústředí ve Washingtonu a stal se členem nově

formovaného protiteroristického oddělení, jehož vznik podnítil bombový atentát v Oklahomě. Burgess tam

byl přidělen jako zvláštní agent s úkolem zabývat se hrozbou teroristických útoků zbraněmi hromadného

ničení. Jeho znalosti o WMD však byly stále malé. Přechod z New Yorku do Washingtonu a negativní

reakce jeho ženy Carol na tuto změnu, to vše znamenalo neklid a ruch. Proto neměl moc času, aby se na

své poslání pořádně připravil. To, že měl být jakousi druhou rukou šéfa týmu UNSCOM s místem činnosti

v Bagdádu, bral jako nejlepší školu problematiky výroby a utajování biologických zbraní, jakou si mohl

přát.

Vedoucí týmu k němu právě přicházel se svou snídaní. Burgess cítil ke všem Britům jistou antipatii, bylo

mu však jasné, že se musí ovládnout a nedat ji najevo. Otřel si ústa pro případ, že by mu na malém

světlehnědém knírku zůstal kousek ze salátu, který jedl.

„Vsadím se, že jste měl za posledních čtyřiadvacet hodin tak deset snídaní,“ poznamenal Hardcastle,

když usedal proti němu. „Někdy mi připadá, že letecké společností nemají jiný zájem než cpát své

pasažéry po celý let jídlem.“

„Skoro máte pravdu, Andrewe. Od doby, kdy jsem naposledy viděl postel, jsem měl dvě snídaně a tři hlavní jídla,“ odpověděl Burgess. „Chápu, jste unavený, ale bojím se, že vám nemohu slíbit příliš volný den,“ varoval ho Hardcastle. „Hned po snídani budeme mít instruktáž a pak nás čekají tři hodiny nepříjemného letu herkulesem na vojenské letiště kdesi za Bagdádem. Asi víte, že bagdádské civilní letiště je kvůli sankcím zavřené. Ale dnešní noc

se už vyspíte pořádně. V Bagdádu budeme bydlet v docela slušném a pohodlném hotelu.“

„Už se nemůžu dočkat.“

Před několika dny se oba setkali asi na hodinu v New Yorku, kam Hardcastle přiletěl na poradu jako šéf

týmu UNSCOM. Burgess si dovedl jen těžko vysvětlit téměř dětský entuziasmus, s jakým se Hardcastle

věnuje problematice vyhledávání iráckých biologických zbraní. Napadlo ho, že tenhle suchý Angličan je

buďto poslední svatý Jiří, který cítí drakovo ďábelské sémě a nemůže se dočkat, až uvidí jeho rudé oči,

nebo don Quijote bloudící stále ještě po světě.

„Říkal jste, že jste už pracoval na CBW v Anglii?“ zeptal se Burgess. Byl zvyklý používat z opatrnosti

zkratky.

„Ano. V Porton Downu. Odešel jsem odtud před pár lety v šedesátce do důchodu. Jenže život důchodce,

to není pro mě, takže když v OSN začali hledat specialistu, který by mohl pomoci odhalit záhady kolem

iráckého BW programu, okamžitě jsem se chytil šance. Připadá mi to jako zatraceně velká detektivní

story. Obrovská zábava…, samozřejmě pro amatéra,“ dodal rychle. „Ale pro vás profesionály,

předpokládám, jen další práce.“

Předstírané sebepodceňování, pomyslel si Burgess. Typický zatracený Brit.

„V žádném případě. Já to považuju za nejzajímavější záležitost, k níž jsem po dlouhé době dostal,“

odpověděl klidně. „A taky to je pro mě změna po těch deseti letech, co jsem se honil za organizovaným

zločinem.“

Hardcastle zvedl hlavu a jeho malá šedá očka, připomínající teriéra, se zaostřila kamsi na druhou stranu

místnosti.

„Aha, už ji poznávám,“ řekl. Zvedl ruku na pozdrav, a když se dočkal odpovědi, lehce se usmál. „To je Martha,“ vysvětlil Burgessovi. Vyslovil th v jejím jménu jako t. „Veterinářka z holandské armády. Půvabné stvoření. A skvělá odbornice na antrax. Ach! A tam je Pierre.“ Burgess se rozhlédl a uviděl podsaditého muže s kudrnatými vlasy a fyziognomií původních obyvatel Ameriky. Byl v jasně modré havajské košili a sluneční brýle měl zvednuté nahoru a zasunuté do hustých kudrn. Pierre položil podnos na stůl a napřáhl k němu ruku. „Pierre Latour,“ představil se. „Buďte zdráv. Dean Burgess.“ Podle akcentu situoval Latoura někam na sever od Velkých kanadských

jezer.

„Major Latour,“ dodal Hardcastle, „z Kanadské královské jízdní policie. Bude nám hlídat záda.“

„Těší mě, že vás poznávám,“ řekl Burgess.

„A tady máme Marthu,“ zahlaholil Hardcastle a vstal, aby přivítal plnoštíhlou, asi pětačtyřicetiletou

blondýnu, jako správný britský džentlmen. Také Burgess vstal a představil se.

„Majorka Coková,“ řekla žena a potřásla mu rukou. „Panebože, vy jste výška!“ Hleděla na něho, jako by

měl hlavu kdesi u stropu.

„Šest, dva,“ řekl Burgess.

„Cože? Šest metrů?“

„Pardon. Šest stop a dva palce,“ zazubil se Burgess. „My jsme ti hoši z doby kamenné. Metrická soustava

je pro nás moc moderní.“

Všichni se posadili.

„To je skvělé!“ zářil Hardcastle. „Nejdůležitější členové týmu se sešli u jednoho stolu.“ „Neříkejte to moc hlasitě, Andy, aby to náhodou nezaslechli ostatní,“ varovala ho Holanďanka. „Mluvila jsem včera večer s některými z těch nových. Mám pocit, že jsou trochu přecitlivělí.“ „Dlouho nebudou,“ opáčil Hardcastle. „Irácká neomalenost je z přecitlivělosti brzy vyléčí.“ Dali se do jídla, při němž hovořili o výstřednostech průvodců, kteří jim budou podle běžné praxe přiděleni v Bagdádu. Burgess je poslouchal, ale cítil se na hony vzdálen jejich světu. Snažil se vstřebat jejich kulturu, v mysli se však neustále vracel zpátky do malého domku ve westchesterském okrese třicet mil severně od Manhattanu, kde právě teď zřejmě tvrdě spala Carol s dětmi. Domov, který pro něho nedávno

ztratil své teplo.

O dvacet minut později se inspekční tým OSN sešel v plné sestavě ve vestibulu a jeho členové začali

jeden po druhém nastupovat do přistaveného autobusu. Každého, kdo vyšel z hotelových dveří, čekalo

pár vteřin pekelného vedra, které vzápětí opět vystřídal chlad klimatizovaného interiéru autobusu.

Hardcastle se posadil na přední sedadlo vedle Burgesse.

„Tak co, myslíte, že Clinton zůstane v Bílém domě?“ zeptal se. Do prezidentských voleb ve Spojených

státech zbýval už jen měsíc. „Díval jsem dnes ráno při oblékání na jeho interview na CNN. Domníváte se,

že se na výsledku voleb projeví jeho skandály?“

„Neřekl bych. Myslim, že budou rozhodovat důležitější věci,“ odpověděl Burgess. „Problém je v tom, že

když se lidé rozhodnou Clintona odmítnout, koho by chtěli místo něho.“

„Jistě. Lepší je ďábel, kterého člověk zná. Někteří říkají, že totéž platí i o Saddámu Husajnovi.“

„Všichni v pořádku nastoupili, Andrewe,“ ozval se nad nimi Pierre Latour. Procházel zezadu autobusem a

počítal členy týmu jako děti na školním výletě.

„Výborně, takže můžeme jet.“ Autobus vyjel z prostoru před hotelem Holiday Inn a zamířil po široké třídě ven z města. Za Burgessem a Hardcastlem sedělo osmnáct delegátů ze šesti zemí. „Většinu těch, co tu jsou, sem delegovaly jejich národní vlády,“ řekl polohlasně Hardcastle. „A ve většině případů jsou to renomovaní vědci. Někteří však byli vybráni podle klíče, který jsem nepochopil. Zřejmě v

tom hrála roli národní politika a protekce.“

Spojené národy začaly vysílat do Iráku své inspekční týmy po vypuzení iráckých vojsk z Kuvajtu v roce 1991 s cílem zajistit, aby se Saddámu Husajnovi nikdy nedostaly do rukou zbraně hromadného ničení. Všechny tyto mise byly zatím úspěšné a své úkoly splnily. Irácký jaderný program se až na výjimky podařilo zastavit, obrovské zásoby nervových plynů a zpuchýřujících látek bezpečně zlikvidovat a výzkumné týmy a zařízení, podílející se na vývoji toxinu, virů a bakterií použitelných pro výrobu biologických zbraní, se dostaly pod tak pečlivou kontrolu, že jejich činnost byla prakticky znemožněna. Alespoň těch, o nichž se vědělo. Asi po deseti minutách odbočil autobus z výpadovky do obytné čtvrti, kde se v poušti skvěly honosné

rezidence obklopené zavlažovanými trávníky a zelení. Všechna tato sídla chránily vysoké ploty nebo zdi a

zajišťovaly bezpečí a naprosté soukromí jejich vlastníků, zbohatlých na těžbě ropy. Dům, před nímž

autobus zastavil, měl střechu s cimbuřím a připomínal křižáckou pevnůstku.

Místní uniformovaný policista, který seděl ve stínu pod palmou, vyskočil, nakoukl okénkem do autobusu a

pak dal povel, aby se těžká železná brána natřená na zeleno odsunula a autobus mohl vjet dovnitř.

„Nevypadá to tu špatně,“ poznamenal Burgess, když luxusní sídlo obhlížel. „To je v majetku Spojených

národů?“

„V majetku ne, pouze v dlouhodobém pronájmu. My tomuhle objektu říkáme Brána,“ vysvětloval

Hardcastle. „Je to něco jako práh mezi reálným světem a tím, kterému vládne Saddám a kde nic není tak,

jak se zdá.“

Burgess si všiml složitého systému satelitních antén umístěných na střeše domu.

„Veškerá komunikace je samozřejmě zakódovaná,“ řekl Hardcastle. „Používá se stoosmadvacetibitový

standard PGP.“

„A kdo to tady vlastně provozuje?“

„Spojené národy. Ale prakticky je to anglofonní aliance Spojených států, Británie, Kanady, Nového

Zélandu a Austrálie. Nebo spíš zpravodajských profesionálů těchto zemí. Zřejmě je to tak proto, že jedině

my si v OSN vzájemně plně důvěřujeme,“ dodal s důrazem na slůvko „my“.

I to je relativní, pomyslel si Burgess. Jeho důvěra ve zpravodajskou činnost britských výzvědných služeb

nebyla příliš velká.

Hardcastle vstal a obrátil se, aby promluvil k ostatním. Řidič mu podal mikrofon.

„Dámy a pánové, prosím vás, abyste mi věnovali chvíli pozornost.“

„Myslím, že asi za čtvrt hodinky budu schopen zahájit instruktáž, ale ještě předtím musím udělat pár věcí.

Major Latour vám mezitím ukáže, kde všechno je. Dopoledne strávíme tady. Provedem si instruktáž a

procvičíme správné postupy některých činností. Pak budeme mít menší občerstvení před odjezdem na

letiště. Odlétá se ve čtrnáct nula nula. To je zatím všechno. Uvidíme se zhruba za patnáct minut. Máte k

dispozici kávu, i když na tu je možná po snídani ještě moc brzy, že? Ale to nechám na vás.“

Podal mikrofon zpátky řidiči a sklonil se k Burgessovu uchu.

„Jestli chcete, můžete jít se mnou,“ navrhl mu. „Myslím, že by se vám to mohlo zdát zajímavé.“

Burgess ožil. Bral to jako vítanou příležitost vyhnout se hovoru s neustále se uklánějícím japonským

biologem.

Vstoupili do domu. Hardcastle kráčel sebejistě skvělou vstupní halou a gumové podrážky jeho lehkých turistických bot vrzaly na naleštěné mramorové podlaze. Dům připomínal Burgessovi hotel, který před necelou hodinou opustili, všude se blýskala lesklá mosaz a broušené křišťálové sklo. Ze zadní části haly vedla široká chodba k několika dveřím. Hardcastle se zastavil před těmi, které byly označené štítkem Komunikační středisko. Naťukal na panelu vedle nich kód a dveře se otevřely. Za nimi se nacházela prostorná místnost s bílými stěnami a zakrytými okny. Uprostřed bylo několik spojených stolů plných tiskáren, skenerů a počítačových obrazovek. Jedna ze stěn byla plná přenosových zařízení, která neustále pomrkávala při probíhající zakódované komunikaci s newyorským ústředím OSN. „No né, buďte zdráv, Andrewe. Jsem ráda, že vás zase vidím!“ přivítala Hardcastlea rudovlasé žena, jíž se pod žlutým tričkem s krátkými rukávy dmula mohutná ňadra. Potřásla si s Angličanem temperamentně

rukou.

„A koho to máme tady?“ zeptala se a obrátila se k Burgessovi.

Hardcastle je představil. Ukázalo se, že rudovlasá žena je podplukovnice amerického vojenského letectva z Nebrasky. Druhá žena v místnosti, méně plná a s oválnou tváří, se představila jako kapitánka britské armády přidělená sem z odposlouchávací stanice na Kypru. „Chcete se podívat na materiály, které pro vás máme, Andrewe?“ zeptala se zrzka a nejistě pohlédla na

Burgesse.

„To je v pořádku,“ uklidnil ji Hardcastle. „Dean má přístup ke všem informacím.“

„Okay. Když to říkáte vy. Máte tu vzkaz, abyste volal Londýn, pana Waddella. Chcete ho spojit?“

„Aha. Za chvíli se tu zastavím,“ řekl po krátkém zaváhání Hardcastle. Věděl, že Waddell je pracovníkem

SIS, a nebyl si jistý, zda by bylo vhodné, aby byl Burgess poblíž, až s ním bude mluvit. „Nejdřív se

podívám na ty materiály.“

„Ano. Moment, seženu pro vás dvě židle.“ První ze složek, které před ně položila, obsahovala snímky pořízené satelitem Keyhole KH 11 a špionážním letounem U-2 amerického vojenského letectva, které měl UNSCOM k dispozici. Snímky prošly rukama fotoanalytiků v New Yorku a každý objekt identifikovaný na poušti byl označen vysvětlujícím

popisem.

„Všechno to zaměřují ze satelitu,“ vysvětloval Hardcastle s chlapeckým úsměvem. Burgessovi připomínal malé dítě, které se chlubí svými hračkami. „Většinu těch snímků jsem viděl už v New Yorku, ale některé jsou nové. Podívejte se, tohle je továrna na výrobu živočišných krmiv v Haji. Snímek je ze včerejška. Jak už vám asi bylo řečeno, máme podezření, že tato továrna občas na určitou dobu mění svůj ‚výrobní program‘. Mají tam linku na fermentační proces i suroviny, o tom však víme, to je součást jejich běžné technologie. Jenže před třemi týdny U-2 vyfotografoval, jak se tam snažili v noci tajně dopravit jakési jiné

zařízení. Nepodařilo se nám pozitivně identifikovat jaké, ale myslíme si, že víme, o co jde. Však o tom budu mluvit při instruktáži.“ Pečlivě si prohlížel nové snímky. „Ano, samozřejmě… Teď už to tam zase vypadá naprosto normálně.“ Druhá složka obsahovala materiály k dalším dvěma lokalitám, které měli podrobit inspekci. Jedna se nacházela přímo v Bagdádu, druhá asi devadesát kilometrů od hlavního města na západ, malé místo v poušti, kde byly na snímcích patrné známky toho, že se tam nedávno prováděly výkopy. Jako by tam kopali základy nějaké větší budovy. „Máme obavy, že se tam pokoušejí něco ukrýt v zemi,“ vysvětlil Hardcastle. „A tady…, výborně! Na tohle jsem už dlouho čekal,“ řekl a zvedl list s jakýmsi seznamem. „Vedoucí kádry továrny na živočišná krmiva v Haji. Nejsou to sice nejnovější údaje, ale lepší něco než nic. Získali jsme to od jakéhosi norského dodavatele, který s nimi spolupracoval ještě před vyhlášením sankcí.“ Rychle seznam přeletěl pohledem. „Panebože, jenom devět jmen. Tam přece musí pracovat několik set lidí.“ Burgess mu nahlédl přes rameno. „Jestli to jsou vedoucí pracovníci, měli by tam zřejmě být pořád, ne?“ poznamenal. „Asi ano. Aha! Tohle je zajímavé,“ zamumlal náhle Hardcastle a ukázal prstem. „Shenassi, výrobní ředitel

a šéf výzkumu. Titul BSc na univerzitě v Leedsu v roce 1978. To je informace, která může zcela změnit

celý náš systém, kterým se pokoušíme ty prevíty přistihnout.“

Burgess dost dobře nechápal, co tím myslí, ale rozhodl se, že se na to zatím nebude ptát. Opět se u něho

hlásila pásmová nemoc a začínala ho bolet hlava.

„Výborně!“ Hardcastle vstal a pohlédl na hodinky. „Asi bychom měli rozjet tu instruktáž, abychom to stihli.

Díky, dámy,“ zavolal a zamířil ke dveřím.

„Nezapomněl jste, že máte volat panu Waddellovi, Andy?“ připomněla mu rudovláska z Nebrasky.

„Ach, ano,“ zarazil se Hardcastle a luskl prsty. „Samozřejmě zapomněl. Deane, běžte, prosím vás, napřed

a řekněte ostatním, že za pár minut přijdu.“

Jakmile se za Burgessem zavřely dveře, požádal Hardcastle britskou kapitánku, aby ho spojila se SIS.

„Možná to bude chvíli trvat,“ řekla. Zvedla sluchátko telefonu s kódovanou linkou a vyťukala číslo.

V ústředí Secrete Intelligence Service v Londýně bylo krátce po šesté hodině ranní.

„Haló,“ ozvalo se na druhém konci linky, trochu hlubší hlas než Hardcastle čekal. Vybavoval si Waddella

jako drobného človíčka.

„Tady Hardcastle, Bahrajn,“ ohlásil se.

„Výborně! Díky, že jste si našel čas a zavolal. Získali jsme jistou zpravodajskou informaci, o které byste měl být informovaný. Už kvůli tomu, abyste mohli učinit příslušná opatření na svou ochranu, myslím

zdravotní.“

Aha, to je ten chlápek z Ulsteru, vzpomněl si Hardcastle, když slyšel jeho akcent. Mladý, ctižádostivý a

příliš zamilovaný do žargonu, který pochytil v manažerských kurzech.

„Pokračujte.“

„Zdroj je z Bagdádu. Ale ještě to není potvrzené, víc nic o tom nemáme. Samozřejmě může jít i o

dezinformaci. Ale teď k věci. Dověděli jsme se, že z Iráku byly propašovány někam ven, nevíme kam,

bojové hlavice s antraxem a existuje bezprostřední hrozba, že mohou být použity.“

„Panebože!“

„Ale jak jsem řekl, nemáme to ničím potvrzené. Jde o informační zdroj, který může mít tucet motivů k tomu, aby šířil podobné historky. V každém případě vy s tím nemůžete nic dělat. Jenom jsem myslel, že byste to měl vědět pro případ, že byste narazili na něco, co by s tím souviselo. Samozřejmě si to nechte pro sebe. Předali jsme tu informaci Washingtonu a Tel Avivu, ale berte to tak, že v této fázi byla určena jen pro nás a Američany, jestli vám to nevadí.“ „Samozřejmě ne. Ale to je alarmující. Jestli je to pravda, znamená to, že UNSCOM je obcházen. Pak je

všechna naše námaha marná.“

„Vypadá to tak. Doufejme tedy, že to není pravda, pane Hardcastle.“

„To doufejme.“

Hardcastle zavěsil. Byl tak rozrušený, že odešel, aniž se s oběma ženami jediným slovem rozloučil. Burgess seděl v konferenční místnosti v první ze čtyř řad křesel. Vedle něho zaujala místo Martha Coková a v uplynulých pěti minutách do něho téměř bez ustání cosi hučela. On sám toho moc neřekl a na její otázky odpovídal jednoslabičně. Ať dělal, co dělal, nemohl zapudit myšlenky na výstřižek z novin, který objevil dnes ráno, když v hotelu otevřel kufr. Zřejmě mu jej tam dala jeho žena těsně předtím, než odjel

na letiště. Výstřižek byl jasnou známkou jejího nového postoje k němu. Nejenže Carole neměla radost, že se v hierarchii FBI posunul výš, naopak, podnítilo ji to k tomu, že začala zpochybňovat jeho fungování v rodině

– prostě mu vyčetla, že jako manžel a otec nestojí za nic a měl by se nad tím vážně zamyslet. Burgess

věděl, že v jeho profesi jsou podobné stížnosti běžné a ani on je neslyšel poprvé. Carole ho vinila z toho,že je workholik, který bere svou ženy a děti jako pouhé hračky, s nimiž si pohraje, když mu to jeho slavná FBI dovolí. Burgess uznával, že má v podstatě pravdu. Nebyl na to pyšný a dobře věděl, že jeho neustále opakovanému refrénu „Buď, prosím tě, trpělivá, takhle to je jen teď…“ Carole už dávno nevěří. Nyní se však celý problém vyhrotil tím, že se Carole odmítla přestěhovat s dětmi do Washingtonu. Výstřižek z New York Postu byl další známkou její zoufalé snahy udržet rodinu pohromadě a přinutit ho ke změně v přístupu k ní. Článek se týkal jistého pravicového křesťanského hnutí s názvem Prosba pro rodinu, které shromaždovalo síly po celých Spojených státech a horovalo za obrodu mužů a jejich opětné odevzdání se rodinným hodnotám. Dean si pomyslel něco o náboženských fanaticích, kteří jdou hlavou proti zdi. Bylo pro něho naprosto nepředstavitelné, že by se k nějakému takovému hnutí dal. Bohužel skutečnost, že Carole to zase za tak nepředstavitelné nepovažovala, byla jen další známkou toho, jak se

od sebe vzdálili.

„Už tu máme našeho velkého vůdce,“ zašeptala Martha Coková, když Andrew Hardcastle vstoupil do konferenční místnosti. Burgess z jeho výrazu okamžitě poznal, že se něco stalo. Angličan vystoupil na vyvýšené pódium, bylo však zřejmé, že je duchem někde zcela jinde. Stanul před pultem projekčního zařízení a opřel se o něj

rukama, jako by se snažil získat rovnováhu a klid.

„Ještě jednou vás zdravím, pánové, a dámy,“ začal roztržitě a probíral se materiály, které chtěl promítnout. Pak zvedl hlavu a podíval se na shromážděné členy svého týmu, zřejmě se chtěl přesvědčit, že mu rozuměli všichni, tedy i ti, jejichž angličtina není nejlepší. „Myslím, že bych měl říct pár základníchinformací pro kolegy, kteří jsou v UNSCOM noví.“ Pohlédl na Burgesse a pak do řad za ním. „První, co bych chtěl zdůraznit, je důležitost toho, co děláme. Nedělejte si žádné iluze, dámy a pánové. V Bagdádu se setkáme s režimem, který rozvinul umění klamu na velmi vysokou úroveň, troufám si říct na bezprecedentní úroveň v historii lidstva.“ Udělal řečnickou odmlku. „A náš problém je následující: Inspekční týmy jistě přinášely nezvratné důkazy o tom, že se v Iráku vyráběly biologické zbraně. Dosud jsme však neobjevili žádné sklady těchto látek. A právě úkolem naší mise UNSCOM je najít je, protože někde být musí. Nyní krátké připomenutí historie biologických zbraní. Po válce v Zálivu, kdy Spojené národy pátraly po iráckých zbraních hromadného ničení, Saddámovi lidé horlivě popírali, že by kdy v Iráku existoval seriózní program výroby biologických zbraní. Chemických ano. Výrobu yperitu a nervově paralytických látek přiznali, ale biologické látky popírali. Samozřejmě jsme jim nevěřili, nedařilo se nám však najít potřebné důkazy. Potom, v roce 1995, došlo k průlomu, jak si možná vzpomínáte. Jak jistě všichni víte, jednou ze základních složek potřebných k produkci velkého množství bakterií, virů nebo toxinu je kultivační médium. Ano, v roce 1995 jsme objevili, že dodavatelé z Británie a Švýcarska prodali od roku 1988 Iráku třicet devět tun této látky. Je to samozřejmě mnohonásobně víc, než mohli Iráčané legitimně využít ve výzkumných laboratořích medicínského charakteru a podobných zařízeních. Snažili jsme se získat od zainteresovaných společností podrobnosti o těchto dodávkách a pak požádat Irák, aby to objasnil a řekl, kde ty látky jsou. Trvalo to dlouho, ale nakonec přestali zapírat a přišli s neuvěřitelnou historkou. Řekli, že deset tun kultivační látky se ztratilo při nepokojích a další zásoby byly nešťastnou náhodou spáleny. A věřte, nebo nevěřte, něco se také ztratilo při dopravě, například tím, že se nešťastnou náhodou otevřela zadní postranice nákladního auta a podobně. Vyprodukovali také řadu do nebe volajících padělků, dokumentů, kterými se snažili své nesmyslné historky podpořit. Aby tu dlouhou story ukončili, vyúčtovali jedenáct tun kultivačního média pro legitimní účely, ale jak využili zbývajících osmadvacet tun, to nedokázali žádným způsobem vysvětlit, alespoň ne tak, abychom to mohli uznat. Takže se nakonec přiznali. Ano, měli jsme program vývoje biologických zbraní, řekli, ale nikdy nedospěl

do fáze výroby použitelných zbraní. Žádné sklady biologických bojových hlavic tedy podle nich neexistují a

všechny zásoby biologických látek prý zničili.“ Hardcastle zvedl směšně malé obočí. „Zřejmě doufají, že tohle bude Spojeným národům stačit, že mezinárodní společenství udělá za celou aférou tlustou čáru a zruší uvalené sankce. Nu, drazí přátelé, málem uvažovali správně. Opravdu se začaly ozývat hlasy pro ukončení inspekcí. Ale pak došlo ke šťastné náhodě. Generálporučík irácké armády Husajn Kamel, prezidentův zeť, uprchl do Jordánska a tam přiznal, že byl klíčovou postavou iráckého programu výroby biologických zbraní. Program se jmenoval Projekt 324 a základnu pro něj měli v lokalitě Al Hakam kdesi v poušti. Kamel nám poskytl spoustu podrobného dokumentačního materiálu, včetně dokumentace všech typů bojových hlavic, které vyvinuli a vyzkoušeli, a také prozradil, kde je Iráčané skladují. Pak ale, jak si

možná pamatujete, udělal fatální chybu. Saddám ho požádal, aby se vrátil do Iráku, a slíbil mu bezpečnost. Ten idiot poslechl a během pár dní byl mrtvý. V každém případě však zůstaly důkazy, které nám poskytl. A stačilo by, kdyby to byly důkazy pouze o tom, že všechno, co nám dosud Saddámovci řekli, byly lži. O pár měsíců později jsme Al Hakam zničili, vyhodili jsme to hnízdo do vzduchu. Tím se UNSCOM dostal do nové fáze. Instalovali jsme ještě víc sledovacích kamer v desítkách iráckých laboratoří a továren a snímky z nich jdou přímo do třicátého poschodí budovy Spojených národů v New Yorku. Všechna sledovaná místa mají samozřejmě legitimní využití, jsou to farmaceutické nebo potravinářské provozy –, ale všechna mají kapacity, které umožňují, aby v nich byla poměrně rychle spuštěna výroba biologických bojových prostředků. Ale, pánové, a dámy –, navzdory tomuto průlomu, navzdory všemu monitoringu jsme stále nenašli jediný sklad antraxu, botulotoxinu, aflatoxinu nebo ricinu, tedy těch látek, které irácký režim podle generála Kamela použil k výrobě biologických zbraní.“ Burgess si vzpomněl na úvodní instruktáž, kterou absolvoval po svém příchodu na nové působiště ve Washingtonu. Dověděl se na ní, že by stačilo, aby někdo umístil jen několik gramů těchto látek třeba do ventilačního systému na přestupní stanici newyorské podzemky, a způsobil by smrt několika tisíců lidí. Najednou byl tak vzrušený, že si přestal uvědomovat pásmovou nemoc a plně se soustředil. Hardcastleův

entuziasmus byl nakažlivý.

„Některé tyto patogeny a toxiny se skladováním znehodnocují,“ pokračoval Angličan. „Ale vzhledem k tomu, že Irák nakonec přiznal produkci osmi tisíc pěti set litrů antraxu, musíme předpokládat, že něco z toho tam u nich pořád je ukryté na místech, o nichž stále ještě nevíme, stejně jako nevíme o všech

palácích a krytech Saddáma Husajna.

Ale teď už dost historie a vraťme se k naší misi. Hlavním cílem prvního dne inspekce je továrna na živočišná krmiva, o níž jsem se už zmínil. Vyrábějí se tam technologií kvašení, sublimačního sušení a mechanického mletí koncentráty jednobuněčných proteinů pro dobytek. Celé technologické zařízení lze bez velké námahy modifikovat a rozjet na něm výrobu bakterií nebo toxinu ve velkém.“

Ukázal na okno na vzdáleném konci místnosti, za nímž byla vidět složitá anténní soustava.

„Mohl byste někdo zatáhnout závěs?“

Jakmile se v místnosti setmělo, zapnul projektor a vložil do něj snímky pořízené špionážním letounem

U-2.

„Takhle tu továrnu vyfotografoval vzdušný výzvědný prostředek OSN asi před třemi týdny kolem druhé hodiny ranní iráckého času. V pátek. Uspořádání budov je přesně totéž jako na starších snímcích, ale na tomto snímku je vidět něco navíc. Podívejte se pozorně na jednu stranu hlavní budovy,“ řekl a namířil na to místo rudý paprsek ručního laserového ukazovátka. „To, co tu vidíte, je nákladní automobil, podle fotoanalytiků v New Yorku čtyřtunka. A…“, přesunul rudý bod na malý objekt vlevo, „to, co vidíte tady,

je poměrně velký objekt, který byl zřejmě přemístěn z náklaďáku do budovy. Bohužel ostrost zobrazení

na

tomto snímku není nejlepší, proto se z něj nedá určit, co ten objekt je. Ale…“, vložil do projektoru jinoufotografii –“při jistém zvětšení pomocí počítače už získává objekt na tvaru.“ Obrátil se k auditoriu, aby se přesvědčil, zda všichni rozeznali, co to je. Dean Burgess, sedící v první řadě,zavrtěl hlavou. Pro něho to byla stále jen nezřetelná skvrna. „Samozřejmě si nemůžeme být absolutně jisti, ale všichni experti, kteří snímek studovali podrobně, se vyjádřili, že to vypadá jako část mlýnu, drtícího zařízení. Vidíte ten kónický tvar? To může být násypník.

Má se tedy za to, že jde o druh stroje, který zpracovává velké kusy sušených spor antraxu nebo

botulotoxinu na prášek o velikostí částic jeden až pět mikronů. A právě to je velikost potřebná k tomu,aby se látka dala efektivně využít ve zbrani hromadného ničení.“

„A to tam nemají vyhovující mlýn, který používají ve stávající technologii?“ zeptal se Burgess.

„Ne. Při výrobě živočišných krmiv se produkují mnohem větší částice, které jsou samozřejmě pro široké

rozptýlení zcela nevhodné, protože by nevydržely ve vzduchu dlouho.“

„A ta fabrika,“ ozvala se holandská veterinářka, „je v Bagdádu?“ „Hm, v téhle fázi není třeba, abyste věděli, kde ta fabrika je, Martho,“ odpověděl Hardcastle. Řekl to zřejmě ostřeji, než chtěl, a jeho odpověd vyzněla jako pokárání, zvlášť když si přitom neodpustil poukázat

na neanglický výraz, který použila. „Pochopte, že to je informace, která podléhá režimu utajení,“

pokračoval mírnějším tónem. „Je životně důležité nepřipustit, aby se Iráčané jakýmkoliv způsobem dověděli, kam se chceme vrhnout. Jestli v té továrně opravdu mají něco, co by tam mít neměli, buďte si jisti, že to dokáží při sebenepatrnějším náznaku našeho zájmu přemístit někam jinam.“ Burgess si připomněl své poslední setkání s Hardcastlem v New Yorku, kdy mu Angličan řekl, že došlo k úniku informací právě z mezinárodního týmu UNSCOM, což mělo za následek, že se několik následujících inspekcí změnilo ve frašku.

„Ano, chápu,“ odpověděla majorka Coková. „Ale můžete nám snad říct, jestli v té továrně na krmiva už v

minulosti nějaká inspekce byla?“

„Ano, byla. Nic podezřelého však nezjistila. Přesto jsme tam instalovali dálkově ovládané kamery, protože

tamní technologie přímo svádí k dvojímu využití. Celé výrobní zařízení je samozřejmě sepsané a

označené, takže budeme okamžitě vědět, jestli něco chybí nebo naopak přibylo.“

Vyjmul fotografii a místo ní vložil do projektoru náčrt rozmístění budov továrny pořízený minulou inspekcí.

Ukázal na hlavní administrativní blok.

„Budeme muset velmi pečlivě projít všechnu jejich dokumentaci. Provozní ředitel má titul BSc z britské univerzity, takže se dá očekávat, že všechno, co se tam děje, bude nějakým způsobem dokumentačně

podchycené.“

Burgess sebou podrážděně trhl a všiml si, že podobně zareagovala i Holanďanka. Hardcastle se občas nevědomky uchýlil k typické britské aroganci, jako například teď, kdy naznačil, že podobné důslednosti

je

schopen pouze ten, kdo má britské vzdělání. Burgesse napadlo, jestli mu nemá připomenout, že by měl před podobným mezinárodním auditoriem, jaké se sešlo tady, volit opatrněji slova. Rudý bod laserového ukazovátka se přesunul na jiné místo. „Zde je malá laboratoř,“ pokračoval Hardcastle, aniž si něčeho všiml. „Za normálních okolností ji zřejmě používají pro testování výrobních dávek. Domníváme se, že pokud produkují něco nelegálního, měli bychom o tom najít důkazy právě zde. Musíme tuhle laboratoř prohlédnout od podlahy až ke stropu. Lidé, kteří to budou dělat, budou vybaveni maskami, rukavicemi a ochrannými oděvy. A tady je linka na sublimační sušení. Pokud ji použili k lyofilizaci antraxových spor, budou mít zatraceně těžkou práci zařízení odmořit, takže se s největší pravděpodobností dozvíme, že je mimo provoz nebo že se čeká na

náhradní díly, když se na ni budeme chtít podívat.“

Vypnul projektor. „A teď k našim postupům. Kdybyste byli tak laskaví…“ Zdvihl obočí a naznačil těm, kteří seděli v zadní řadě, aby opět roztáhli závěsy na okně. „Díky. Myslím, že nejužitečnější, co teď můžeme udělat pro Pierra, je, že se rozdělíme do čtyř skupin, abychom si mohli určit úlohy a připomenout si procedury. A ti noví alespoň získají představu, co mohou od našich hostitelů očekávat, až tam budeme. Není to vždy příjemné, a čím rychleji uděláme svou práci, tím lépe. Možná vám to, pánové, a dámy –, bude připadat jako hra, ale upozorňuji vás, že jde o smrtelně vážnou hru. Proto se připravujeme tady v prostředí zabezpečeném proti odposlouchávání. Uvědomte si, že v Iráku budeme po celou dobu pod dohledem. Ti zkušení to samozřejmě vědí, ale vyplatí se to

připomenout:

irácká tajná policie bude odposlouchávat každé vaše slovo. Ve vašich hotelových pokojích budou

odposlouchávací štěnice a stejně tak v mnoha společenských místnostech, které byste mohli navštívit, a také u stolů v restauraci. Naše základna, Bagdádské monitorovací a ověřovací středisko, také není bezpečná, stejně tak auta, která budeme používat. Prostě musíte vzít na vědomí, že v Iráku mohou být odposlouchávací štěnice naprosto všude. Takže nemluvte o tajných věcech ani mezi sebou a pokud, tak jen v otevřeném prostředí dostatečně vzdáleném od čehokoliv, v čem by mohly být instalovány směrové

mikrofony.

Teď máme pár minut po půl jedenácté. Naše letadlo startuje ve čtrnáct nula nula a přílet do Habbaniyahu se očekává kolem osmnácti třiceti. Než se dostaneme do hotelu, bude sedm nebo osm večer, tedy akorát tak čas na nějaké jídlo a spánek.“ Burgess přikývl. Už se viděl v posteli. „A zítra v devět ráno prozradíme Iráčanům, kde chceme provést inspekci. Zapamatujte si tedy to nejpodstatnější, dámy a pánové,“ chystal se Hardcastle zakončit svou řeč. „Jsme si naprosto jisti, že Saddám má stále k dispozici několik desítek balistických raket a spousty bojových hlavic hromadného ničení. S tímto arzenálem může způsobit strašlivá neštěstí v Izraeli, Saúdské Arábii nebo Íránu. Naším úkolem je najít ty zbraně, pokud to bude možné, ale v každém případě vyvinout na Saddáma takový tlak, aby neměl nikdy možnost je vytáhnout na světlo a použít.“ O necelé tři hodiny později vyložil autobus členy mezinárodního inspekčního týmu před hangárem vojenské letecké základny bahrajnských sil Al Muharraq. Personál rychle přeložil zavazadla na přepravní vozíky. Každý z inspektorů si u sebe nechal malou tašku s osobními věcmi na příštích osmačtyřicet hodin pro případ, že by irácká strana dělala po příletu do Bagdádu problémy. Sotva Burgess vystoupil, ozval se dunivý hukot, na ranvej najížděla F šestnáctka bahrajnských vzdušných sil a chystala se ke startu na cvičný let. Nad plochou se tetelil horký suchý vzduch. Vešli do hangáru, kde našli stín před sálajícím sluncem. Podél jedné stěny hangáru byla řada kanceláří, používaných kdysi pozemním technickým personálem, s okny

do prostoru hangáru.

Hardcastle zatleskal jako učitel před školáky a opět si vzal slovo. „Věnujte mi chvíli pozornost, prosím. U prvního okna vás vybaví kloboukem a páskou na rukáv, které vás budou označovat jako pracovníky Spojených národů, a pak ještě nouzovým balíčkem potravin na osmačtyřicet hodin. U druhého okna dostanete obálku na uložení svých osobních dokumentů. Dejte do ní všechno, co nebudete v Iráku potřebovat, včetně svých národních pasů. Cokoliv, co by vás mohlo identifikovat, kdo jste a odkud pocházíte –, nechte tady. Místo toho dostanete zvláštní dokumenty Spojených národů. Od té chvíle

budete mít všichni stejnou národnost, OSN.“

Burgess vzal obálku se svým jménem a začal do ní vyprazdňovat kapsy. Kreditní karta, odznak

příslušníka FBI, osobní diář a náprsní taška. Náhle se zarazil, znovu vzal do ruky náprsní tašku a vytáhl zní barevnou fotografii z polaroidu. Pořídil ji při posledních Vánocích a byla na ní Carole s dětmi před stromečkem. Chvíli se na ni díval a uvažoval, jestli si ji má vzít s sebou. Hardcastle však říkal, nic osobního. Nic, co by mohli Iráčané použít proti němu, kdyby se věci začaly vyvíjet špatně. Strčil fotografii

do obálky a zalepil ji.

Zvedl hlavu a uviděl, že na něho Hardcastle čeká. Angličan ho vzal stranou.

„Jenom bych vás chtěl informovat,“ řekl polohlasně, aby ho nikdo kolem neslyšel. „Britská tajná služba se

dověděla cosi velmi alarmujícího. Iráku se prý podařilo vyrobit a propašovat ven hlavice s antraxem.“

„Cože?“

„Neví se, kdy a kde je zamýšlejí použít. Dokonce panuje nejistota, zda to není falešná informace.

Samozřejmě to SIS předala Washingtonu, ale chtěl jsem jen, abyste to věděl. Dejte si všechno, co děláme, do kontextu.“ „Samozřejmě, Andrewe.“ O patnáct minut později seděli v nepohodlných sedadlech po straně trupu letounu L-100 Hercules, který si Spojené národy pronajaly od letecké společnosti v Jižní Africe, a před nimi byly připoutány k podlaze palety se vším vybavením a potřebným materiálem. Dean Burgess cítil, že v něm narůstá nervozita. Také Hardcastle naproti němu měl tvář staženou napětím a obavami. Když nastupovali, přiznal se, že nesnáší létání. Jakmile začaly velké turbomotory nabírat otáčky, zastrčil si Burgess hlouběji do uší molitanové špunty, zavřel oči a opřel si hlavu o červené nylonové pásy, které držely sedadlo. Najednou pocítil hroznou únavu. Znovu byl v letadle, znovu na cestě. Stále se úplně nevyrovnal s tím, co mu řekl Hardcastle, a Angličanova slova mu vířila v mysli jako něco, co se vzpírá pochopení, bojové hlavice s antraxem jsou připravené, aby je někdo někde použil, provedl s nimi teroristický útok. Někde mimo Irák. Kdekoliv, třeba ve Spojených státech amerických. Tam nejpravděpodobněji… Zatím ho udržoval v bdělém stavu pocit jakéhosi dětského vzrušení před dobrodružstvím, které cítil vždy na počátku každého nového úkolu. Ale po chvíli mu začala na mysl padat mlha, stimulus vzrušení slábl a místo něj se objevovalo cosi zlověstného, neblahá předtucha, že to, do čeho se pustil, bude mít následky přesahující vše, co si kdy dokázal představit.

Jak začal upadat do dřímoty, vynořila se mu v mysli hrůzná představa bezprostřední hrozby obrovského neštěstí, v jehož středu jsou Carole a děti. Viděl, jak se obracejí k němu a prosí, aby je zachránil. Zachvěl se, protože cítil, že bude bezmocný, aby jim jakkoliv pomohl.

07 KAPITOLA

PONDĚLÍ 30. ZÁŘÍ, PIREUS, ŘECKO Vycházející slunce prosvítalo šedomodrým oparem průmyslových exhalací a ozařovalo měkkým rozptýleným světlem kontejnerovou loď s domovským přístavem v Gibraltaru, kterou táhly dva remorkéry od mola na volné moře. Loď se zdržela v řeckém přístavu pouhých šest hodin, vyložila náklad ze vzdáleného Západu a naložila nový, s nímž měla plout dál na Východ. Vody východní části Středozemního moře protkává křížem krážem jako pavučina síť pravidelných lodních tras, jejímž snad nejhustším uzlem je Pireus. Přístav, velmi výhodně položený, do něhož se sbíhají lodní cesty z celého Středozemí, z Egejského moře a také z Černého moře, byl z jedné čtvrtiny překladištěm kontejnerů. Tmavá olejovitá voda kolem lodi se náhle zvířila a to znamenalo, že se mohutné lodní šrouby roztočily. Moderní dobře udržované plavidlo, tažný kůň kontejnerového obchodu, neúnavně pendlovalo po celé délce Středomoří a přepravovalo uzavřené, zaplombované neviditelné náklady. Příštím cílem lodi v plavbě na východ byl Limassol, přístav ležící na jižním pobřeží Kypru. Právě tam bylo určeno dvacet kontejnerů, všechny naložené v Pireu, mezi nimiž byl ten, který do přístavu přivezla jiná loď z Iljičevska na Ukrajině. Nákladní list udával, že jeho konečným cílem je izraelská Haifa a obsahuje kartony se znehodnocenými

ovocnými a zeleninovými džusy, zboží vracené zpátky dodavateli.

Kovová přezka jistící odklopný kryt kontejneru byla zaplombovaná ukrajinským celníkem v Oděse. Úředník, který kontejner zaplomboval, jeho obsah nekontroloval. Dostal zaplaceno. Kdyby však nahlédl za jedinou paletu nadouvajících se tetrapaků, našel by náklad, který v sobě skrýval nekonečně větší a děsivější hrozbu než odporný zápach.

9.10 HODIN, BAGDÁD Jako hlavní stan sloužil v Iráku zvláštní komisi OSN moderní hotel ve východním Bagdádu s výhledem na

sladkovodní kanál. Jeho modré průčelí narušovaly řady velkých oken připomínajících světlíky v boku lodi a parkoviště před budovou bylo zaplněné bílými vozy, z nichž některé byly obrněné. Stály tam také vedle sebe dva nissany Prairie a dvě toyoty Landcruiser se spuštěnými motory, aby mohla pracovat klimatizace. Většina členů inspekčního týmu už seděla uvnitř vozů a čekala, až bude dán pokyn k jejich prvnímu

výjezdu.

Dean Burgess však ještě stál venku s Andrewem Hardcastlem a snažil se přemoct podráždění z Angličanova šovinismu, který se poprvé projevil včera při instruktáži v Bahrajnu. Oba sledovali, jak se neuniformovaní příslušníci irácké bezpečnostní eskorty vyrovnávají s Hardcastleovým čerstvým oznámením o tom, kam chtějí dnes zamířit na inspekci. Kromě světlých bavlněných kalhot, košile a vesty se spoustou kapes, které měli oba muži oblečené, si Burgess ještě nasadil na hlavu modrou baseballovou čepici s logem OSN, jíž ho vybavili v Bahrajnu. Maličkost, ale přece jen mu dávala jistý pocit autority v situaci, v níž bylo zvláště pro něho, jako Američana, jen málo uspokojujícího. Po dobrém spánku, který si pojistil tabletou temazepamu, měl dnes konečně hlavu čistou. Neklid způsobený nelehkými úvahami o svém manželství zatím ustoupil před návalem dojmů po příletu do Iráku. Jeho jediným problémem byl doznívající tísnivý pocit z cizího exotického prostředí a z nezastírané nenávisti, s níž je Iráčané přivítali večer na letišti vojenské základny v Habbaniyahu západně od Bagdádu. Čekal to a myslel si, že je na to připraven, přesto to byl svým způsobem šok. Pro iráckou armádu byl každý tým UNSCOM houfem špiónů bez ohledu na zástěrku legality, s níž je k nim poslal celý okolní svět. Samotná letecká základna působila tísnivým, nepříjemným dojmem. Na začátku rozjezdové dráhy ostentativně stály stíhačky MiG-29, důkaz přežívající irácké vojenské síly, navzdory veškeré americké snaze o její zničení v roce 1991. Příletová kontrola proběhla v tak zvaném salónku pro vysoké státní úředníky. Burgess potřeboval jít po příletu na toaletu, ale málem si to rozmyslel, když uviděl odpornou pokálenou díru v podlaze, nad níž si musel dřepnout. Další překvapení mu přichystala jízda do hlavního města s všudypřítomnými obřími portréty iráckého vůdce podél trasy, i když i na to měl být připraven. Věděl, že mosty a budovy, vybombardované během války v roce 1991, jsou už opravené, přece jen však čekal, že všechny pozůstatky obrovských válečných škod se odstranit nepodařilo. Žádné však neviděl. Honosné paláce, široké třídy s perfektním povrchem, to prostě do jeho představ nezapadalo. Potěmkinovy vesnice, poznamenal Hardcastle, když zpozoroval jeho údiv. Perfektní průčelí, ale za nimi pro většinu obyčejných lidí bída a utrpení. Na druhé straně řeky ve východní polovině města pak Burgess skutečně uviděl hubené děti, které se snažily vydělat trochu peněz prodejem cigaretových zapalovačů, nebo nezaměstnané absolventy vysokých škol, kteří pro změnu prodávali na chodníku skripta a učebnice. Před hodinou přijeli z nedalekého Al Hyattu, kde bydleli, k sídlu Bagdádského monitorovacího a ověřovacího střediska OSN v hotelu Canal. Prohlídka BMVC Burgesse překvapila a udělala na něho dojem. Středisko zde mělo k dispozici dobře vybavené laboratoře a operační štáb plný obrazovkových terminálů, na nichž bylo možné sledovat záběry dálkově řízených kamer, rozmístěných na stovkách

citlivých míst po celé zemi.

„No tak se už konečně k něčemu rozhoupejte,“ brblal Hardcastle a dál pozoroval tři zelené vojenské džípy na druhém konci parkoviště. Zdálo se, že své irácké průvodce pěkně zmátli, když jim oznámili, že si za cíl své dnešní inspekce vybrali továrnu na proteiny v Haji. Měli vyjet okamžitě, ale půl tuctu jejich „pečovatelů“ pořád stálo opřeno o auta, zatímco jejich velitel s kýmsi hovořil rádiem. „Co myslíte, že se děje, Andrewe?“ zeptal se polohlasně Burgess. „Jak se vám to jeví?“ „Bůh ví. Ale jisté je, že právě teď do té továrny zuřivě volají, aby je před námi varovali.“ „Asi se nám těžko podaří je někde naprosto překvapit,“ poznamenal Burgess. „To máte pravdu, naprosto překvapit těžko,“ souhlasil Hardcastle. „Ale to, že o nás budou vědět hodinu před naším příjezdem, jim nebude stačit, aby odklidili všechny důkazy…, jestli tam opravdu dělají něco

nekalého.“

„A ti hoši z Mukhabaratu, to je výzvědná služba strany Baas?“ zeptal se Burgess. Měl rád, když mohl lidi

zařadit, dát jim nějakou nálepku.

„Nikdy jsem se nedověděl, co jsou zač. Ale myslím, že ne, že patří k Amn al Amanu, jejich všeobecné

bezpečnosti. Saddám má několik svých bezpečnostních organizací, každá je podřízená jemu a jedna

hlídá druhou. A všechny se snaží odhalovat pokusy o úkladné zavraždění vůdce.“

„To je chytře vymyšlené.“

„Pane Hardcastle!“

Kdosi zavolal Angličanovo jméno ze dveří hotelu. Podle dikce protinožec.

Oba se otočili. Burgess poznal uniformovaného operačního důstojníka z Nového Zélandu, s nímž mluvil

před půl hodinou.

„Máte tu zprávu, pane Hardcastle. Urgentní!“

„Sakra! Pohlídejte ty Iráčany, Deane. Nenechte je odjet beze mě.“

„Samozřejmě.“

Hardcastle zamířil zpátky do hotelu.

„Je to z New Yorku,“ oznámil mu novozélandský kapitán. Odkud jinud? pomyslel si Hardcastle.

Vstoupili do konferenční místnosti, kterou UNSCOM používal jako svůj operační štáb a jejíž stěny byly doslova vytapetovány seznamy zařízení a osob podílejících se na iráckém programu biologických zbraní. Za stoly pokrytými papíry, slovníky, příručkami a nedopitými šálky kávy seděly dvě pracovnice zdejšího ústředí. Jako počítače používaly notebooky, jejichž displeje z tekutých krystalů nevydávají, na rozdíl od klasických elektronových obrazovek, záření, které by mohla zachytit a dekódovat irácká monitorovací zařízení instalovaná v okolních místnostech. „Tady, pane Hardcastle,“ řekl Novozélanďan a podal mu zalepenou obálku. „Přišlo to bezpečnou faxovou

linkou.“

Hardcastle věděl, že výraz „bezpečný“ v tomto prostředí moc neznamená. Zprávy z New Yorku používaly

nízkou úroveň zakódování, s jakou si iráčtí technici dokázali hravě poradit.

„Díky,“ zabručel a přelétl zprávu očima. Pak se zamračil. „No nazdar!“ zabručel. Změna cíle mise. „K čertu

s nimi!“ Právě oznámil Iráčanúm, že chtějí provést inspekci v továrně v Haji, a teď tam, sakra, nepojedou.

Alespoň ne dnes.

Znovu si fax přečetl.

Nové satelitní snímky ukazují podezřelý stavební materiál a těžká strojní zařízení v lokalitě nazývané

Problém číslo dvě. Bezodkladně změňte plán a proveďte nejdřív inspekci tohoto místa.

Problém číslo dvě, uvažoval Hardcastle. Kus rozrytého písku v poušti. Proč neudělat obě lokality

najednou? Mohl by poslat polovinu týmu do Haji a druhou do té pustiny. Proč ne? Protože by ti parchanti

z

Amnu tvrdili, že nemají dost lidí, aby je mohli na obě místa doprovázet. To byl samozřejmě naprostý

nesmysl, ale vyneslo by jim to další hodiny vykrucování a zdržování.

„Dobrá,“ povzdechl Hardcastle rezignovaně. Podal faxovou zprávu Novozélanďanovi. „Měl byste o tom vědět. Dám vám polohu té lokality.“ V OSN si byli vědomi, že jejich monitorovací středisko je plné odposlouchávacích štěnic, proto zavedli praxi předávání důležitých informací písemně. Hardcastle tedy napsal na kus papíru stručné vysvětlení

spolu s odkazem na mapu.

Lokalita uprostřed pouště. U-2 tam před několika dny zaregistroval porušení písku. Je podezření, že se tam začíná stavět. Může jít o budovu, kterou chtějí zakrýt něco zajímavého, co tam zakopali. Shodil ze zad batůžek a otevřel zip malé kapsy, v níž měl mapu.

„Ukážu vám, kde to je.“

Roztáhl jednu z leteckých map s velkým měřítkem, podle nichž se orientoval v poušti v okolí Bagdádu.

„Tady ten křížek, to je to místo.“

„Ano, mám to,“ řekl Novozélanďan, když si označil svou vlastní mapu a zapsal si přesné souřadnice.

„Jak vidíte, je to míle a míle od civilizace, pokud se dá v Iráku o nějaké civilizaci mluvit,“ poznamenal

Hardcastle.

„A taky mimo krátkovlnné spojení, předpokládám.“

Operační důstojník otevřel kroužkový blok a hledal v seznamu retranslátorů, které používali k přenosu

signálu z dálkově ovládaných kamer a zároveň k rozšíření jejich rádiového spojení.

„Předpokládal jsem správně,“ řekl po chvíli. „V blízkosti nic nemáme. Budu muset použít satelitního

spojení.“

„S tím si nedělejte starosti, budu s vámi v kontaktu. Byl byste tak laskav a potvrdil New Yorku, že

akceptujeme změnu?“

„Samozřejmě, pane Hardcastle. Přeju vám úspěšný lov.“

Hardcastle schoval mapu zpátky do batohu a znovu si ho hodil na záda. „Díky.“

Jakkoliv měl Burgess k Angličanovi výhrady, byl rád, že se už objevil. Připadal si nesvůj v roli zástupce vedoucího inspekčního týmu, navíc jeho americký akcent vyvolával v potměšilé tváři velitele Iráčanů ještě nepřátelštější výraz, než když hovořil s Hardcastlem. Muž, který se jim představil pouze jako Mustafa, teď stál ve stínu velké palmy, v podpaží se mu černaly skvrny od potu a knoflíky košile mu nebezpečně napínalo velké břicho. „Bohužel změna plánu,“ řekl Hardcastle a vzal Burgesse za paži. „Pojedeme do pouště. Budeme to muset oznámit našim hlídacím psům. Kde je Mustafa?“

„Tamhle.“

Zamířili přes parkoviště k palmě. Iráčan je sledoval s kamennou tváří.

„Problém, Mustafo,“ oznámil mu Hardcastle. „Pojedeme?“

„Ano. Rádi bychom odjeli okamžitě, ale ne tam, kam jsem vám řekl.“

Iráčanova snědá tvář ještě ztemněla.

„Takže ne do továrny v Haji? Všichni jsou tam na vás připraveni.“

O tom nepochybuju, pomyslel si Burgess.

„Ne. Haji přijde na řadu později. Chceme jinam, na jedno místo na západ od Bagdádu. Je to asi devadesát

kilometrů odtud. V poušti.“

Mustafa se podezíravě podíval na Hardcastleovu složenou leteckou mapu.

„Jaké jedno místo? Znáte polohu? Souřadnice?“ zavrčel a povytáhl si kalhoty, které mu sklouzly pod

břicho.

„Samozřejmě.“

„A proč tam chcete jet?“ vyptával se dál Mustafa. Ani se nesnažil skrýt zlost.

„Jen tak se tam podívat.“

Hardcastle roztáhl mapu a ukázal prstem na místo jeho nového zájmu. Iráčan zamžoural. Potřeboval by

brýle, ale to by zřejmě považoval za vadu své důstojnosti, napadlo Burgesse.

„Tam nic není,“ vyštěkl Iráčan odmítavě. „Znám to tam. Je tam jen poušť a možná pár koz, nic víc.“

„Takže žádný důvod ke znepokojení, ne, Mustafo?“ vrátil mu sarkasticky Hardcastle.

„Máte přesné souřadnice?“ opakoval Iráčan otázku. V jeho tvrdých hnědých očích opět zablýskla prudká

nenávist.

„Ano. Já je mám. Vy je nepotřebujete.“

Iráčan se naježil.

„Pojedeme po dálnici do Habbaniyahu,“ pokračoval Hardcastle pevně. „Řeknu vám, kde bude třeba

odbočit. Stačí, když se budete řídit mými pokyny, okay? Můžeme vyjet? Čím dřív tam dorazíme, tím dřív

se vrátíme.“

„Okamžik…,“ řekl Iráčan, otočil se a chtěl s mapou odejít.

„Počkejte, to je moje mapa,“ protestoval Hardcastle a vytrhl mu ji. „Co vám ještě chybí? Pojeďme! Udám

vám směr krátkovlnkou, až se dostaneme blíž.“

„Okamžik, prosím,“ řekl znovu Iráčan. Zamířil ke svému džípu, který téměř blokoval výjezd z parkoviště.

„Musím si ověřit, jestli je to možné.“

„Je to možné,“ zavrčel Hardcastle. „A neodvažuj se dělat obstrukce, parchante jeden,“ dodal, když se

velitel iráckého doprovodu vzdálil mimo doslech.

Burgesse Angličanova nadřazenost trochu zarazila. Měl obavy, že pro ně bude kontraproduktivní, když si

irácké průvodce ještě víc znepřátelí.

„Zdá se, že ho to dost znepokojilo,“ obrátil se k Hardcastleovi. „Zřejmě si myslí, že jsme přišli na něco, o

čem on neví.“

„Vypadá to tak,“ souhlasil Hardcastle. Pak za Iráčanem zavolal: „Pět minut, Mustafo. Dávám vám pět

minut do odjezdu! Půjdu říct našim lidem, co se změnilo,“ dodal k Burgessovi. Zamířil k autům se znakem

OSN, aby informoval členy týmu, že na programu je Problém číslo dvě.

Burgess pomalu zamířil k přední části konvoje OSN a tam se opřel zády o blatník prvního auta. Sledoval,

jak se Iráčané shlukli kolem svého velitele a sklonili se nad svou mapou. Připomínali mu obchodníky s

ojetými vozy, kteří vymýšlejí, jak srazit na tachometrech kilometráž.

Bylo půl desáté, poslední zářijový den, slunce však pálilo jako uprostřed léta. Burgess se natřel

ochranným krémem, přesto byl rád, že mu obličej stíní štítek baseballové čepice. Oblékl si světle šedou

košili s dlouhými rukávy, kterou mu přibalila do kufru Carole, z praktického ženského hlediska věděla, že

na ní nebude vidět špína, když ji bude nosit několik dní –, a na ni vestu, do jejíchž kapes si nastrkal

poznámkový blok, propisky a kompas. A také několik kazet do videokamery. Na nohou měl pevné tenisky.

Po chvíli se k němu opět připojil Hardcastle.

„Mám dojem, že zase vymýšlejí, jak nám to ztížit,“ poznamenal, když se opřel o blatník vedle něho. „Měli

bychom na ně nějak zatlačit. Vytáhněte kameru, uvidíme, co to s nimi udělá.“

Burgess otevřel batůžek a vytáhl z něj kameru Sony. Hardcastle se podíval na hodinky.

„Dal jsem mu pět minut. Trochu ho pobídneme.“

Burgess rozložil hledáček, stiskl záznam a s kamerou ve výšce hrudi následoval Hardcastlea. Když se

přiblížili, jeden z Iráčanů vytáhl svou vlastní kameru a začal zase snímat je. Z auta se vynořil Mustafa s

kamenným výrazem v obličeji.

„Jste připraveni, Mustafo?“ zeptal se Hardcastle, i když předem věděl, jak bude znít Iráčanova odpověd.

„Vaší žádosti nemůžeme vyhovět.“

„Jak to myslíte? Můžeme přece jet, kam chceme, to víte sám.“

„S ohledem na národní bezpečnost…“

„To jsou kecy!“

„Ano. Je to kvůli národní bezpečnosti. Místo, které jste mi na mapě ukázal, je vojenský výcvikový

prostor.“

„Nesmysl!“ odfrkl Hardcastle. „Vím dobře, kde máte výcvikové prostory, a tam, kam chceme, nic takového

není. Žádám vás, abyste nás tam doprovodili. A okamžitě!“

„Je mi líto. Je to výcvikový prostor zvláštní republikánské gardy. Mám své příkazy.“

„A já mám zase své\ Pokud nám nevyhovíte, budu to muset ohlásit na vyšší instance,“ odsekl Hardcastle

a otočil se. „Parchant!“ procedil tiše přes zaťaté zuby. „Obstrukce, obstrukce, obstrukce, to je jediné, coumějí.“

Burgess vypnul kameru.

„Co teď?“ zeptal se. Nepřekvapilo ho, jak Iráčané odpověděli na Hardcastleovu agresivitu. Přesně to

čekal.

„Dostali jsme se s nimi do konfrontace a na to je připravená procedura. Budeme postupovat podle ní.

Vzneseme oficiální stížnost a všechno to kolem. Prostě hromada nesmyslů.“

V autě Hardcastle zapnul krátkovlnnou vysílačku a ohlásil do operačního štábu, jaká je situace. „Podejte

okamžitý protest,“ instruoval Novozélanďana. Zavěsil mikrofon, položil si zadumaně ruku na ústa a hleděl

na druhý konec parkoviště. „Poslyšte, Deane, Uvažuju, že to vezmeme do vlastních rukou. Nebudeme

čekat, jak se rozhodnou. Nasedněte a vyrazíme.“

Za volantem seděl kanadský major. Hardcastle cosi napsal do zápisníku a nastavil jej Latourovi před oči,

aby si to mohl přečíst.

Myslíte, že bychom se kolem jejich auta dostali ven?

Kanaďan přikývl.

„Okay.“ Hardcastle znovu sáhl po mikrofonu. „Mike tři, Charlie devět. Mike tři, Charlie devět.“

Byl to šifrovaný povel „vpřed“ pro kolonu. Tři auta OSN za nimi zařadila rychlost. Latour pustil spojku a

rozjel se k výjezdu z parkoviště. Mustafa seděl se skloněnou hlavou a hovořil s kýmsi rádiem.

„Okay,“ sykl Hardcastle. „Plyn na podlahu a jedeme.“

Latour proklouzl úzkou mezerou. Pohlédl nalevo, a když uviděl na dálnici, vedoucí podél kanálu, volno, šlápl na plyn. Burgess se otočil, aby zkontroloval, zda za nimi jedou i jejich zbývající auta. Druhý nissan se

znakem OSN se také protáhl mezerou, ale pak už je nenásledoval nikdo. „Sakra!“ zaklel Hardcastle. „Landcruisery zablokovali.“ „Mám zastavit?“ zeptal se Latour.

„Ne. Jeďte dál, nezpomalujte,“ řekl Angličan a otočil se zády k palubní desce, kde předpokládal irácký

odposlouchávací mikrofon. „Rezoluce Spojených národů číslo 687 říká jasně, že nám nemají právo bránit

v inspekci,“ prohlásil bojovně.

Burgess obrátil oči nahoru, podle jeho mínění byl takový postup nesmyslný a provokativní. Náhle jeho

pozornost upoutaly dva tyrkysově modré objekty daleko od silnice po levé straně. Vypadaly jako dvě

půlky

kokosového ořechu rozseknutého tureckou šavlí.

„Památník obětem,“ řekl Hardcastle, když si všiml, kam se dívá. „Působivé, že? To je Saddámova pocta

stovkám tisíc lidí, které poslal zemřít do té své šílené války proti Íránu.“

„Ha! Vypadá to, že máme společnost,“ vpadl mu do řeči Kanaďan, který sledoval zpětné zrcátko. Viděl v

něm, že se za nimi žene zelený džíp.

Hardcastle vzal mikrofon. „Sierro čtyři, Sierro čtyři. Tady Golf. Jaká je situace u vás? Přepínám.“

„Golfe, tady Sierra čtyři,“ ozvalo se. Hlas zněl německy, a patřil tedy specialistovi na demoliční práce z

Mannheimu, který seděl v landcruiseru. „Dva jejich džípy nás zablokovaly. Jsme pořád na parkovišti

BMVC. Přepínám.“

„Sierro čtyři, říkali vám něco? Přepínám.“

„Ne. Ale netváří se přívětivě. Myslím, že vůz s jejich šéfem vyrazil za vámi. Přepínám.“

„Díky. Vidíme ho. Konec.“

Irácký džíp s rozsvícenými světly se rychle blížil.

„Chcete, abych si zahrál na formuli jedna?“ zeptal se Latour připravený sešlápnout plyn až na podlahu.

„Ne. Uvidíme, co bude říkat, až nás dožene.“

Vpředu vyrostl na okraji silnice obrovský Saddámův portrét a vzápětí se kolem nich mihl dozadu. Vlevo se

na jejich úrovni objevil džíp. Na střeše mu blikala varovná světla a krátkovlnná prutová anténa se divoce

kývala v proudu vzduchu. Muž sedící vedle řidiče na ně namířil pistolí a signalizoval jim, aby zastavili.

„Takže zastavím, ne?“ řekl Latour.

„Asi to bude lepší, než nám dají flastr za rychlou jízdu,“ usoudil Hardcastle.

Oba vozy OSN zpomalily a zastavily těsně za iráckým džípem. Vzápětí vyrazil ven Mustafa a následovaný

dvěma tmavovlasými muži se hnal k nim.

„Co to znamená?“ zahulákal na Hardcastlea, sotva Angličan stáhl okno. „Nemůžete si dělat, co chcete. Vy

Britové si pořád myslíte, že Irák je vaše kolonie. Jestli nebudete respektovat nás a naše zákony, pane

Hardcastle, vyhostíme vás ze země.“

„Budu respektovat vaše zákony, pokud se podrobíte nařízením Spojených národů,“ opáčil Hardcastle.

„Podle rezoluce číslo 687 máme právo provést inspekci, kdekoliv chceme. A bez průtahů. Žádné

nesmysly o národní bezpečnosti tu neplatí. To, co říkáte, jsou jen kecy, pane Mustafo. Bohapusté kecy!“

„Nemůžete nikam jet bez doprovodu,“ trval na svém Mustafa. Zašklebil se a odhalil zuby zažloutlé od

tabáku. „A my si potřebujeme něco objasnit. Ukažte mi vaši mapu, prosím.“

„Ukážu vám to na té vaší,“ odpověděl Hardcastle a vystoupil z klimatizovaného vozu do spalujícího

slunečního žáru. „Ale hoďme sebou.“

„Okamžik,“ řekl Mustafa. „Počkejte tady.“

Vrátil se k svému vozu, naklonil se dovnitř a znovu začal mluvit do mikrofonu krátkovlnky. Konečně se asi

po dvou minutách vrátil s vlastní vojenskou mapou. „Dobrá, ukažte mi to.“

Hardcastle mapu rozložil a ukázal mu, kam chce jet, ale schválně trochu nepřesně.

„Pojedeme po silnici do Habbaniyahu, pak to vezmeme po západní straně vyschlého jezera, a potom

podle údaje GPS*fgt‘…“, ukázal na přístroj pro satelitní navigaci připevněný na palubní desce,

„odbočíme a pojedeme terénem. Stačí, když se budete držet za námi, okay?“ Iráčan zavrtěl hlavou. „To nejde.“

„Sakra, to víte, že jde!“

Hleděli jeden na druhého jako dva gladiátoři zaklesnutí do sebe.

„Podívejte se, Mustafo…,“ řekl Hardcastle poněkud smířlivějším tónem, „možná jsem byl trochu příkrý.

Omlouvám se. Ale pochopte, že jsme nepřijeli do Iráku na výlet. Máme tady práci. Seřaďme celý konvoj a

jeďme. All right?“

„Okamžik. Okamžik, prosím.“ Iráčan se znovu vrátil do svého džípu.

„Zatracená práce!“ zasyčel Hardcastle. Klesl na sedadlo a zavřel dveře, aby uvnitř udržel chlad.

Asi po pěti minutách se irácký džíp rozjel.

„Co se děje?“ nechápal Hardcastle.

„To je v pořádku,“ uklidňoval ho Latour. „Podívejte se dozadu.“

Asi padesát metrů za nimi přijížděly další dva vozy OSN. Celý tým byl opět pohromadě.

„Konečně. Tak a jeďme.“

Veden iráckým džípem přejel konvoj UNSCOM po obnoveném mostě Jumhuriya přes široký hnědý tok

řeky Tigris a pokračoval po dálnici Qadisiya směrem na západ.

Asi o dvě hodiny později se na základě údaje GPS dostali 4,2 kilometru severně od souřadnic lokality

„Problém číslo dvě“. Pak jeli třicet minut na jih po prašné cestě podél pruhu obdělávané půdy zavlažované

vodou z Eufratu. Tady už však pomalu vjížděli do zvlněné pouště. V malé vesničce, sestávající z několika

přikrčených domků s plochou střechou, civěli na podivný konvoj udivení modroocí beduíni, kteří byli víc

zvyklí na otlučené náklaďáky s kozami nebo autobus odvážející děti do školy. Burgess se ohlížel jako

omámený, podobné obrázky dosud viděl jen v televizi.

Potom však veškerý život ustoupil a zůstala pouze poušť. Všude až k obzoru byly vidět jen holé vyfoukané

písečné pláně plné kamení a skalních výstupků. Při pohledu na obrovskou pustinu Burgesse napadlo, že

jejich úkol je nesplnitelný. V takové krajině přece není vůbec těžké ukrýt zbraně hromadného ničení, aby

na ně nikdo nikdy nepřišel. Jak, proboha, mohli lidé ze satelitního průzkumu to místo objevit? Čirou

náhodou?

„Za chvíli by se mělo po pravé straně objevit dost široké vyschlé řečiště,“ řekl Hardcastle Latourovi s

pohledem upřeným do mapy. „Pokud je ovšem vítr nezanesl pískem.“

Kanaďan zpomalil a mrkl do zpětného zrcátka. Irácký doprovodný džíp jel kousek za nimi, zbytek konvoje

se však táhl daleko zpátky zahalený oblakem prachu, zvířeným jejich koly.

„Asi tady, ne?“ ukázal Kanaďan. Zpomalil a jel dál téměř krokem. Napravo se objevilo suché koryto.

„Zřejmě. Ale to další mapě příliš neodpovídá.“

Hardcastle vzal mikrofon vysílačky, aby oznámil ostatním, že odbočují.

Latour zapnul pohon na všechna čtyři kola, otočil volantem doprava a opatrně zkoušel pevnost písku. Dno

vyschlého řečiště se zdálo dostatečně pevné.

„Jak daleko odsud to má být?“

„Jedna celá jedna kilometru podle tady té hračky,“ odpověděl Hardcastle a natočil anténu GPS tak, aby

získal nejlepší signál. Pak se ohlédl, jestli je následují ostatní.

„Všichni jedou za námi,“ ujistil ho Burgess ze zadního sedadla. Stiskl tlačítko záznamu času na kameře a

udělal několik záběrů.

Terén před nimi mírně stoupal a Latour jel krokem, aby neskončil v nějaké díře nebo náhodou nezapadl

do bahna, pokud tu nějaké je.

Náhle Burgess cosi spatřil a ukázal přímo dopředu.

„Stopy po pneumatikách.“

Latour zastavil. Široké stopy s hrubým vzorkem, bylo jasné, že pocházejí od nákladního auta. Stopy

řečiště křížily. „Doleva. Jeďte doleva a sledujte je,“ rozhodl Hardcastle. „Podle GPS jsme tři sta metrů severně od souřadnic toho místa.“ Náhle zelený džíp s Mustafou vybočil, projel kolem nich a začal stoupat do mírného svahu tvořícího levý břeh řečiště. Burgess si uvědomil, že je slyšeli. Mikrofon zabudovaný někde v přístrojové desce přenášel jejich hlasy přímo do džípu. Latour zařadil první stupeň a také se rozjel do svahu. Od kol odletoval písek a

drobné kamínky. Jakmile se dostali nahoru, uviděli před sebou rovnou pláň táhnoucí se k vzdálené linii nízkých kopců. Asi po půl minutě jízdy stopy nákladáku končily v místě, kde byl písek rozježděný a rozrytý. Uprostřed stál Mustafuv džíp. „Jsme tady, pánové. Je čas protáhnout si nohy,“ zamumlal Hardcastle. Za iráckým džípem ležely naskládané ocelové nosníky, Škvárobetonové bloky a tolik pytlů cementu, že by stačily na stavbu středně velkého domu. Nikde však ani živáčka.

„Možná tu hodlají postavit Holiday Inn,“ mudroval Hardcastle.

Přicházel k nim Mustafa. Marně se snažil vytřepat ze svých lehkých sandálů písek, ale zřejmě mu to moc nevadilo, protože mu na tváři hrál blazeovaný úsměv. „Proč jsme sem jeli, pane Hardcastle?“ zeptal se s očima svítícíma škodolibostí a triumfem. „Říkal jsem vám, že tu nic zajímavého není.“

Burgess si se znepokojením uvědomil, že Iráčanova bezstarostnost je nefalšovaná. Měl pocit, že skutečně

hledají něco, co neexistuje.

„Nic zajímavého? A co ten stavební materiál? Co se tu má stavět?“ zeptal se Hardcastle.

Iráčan pokrčil rameny. „To já nevím. Proč bych to měl vědět? Tohle je svobodná země. Možná tu někdo

chce stavět boudu pro slepice.“

„Nebo spíš pro létající prasata,“ zamumlal si pro sebe Hardcastle.

„Nic tu není. Sami to vidíte, ne?“ řečnil se škodolibou radostí Mustafa. „Pořádně si to tu prohlédněte.“

„To taky uděláme.“

Hardcastle vykročil dopředu. Kus dál od složeného stavebního materiálu byla zem rozrytá bagrem nebo

něčím podobným. Rozrytá plocha měl obdélníkový tvar dlouhý zhruba dvacet metrů a jeho povrch byl jen

částečně zarovnaný. Většina kamenů na povrchu měla jinou barvu než ty v nenarušeném okolním terénu,

jako by byly vykopané z hloubky. Burgess opět udělal několik záběrů.

„Sakra, něčím to tu páchne,“ zamumlal Hardcastle stojící na kraji rozryté plochy. „Něco tu je zakopané.“

To už na místo dorazila ostatní auta a členové inspekčního týmu vystupovali a protahovali si ztuhlé údy.

Hardcastle je gestem svolal k sobě. Když se shromáždili, přesvědčil se, že jsou mimo doslech iráckých

průvodců, a teprve pak začal mluvit.

„Tak tohle je to místo. Neptejte se mě, co hledáme, protože to sám nevím. Můžu říct jen to, co je jasné i

vám, kdyby k tomu neměli dobrý důvod, určitě by v téhle bohem zapomenuté pustině nic nestavěli.

Uvědomte si, že před třemi týdny tady byla jen holá poušť. Pak se na satelitním snímku objevilo, že tu

někdo kopal. Další snímek pořízený včera ukázal, že sem přivezli tenhle materiál,“ ukázal ke složeným

traverzám. „Podle mě tu cosi pohřbili pod zem a chtějí to zakrýt nějakou stavbou.“

Několik hlav souhlasně přikývlo.

„Mohou to být komponenty k raketám SCUD nebo dobře zabalené laboratorní vybavení, které by mohli po

ukončení inspekcí vykopat a použít,“ pokračoval Hardcastle a obrátil se ke Kanaďanovi. „Pierre, navrhuju,

abyste nás rozdělil do skupin a každé přidělil určitý úsek. Pokusíme se tady kopat. Použijeme lopaty z

džípů, nasadíme si respirátory a budeme nepřetržitě monitorovat výskyt CBW. Zřejmě nebudeme schopni

kopat ručně moc hluboko, zvlášť v tomhle horku, ale uvidíme. Třeba pod povrchem najdeme něco, co

podpoří naše podezření. Samozřejmě buďte velmi opatrní. Jestli tu opravdu je pohřbeno něco

zajímavého, mohl by to být pěkný sajrajt. Možná by, Pierre, bylo lepší přejet to místo detektorem

nervového plynu, než začneme.“

Zatímco se Latour dal do práce s detektorem, ostatní si navlékali respirátory a připravovali se na kopání. Mustafovi muži je pozorovali s mírným pobavením, zřejmě se těšili, až uvidí ty vlezlé cizince potit se při

práci na poledním slunci.

Burgess si scénu opět natočil, pak s Hardcastlem rozrytou plochu změřili pro protokol a sepsali složený

stavební materiál.

„Co vám o tomhle místě říká váš detektivní nos, Deane?“ zeptal se Hardcastle, když na chvíli ustali, aby

se napili ze svých lahví s vodou.

„Že to nedává žádný smysl,“ odpověděl Burgess. „Nejvíc mě ale mate to, jak jsou Mustafa a jeho lidé

klidní. Vůbec jim nevadí, že tu jsme. Skoro jako by věděli, že tu není nic, co nás zajímá.“

Hardcastle udělal kyselou grimasu. „Obávám se, že můžete mít pravdu. Ale musíme se o tom přesvědčit.“

„Ale měli bychom sehnat na pomoc nějaké mechanismy. A čím dřív, tím líp,“ řekl Burgess a ukázal k

pálícímu slunci.

Náhle se ozval zvuk motoru. Jeden z iráckých džípů nastartoval a rozjel se zpátky po stopách velkých pneumatik, které je sem přivedly.

„Sakra, kam jede?“ podivil se Hardcastle.

„Možná nám to řekne on.“

Blížil se k nim Mustafa. Náprsenka jeho košile byla jedna velká skvrna od potu, tvářil se však příjemně,

téměř přátelsky.

„Poslal jste pro proviant, Mustafo?“ zeptal se ironicky Hardcastle.

Iráčan se usmál. „Snažím se vám pomoct…, abychom nemařili tolik času. Poslal jsem svého člověka do vesnice, kterou jsme projížděli, aby se zeptal, co to tu je. Protože my to nevíme. Opravdu,“ snažil se je přesvědčit. „Ale brzy se to dozvíme a pak se budeme moct všichni vrátit do Bagdádu.“

„To nebude tak jednoduché, Mustafo.“

Iráčan se ještě chvíli usmíval, i když už trochu křečovitě. Pak úsměv zmizel.

„Pane Hardcastle, dnes má můj syn narozeniny,“ zaprosil tiše. „Moje žena je bude s ostatními dětmi

odpoledne slavit. Rád bych byl s nimi. Že to tu skončíme brzy?“

„Mustafo…,“ řekl Hardcastle varovně.

Jestli je to zase jen fígl, pak je herecké umění toho Iráčana hodno Hollywoodu, pomyslel si Burgess.

„Víte dobře, že se inspektoři Spojených národů nemůžou řídit tím, jestli má váš syn narozeniny,“

odpověděl Hardcastle a ukázal na rozrytou plochu. „Někdo tu něco zakopal a my musíme zjistit co.

Potřebujeme, abyste nám sehnal nějaký bagr nebo něco podobného.“

„To není možné,“ odsekl Mustafa a uražený Angličanovým odmítnutím nasadil kamenný výraz.

„Naopak, je to docela dobře možné,“ trval na svém Hardcastle.

„Ne. Tady žádný bagr není,“ rozhodil paže Mustafa, aby naznačil, že všude kolem je jen pustá poušť.

„Ale byl tu,“ vyštěkl Hardcastle. Ukázal na stopy velkých kol v písku. „A není to tak dlouho. Nemůže být

daleko. Možná je právě ve vesnici, kam odjel ten váš člověk.“

„Ne, to není možné.“

Iráčan se otočil a vztekle zamířil k svému autu. Náhle ho zastavil výkřik, který se ozval z místa, kde

ostatní členové týmu kopali.

„Andrewe! Pojďte se na něco podívat.“

Stál tam Pierre Latour a vzrušeně na ně kýval. Když k němu zamířili, ukázal, aby si nasadili masku. Tři

další muži, kteří s ním kopali, zírali do písku.

„Něco museli objevit,“ řekl Hardcastle a téměř se rozběhl.

Mustafa je následoval, ale hned se zastavil, když viděl, že si nasadili masky. Burgess zapnul kameru.

„Hrome!“ ozvalo se triumfálně zpod Hardcastleovy masky. Podívejte se na to! Věděl jsem to, zatraceně

dobře jsem to věděl!“

Burgess zamířil kameru na místo, kam ukazoval Latour. Z písku cosi vyčnívalo. Cosi, co v prvním

okamžiku vypadalo jako zčernalý pahýl mladého stromku. Když však najel objektivem zoom blíž, uvědomil

si, že se dívá na spálený pazneht a kost zadní nohy nějakého zvířete. Neblahé tušení, které se ho poprvé

zmocnilo při odletu z Bahrajnu, se vrátilo s ještě větší intenzitou.

„Pánové,“ zahučel Hardcastle triumfálně, „rozhlédněte se kolem sebe. Vidíte tu nějaké pastviny? Vidíte

prd. Je jen jediný důvod, proč někdo zakopal právě tady uprostřed pustiny mrtvou krávu. To zvíře,

pánové,

je oběť experimentu s biologickými zbraněmi.“

08 KAPITOLA POLEDNE, LONDÝN

Sam Packer se naklonil k okénku sedmsetšedesátsedmičky a hleděl na Londýn zahalený dole pod ním šedavým mlžným oparem. Vzpomněl si na chvíle, kdy si myslel, že už tohle město nikdy neuvidí. Měl cítit radost, že je už téměř doma, ale místo toho ho svíral neklid a podivná tíseň. Předešlý den, potom, co Chrissie tak náhle odjela z Mowbrayova domu v Ammánu, si vzal silný prášek proti bolesti hlavy a usnul. Spal dlouho a neklidně v úzkém dětském lůžku, v němž stále přetrvával vzrušující pach Chrissiina těla. Večer ho pak Mowbray vzal na večeři do malé arabské restaurace v sousedství domu a řekl mu zneklidňující novinu. Salaha Khalila, Iráčana, za něhož byl vyměněn, nakonec neodvlekli zpátky do Bagdádu, aby se tam dočkal tvrdého trestu od Saddáma Husajna. Místo toho ho muž, který na něho v sobotu večer čekal na ammánském letišti, druhý den ráno strčil do pronajatého learjetu a odletěl s ním na Kypr. Mowbray o tom dostal hlášku od jordánské zpravodajské služby. Když potom včera spěšně odvážel Chrissii od svého domu, vezl ji na letiště, aby stihla letadlo na lince do

Larnaky.

Náhlý obrat událostí Sama silně znepokojil. Nejen proto, že teď už bylo jasné, že dění kolem Khalila je mnohem složitější, než se SIS domnívala, ale že to byla Chrissie, koho pověřili nebezpečným úkolem zjistit, jak to s Iráčanem vlastně je. Těhotnou ženu s dítětem, o němž předpokládal, že je jeho. Mowbray měl pro takový vývoj jednoduché zdůvodnění. „Ten Kypr se dá v téhle situaci vysvětlit jen jediným způsobem,“ řekl. „Ve hře jsou peníze. Na Kypru se to doslova rojí pevninskými obchodními společnostmi a podivnými bankami. Londýn má teorii, že ať jsou konta, která Khalil Saddámovým jménem kontroluje, jakákoliv, jsou zřejmě spravována z Kypru. A teď ho někdo nutí, aby ty peníze převedl někam jinam. Kamkoliv. Na účet, k němuž by měl Saddám přímější přístup. Samozřejmě budeme varovat kyperskou Národní banku. Řekneme jim, že pokud by Khalil prováděl operaci s nějakou větší sumou, může to být považováno za porušení sankcí Spojených národů.“ Ale proč tam poslali Chrissii? „Z jednoduchého důvodu. Nachytali nás nepřipravené. Náš člověk v Nikósii je na dovolené a ona Khalila

zná.“

Pod nimi se mihla skleněná kopule pavilonu v botanických zahradách Kew, ozářená pruhem světla, který

náhle pronikl mezi mraky, a Sam uslyšel, že se s klapnutím vysunul podvozek letounu. Za zahradami se

táhla hustá spleť předměstských uliček. Bože, tam dole je tolik lidí, pomyslel si. Jak snadný cíl pro nějakého idiota s biologickou zbraní. Antrax. Moc o té látce nevěděl, ale stačilo, aby na to zlověstné slovo pouze pomyslel, a už mu přeběhl mráz po zádech. Vybavil si hubenou tvář iráckého posla, jeho těkající pohled plný strachu, když mu ve

vestibulu bagdádského hotelu šeptal své varování. A vybavil si také bizarní zohavenou a nafouklou

mrtvolu, v níž ho ty zrůdy z Bagdádu za pár dní proměnily. Varování tak šokující a upřímné, jak byl Sam přesvědčen, přesto zoufale neurčité, aby ho jakákoliv zpravodajská služba mohla nějak využít. Letadlo se chystalo na závěrečnou fázi přistání v Heathrow. Mowbray mu řekl, že na něho bude čekat auto, které ho odveze přímo k pohovoru s jeho nadřízenými v SIS. Pravděpodobně doufají, že jim nějak ozřejmí, co se vlastně stalo, aby celá záležitost dostala smysl.

Stevardka, která mu tajně strčila maličkou lahvičku whisky, když už byl bar zavřený, se rychle připoutala na skládacím sedátku vedle předních dveří a spiklenecky se na něho pousmála. Sam si povytáhl nohavice. Na zpáteční cestu do Anglie si vzal lehký šedý vycházkový oblek, v němž ho zatkli a který potom našel úhledně složený ve svém zavazadle. Přesto byly dole na nohavicích stále patrné pomačkané záhyby, jak na nich měl nasazená pouta. Stále ještě cítil bolest, hlavně v nohou, a ztuhlost svalů, ale spánek, pořádné jídlo a pár sklenek posilující whisky za letu ho přece jen postavily na

nohy.

Podvozek se dotkl země a bezpečnostní pás se mu bolestivě stáhl kolem zhmožděného těla. Když boeing zatočil na pojížděcí dráhu, odepnul si Sam pás a připravil si své věci včetně novin, které mu věnovala letecká společnost. Se zájmem si v nich přečetl o závodě plachetnic kolem světa. Plachtění a moře, to bylo jeho. Sám vlastnil polovinu jachty, kterou měl se svým společníkem zakotvenou u jižního pobřeží Anglie. Doufal, že si jí ještě před příchodem zimy trochu užije. Po dlouhém příchodu k příletovým kontrolám se dostal až na konec fronty, protože mu bolest v

chodidlech

nedovolovala jít rychleji. V Londýně bylo poledne. Zavazadla se na karuselu objevila nezvykle rychle, a jakmile prošel celní kontrolou, uviděl řadu řidičů v tmavých oblecích s cedulkami se jmény těch, které měli

odvézt.

„Pan Packer?“ ozvalo se vedle něho.

„Ano,“ přikývl Sam. Poznal jednoho z mužů MI 6.

„Mám auto na parkovišti. Dovolíte, pomůžu vám s tím vozíkem.“

„Díky.“

Čekala na něho tři roky stará tmavomodrá granada s taxikářskou anténou namontovanou na víku zavazadlového prostoru. Sam se posadil na zadní sedadlo a přitiskl se do rohu. Vyjeli na silnici vedoucí

do Londýna.

„Kam mě vezete?“ zeptal se Sam.

Řidič si odkašlal. „Na ostrov, pane Packere,“ odpověděl. Stáhl trochu okno. „Zase se oteplilo. Podle

předpovědi má být celý víkend pěkně.“

„Neškodilo by, kdyby bylo.“

Tak tedy na ostrov. Do třípokojového bytu s vyrudlými závěsy na oknech a levným zařízením, do bytu nad samoobslužnou prádelnou, kterou provozuje technický útvar SIS. Byl tam už několikrát na hlášení po

návratu z „obchodní cesty“.

Soustředil myšlenky na muže, který tam na něho zřejmě bude čekat. Duncan Waddell, Čtyřiatřicetiletý chlápek z Ulsteru, muž drobné postavy, ale o to agresivnější. Waddell byl v posledních pěti letech jeho hlavní prostředník při styku se zpravodajskou službou, jeden z těch mladých v SIS, nové koště, úředník,

který šel rychle nahoru potom, co se SIS na Vánoce roku 1992 zbavila staré gardy. Vedl problematiku

Středního východu v oddělení globálních rizik Martina Kesslera. Sam byl „deep cover“, tajný agent operující v terénu pod falešnou identitou, a práh ústředí SIS ve Vauxhall Cross překračoval jen zřídkakdy. Měl instinkt, kterého si cenili už ve zpravodajské složce královského námořnictva, a zbytek se naučil za pochodu. Úkoly SIS plnil už šest let. Waddell nastoupil přímo z Cambridge, na rozdíl od Sama byl kancelářský typ a jeho terénní zkušenosti zůstaly na úrovni

„light cover“, rezidenta na ambasádách. Rozdílná profesní minulost se na jejich vztahu projevila tím, že

mezi nimi občas docházelo k napětí. Sam předpokládal, že ho to čeká znovu.

Auto zastavilo na přístupové cestě k zadní straně fronty obchodů, v níž se prádelna nacházela.

„Vaše zavazadlo můžete nechat ve voze, pane. Zaparkuju a budu na vás čekat. Povezu vás ještě jinam.“

„Dobře. Takže se uvidíme.“

Do konspiračního bytu se vcházelo po rezavém požárním schodišti, jehož stupně při každém kroku

kovově zvučely. Na dveřích, kdysi bílých, viselo na jednom šroubku nakřivo domovní číslo z umělé hmoty.

Bylo odemknuto. Sam vešel do kuchyně.

„Á… výborně, Same! Vítám vás zpátky v Londýně!“ zazněl z obývacího pokoje Waddellův zvučný hlas.

Sam Waddella podezíral, že se naučil mluvit v hlubší poloze, než jakou jeho hlasu příroda dala, aby tím

vynahradil nedostatek tělesné výšky a mužnosti.

Ulsteřan stanul v kuchyňských dveřích v krémové košili s krátkými rukávy a dokonale vyžehlených světle

žlutohnědých kalhotách. Doširoka roztáhl paže na uvítanou. Byl o dost menší než Sam, hladce oholený a

na hlavě měl plavého ježka.

„Jsem rád, že jste se vrátil celý,“ řekl a stiskl Samovi ruku. „Jste v pořádku?“

„Nikdy jsem nebyl v lepším,“ odpověděl Sam.

„To sotva, to sotva. Ale pojďte dál,“ ukázal Waddell a vykročil před ním. Vzápětí se zarazil a pustil Sama

dovnitř před sebou. „Přiznám se vám, že byly v uplynulých čtrnácti dnech chvíle, kdy jsme o vás měli

vážné obavy.“

„I já jsem to tak viděl,“ odpověděl Sam. Jako třeba včera, pomyslel si, když se dověděl od Chrissie, že právě tento muž, který ho teď s takovou žoviální dobrosrdečností vítá, byl připravený nechat ho zemřít. „To věřím, to vám opravdu věřím. Ale musím říct, že vypadáte líp, než jsem čekal,“ dodal rychle Waddell.

Malý obývák čtvercového půdorysu byl vytapetovaný vybledlými tapetami imitujícími barevné proužky na

tkanině. Z ušáku na vzdálené straně se zvedl starší muž. Byl v tmavomodrém saku a měl široký obličej s

klidným výrazem a pevným neústupným pohledem vyšetřovatele.

„To je Charles,“ řekl Waddell. „Přišel si vás poslechnout.“

„Buďte zdráv, pane Packere,“ řekl Charles.

Vnitřní bezpečnost, usoudil Sam.

„Nevěděli jsme, jestli vás v letadle dostatečně nakrmili, tak jsme připravili nějaké sendviče,“ řekl Waddell

a ukázal na malý stolek s kostrou z mosazných trubek a skleněnou deskou, na němž byly dva slušně velké

talíře s jídlem a krabice pomerančového džusu.

Zařízení pokoje bylo staré, většina kusů pocházela ze sedmdesátých let. Křesla od firmy Parker-Knoll a

pohovka s dřevěnými opěrkami. Sam se na ni posadil.

„To je od vás pozorné, Duncane, ale nakrmili mě dost. Nemám hlad.“

Natáhl nohy, aby si uvolnil kalhoty na obvázaných nohou. Waddell si jeho neobvyklého pohybu všiml.

„Nohy, ty to odnesly nejvíc, co?“ řekl trochu netaktně. „Mowbray nám poslal vyjádření lékaře o vašem

stavu,“ dodal.

„Teď už je to dobré. Opravdu jsem v pořádku. Díky,“ snažil se ho Sam odbýt. Vůbec nestál o řeči plné

předstírané starostlivosti. Chtěl se co nejdřív dovědět, co od něho chtějí.

„Jistě. Ale pro všechny případy jsme vám zajistili prohlídku anglického lékaře, až tady skončíme. Na

soukromé klinice ve Wimbledonu. Myslím, že v každém případě potřebujete převázat ta zranění na nohou,

je to tak?“

„Ano. Ale to mi může klidně udělat sestra mého lékaře,“ odpověděl Sam.

„Ne. Myslím, že ne, příteli. Lepší, když s tím nebudeme chodit ven,“ trval na svém Waddell. Ukázal na

sendviče. „Opravdu si nevezmete?“

„Ne, díky.“ Chleby byly obložené vejcem s majonézou a tuňákem. Ani jedno z toho Sam nemiloval.

Waddell posunul talíř k muži, kterého představil jako Charlese, a ten si jeden sendvič vzal.

„A já si dám taky jeden,“ prohlásil Waddell. „Škoda je vyhodit.“ Ukousl si menší sousto, chvíli zamyšleně

žvýkal a pak polkl.

„Dobře, tak se do toho dáme,“ oznámil, když si utřel ruce do papírového ubrousku. „Jste zkušený specialista, Same. Profík. Muž, kterého všichni respektujeme,“ začal. Zdánlivě vřelá slova, třebaže řečená vážným tónem s nádechem vrčivé belfastské dikce. Jeho oči však na Sama hleděly chladně. „A v minulých dnech jste zřejmě prošel peklem. Oceňujeme to. Ale abych byl upřímný, v celé té záležitosti se

vyskytly jisté aspekty, z nichž nemáme zrovna velkou radost.“ „Ani já ne, Duncane.“

„Nejpodstatnější je, že to, co jsme všichni právě absolvovali, se prostě nemělo stát.“

Sama napadlo, co vlastně „v té záležitosti“ Waddell absolvoval. „To máte naprostou pravdu, že nemělo,“

řekl.

Waddell sepnul ruce jako farář pří modlitbě.

„Ale než se dostaneme k tomu, jakým způsobem odhalili vaši identitu, podívejme se na zpravodajský

aspekt. Ta vaše zpráva, že z Iráku unikly hlavice s antraxem, pochopil jsem, že to varování považujete za pravdivé.“

Jeho tón jasně říkal, že on, Waddell, je opačného mínění.

„Ano.“

„Vaši informaci jsme samozřejmě předali našim kolegům ve Washingtonu a Jeruzalémě,“ ujišťoval ho Waddell. „Ale abych byl upřímný, máme o její pravdivosti vážné pochyby. Pochopte, že to prostě nedává smysl. Veškeré hodnověrné zprávy, které máme o Saddámovi, naznačují, že mu velmi záleží na tom, aby Spojené národy uvolnily sankce proti němu. Takže by musel být blázen, kdyby právě teď osnoval útok biologickými zbraněmi na Izrael, Saudskou Arábii, Ameriku nebo já nevím na jakou zemi. Všichni víme, že by toho byl schopen, ale když se to zváží střízlivým rozumem, byla by to od něho ekonomická a politická

sebevražda.“

„Logicky máte samozřejmě pravdu, přesto jsem si jistý, že to varování bylo pravdivé,“ stál na svém Sam. „Tady se bohužel budeme lišit v názoru. Chápejte, my i Američané se domníváme, že celá ta věc s vaším zatčením měla jediný, zdůrazňuji jediný účel, Saddám chtěl dostat zpátky Khalila a znovu získat kontrolu

nad jistými bankovními konty. Proto vás nakrmili historkou o antraxu a pak vás nechali, abyste nám ji

předal. Byla to prostě finta, nezdá se vám? Šlo jim o to, abychom vás zoufale chtěli dostat zpátky pro případ, že byste věděl víc. Abychom byli připraveni jednat o výměně za Khalila. A přiznejme, že jim to

vyšlo.“

Waddell sklopil hlavu a hleděl na své ruce.

„Jestli je to tak, jak říkáte, proč utloukli svého vlastního člověka k smrti, toho, který mě varoval?“ ozvalse Sam vztekle. „A proč se ze mě den co den pokoušeli vytlouct duši?“ „Obávám se, že jen proto, aby to působilo věrohodně,“ řekl klidně Waddell. „A v naději, že zbytečně zaměstnáme spoustu svých lidí na prověřování té antraxové story. Víte přece, že to patří do jejich

repertoáru. Ale na to už jim neskočíme.“ „To je moc jednoduché, Duncane, zatraceně moc jednoduché. Já vím, že vás nepřesvědčím, ale můj instinkt mi říká, že to varování nebyla žádná finta. Že bylo pravdivé.“ Sam cítil, že to v něm začíná čím dál víc vřít. Uvědomil si, že by se měl ovládat. „Váš instinkt vám říká…,“ opakoval posměšně Waddell. „Jako v té kyjevské záležitosti? Pokud se pamatuju, i tam vám váš instinkt cosi říkal. Ne, my potřebujeme fakta, Same, žádné soudy založené na instinktech. A zvláště ne na instinktech někoho, na kom, jestli to tak mohu říct, někdo nedávno pěkně

pracoval.“

Sam cítil, že mu hoří tváře. „Co tím, sakra, míníte?“ Waddell obkroužil jazykem vnitřek úst, aby si vyšťáral uvízlé drobty chleba. „Jen to, že být vězněn v iráckém vězení není žádná legrace. To je všechno.“ Sam však věděl, že to není všechno. „Podívejte se, vy víte, co nás opravdu znepokojuje, Same,“ pokračoval Waddell. Muž s krycím jménem Charles se naklonil dopředu. „Je to základní otázka, životně důležitá, jak, proboha, se ti parchanti v Bagdádu dověděli, kdo jste?“ Jeho oči byly jako ostré bodce a tvář se lehce zbarvila do hnědofialova. „Jak mohli vědět, koho to vlastně sebrali, Same? Jak mohli, sakra, znát vaše skutečné jméno?“ Sam se snažil ovládnout, třebaže měl pocit, že se mu před očima převaluje rudá mlha. Obviňují ho. Jak je to dlouho, co se dostal z desetidenního pekla, a teď mu ti parchanti téměř otevřeně předhazují, že to

všechno byla jeho chyba.

„Nevím, Duncane,“ odpověděl. „Někdo jim to musel říct.“

„Samozřejmě. Jak jinak?“ Waddell se opřel dozadu a založil si paže.

„A nebyl jste ten někdo náhodou vy sám?“ ozval se náhle Charles. Jeho světlé oči se leskly jako skleněné

kuličky.

„Ne, pane.“

Sam se začínal potit. Ne strachem, že by se mohl přestat ovládat, ale hněvem nad podlostí jejich obvinění. „Možná jste se někde podřekl,“ nadhodil Charles jen tak, jako by o nic nešlo. „To se lehce stane, dokonce i takovému profíkovi, jako jste vy. Člověku uklouzne nevinná poznámka u baru v rozhovoru s někým, komu důvěřuje, a zaslechne ji jiný profík, člověk z nepřátelského tábora. Mohl jste říct něco, co bylo ve své podstatě bezvýznamné, ale pro něho to byl poslední dílek do skládačky, o níž jste neměl nejmenší

tušení.“

Charles se tvářil docela laskavě, jako venkovský veterinář, který přišel provést kastraci. „Ne. Nikde jsem se nepodřekl, žádná nevinná poznámka mi neuklouzla. Jsem si tím naprosto jistý. Ode mě se to nedověděli.“ Waddell ho chladně pozoroval. „Budeme tomu tedy muset přijít na kloub,“ řekl vztekle. „Budeme muset zjistit, jak moc jste byl kompromitován. A co důležitější, jak moc byla kompromitována SIS.“ Sam naprázdno polkl. Najednou si uvědomil, k čemu to všechno směřuje. Pokud je nepřesvědčí, jsou připraveni s ním skončit. Náhlý konec jeho kariéry agenta zpravodajské služby, a také konec jeho fingovaného zaměstnání u firmy Entryline Exhibition. Ředitel společnosti tu funkci vytvořil pro MI 6. Na jeho místo přijde někdo jiný. „Mám ještě pár upřesňujících otázek, které bych vám chtěl položit,“ řekl Charles upjatě. „Vím, že jste

ještě stále otřesený po tom, co máte za sebou, ale pochopte, že nemůžeme čekat.“

Sam se zhluboka nadechl. „Prosím, ptejte se.“

„Okay. Vezměme to od začátku. Chci říct, opravdu od začátku. V roce 1990, kdy jste odešel z královského námořnictva a vstoupil k nám, to byla, myslím, vaše první návštěva v Iráku, že? Vaše první použití krycího jména Terry Malone. Pokuste se přenést v mysli do té doby. S kým jste se tenkrát setkal z irácké

strany?“

„Panebože, to už je šest let,“ namítl Sam.

„Ano, ale zkuste si vzpomenout. Jména, rozhovory, které jste vedl, i ty neformální. Uvidíme, jestli se nám

podaří tu záhadu objasnit. Jsem přesvědčen, že existuje docela prosté vysvětlení, které jsme přehlédli.“

„Dobrá,“ zabručel Sam, pokrčil rameny a začal si sestavovat seznam lidi, na něž si dokázal vzpomenout.

Bagdád, rok 1990. Důležitý mezník v jeho životě, a ne pouze v jednom ohledu.

„Myslim, že tam byla i Christine Taylorová, jak si říkala –, ne?“ nadhodil Charles, jako by mu četl

myšlenky. „Ano.“

„A ve vašich hlášeních po tom, co vás propustili se zbývajícími rukojmími, jste oba shodně uvedli, že jste

nezaregistrovali žádné indicie, že by vás identifikovali jako agenty zpravodajské služby.“

„Samozřejmě. Pověsili by nás, kdyby nás odhalili.“

„S největší pravděpodobností. Ale podívejme se na tu dobu ještě trochu podrobněji, ano?“

Bezpečnostní vyšetřovatel s ním s dokonalým smyslem pro detail probral jeho tehdejší návštěvu Iráku.

Hovořili asi deset minut, po nichž Charles věděl o tehdejších událostech stejně tolik jako Sam.

„A co se týče vašeho vztahu k Christine během toho období,“ zeptal se Charles s klamnou nevinností, „jak

byste ho charakterizoval?“

„Jako naprosto profesionální,“ odpověděl Sam, aniž hnul brvou. Všiml si, že na něm Waddell doslova visí pohledem. Uvědomil si, že zřejmě něco vědí. Otázkou bylo, kolik toho vědí. „Jakmile jsme se vzájemně

identifikovali, spolupracovali jsme spolu a sdíleli pracovní úkol. Všechno jsem uvedl ve své tehdejší

zprávě.“

„Ano, uvedl. To je pravda.“

Jeho poměr s Chrissií zůstal utajený. Utajený až do konce, byl o tom přesvědčen. Ale neřekl jim teď o

něm sám Kessler?

„Pojďme dál,“ řekl Charles. Jeho oči neprozrazovaly naprosto nic. „Vaše následující návštěva Bagdádu

byla až ta, z níž jste se právě vrátil, že?“

„Ano.“

„A mezi tím jste většinou služebně pobýval ve východní Evropě, že?“

„Správně.“

„A vaše krycí totožnost zůstala celou dobu nedotčená, pokud víte?“

„Ano. Pokud vím.“

Nebylo to tak docela pravda. Jeden bývalý příslušník KGB v Kyjevě, který nyní pracoval pro ukrajinskou

SBU na drogových operacích, ho minulý rok odhalil. V tu dobu však byli na stejné straně, navíc si Sam

uvědomil, že kdyby tu epizodu teď vytáhl, totálně by se pohřbil.

„Takže se vraťme k této bagdádské návštěvě,“ pokračoval Charles.

Sam mu popsal bezproblémový let do Ammánu, cestu do Bagdádu v minibusu a své rozhovory s

byznysmeny z ostatních zemí, z nichž vytěžil pár drobných zpravodajských informací o potenciálních

postsankčních jednáních o prodeji zbraní. Při těchto příležitostech také hovořil s Němcem, po němž potom

poslal poslední zprávu před svým zatčením.

„Věděl ten Němec, pro koho pracujete?“ zeptal se Waddell.

„Ne. Byl to jen byznysmen. Pomáhal mně jako svému kolegovi. V prostředí, kde nemůžete telefonovat a

kde nejsou pošty, je taková věc, o jakou jsem ho požádal, zcela běžná.“

Když Sam popisoval své zatčení, cítil, že ho oba muži doslova probodávají pohledy. Na Waddellovi bylo

něco, čeho se bál a čím zároveň pohrdal. Věděl o něm, že absolvoval s vynikajícím prospěchem

Cambridge, že se skvěle vyzná v administrativní práci a je rozený konspirátor. Nadto měl tu moc poslat

Sama na úřad práce, aby se přihlásil o podporu v nezaměstnanosti. Zatím mu však nikdy v minulosti neházel klacky pod nohy a věřit všem pocitům, které člověk má, také není vždy dobré. Když domluvil, oba muži se opřeli dozadu a přemýšleli. Sam si na chvíli myslel, že je přesvědčil. „Takže jste tam působil jako vysavač, jak jsem pochopil,“ prohlásil Waddell náhle.

„Prosím?“

„Mluvil jste s lidmi po barech,“ zdůraznil Waddell záměrně poslední slovo. „To byla vaše hlavní metoda

získávání zpravodajských informací, je to tak?“

„V podstatě ano. Irák není země, kde se lidé vyjadřují svobodně. Jistě, většinu materiálu jsem posbíral po barech a restauracích. Říká se tomu udržovat společenský styk, Duncane.“ Waddell byl člověk, o němž nikdo nevěděl, že by vůbec vedl nějaký společenský život. Jednou Chrissie Samovi řekla, že mu jeho podřízení v kanceláři říkají „Robot Robbie“. „A nemáte pocit, že při takovém společenském styku může člověku snadno něco uklouznout?“ testoval ho Waddell. „Samozřejmě, aniž by si toho byl vědom.“ „Snadno uklouznout… Jistě, může se to stát. Ale jen tomu, kdo si libuje v představě, že skončí s oprátkou

kolem krku.“

„Anebo tomu, kdo si moc libuje v debatních klubech,“ dodal Waddell. Opět měl rukavice dole. „Pochopil

jsem, že popíjet po barech nikdo cizincům v Bagdádu nezakazuje.“

„Nezakazuje, pokud nějaké pití v Bagdádu objevíte. Slyšel jste o sankcích Spojených národů, Duncane,

ne? Alkohol se musí pašovat…“

„Ale i když si možná nelibujete v představě oprátky kolem krku, měl jste, mám dojem, důvod cítit na téhle cestě jistý smutek. Třeba jste hledal u někoho útěchu a možná před ním řekl něco málo víc, než bylo

rozumné. Mmm?“

Sam ztuhl. „Nevím, o čem mluvíte,“ řekl, i když věděl. Moc dobře.

„Mluvím o tom, že váš dlouhotrvající poměr s paní Christine Kesslerovou, který mimochodem začal před

šesti lety právě v Bagdádu, náhle skončil a vy jste z toho nebyl právě štěstím bez sebe.“

Sam zíral z jednoho na druhého. Cítil, že rudne.

„Je mi líto, ale musím vám říct, že je to obecně známá věc,“ konstatoval Waddell s puritánsky

našpulenými rty.

„To je můj osobní život, který nijak nesouvisí s pracovním,“ bránil se Sam nepřesvědčivě.

Waddell pozvedl své neexistující obočí a pohlédl na Charlese.

„Musíme tu věc vyšetřit, Same,“ přidal se vyšetřovatel. „Pochopte, že se tu jedná o velmi vážný průlom do

systému utajení. Řeknu vám, že premiér je přímo zděšen představou, že by Iráčané mohli celé aféry

využít a pochlubit se na veřejnosti, jak lehce pronikli do britské zpravodajské služby.“

„Tak vyšetřujte někde jinde, kamaráde,“ ohradil se Sam neomaleně. Cítil, že rychle ztrácí sebeovládání.

„Nic z toho, co o mně Iráčané vědí, se nedověděli ode mě.“

Nastala chvíle ticha, během níž ho oba mlčky pozorovali.

„Dobře,“ řekl nakonec Charles a uhladil si klopu saka. „Pojďme dál. Kdo vás zatkl?“

„Nedal mi svou vizitku.“

„Ale domníval jste se, že byl z Mukhabaratu, že?“

„Byla to státní bezpečnost. Nevyznám se v téhle partě, vím jen, že to byli vládní lidé a že se se mnou

nepárali.“

„A vy jste jim přiznal, že jste pracovník SIS?“

„Ne. Trval jsem na své krycí identitě.“

„Ale zřejmě jste jim řekl nějaká jména, ne? Například jméno Quentina Mowbraye.“

„Přestaňte s tím. O co vám jde?“

„Navrhl jste jim, ať zavolají Mowbrayovi na ambasádu v Ammánu, aby mohl zařídit výměnu?“

„Copak jsem idiot? To je neuvěřitelné, s čím na mě ještě vyrukujete.“

„Pouze se vás ptám, nic víc.“

„A já vám odpovídám. Ne! Neřekl jsem jim nic, absolutně nic.“

Charles seděl strnule a upřeně Sama pozoroval. Waddell se naklonil dopředu a otevřel krabici s

citrónovým džusem. Nalil si sklenku a ukázal Samovi, že by se měl také napít. Sam však zavrtěl hlavou. V

tuto chvíli měl hroznou chuť hodit do sebe něco mnohem silnějšího.

„Sakra práce,“ ulevil si najednou Waddell a usmál se na něho jako na kamaráda. „Je to pro nás

nepříjemné, podrobovat vás výslechu třetího stupně. Věřte mi, Same, že mě to bolí…“

„… víc než mě, že?“

„Ano.“

„Nedělejte ze sebe kašpara, Duncane.“

Waddell se stáhl.

„Už jste skončili?“ zeptal se nečekaně Sam a vstal. „Pokud už nic nemáte, rád bych se konečně dostal domů.“ „Ano, pro dnešek jsme skončili,“ řekl Waddell, zůstal však sedět. Věděl, že by vypadal jako trpaslík, kdyby

vstal. „Vyslechli jsme vás, ale zřejmě si s vámi ještě budeme chtít promluvit. Pro tuto chvíli bude pro vás

lepší, když si dáte nějakou dobu pohov.“

„Pohov?“ opakoval Sam. Sevřelo se mu srdce. Znamená to, že ho suspendují?

„Po tom, co máte za sebou, si zasloužíte trochu odpočinku. Entryline jsme už informovali. Nečekají, že

byste se jim týden nebo dva hlásil.“ „A potom?“

„Potom se uvidí,“ odpověděl. Měl tolik slušnosti, že se zatvářil rozpačitě. „O vašem dalším působení si

promluvíme později, až se trochu usadí prach.“

„Takže zdravotní dovolená…, to jste chtěl říct?“

Waddell pokrčil rameny. „Musíme pouze zjistit, jak to s celou záležitostí bylo, Same. To jistě chápete, ne?“

„Jistě. Naprosto. Jenom nevěřím, že budete hledat odpovědi na správných místech,“ vyhrkl dřív, než se

stačil zarazit.

Waddell pohlédl na Charlese a samolibě se usmál. „Nepodceňujte tajnou službu, Same. Ubezpečuju vás,

že to je základ naší práce, vědět, kde máme hledat,“ řekl a vstal. „Můžete jít. Venku na vás čeká auto.

Nejdřív vás zaveze na kliniku, o které jsem mluvil. Pokud lékař zjistí, že jste v pořádku, můžete jet domů.

Zítra nebo pozítří se s vámi spojíme. Ale taky můžete zavolat vy mně. Třeba vás něco napadne…, třeba si

vzpomenete na nějaký rozhovor u skleničky, kterému jste nepřikládal váhu…“

„To těžko, Duncane. To těžko.“

Charles k němu natáhl ruku. „Hodně štěstí. Je mi opravdu líto, že jsme vám museli takhle znepříjemnit

návrat.“

Waddell ho doprovodil přes kuchyň k požárnímu schodišti a otevřel zadní dveře.

„Víte, je to zvláštní…,“ svraštil čelo, když kolem něho Sam prošel. „Nikdy bych si nemyslel, že zrovna

Chrissie je váš typ.“

Sam potlačil naléhavé nutkání jednu mu vrazit. „No nic… Teď si pořádně odpočiňte, kamaráde,“ řekl nakonec. Vrátil se dovnitř a zavřel za sebou. Sam stál na mřížové ploše rezavého schodiště. Dole na něho čekala granada. Vřel v něm hněv, ale také cítil strach, protože horší než šok z toho, že mu ti dva v konspiračním bytě nevěřili, byla jeho vlastní jistota, že promeškávají nějaký osudový šílený manévr. Že tím, že se soustředili na problém prozrazení jeho krycí identity, ignorují skutečné nebezpečí. Někde na tomto světě se volně pohybuje šílenec. A má k dispozici spoustu antraxu, s nímž může rozehrát

svou hru. 09 KAPITOLA

Z bytu zavanul nevětraný vzduch poznamenaný zatuchlinou a nashromážděnými kuchyňskými pachy. Od jeho odjezdu z Anglie sem nikdo nevstoupil. Sam položil kufr na parketovou podlahu malé předsíně a pak jen stál a nechal na sebe působit atmosféru domova. Byly chvíle, kdy se bál, že se sem už nikdy nevrátí. Sehnul se, aby sebral kupu účtů a všelijakých reklamních pitomostí navršených na rohožce, pak zavřel dveře, rozsvítil a zaplašil ponuré šero denního světla, pronikajícího sem z obývacího pokoje. Na zdech předsíně viselo několik starých obrázků mořských scén s plachetnicemi, které objevil před lety v jakémsi bazaru v Plymouthu, a staré natahovací hodiny po otci. Samozřejmě už několik dnů stály. Pořád se ještě cítil zdrcený po mentální nakládačce od těch dvou při výslechu v bytě nad prádelnou, navíc ho bolela ruka po injekci, kterou mu dal doktor. Bylo to už několik dní, co vyvázl z rukou Iráčanů, ale

hněv nad tím, jak s ním ti parchanti v Bagdádu zacházeli, ho neopouštěl a přetrvával v něm jako jedovatý

mrak nehybně visící v bezvětří. Lékař mu řekl, že by si měl najít někoho, s kým by o tom mohl mluvit, aby všechnu frustraci dostal ven a nenosil ji v sobě. Jenže jeho nenapadl nikdo jiný než Chrissie. Lékař ho se vší péčí prohlédl a konstatoval, že z mučení a týrání v iráckém žaláři by neměl mít žádné trvalé následky, alespoň ne fyzické povahy. Převázal mu nohy a řekl, že se rány na nich celkem dobře hojí. Mnohem větší starost mu však dělalo nebezpečí posttraumatického stresu. Nabídl mu, že mu zařídí konzultace u psychologa, Sam však tvrdil, že mu bude stačit pár dní odpočinku a dá se do pořádku. Pořád stál v předsíni a neměl se k tomu jít dál. Místo aby cítil úlevu, že je opět doma, ozývala se v něm hluchá prázdnota. Konečně vstoupil do obývacího pokoje a přešel k oknu, z něhož se otvíral výhled na řeku. Ale nekochal se jím, jak měl v úmyslu, a hned se otočil zpátky do pokoje. Cosi mu říkalo, že tu někdo v jeho nepřítomnosti byl. Samozřejmě. Byli tu oni, Charlesovi lidé, hrabali se v jeho věcech, probírali zásuvky, registrační skříňku,

kontrolovali každou knihu, složku, dokument, hledali v jeho počítači.

„Parchanti!“

Měl pocit, že je to na jeho osobě stejné násilí jako to surové bití v Bagdádu. Ani jedno si nezasloužil. Život

je nesnesitelně nespravedlivý. Vždycky si stěžoval na křivdu osudu, už od doby, kdy ho jako malé dítě připravil o otce, kterého zbožňoval. „Ať táhnou k čertu! Všichni!“ Odemkl bezpečnostní zámek na středovém panelu výsuvného okna, otevřel ho a pustil dovnitř čerstvý vzduch. O tři poschodí níž projel kolem fronty starých domů z třicátých let červený autobus. Na druhé straně ulice na potahové stezce podél řeky cvičil nějaký muž černého psa. Příliv zvedal hladinu čeřenou čerstvým větrem. Sam se zhluboka nadechl, hladový po vzduchu, který patřil k řekám, k jejich ústím a k

moři. Cítil v něm pach hniloby, ale také míru. Otočil hlavu, aby se podíval dolů na řeku, a hleděl až kamsi za přírodní jímky starých Barnesových rezervoárů. Po vodě proplula zábavní loď s turisty do Kew Gardens a Hampton Courtu. Někde tam v předměstském bludišti uliček na pravém říčním břehu žila Chrissie se svým manželem, s nimž se usmířila

– nebo spíš smířila. Dům Martina Kesslera byl jen pár minut chůze od jeho bydliště. Čirá náhoda, které

tak

dlouho nestoudné a opovážlivě využívali… Chrissie. Jí potřeboval vymazat z paměti, stejně jako zkušenost z bagdádského vězení. Ale jak se mu to může kdy podařit, jestliže nosí jeho dítě? Otočil se od okna. Chrissie se o jeho bytu vyjadřovala s despektem, říkala, že v něm vidí roky jeho institucionalizace v královském námořnictvu. Pohovka a křesla s potahy s květinovými vzory, tmavě zelený koberec, vestavěná nábytková stěna s malou hi-fi soupravou a televizorem vtlačeným mezi pár paperbacků a reprodukcí Turnerových pohledů na moře v kovových rámečcích… Ne že by byl jeho byt obrazem špatného vkusu, stěžovala si, spíš vůbec žádného. Říkala, že ona má potřebu obklopovat se krásnými věcmi, a nechápala jeho schopnost žít bez nich. Pro něj byla teď největším problémem této místnosti skutečnost, že se na ni nedokázal podívat, aniž by tu viděl ji, Chrissii. Obvykle přicházela bez ohlášení pozdě večer poté, co se poškorpila se svým manželem, a hned se mu vrhla kolem krku a přimkla se k němu jako topící se dítě. Pak seděli na pohovce přitisknuti k sobě jako siamská dvojčata a pili víno, dokud se neuvolnila. Někdy toho namluvila, že ho brněly uši, stěžovala si mu na své problémy a líčila mu slalomovou jízdu mezi vztekem nad manželovými zakrnělými emočními dispozicemi a svou vlastní hloupostí, že se za něho vdala. Jindy však zase jen seděla a zírala do zdi, zatímco jí přehrával cédéčko s Verdiho áriemi a nechával, ať se její démoni sváří uvnitř v ní. Ale vždycky to napětí, s nímž přišla, nakonec ustoupilo, a pak se jí na tváři objevil úsměv, prchavý a nestálý jako jepice, který signalizoval, že je připravená k tomu, kvůli čemu přišla. Později, když ukojili

svou vášeň a on ležel v postkoitální letargii, se opět oblékla a odešla stejně tiše, jako pak vystupovala po schodech do domku o několik set metrů dál a vracela se k svému manželovi. A Martin se nikdy nic nedověděl. Alespoň tak to Chrissie tvrdila. Manžel ji nikdy nepodezíral, že by mohla mít s někým poměr. Vždycky si představoval, že se po svých útěcích z domu pozdě večer, kdy byla celé hodiny pryč, odreagovává jízdou nazdařbůh po městě nebo někde zaparkovala a kouří jednu cigaretu za druhou, dokud se neuklidní natolik, že je schopná se k němu vrátit. Nikdy se nedověděl pravdu, teprve až

toto léto. A to byl Martin Kessler profesí superšpión.

Sam se vrátil do předsíně, vzal kufr a odnesl ho do ložnice, aby ho vybalil. Aby uložil všechny věci s pečlivostí vypěstovanou roky strávenými v lodních kajutách tak malých, že by se v nich sotva otočila kočka. Chrissie si ho za jeho přepečlivost v těchto věcech často dobírala a ptala se ho, kam by uložil ženu, kdyby se k němu někdy nějaká přistěhovala. Říkala mu, že jeho život je příliš uspořádaný, příliš úplný, aby do něho mohl natrvalo vstoupit ženský duch. Převlékl se do džín a trička, a když odolal pokušení hodit do sebe jednu velkou skotskou, zašel do malé kuchyňky, uvařil si čaj a popíjel ho z hrnku se znakem lodi, na níž naposledy sloužil. Bylo pozdě odpoledne. Lékař mu doporučil, aby dělal všechny běžné denní činnosti. Možná si později zajde do hospody na jedno dvě piva, povykládá si o úplně bezvýznamných věcech, dá si něco k jídlu a nakonec se doma nadopuje prášky na spaní, které mu dal lékař, a pokusí se usnout a spát celou noc bez zlých snů. Začal prohlížet, co má vlastně v kredenci a v ledničce k jídlu, a napadlo ho, že by měl zaskočit do supermarketu a něco nakoupit, další příležitost, jak se rozptýlit a na chvíli zapudit neodbytné myšlenky. Bagdád se však vracel a strašil mu v hlavě jako zlověstná můra. Bití, nekonečné dotazy na to, co mu pošeptal posel, a hrůza, čistá nefalšovaná hrůza z toho, že ho zabijí…

„Doprdele!“

Takhle to nejde, řekl si. Potřebuje naplnit hlavu něčím jiným. Vstal od kuchyňského stolu, zašel do

obýváku a zapnul televizi. Zprávy.

Ukázalo se, že se svět příliš nezměnil za dobu, co s ním nebyl v kontaktu. Prezidentská volební kampaň na druhé straně Atlantiku byla stejně fádní a bezduchá jako vždycky. Doma na ostrovech se zase členové konzervativní MP strany mezi sebou rvali jako krysy v pytli a na Středním východě Palestinci zuřivě protestovali proti zřizování nových židovských osad na Západním břehu Jordánu. Náhle se na obrazovce objevil portrét Saddáma Husajna. Sam zesílil zvuk. Komentátor mimo obraz říkal, že irácký vůdce spustil ostrý verbální útok na Jeruzalém a Washington za jejich „zradu dohod uzavřených v Oslo-ýžř. Další varování, že prohra středovýchodního míru by mohla vrhnout svět do globálního

konfliktu.

Do války vedené biologickými zbraněmi. Tohle ten šílenec plánuje? Samovi přeběhl mráz po zádech. Bojové hlavice s antraxem jsou už někde za hranicemi Iráku a on nedělá nic pro to, aby zjistil kde. Ale co může dělat sám? Podobně jako ten ubitý muž zavěšený na rukou v bagdádském vězení, je i on pouhý posel. Splnil svou povinnost. Předal všechno, co věděl, svým nadřízeným. Teď už to není na jeho zodpovědnosti. On si svou těžkou úlohu v té věci odehrál.

Nemá smysl na to myslet, opakoval si snad už posté. Potřebuješ se odreagovat, vymýt si mozek. Možná by to dokázal ostrý mořský vzduch. Pár dní na lodi, pár krásných dní plachtění s ostrou brízou a sluncem v zádech. Sakra proč ne? Řekli mu přece, aby si udělal volno. Pohlédl na hodinky. Ještě nebylo šest. Potřebuje zjistit, kde je teď jejich šalupa zakotvená, takže bude muset zavolat svému plachtařskému partnerovi, který ji během jeho nepřítomnosti využíval. A Tom Wallace určitě ještě ve svém chichesterském domě nebude, to tak nejdřív za půl hodiny. Otrávený zprávami televizi vypnul, přistoupil k oknu a znovu se zahleděl na řeku. Voda na něho působila jako balzám. Vždycky to tak bylo, už od chvíle, kdy ho otec vzal poprvé na loď a učil ho plachtit. Musí dát Waddellovi vědět, že na pár dní zmizí. Jenže stačilo, aby si na toho parchanta vzpomněl, a už se mu svíraly pěsti. Váš instinkt… Jako v té kyjevské záležitosti? My potřebujeme fakta, Same, ne soudy

založené na instinktech.

Kyjev. Zmatek neskutečných rozměrů, jemuž nikdy nepřišel na kloub. Akce vedená společně zpravodajskými organizacemi tří zemí, která se změnila ve frašku. Operace s cílem rozbít mezinárodní drogový gang byla spuštěna na základě informace ukrajinské SBU, části dřívější sovětské KGB. Tablety extáze, vyráběné na Ukrajině, zaplavily trhy v Německu a Británii. Laboratoř, z níž vycházely, se podařilo vypátrat, jenže oni chtěli zároveň dostat distribuční síť. Podle informačních zdrojů v Německu a na Ukrajině měla být velká zásilka drog odeslána do západní Evropy ukrytá v kamionech odvážejících vystavovaná zařízení z obchodního veletrhu v Kyjevě. Veletrhu se zúčastnila i firma Entryline Exhibition, která tam zastupovala britské obchodní firmy, a Sama vyslali do Kyjeva jako ředitele expozice. Shodou okolností byla v tu dobu v Kyjevě i Chrissie. Působila tam jako podpora nového rezidenta SIS na britské ambasádě, který byl na svém postu teprve pár týdnů. S šarmem, jímž by snad dokázala vylákat i lišky z nor, sestavila Chrissie seznam lidí ze zpravodajské oblasti, s nimiž přišla během své kariéry na ministerstvu zahraničí a v SIS do styku. Jedním z nich byl muž jménem Viktor Rybkin, s kterým se seznámila ve Washingtonu před dvěma lety. Rybkin byl příslušníkem SBU, rezidentem v americkém hlavním městě, ale po svém návratu do Kyjeva se stal styčným důstojníkem pro mezinárodní zločin. Byl to on, kdo vedl závěrečnou fázi vyšetřování kolem extáze. Také při této příležitosti používal Sam krycí jméno Terry Malone, Rybkin však jeho skutečnou identitu znal. Nebyl důvod se tím znepokojovat, v této operaci přece byli na jedné lodi. Sam a Chrissie se spolu v Kyjevě raději nestýkali, aby udrželi svůj vztah v tajnosti. Jednou večer však Sam našel v hotelu vzkaz, aby

se s ní sešel v kavárně na hlavním kyjevském bulváru Kresčatiku. Sam byl v udanou hodinu na místě, místo Chrissie mu však kráčela v ústrety rozložitá postava Viktora

Rybkina.

„Chci vám ukázat naše pamětihodnosti,“ zazubil se Rybkin. Měl na tváři malou jizvu a pokřivenou nesouměrnou bradu. „Chrissie mi řekla, že zařídí, abyste sem přišel.“ Hovořil anglicky se silným americkým přízvukem. „Teď, když máme všichni stejného nepřítele, chuligány, mafii –, byste se měl na

ty naše hochy podívat blíž.“

Rybkin s ním projel město a ukázal mu restaurace a kluby, z nichž ukrajinští zločinečtí bossové řídí činnost svých lidí. Řekl mu, že na Ukrajině aktivně působí na šest set gangů organizovaných ve stylu

mafie.

„Nazýváme je mafie, ale jsou to noví ruští kriminálníci, ne rodinné gangy jako v Itálii,“ vysvětlil Samovi plynnou angličtinou vzdělance. „Ale v jednom se jim podobají, zabíjejí se stejnou lehkostí. Každý týden dojde v Kyjevě k pěti šesti vraždám, z nichž je polovina na objednávku.“ Jejich okružní jízda skončila v perfektně vybaveném fitcentru, kde se ve značkových teplákových soupravách a lykrových bederních šortkách potili udělaní chlapi s hrubými tvářemi a popíjeli dovezené energetické nápoje. Všechno, co tu vidíte, má značku mafie, upozornil Sama Rybkin. Svlékli se, aby se mohli vmísit mezi naháče v parní lázni. Rybkin měl neobyčejně chlupatou hruď a neobyčejně malý penis. „Ale svou práci zvládá perfektně,“ ujišťoval Sama Ukrajinec. Posadili se na lavici a Rybkin mu polohlasně za neustálého syčení páry ukazoval jednoho po druhém krále kyjevského podsvětí a cary ukrajinské černé ekonomiky. „Vědí, kdo jsem, a já zase vím, kdo jsou oni. Je to hra. Vzájemně se hlídáme. Říkám jim, že pokud překročí lajnu, budu vědět, kam je dostat.“ Samovi se zdálo, že je to naprostá profesionální sebevražda, vystavovat se tímto způsobem před lidmi, již mohou řídit právě ten drogový gang, který se oni pokoušejí zlikvidovat. Rybkin ho však ujišťoval, že

takhle se to na Ukrajině dělá. V tutéž noc zaznamenaly sledovací kamery, instalované na kyjevském výstavišti, jak gangsteři ukrývají drogy do britských a německých kamionů. Sam to okamžitě ohlásil do Londýna jako výsledek svého neomylného „instinktu“. Když však později kamiony dorazily na ostrovy, nikdo si pro ukrytý kontraband nepřišel, a když potom policejní technici vytáhli balíčky z úkrytů a látku prozkoumali, zjistili, že je to obyčejná křída. Extáze z Kyjeva se v londýnských ulicích objevila o pár týdnů později. Dorazila jinou

cestou.

V SIS samozřejmě následoval hon na čarodějnice. Podezření z vyzrazení operace se soustředilo na Rybkina, ale částečně i na Sama. Chrissie ho tenkrát prosila, aby o tom, že byla nechtěně příčinou jeho návštěvy v mafiánském fitcentru, mlčel, protože kdyby se to šéfové dověděli, byla by zralá pro Hvězdicovou komoru. A ten parchant Waddell teď všechno znovu vykopal. Parchant s malou podezíravou puritánskou palicí. Sam usoudil, že přišel čas na něco silnějšího. Odnesl hrnek od čaje do kuchyně, nalil si do sklenky na dva prsty whisky a zředil ji trochou vody. Pak si dal pořádný hlt. Pohlédl na hodinky, teď už by mohl být Tom Wallace doma. Vzal telefon, zavěšený vedle kuchyňských dveří, a vyťukal číslo. Znal se se svým plachtařským partnerem patnáct let, už od doby, kdy spolu studovali v Dartmouthu. Tom odešel od námořnictva tři roky před ním, aby po svém otci převzal obchod

se starožitnostmi.

Tom se ozval po třetím zazvonění.

„Ahoj, Wallaci. Jak se máš, chlape?“ zavrčel Sam.

„Packere! Kde ses celou dobu potloukal?“

„V samém pekle, pokud ne jinde. Jako vždycky, však to znáš…“

Wallace věděl, že Sam dělá nějakou riskantní práci pro vládu, a nikdy se ho neptal na podrobnosti.

„Čekal jsem už dávno, že se ozveš. Backgammon je v Cherbourgu. Byl jsem tam skoro před třemi týdny.

Měls ji odvézt zpátky do Hamblu, chlape.“

„Já vím. Ale byl jsem pryč delší dobu, než jsem předpokládal.“

„Určitě sis někde užíval na něčí účet, co?“

„No jasně, jak jinak?“

„Nechci vědět, kolik teď budeme platit za kotvení. Vem si s sebou kreditku. Chystáš se pro Backgammon

zajet, ne? Proto, doufám, voláš, ne?“ Wallace měl rád, když lidé dělali to, s čím jsou sami srozuměni.

„Jistě. Chci ji převézt, jen jak dám dohromady posádku. Předpokládám, že ty nejsi volný…“

„Bohužel ne, tenhle týden se nemůžu hnout z obchodu. Ale ty určitě nějakou kočku seženeš, když se

podíváš do zápisníku.“

Tom Wallace měl příliš bujné představy o Samově milostném životě, hlavně proto, že mu Sam o něm

nikdy neřekl víc, než že je to komplikovaná „věc“ a je v řešení. Wallace byl jedenáct let ženatý, alerozvedl se a své dvě dcery vídával jen zřídka. Teď žil sám a moc se nesnažil, aby si sehnal novou

partnerku.

Občas prohodil něco o tom, že si opatří thajskou nevěstu. Na objednávku.

„Musíš si dávat pozor na vodu v podpalubí, Same. Někudy trochu prosakuje, čert ví kudy. Ale stačí, když

to jednou za pár hodin vypumpuješ. Jinak je holka, doufám, v pořádku a uklizená, myslím na tvoje

nároky. Měl jsem tam naposledy pár obchodních přátel a jeden mi tam blil, kudy chodil.“

„Díky. To bude okay.“

„Dokonce jsem kvůli tobě vypral potahy sedaček.“

„To je od tebe neskutečně laskavé.“

„Je zakotvená na F sedmičce v hlavní marině v Cherbourgu. Máš klíče, ne? Neztratil jsi je, doufám?“

„Mám, mám. To je v pořádku.“

„Fajn. Kam máš namířeno?“

„Ještě nevím. Podívám se na slapy a pak se rozhodnu. Ale předpokládám, že bych se měl během týdne

vrátit do Hamblu.“

„Jo, fajn. Tak ti přeju dobrý počasí. Nám celou dobu pršelo.“ Sam zavěsil. Najednou se cítil líp, když se rozhodl odjet. Teď ještě sehnat posádku. Ne že by loď nezvládl sám, často se plavil sólo –, ale tentokrát chtěl mít společnost. Někoho nenáročného. Chrissie s ním nikdy na lodi nebyla. Vždycky se bála, že by mohlo dojít k nějakému incidentu, při němž by se jejich vztah prozradil. Nestojí to za to riziko, miláčku. Stejně bych měla mořskou nemoc. Jediná loď, na

které se spolu plavili, byl malý skif, na němž si vyjeli po Temži vloni v létě krátce potom, co se se svým manželem vrátila z dvouletého pobytu ve Washingtonu. Tehdy mu řekla, že se jednou musí do toho svého manželství opravdu vážně obout. Nepozoroval, že by s tím měla nějaký úspěch. Našli opuštěnou zátoku kdesi blízko Goringu, uvázali lano ke kořenům jednoho stromu a pak už neztráceli čas. Mezi plevelem. Kruci! Tenkrát si spolu zase po dvou letech pořádně užili. Vzpomínal si, že když pak spolu pomalu veslovali, uviděli na břehu opuštěnou dřevěnou chatku. Jé, tu bych chtěla, vydechla Chrissie. Perníková chaloupka. To by bylo naše hnízdečko lásky, řekla. Něco, kde by spolu mohli trávit celé dny místo několika ukradených hodin v neustálém strachu z odhalení. Tehdy si uvědomil, že přes všechnu neuspokojivost a labilitu jejího manželství ho Chrissie nemá v úmyslu skončit. Proč taky? Měla manžela a milence, co potřebovala víc? Během poměru s Chrissií se však v jeho životě vyskytovaly i jiné ženy, zvláště v době Chrissiina pobytu v Americe. S některými spal a s jinými si dával schůzky pouze kvůli jejich společnosti. Když však teď o nich přemýšlel, nenapadala ho žádná, kterou by měl chuť vzít s sebou na pár dní na moře. A drtivá většina mužů, které znal, měla stálou práci a nemohli se v pracovních dnech uvolnit. Pomalu se začal smiřovat s tím, že vypluje sám. Backgammon byla osm let stará loď třídy Moody 31 s lanovím, které vedlo až do kokpitu, aby bylo řízení jediným plavcem lehčí. Začal si sepisovat seznam toho, co si musí vzít s sebou. Loď byla dobře vybavená a jediné, co potřeboval, bylo oblečení, pas a nějaké peníze. Vzal z police v obývacím pokoji almanach a začal studovat tabulky

proudů. Taky si bude muset poslechnout předpověď počasí a podívat se, jak jezdí lodě přes Kanál.

Předpokládal, že do Cherbourgu by mohlo něco plout kolem poledne.

Chvíli pocházel po bytě a snášel věci, které si chtěl vzít s sebou. Běžná činnost. To potřeboval. A pořád

mu ještě zbude čas, aby zašel na jedno pivo do hospody.

Náhle se zarazil.

„To je šílenství,“ zamumlal si pro sebe. „Někde je nějaký maniak s hlavicemi plnými antraxu, a ty se chystáš na nějakou zatracenou jachtu!“

10 KAPITOLA

ÚTERY 1. ŘÍJNA ČASNĚ RÁNO, IRÁK, MÍSTO: PROBLÉM ČÍSLO DVĚ ZÁPADNĚ OD BAGDÁDU Dean Burgess si třel ztuhlý krk po noci, kterou strávil opřený o dveře nissanu v nejméně nepohodlné pozice, již dokázal po mnohém zkoušení nalézt. Atmosféra byla po noci na poušti napjatá. Všichni členové inspekčního týmu si nasadili modré klobouky se znakem Spojených národů a drželi se ve skupinkách nejméně po třech lidech. Poprvé se napětí mezi nimi a jejich iráckými průvodci zvýšilo, když se předchozí den pozdě odpoledne vrátil s prázdnou muž, jehož Mustafa vyslal do vesnice zjistit, co se tu v pusté poušti vlastně staví. Mustafa ho obvinil z neschopnosti, jednu mu střihl a pak se na dvacet minut zavřel v autě vybaveném komunikačním zařízením. Když se pak opět objevil, nasadil směšně hraný úsměv a bez sebemenšího studu klidně oznámil, že se tu má stavět přístřešek pro kozy a že tu opravdu kdysi vesničané zakopali pár zvířat zcepenělých po jakési neidentifikované nemoci, která postihla jejich stáda. A teď, když se tato malá nejasnost ke spokojenosti všech vyřešila, to tady mohou klidně zabalit, protože tu samozřejmě nic není, a ještě před západem slunce se vrátit do Bagdádu.

Hardcastleova odpověd byla stručná, místo je třeba překopat a všechny zvířecí mrtvoly, které se najdou, členové týmu podrobně prohlédnou a vezmou z nich vzorky do BMVC pro další analýzy.

Mustafova hraná dobrosrdečnost byla okamžitě ta tam. Vztekle napřáhl ruku proti objektivu Burgessovy kamery, vzápětí hrubě urazil matky všech členů inspekčního týmu, pak obvinil Hardcastlea z

megalománie a soustavných obstrukci a pohrozil, že irácká strana podá proti jeho chování protest u Spojených národů v New Yorku. Když se vybouřil, řekl Hardcastleovi ledovým tónem, že pokud neopustí oblast dobrovolně, donutí ho k tomu republikánská garda, která tady má mít příští den výcvik. Hardcastle se samozřejmě nedal jeho naivními výhrůžkami zastrašit, vždyť podobné scény zažil už mnohokrát předtím, a řekl svým lidem, aby se připravili na to, že budou muset držet stráž. Znovu zaparkovali auta tak, aby reflektory ozářily v případě potřeby celé rozkopané místo, pak si na kempinkovém vařiči udělali jídlo a připravili se na noc. Pierre Latour určil hlídky, jejichž úkolem bylo zajistit, aby v průběhu noci nikdo nic ve zkoumaném místě nedělal. Pak, když se po západu slunce prudce ochladilo, se všichni zamkli v autech, aby se všelijak opřeni a s batůžky pod hlavou pokusili usnout.

Burgessovi se to však dlouho nedařilo a pozoroval Mustafovy muže, kteří se také připravovali na noc v poušti. Někteří se schoulili v džípech, jiní v malých stanech postavených v písku. Jako armády v Agincourtu čekající na rozednění, aby proti sobě mohly vyrazit, pomyslel si. A stejně jako u Jindřicha V. v

Shakespearově hře v něm nejistota z toho, co se bude dít příští den, vyvolala myšlenky na domov.

Ne že by toužil po ženském objetí, spíš ho trápil pocit viny, že tu touhu nepociťuje. Znal ten stav, v jakém

se nyní nacházel, prožil ho už mnohokrát v podobných situacích, jako byla tato, když se ocitl na stopě nějakého závažného zločinu. Předtucha senzačního odhalení byla pro něho vždy silnou a vzpružující injekcí, kterou nemohla sebevětší pohoda s ženou a dětmi nahradit, jakkoliv je všechny miloval. To, co nyní cítil, však samozřejmě potvrzovalo všechno, co mu Carole vyčítala, že je to jeho práce, čím se v devadesáti devíti celých devíti desetinách procenta času zabývá jeho mysl.

Neměl nejmenší ponětí, co s tím dělat. Trápilo ho to však čím dál víc, protože si uvědomoval, že ze způsobu, jakým chce svůj život vést on, je Carole hluboce nešťastná. A co děti? Když byl náhodou doma, poskakovaly kolem něho, jako by se ho nemohly nabažit. Devítiletá Patty, stejně pihovatá, jako byla v dětství její matka, a sedmiletý Dean junior s vážnýma hloubavýma očima. Nepozoroval, že by je jeho častá nepřítomnost doma zneklidňovala nebo nějak narušovala jejich psychiku. Ne. Pouze Carole s tím měla problémy.

Někdy po půlnoci ho z myšlenek na domov vytrhla světla, která náhle zazářila ve tmě před ním. Přijela dvě velká auta plná vojáků v uniformách, posila protivníkova vojska. To byla chvíle, kdy se Burgessův nepříjemný pocit z Hardcastleova chování vůči Iráčanům změnil v trochu závistivý obdiv. Angličan stál neústupně na svém jako Churchill a odmítl s nově příchozími mluvit. Dokonce odmítl otevřít dveře auta, když vytáhli zbraně. Nakonec se vojáci stáhli. Ráno tam však stále byli, třebaže se omezili pouze na svou hrozivou přítomnost a nijak nezasahovali. Bylo zřejmé, že nemají rozkaz odvézt odtud inspekční tým násilím.

Hodinu po rozednění se kupodivu objevil bagr, o nějž Hardcastle den předtím žádal. Přijel spolu s deseti neochotnými místními lidmi jako pracovní silou. Burgess nyní sledoval, jak stroj řízený vyděšeným beduínem v ochranném obleku a masce vyhrabuje z písku čtvrtou zvířecí mrtvolu, tentokrát psa. Nalezli ji na kraji jámy, v níž byly zakopány dvě krávy a jedna koza. Řízení prací se ujala holandská veterinářka

majorka Martha Coková, která všechny, co nepracovali, poslala pryč na stranu proti větru. Zbývající členové týmu postavili ochranné přístřešky z plachet proti pálícímu slunci a čekali na další vývoj událostí. Burgess, který stál mezi nimi, pozoroval kopáče dalekohledem. Najednou uviděl, že se tam něco děje. Veterinářka poručila řidiči bagru, aby zastavil práci, a zvedla k masce krátkovlnnou vysílačku.

„Golfe, tady je Sierra dva,“ ozval se její hlas zkreslený maskou.

„Sierro dva, mluvte. Golf, přepínám,“ odpověděl Hardcastle.

„Zastavila jsem práci na půl hodiny, abych mohla posbírat vzorky. Přepínám.“

„Rozumím. Chcete, abychom vám na ně něco přinesli?“

„Ano. Dva kontejnery, prosím. Sierra dva konec.“

Ghanský biolog, který byl v týmu ve funkci asistenta veterinářky, zamířil k jejich autu, aby si oblékl ochrannou výstroj a mohl odnést na místo hermeticky uzavřená pouzdra na vzorky. „Bere jako vzorky části vnitřností zvířat, která tam našli,“ vysvětlil Hardcastle Burgessovi. „Zřejmě především z plic. Musíme je dopravit do Bagdádu co nejdřív, aby se mohla udělat podrobná analýza v laboratoři.“ Burgess pohlédl směrem k iráckým průvodcům. Stáli tiše pod přístřeškem, který jim postavili vojáci, a napjatě sledovali, co se děje.

„Mám dojem, že jsou dnes ráno dost nervózní,“ zašeptal.

„Jsou nervózní jako psi, to je vidět,“ souhlasil Hardcastle. Na hlavě měl klobouk s širokým zvlněným okrajem a vypadal v něm jako nějaký potrhlý archeolog.

„Jenom nevím, jestli mají strach z toho, že vědí, co je tu zakopané, nebo že to nevědí,“ dodal Burgess.

„Přesně na totéž jsem myslel i já,“ kývl hlavou Hardcastle. „Ale v jednom mám jistotu, že jsme na něco přišli.“

„A není možné, že by ta historka o záhadné nemoci zvířat byla pravdivá?“ zeptal se Burgess. „Antrax přece není žádný laboratorní výmysl, občas se u dobytka vyskytuje.“

„Jistě. Ale tady nejde o žádnou endemickou chorobu. Viděl jste přece, jak se Mustafa včera tvářil,“ odmítl rezolutně Hardcastle. „Ani nepředpokládal, že bychom mu ten nesmysl vzali. Ne, podle mého názoru sám neví, co tam pod tím pískem je, protože je moc malá figurka, aby mu to jeho nadřízení řekli.“

„Ale teď už ho určitě informovali,“ mínil Burgess.

„Tím bych si nebyl tak jistý. Podle mě Saddám rozdělil lidi, zúčastněné na zbraňových programech, do malých skupin, jedni je vyrábějí a druzí testují a obě skupiny o sobě nic nevědí. Neznají se navzájem.

Podobně to dělá s organizací bezpečnostních složek. Už včera jsem vám řekl, že má k dispozici několik bezpečnostních agentur plus republikánskou gardu, a navíc ještě zvláštní republikánskou gardu, mimochodem k ní patří ti hoši, co se tu včera objevili. Saddám je posílá tam, kde tuší problémy.“

„Myslíte, že o tom, co se děje tady, informují samotného velkého Saddáma?“

„V téhle zemi se neděje nic důležitého bez jeho vědomí. Podle mého názoru jsou Mustafovci celí nesví z toho, že bychom tu opravdu mohli najít něco inkriminujícího. A já je chápu. Nakonec to schytají oni, že to před námi nedokázali utajit.“

Znovu zamířili dalekohledy na pracovní prostor, který byl nyní veliký téměř dvacet krát deset metrů. Po obou stranách se už vršily hromady písku a kamení a také mrtvol zvířat ležících jedna na druhé.

Uprostřed stál bagr se zvednutou nehybnou lžící a Burgessovi připomínal zkamenělou žirafu. Řidič se krčil v kabince a čekal na další příkazy.

Asi za patnáct minut skončili veterinářka a její asistent svou nechutnou práci na mrtvých zvířatech a odnášeli kontejnery ke svému autu. Zastavili se kousek od něj, kde měli vybavení pro dekontaminaci, a postříkali odmořovacím roztokem své ochranné obleky i oba kontejnery. Teprve pak pokračovali k autu a uložili kontejnery do speciální skříňky.

„Panebože!“ vydechla Martha Coková, když konečně stanula vedle Hardcastlea a Burgesse a sundala si masku a rukavice. Obličej měla rudý jako rak, celý zbrocený potem. „Pracovat v takových podmínkách…

hrůza. Hrůza!“

„Jak to tam vypadá?“ nedal jí vydechnout Hardcastle.

„Moc vám toho neřeknu. Ještě je brzy dělat nějaké závěry. Ale je to divné, hodně divné. Ta těla jsou spálená jen na povrchu, jako by je někdo chtěl zlikvidovat ohněm, ale pak si to rozmyslel a místo toho je zahrabal pod zem. Nenašla jsem nic zřejmého, co by indikovalo příčinu smrti. Jsou mrtvá několik dní, nanejvýš jeden dva týdny.“

„A nemůže jít o přirozená úmrtí?“ zeptal se Burgess.

„Je to velmi nepravděpodobné. Už teď můžu říct, že nešlo o kožní formu antraxu, která je nejběžnější z endemických forem choroby u dobytka. Neobjevila jsem žádné známky výskytu vředů nebo puchýřů,

které

ji doprovázejí. Uvidíme, co ukáže analýza odebraných vzorků plic. Jestli na nich budou patrné stopy krvácení, ukazovalo by to na pulmonární formu antraxu nebo otravy botulotoxinem. Ale definitivně by se antrax potvrdil, kdybychom našli v tkáni živé organismy. A to se dá s vybavením v BMVC zvládnout.“

„A kdy bychom se mohli dovědět definitivní odpověd?“ zeptal se Hardcastle.

„Předpokládám, že během zítřejšího dopoledne,“ odpověděla opatrně.

„Dobrá,“ zabručel Hardcastle. „Čím dřív, tím líp.“ Obrátil se k Burgessovi a zvedl obočí.

V tu chvíli si Burgess vzpomněl na to, co mu Hardacastle řekl v Bahrajnu, na informaci britské zpravodajské služby o bojových hlavicích s antraxem, které byly údajně vyvezeny z Iráku. Jestli jde o pravdivou informaci, je docela možné, že Iráčané tady na tomto kousku písku provedli zkoušku nové zbraně a mrtvá zvířata jsou první z mnoha tisíců jejích potenciálních obětí.

Po chvíli začal bagr pod bdělým dohledem Marthy Cokové a jejího ghanského asistenta opět pracovat.

Sotva lžíce bagru vyklopila svůj obsah na hromadu, zbraňoví specialisté ho hned z dálky pomocí dalekohledů prohlédli, zda takto vizuálně nezjistí nějaké kovové částice.

Náhle motor bagru opět ztichl. Burgess zvedl hlavu a uviděl, že řidič seskočil na zem a couvá od jámy pryč. Pak se dokonce otočil a rozběhl se směrem k Mustafovým mužům, shromážděným pod ochrannou plachtou. Kolem bagru se ještě chvíli vznášel zvířený prach.

„Sakra, co tam mohl odkrýt?“ zahučel Hardcastle. Oba si nasadili masky a spěchali k jámě.

„Ne tak blízko,“ varovala je Martha. Na rozdíl od nich měla úplnou ochrannou výstroj, a šla tedy k zející díře sama.

Burgess zapnul kameru a začal točit oblast kolem bagru. V tom uviděl, že k výkopové jámě spěchají také Mustafa a jeden z vojáků v zelené uniformě zvláštní republikánské gardy.

K okraji jámy dorazili současně. Dole stála Martha Coková a zvednutou rukou je varovala, aby nechodili

blíž.

„Panebože!“ zahučel Hardcastle v masce. „Panebože!“

Dean Burgess najel objektivem zoom na cosi, co čouhalo z písku. Kamera automaticky zaostřila.

Tentokrát žádná kráva ani koza nebo pes. Třebaže to stále ještě bylo z větší části pohřbené v písku, bylo jasně vidět červenou látku. Zřejmě tričko. Tričko a v něm zčernalá nafouklá mrtvola muže.

11 KAPITOLA

TEN DEN POZDĚ ODPOLEDNE, KYPR Na čtvrtém molu limassolského přístavu bylo rušno. Pod jedním ze dvou obrovských jeřábů vykládajících kontejnery z lodi s domovským přístavem v Gibraltaru se řadily trajlery. Loď připlula se zpožděním, které zavinilo špatné počasí v oblasti ostrova Rhodos, a ještě tento večer měla odplout do řeckého přístavu Pireus. Lodníci, stejně jako přístavní dělníci, řidiči nákladních aut a celníci, měli spoustu práce, aby

všechno stihli.

Kontejner z Iljičevska určený do Haify, v jehož nákladovém listu stálo, že obsahuje znehodnocené ovocné a zeleninové džusy, měl přerušit svou pouť a zůstat několik dní zde v Limassolu, dokud nepřipluje jináloď, která ho vezme na poslední úsek jeho okružní cesty a dopraví ho zpátky do Izraele.

Jeho doprovodné dokumenty byly v přístavní kanceláři vyřízeny bez komentáře. Aby se nemuselo platit

skladné na jednom z největších mol přístavu, zařídil zástupce lodní společnosti levnější řešení, kontejnerbude převezen do celního skladiště na okraji Limassolu. Byl to běžný postup, nad nímž se nikdo

nepozastavoval.

Auto převážející kontejner se po krátké jízdě do skladu zastavilo před zavřenou bránou. Řidič předal u strážní budky růžovou propustku, a jakmile se závora zvedla, vjel dovnitř. Celní sklad se nacházel ani ne pět minut jízdy od přístavní hráze. Uvnitř střeženého prostoru najel k autu velký vidlicový zvedák, vyzvedl

kontejner z auta, zajel s ním do vlastního krytého skladu a tam ho složil stranou od jiných přepravovaných nákladů. Stranou od všech, kromě jednoho kontejneru identických rozměrů, který dorazil před několika

hodinami z Haify.

Pracovní den v celním skladu skončil. Až do následujícího rána sem nepřivezou ani odsud neodvezou

žádný náklad, žádný kontejner. Dělníci se převlékli, vzali si své věci a trousili se k bráně. Od této chvílezůstane v komplexu skladu jediný člověk, noční hlídač. A kdyby se ho někdo za pár dní zeptal na jeho dnešní službu, řekl by, že během ní nedošlo k ničemu neobvyklému. Sedmdesát kilometrů od limassolského skladu přistál s velkým zpožděním na letišti v Larnace charterový spoj z Oděsy plně obsazený ukrajinskými turisty, frustrovanými a rozezlenými, že jejich cesta na dovolenou, na niž se dlouho těšili, začala s takovými komplikacemi. Lidé procházeli pasovou kontrolou do haly a při čekání u karuselových pásů na zavazadla brblali, že tu měli být před šesti hodinami a že se dostanou do hotelu až někdy za tmy. Davem čekajících se protlačili čtyři muži, každý s objemným vakem, v němž měli všechno, co potřebovali pro svůj krátký pobyt na ostrově. Muži, které by člověk podle chování tipoval na montéry nebo podobné kvalifikované dělníky, cestovali jako skupina. Když však procházeli celní přepážku do příletové haly,

snažili se, aby to tak nevypadalo.

Jakmile vyšli z letištní budovy, krátce se zastavili, chvíli se rozhlíželi a pak po jednom přešli silnici a zamířili

k parkovišti. Čekal na ně podsaditý muž s jizvou na levém líci. Stál vedle minibusu značky Toyota, kterýpronajal v Limassolu, a čekal, až ho najdou. „Zatracená situace,“ zaklel, když všichni nastoupili. „Před hodinou mi řekli, že museli let odložit na zítra. Řeknu vám, že jsem se pěkně nasral.“ Usedl za volant, nastartoval, zamířil k výjezdu z parkoviště a pak na silnici do Limassolu.

„Máte na to jen dnešní noc, je vám to jasný? Jenom dnešní noc. Všechno se musí stihnout do rána.“

„A všechno k tomu je připravený?“ zeptal se jeden z mužů.

„Samozřejmě.“

„Nu vot, uděláme, co se dá, tavárišči. Jen nám nestůj za zády, okay?“

„Nebudu vám stát za zády, ale radím vám, abyste mě nezklamali.“

„Jdi do prdele, tavárišč. To nemáme ve zvyku.“

12 KAPITOLA

TENTÝŽ DEN VEČER, CHERBOURG, FRANCIE Sama obklopila atmosféra měkkých sedacích polštářů a teplého dřeva, kterým byl vyložen stěsnaný interiér kabiny Backgammonu. Těšil se na okamžik, kdy sem vstoupí, kdy se ocitne na své plachetnici. To byl jeho živel. Stačilo, aby odklopil palubní průlez a nasál vůni kabiny prosycenou pryskyřicí, a už s neochvějnou jistotou věděl, že jeho únik do Normandie byl dobrý nápad. Teď seděl s koleny vtěsnanými pod stolem a pochutnával si na skrovném jídle, které schrastili ze zásob, jež nechal Tom Wallace ve skříňce pod kavalcem. Karí z konzervy, hrášek a rýže z varných sáčků. Proti němu seděl muž asi o dvacet let starší než on. „Na zdraví, Nate,“ řekl Sam a zvedl sklenku se znakem Cótes du Rhóne. „Jsem rád, že jste tu se mnou.“ „Je to od vás zatraceně pěkný, že ste umožnil starýmu námořníkovi, aby se trochu provětral,“ odpověděl muž blábolivým hlasem.

Nat Gibbon nebyl starý námořník, celá léta se však snažil, aby tak vypadal. Nosil námořnický vlněný svetr prožraný od molů a vybledlou jachtařskou čepici. Brunátná tvář a uslzeně oči byly přirozené a v námořnických kalhotách s modrými kapsami chodil běžně i do Samovy hospody v Barnesu. Tam ho ostatně Sam včera večer našel. Gibbon měl téměř rezervované místo na konci baru. Sam se s ním často bavil o moři a plachtění, protože Gibbon o sobě tvrdil, že strávil léta na palubě jachty, brázdící jako charter vody Karibiku. Sam o tom pochyboval, ale pouze pochyboval, žádné důkazy o tom, že by si Gibbon vymýšlel, neměl. Až zítra vyplují, bude hned jasné, jaký je námořník. Sam se rozhodl vzít s sebou na moře Nata až v hospodě, kam si zašel před spaním na jedno pivo. Stále byl hrozně unavený a při každém pohybu pociťoval bolest v zádech a nohách. Když si všechno ještě jednou rozmyslel, uvědomil si, že by bylo rozumné mít s sebou na palubě někoho, kdo by mu s těžkou prací řízení lodi pomohl. Gibbon na jeho nabídku okamžitě kývl. Nat Gibbon byl něco jako spisovatel a jeho parketou byly televizní scénáře. Bývaly, protože filmy, o nichž mluvil, když se ho někdo zeptal na jeho scenáristickou kariéru, se naposledy vysílaly někdy před deseti lety. Měl ve zvyku mlhavě naznačovat, že kdysi vydělával velké peníze, ale pokud to byla pravda, zřejmě je všechny propil. Ostatně to bylo jediné, co nyní dělal. Cesta do Hamblu probíhala většinou mlčky. Ani jeden z mužů nebyl hovorný a teď navíc, když se ocitli mimo šum a hluk jejich hospody, cítili vůči sobě lehký ostych. Samovi však mlčení nevadilo, ostatně to byl jeden z důvodů, proč se rozhodl pro Gibbona. „Starý námořník“ nikdy nebyl příliš hovorný. A také se příliš nezajímal o to, jak kdo žije. Většinu času sedával v baru o samotě, hleděl uslzenýma očima z okna, za nímž bylo vidět řeku, a občas se usmál na některého ze stálých hostů. Auto nechali na parkovišti přístavu pro jachty, aby na ně čekalo, až se vrátí zpátky do Hamblu, pak naložili věci do taxíku a nechali se odvézt o pár kilometrů dál do přístavu v Portsmouthu, odkud vyplouvá doprava

přes Kanál.

Jakmile v Cherbourgu vystoupili na palubu Backgammonu, otevřeli palubní poklopy, aby loď vyvětrali, a Sam ukázal Gibbonovi přední kabinu, v níž byl druhý kavalec na spaní. K Samově úlevě se zdálo, že Gibbon je na jachtě jako doma. Zkontrolovali palivo a vodu, pak Sam spustil motor, aby nabil baterie a mohl zapnout ledničku. Nebylo těžké najít místo, kudy do lodi prosakovalo, jak ho upozornil Tom Wallace, a Sám škvíru kolem jedné z hadic provizorně utěsnil. Trochu ho zlobilo, že je Tom v podobných věcech tak nepraktický a neužitečný.

Bylo devět hodin večer.

Sam skončil s jídlem a láhev vína už byla také téměř prázdná. Samozřejmě většinu jí vypil Gibbon. Sam viděl, že Nat čeká, jestli otevře další, ale pokud šlo o něho, měl už chuť jít si lehnout.

„Jakej je plán na zítřek, kapitáne?“ zeptal se Gibbon trochu nesvým tónem.

Sam měl stále podezření, že Gibbonovy mořeplavecké zkušenosti z dávných dob mají víc společného se sluncem a alkoholem než s řízením lodi na vzedmutých vlnách.

„Podle předpovědi počasí má být docela slušně, takže mám v úmyslu vzít vás na alderneyskou trasu.

„Panebože, co to je?“ Gibbon znovu sáhl po láhvi. Zřejmě zapomněl, že už je prázdná.

„Až sklidíme ze stolu, ukážu vám to.“

„Jo, jasně.“ Naskládali použité nádobí do dřezu a Sam potom přistoupil k navigátorskému pultu, vytáhl mapu Normanských ostrovů a Macmillanův Almanach. Když je rozkládal na stole, všiml si, že se Gibbonovi chvějí ruce. „Teď jsme tady…,“ ukázal Sam na mapě jejich současnou polohu. „Moře kolem je hodně ovlivněné přílivem a odlivem. Jenže nejde jen o klesání a stoupání, ale o to, že se přitom vytvářejí silné slapové proudy. A zvlášť teď, když jsme v období vysokých slapů.“ Otevřel almanach na straně, kde byly zobrazeny slapové proudy v oblasti Normanských ostrovů. „Ano. Někdy v době, kdy budeme proplouvat mezi ostrovy Cap de la Hague a Alderney, se tam slapové vlny ženou k jihozápadu rychlostí víc než sedmi uzlů.

„A sakra!“ vydechl Gibbon. „Doufám, že víte, co s těmahle neckama v takový situaci dělat. Chci říct, že budu napínat plachty a tak, ale na nějaký psí kusy už nemám kondici.“

„Nebojte se, Nate. Už jsem tyhle necky, jak říkáte, řídil sám a v horších podmínkách. Stačí, když budete dělat, co vám řeknu, a všechno bude okay.“

„Jasně, žádnej problém. Jen mně klidně dávejte rozkazy.“

„Zítra by měl vát vítr od severu, takže budeme mít vítr i vlny zezadu. Posvištíme asi tak čtrnácti uzly.

Kdybychom měli vítr proti vlnám, asi bychom tudy nemohli jet.“

„A proč je řeč právě o týhle trase?“ zeptal se Gibbon, jako by chtěl naznačit, že to není nejlepší nápad.

„Protože při podmínkách, jaké budou zítra, je jediná, která má smysl. Potřebujeme vyplout kolem šesté, takže v pět třicet bude snídaně. Kolem poledne můžeme být klidně u Sarku. Asi v polovině na jeho východní straně je pěkný malý záliv, kde budeme chráněni před větrem ze severu. Možná tam bude i dost

teplá voda, abychom si zaplavali.“

„V žádným případě. Raděj se dívám na moře zvrchu.“

Sam přistoupil k dřezu a začal umývat nádobí. Gibbon se blahosklonně uvolil, že bude utírat.

„Nemáte toho vína víc?“ zeptal se, když skončili. „Pilo se to docela dobře.“

„Zkuste se podívat do skříňky pod dřezem.“

„Jo, fajn.“

Sam se rozhodl, že si s ním dá ještě sklenku, než zalehne.

„Poslyšte, kapitáne, nějak si nemůžu vzpomenout, čím se živíte,“ řekl náhle Gibbon, když se ticho v jednu

chvíli trochu protáhlo.

„Dělám ve výstavnictví. Organizuju expozice na zahraničních komerčních veletrzích.“

„Hm. A je to zajímavý?“

„Občas.“

„A teď ste se právě odněkud vrátil?“

„Jo. Z Jordánska. Ale moc jsem toho tam neviděl. Člověk se většinou pohybuje někde uvnitř. Hotely,

výstavní pavilony a tak.“

Byly to obvyklé řeči, jimiž v podobné situaci odpovídal známým. Vždycky se to snažil uhrát tak, aby ztratilichuť se dál ptát. „Jo, taky jsem jednou byl v Jordánsku,“ přemítal Gibbon. „Pamatujete se na Dobrodruhy? Třináctidílnej seriál, šel někdy v osmdesátých letech. Dělal jsem scénář ke třem dílům. Hrozný horko a všude samí Arabouši,“ zachichotal se svému vtípku.

„Tak tohle tam je pořád,“ odpověděl Sam.

Dopil sklenku a prohlásil, že jde spát.

„Co pijete, když se stává brzy ráno?“ zeptal se Nata.

„Nemám ponětí, kapitáne.“ Gibbon se znovu zachichotal a zvedl plnou sklenku. „Ještě jsem to nikdy nezkoušel.“

Sam zapomněl omotat spouštěcí lano, a když se v průběhu noci zvedl vítr, neustále jím pleskal o kovový stěžeň. Sam se v kajutě na zádi neklidně převracel, třebaže tvrdě spal. Náhle sebou začal křečovitě škubat a chvět se po celém těle, když jeho spící mysl ovládl příliš živý sen. Byl v něm v naprosté tmě a škrábal se do jakési šikmo skloněné šachty, aby unikl výkalům vířícím uprostřed jeho cely. Cítil, že je tam ještě někdo

– někdo, kdo ho pozoruje, ale nesnaží se mu pomoct. Lámal si nehty o beton a odíral si kůži, jak se zoufale bránil jakési neviditelné síle, která ho stahovala zpátky do jámy. Byl nahý a odporný kal, v němž ležel, mu pronikal otevřenými ranami do těla. Cosi bouchalo. Pravidelné údery o kov, jakoby do radiátorové trubky, k níž byl připoután. Pak byl najednou na nohou a běžel, až mu svištěl vzduch kolem uší. Běžel, ale nikam nepostupoval. A stále mu byl nablízku ten někdo a stále mu nepomáhal… Už věděl, kdo to je. Poznal ho podle pachu. Náhle se mu stáhlo kolem krku cosi drsného, něco jako provaz, zastavilo ho to a nedovolovalo mu dýchat. Divoce zamával pažemi. Věděl, že tohle je konec. A věděl také, že na něj není připravený. Proč mu nechce pomoct ta žena, jejíž vzrušující pach cítil? Otočil hlavou, aby ji uviděl, ženu, kterou tak dobře znal. Prosil ji očima. Prosil o svůj život. Sorry, řekla. Je mi moc líto. Pak ho znovu začali bít. Do zad, do hlavy… Znal ji, a přesto tu stála a nic nedělala. Jen se dívala, jak umírá. Nadechl se a ze všech sil vykřikl její jméno.

Chrisssiiiee!“

Najednou byl vzhůru. Prudce se posadil a udeřil se do hlavy. Je v rakvi! Strčili ho do rakve, ale on není mrtvý. „Doprdele!“

Holeně ho pálily, jako by mu je někdo odíral rašpli. Pak si uvědomil, kde je. Ne v rakvi, ale v Backgammonu. Nahmatal stěnu a pak dveře. Strčil do nich, až se otevřely.

Náhle ho zaplavilo světlo. Lekl se. Zapomněl, že není sám. Zaclonil si oči a mžoural do hlavní kabiny. Ve dveřích přední kajuty stál Gibbon. Byl do pasu nahý a právě si natahoval ošoupané modré kalhoty.

„Co se, sakra, děje?“

Sam neodpověděl. V mysli stále viděl Chrissii, šedé skvrny jejích očí plných lítosti, kterou necítila. Věděl

to.

„Panebože, co to máte s nohama?“ ukazoval Gibbon.

Sam pohlédl dolů. Obvazy na holeních měl zpola stržené a rudé od krve.

„Doprdele!“

Stál naprosto zmatený a nedokázal se pohnout. Zamrkal na Nata.

„Nevím, co se to stalo,“ zamumlal. „Jsem okay, vážně. Vzbudil jsem vás, že? Promiňte. Nic se neděje.

Běžte zpátky do postele.“

„Zlej sen, co? Úplně ste mě vyděsil, chlape, jak ste křičel.“

„Promiňte, Nate.“

Sam se došoural k pryčně vedle stolu v hlavní kajutě a sedl si na ni. Stále civěl na své nohy. Pak se podíval na hodiny nad mapovým stolem. Skoro půl páté ráno. Třásl jím ranní chlad.

„S tím bych něco dělal, bejt váma,“ řekl Gibbon nejistě, jako by uvažoval, jak mu pomoct. Natáhl si košili

a zapínal si ji.

„Jo, udělám, udělám. Ale teď běžte spát.“

„To nemá cenu, teď už neusnu. Jsem vzbuzenej. Musíte si to nějak očistit, trochu omejt vodou.“

Sam si uvědomil, že Gibbon nemá v úmyslu mu pomoct. Vstal, našel ve skříňce pod dřezem balíček vaty a do misky z umělé hmoty napustil z kohoutku vodu. Pak si začal opatrně odmotávat nasáklé obvazy a omývat si nohy. Musel sebou ve spánku házet, až si je celé sedřel.

„Lepší, když to necháte na vzduchu zaschnout,“ radil Gibbon. Vůbec se nepokoušel ptát, jak Sam k tak ošklivým zraněním přišel. Protáhl se kolem něho do kuchyňky. „Chcete trochu čaje?“ zeptal se.

„Jo.“

Sam skončil s omýváním nohou a prázdným pohledem zíral přes kajutu k poklopu, který nechali kvůli větrání pootevřený. Mezerou prosvítala jasnící se obloha. Zatraceně, pomyslel si. Děsivé sny, to bylo poslední, co potřeboval. A proč zrovna takové? Chrissie by ho přece nenechala někde bídně zajít. Zachránila mu život. A zřejmě v sobě nosí jeho dítě.

13 KAPITOLA

„Udělejte mi taky kávu,“ ozvalo se za ním. Hardcastle. „To je k nesnesení, takhle tady chodit sem a tam.“

„Asi jako sedět s udicí u plaveckého bazénu a čekat, jestli zabere ryba, že?“

Pro Burgesse bylo čekání nepříjemnější ještě o to, že neměl nic jiného, čím by se zabýval, a jeho mysl se

neustále vracela ke Carole. Těsně před odjezdem z domu v Hudson River Valley na letiště ho varovala,

že pokud se nezmění jeho přístup k rodině a nezačne být opět řádným manželem a otcem, bude jejich

manželství neodvratně směřovat k rozvodu. Křivda, kterou v této situaci pociťoval, přiměla jeho

investigativní mysl k tomu, aby zkoumala uplynulých deset let jejich manželství a snažila se najít okamžik,

v němž se vše začalo kazit.

Chodili spolu už od šestnácti let, tehdy jako středoškoláci, a romantickou lásku se jim podařilo udržet i nauniverzitě. Potom, pár měsíců po jejím absolvování, se vzali. Pokud mu bylo známo, byl jediným mužem, s nímž měla Carole sexuální styk, a kromě několika trapných omylů, které nikdy netrvaly déle než jednu noc, byla i ona jedinou ženou, již kdy měl. V dětství a také v prvních letech manželství hrálo v jejich

životě velkou roli náboženství, teď však chodívala Carole na nedělní bohoslužbu pouze s Patty a s malým

Deanem.

Jejich sexuální život v posledních měsících téměř ustal a Dean věděl, že to je jeho vina. Když byl náhodou doma a ve vhodné době, aby k něčemu mohlo dojít, vždycky po milování tak moc toužil, že byl hotový dřív, než v podstatě začali, a nechal Carole vzrušenou a neuspokojenou. A když projevila iniciativu ona, byl obvykle příliš zatížen pracovními problémy, že na to neměl myšlenky. Carole mu často říkala, že jejich chladnoucí vztah by se určitě probudil k životu, kdyby v sobě dokázali obnovit vyrovnanost a klid. A měla pravdu, jestliže má jejich manželství vydržet a být něčím víc než jen ochranným deštníkem, pod nímž mají vyrůstat jejich děti, budou muset najít prostor a čas jeden pro druhého. Jenže způsob, jakým si Carole představovala, že toho dosáhne, byl pro něho nepřijatelný.

Chytila se jakéhosi hnutí za manželskou obrodu s názvem Prosba za rodinu, které si dávalo za cíl „dostat

americké taťky zpátky do kostelních lavic“, a nutila ho chodit na jejich shromáždění. Jenže i kdyby jí

vyhověl, bylo mu jasné, že onen základní problém mezi nimi by zůstal nevyřešený. Jeho práce na něho

kladla mnohem větší nároky než kdykoliv předtím a on neměl navíc ani zájem to změnit.

„Konečně,“ zamumlal Hardcastle nad šálkem kávy, kterou mu Burgess udělal.

Do místnosti vstoupila Martha Coková. Po dlouhých hodinách strávených v laboratoři vypadala unaveně,

přesto jí na tváři zářil triumfální výraz.

„Tak co?“ zeptal se Hardcastle dychtivě.

„Tady, přečtěte si to sám,“ odpověděla a podala mu list papíru.

„To je fantazie, Martho. Prostě fantazie,“ vydechl a podal papír Burgessovi.

Příčinou úhynu zvířat, z nichž byly odebrány vzorky a zkoumány v laboratoři BMVC, bylo vnitřní krvácení

způsobené vdechnutím spor antraxu. V plicních tkáních byly nalezeny živé organismy. Téměř s jistotou

lze říct, že zvířata byla využita jako pokusný materiál k testování látky vhodné k výrobě biologické zbraně.

„Fantazie,“ opakoval Hardcastle celý rudý vzrušením. „Tímhle přitiskneme Saddáma ke zdi.“

Burgess polkl naprázdno. Takže se mýlil, totálně mýlil. Ale klíčová otázka, kterou se snažil vyřešit,

zůstávala. Kdo v hierarchii iráckých vůdců o tom věděl?

Zpozoroval v Hardcastleových očích nový záblesk. Svatý Jiří viděl svého draka.

Angličan už dával instrukce operačnímu důstojníkovi, aby odeslal výsledky laboratorních testů

zakódovanou zprávou do New Yorku, kde byla v tuto chvíli noc. Pak vyrazil na parkoviště, uprostřed

asfaltu se zastavil a začichal, jako když větří lovecký pes. Vzápětí se otočil na patách, nejdřív pohlédl na

šest vozů Spojených národů, připravených k odjezdu, a potom na druhou stranu na jediné doprovodné

irácké auto, které čekalo vedle výjezdu.

„Zvláštní. Vysvětlete mi, proč jich je tady dnes tak málo,“ zamumlal směrem k Burgessovi.

„Mohlo by to znamenat, že vzali nejjemnější zubní kartáčky a odjeli do té továrny na proteiny v Haji dělat

poslední úklid. Měli na to osmačtyřicet hodin, aby všechny stopy zametli. Určitě jsou přesvědčeni, že tam

nenajdeme nic, co nás zajímá.“

Hardcastle zvedl obočí.

„A vy si myslíte, že se mýlí, když věří, že je to tam čisté?“ zeptal se Burgess.

„Jsem rozený optimista,“ odpověděl Angličan uštěpačně. „To je všechno.“

Ale nebylo to všechno. Burgess viděl, že Hardcastle je nažhavený mnohem silněji než jen optimismem.

„Myslíte, že jejich odjezd nějak souvisí s informací, kterou získala SIS?“ zeptal se. „Tu o hlavicích s

antraxem údajně propašovaných z Iráku neznámo kam?“

Angličan na něho chvíli mlčky hleděl. Bylo zřejmé, že nemá příliš chuť se k tomu přiznat.

„Z časového hlediska je to pravděpodobné, nezdá se vám?“

„Jistě. Takže se domníváte, že by továrna v Haji mohla být místem, kde tu dávku antraxu vyrobili?“

Hardcastleovy oči se rozšířily.

„Hm, znovu si uvědomte časové souvislosti,“ řekl vážně. „Všechno, o čem mluvíme, se stalo zhruba před třemi týdny, tajný noční dovoz jakéhosi zařízení do Haji i to zakopávání mrtvých zvířat v poušti.“

Burgess zaregistroval v jeho argumentaci chybu.

„Ale proč by tu látku potřebovali testovat, když už dokončili všechny své zbraňové systémy před lety v Al

Hakamu?“

„Souhlasím, že to je záhada,“ odpověděl Hardcastle. „Dalo by se to vysvětlit tak, že právě u této zbraně jeněco rozdílného, co ještě nevyzkoušeli.“ „A co třeba?“ „Například nová metoda, jakou chtějí spory antraxu rozptylovat.“ „Myslíte, že budou chtít využít antrax jako prostředek pro teroristické účely?“ „Přesně tak. V minulosti jsme se domnívali, že Saddám chce použít antrax v hlavicích raket SCUD vystřelených na Tel Aviv nebo Rijád. Výbušné bojové hlavice pro tyto rakety dokončili ještě před začátkem války v Zálivu. Ty testovat nepotřebují.“ „Ale při teroristickém útoku stačí rozptýlit antrax do ventilačních šachet nebo v podzemní dráze, ne?“

namítl Burgess.

„To není tak jednoduché. Technologie rozptylování musí být propracovaná. Trysky musí mít podobnou

velikost jako pro rozprašování vody, částice média zase musí být jemné jako pudr. Možná právě to potřebovali vyzkoušet v poušti.“. „Částice média? Mám dojem, že o tom jste mluvil v Bahrajnu… že musí mít kolem pěti mikronů.“ „Mezi jedním mikronem a pěti mikrony. Menší než jeden mikron nezpůsobí onemocnění, ani kdyby je oběť vdechla do plic, a větší než pět mikronů se zase zachytí v hlenech horního dýchacího traktu a tam jsou relativně neškodné. Pouze když mají tu správnou velikost, tedy mezi jedním mikronem a pěti mikrony, mohou proniknout do plicních sklípků. A právě tam se musí dostat, jestliže mají zasaženou osobu

infikovat.“

„Chápu. Ale řekněte, je těžké vyrobit médium s částicemi takové velikosti? Jakou technologii k tomu potřebují?“ „První fáze procesu je docela jednoduchá. Toxiny nebo patogeny se vypěstují v kultivačním médiu a na to stačí poměrně jednoduchá laboratoř, taková, jakou určitě mají v továrně na jednobuněčné proteiny v Haji, kde jsou k dispozici samosterilizující fermentery a odstředivky. Pak potřebují zařízení na sublimační

sušení, kde se z fermentované kapaliny získá suchý koncentrát smrticí látky. A teprve teď přichází kritickáfáze technologie výroby. Pevná krusta, která se získá po sušení, se musí rozemlít na prášek s částicemi správné velikosti, jak jsme o tom mluvili. Všechny mlýny v Iráku, o nichž víme, že by se k tomu účelu daly

použít, jsme označili nebo je sledujeme kamerami. Proto nás tak zajímá objekt vyfotografovaný letounem U-2, ten, co se pokoušeli dovézt v noci do továrny v Haji. Je klidně možné, že někde měli zařízení, které jsme neoznačili ani ho nesledujeme, nebo které se jim podařilo v poslední době dopravit odněkud přes hranice. A Haji si pro jeho umístění možná vybrali proto, že tam máme instalované kamery a oni kalkulují, že se na to místo nebudeme nijak zvlášť zaměřovat.“ „Pěkná teorie. Ale zřejmě můžeme těžko počítat, že tam to zařízení, o němž mluvíte, ten mlýn, stále ještě

bude.“

„To je naprosto jisté, že nebude, ale můžeme tam najít něco jiného.“

Burgess zahlédl koutkem oka za Hardcastlem pohyb.

„Vida, přichází váš dobrý kamarád,“ řekl.

Hardcastle se otočil.

„Ale, pan Mustafa. Přeju dobré ráno.“

„Kam chcete jet dnes? Do továrny v Haji?“

„Překvapilo by vás, kdybych řekl ne, Mustafo?“ škádlil ho Hardcastle.

Iráčanovy oči byly jako skleněné korálky.

„Jste připraveni?“

„Samozřejmě.“

Mustafa se otočil a zamířil ke svému džípu.

O patnáct minut později byli na předměstí Bagdádu. Dnes projížděli jinými městskými čtvrtěmi než včera.

Tentokrát neviděli žádné široké třídy lemované paláci a památníky, ale špinavé ulice plné děr, nad nimiž

se táhla spleť elektrických a telefonních drátů. Hustota dopravy byla nízká, většinou míjeli pouze

rozhrkané náklaďáky, soukromá osobní auta jen málo, spíš oranžové a bílé taxíky. Jediné nově vypadající

vozy byly policejní.

„Bůh ví, jak se jim je sem podařilo propašovat,“ zabručel Hardcastle. „Dovoz aut je sankcemi OSN striktně zakázán. Alespoň vidíte, kde Saddám utrácí peníze, za paláce pro sebe a nové vybavení pro své bezpečnostní složky. Na aspiriny a anestetika pro nemocnice už samozřejmě nezbude.“ Většina lidí chodila pěšky, protože to byl jediný způsob dopravy, který si mohli dovolit. Všude bylo vidět houfy uboze vypadajících Iráčanů, z nichž na většině byly patrné známky nedostatečné výživy. „Nešťastná země,“ poznamenal Hardcastle zamyšleně. „Samé útrapy, samé strádání. Bohužel sankce Spojených národů dopadly jak na vládnoucí kastu, tak i na ty nejubožejší. Statistika dětské úmrtnosti je tu

děsivá. Špatná výživa, mizerná hygiena, nedostatek lékařské péče…“ Ukázal na obrovský plakát na rohu

ulice, z něhož se usmíval Saddám Husajn. „Zatímco tenhle fešák si samozřejmě žije jako paša.“

„Máte pravdu. To není dobré, to vážně není dobré,“ zamumlal Burgess. Cítil se nepříjemně, že je součástí

systému, který v podstatě pomáhá tuto nespravedlnost vytvářet.

Dojeli k mimoúrovňové křižovatce. Nápisy v angličtině a arabštině ukazovaly směr na Samaru a Mosul.

Burgess si vzpomněl, že v Samaře byla továrna na nervově paralytické látky, kterou spojenecká letadla

vybombardovala během války v Zálivu v roce 1991, a v Mosulu zase centrum jaderného výzkumu.

Obrovské programy vývoje zbraní hromadného ničení zaměstnávající desítky tisíc vědců. Vojenský

průmysl, který slouží šíleným idejím tyrana na ovládnutí světa, ne obraně vlasti. A šílený tyran je stále u

moci a snaží se své sny realizovat dál a v ještě větší tajnosti než kdykoliv předtím.

Konečně se vpředu napravo asi padesát metrů od silnice objevil blok dlouhých prefabrikovaných budov

obehnaných vysokým plotem, továrna na výrobu živočišných krmiv v Haji. Za budovami se táhla

otevřená plochá krajina s pískově hnědou půdou, oživená sem tam fíkovníky nebo eukalypty, mezi nimiž

byla roztroušená sporá políčka se zbytky úrody kukuřice.

Konvoj vozů OSN, vedený iráckým džípem, odbočil do areálu továrny. Od prvního okamžiku bylo zřejmé,

že na ně jsou dobře připraveni. Před administrativní budovou stáli vedoucí manažeři, aby inspektory

Spojených národů přivítali. V jejich tvářích byla zjevná nervozita, ale zároveň zpupná sebejistota a

troufalost. Z řady vystoupil muž s lysou lebkou vyklenutou jako vejce a představil se. Generální ředitel

Youssef Haydar. Závan větru mu odchlípl patku mastných vlasů, kterou se snažil zakrýt pleš, a ta mu teď

vlála na stranu jako zlomené křídlo.

„Je mi velmi líto, ale doktor Shenassi tu dnes není,“ vysvětlil Haydar dobrou angličtinou poté, co oznámil,

že je „zodpovědný“ za továrnu. „Má nemocnou matku a musel jet za ní na návštěvu. Škoda že jste

nepřijeli před dvěma dny, jak jste měli v úmyslu. To tady byl.“

Hardcastle si rychle prošel seznam jmen, který dostal v bahrajnském centru OSN. Haydar v něm byl

uveden jako generální ředitel.

Začala prohlídka. Už od samého počátku se Burgesse zmocnil nepříjemný pocit, že sem přijeli zbytečně.

Nic nebylo ponecháno náhodě. Procházeli výrobními halami plnými trubek, válců a bubnů z nerezavějící

oceli, doprovázeni sešikovaným houfem různých vedoucích v bílých pláštích, kteří na ně hleděli se

zvědavostí, ale také potlačovaným nepřátelstvím. Prohlídka dospěla do malé, až nepřirozeně uklizené

laboratoře používané pro testování výrobních sérií, kde byla čtyřicetilitrová nádoba na fermentování.

Burgess si pomyslel, že právě v ní se mohly před několika týdny „vařit“ zárodečné dávky Bacillus

anthracis. Zkontrolovali podle seznamu označení na všech zařízeních, která je možné využít i pro výrobu

bojových látek, aby měli jistotu, že nebyla přemístěna. Pak si ověřili správnou funkci monitorovacích

kamer instalovaných nad mlýny výrobní linky.

Kdykoliv uviděl Burgess další známku toho, že se něco speciálně kvůli této inspekci upravovalo a přikrášlovalo, jeho skepse, že něco objeví, se prohlubovala. Všechno bylo v nejlepším pořádku a po novém technologickém zařízení, které sem tajně dovezli za temné noci před třemi týdny, se samozřejmě slehla zem. Když dokončili prohlídku a vraceli se na parkoviště, byl Hardcastle zjevně sklíčený, třebaže se

snažil tvářit odhodlaně. Shromáždil členy týmu kolem sebe stranou od iráckých průvodců, kteří je pozorovali ze zastíněného vchodu do administrativní budovy. Vypadali jako houf ovcí, které čekají, jestli

se už vlci dost nažrali, aby nechali jejich stádo na pokoji.

„Zatím je to fiasko,“ povzdechl si Hardcastle. „Všechno je tak, jak má být, a nikdo o žádném novém

technologickém zařízení, přivezeném před třemi týdny, samozřejmě nic neví,“ řekl a pohlédl na Burgesse,

jako by ho prosil o pomoc. „Co myslíte vy, Deane? Vy jste si prohlížel jejich výrazy, když jste je točil tímsvým přibližovacím objektivem. Myslíte si, že nám lžou?“ „Těžko říct,“ odpověděl Burgess opatrně. „Ale jestli nás klamou, jsou v tom zatraceně dobří. S kolika lidmi

jsme vlastně mluvili? S třiceti? Čtyřiceti?“ „Přibližně.“ „V tak velké skupině se obvykle najde někdo, kdo to nezvládne a hru prozradí.“ „Možná… v normální společnosti. Jenže tady každý ví, že když tu hru prozradí, čeká ho hrozná smrt. A nejen jeho, ale i celou jeho rozvětvenou rodinu,“ zavrčel Hardcastle. „Podívejte se, o jedné věci není naprosto žádných pochyb, ve čtvrtek dvanáctého září sem v nočních hodinách přivezli nějaké velké a těžké zařízení. A to, že právě dnes musel Shenassi na návštěvu své nemocné matky, je podle mě velmi podezřelé.“ „S tím naprosto souhlasím,“ řekl Burgess. Náhle ho upoutal jakýsi pohyb v širokém okně v horním poschodí administrativního bloku. Pozorovali je odtud dva muži s takovým zaujetím, jako by jim to někdo nařídil. Jakmile si uvědomili, že si jich Burgess

všiml, hned od okna odstoupili.

„Takže teď se pustíme do kontroly dokumentace, co říkáte?“ nadhodil Burgess. „Přesně tak,“ souhlasil Hardcastle a obrátil se k ostatním. „Rozdělíme se do dvou skupin a v každé bude člověk, který zná jazyk. Jedna skupina si vezme přízemí, druhá první poschodí. My s Deanem budeme dohlížet z odstupu a pozorovat je. Musíme otevřít a prohlédnout všechny registrační skříně, všechny police, všechny zásuvky. A chci, abyste každý jednotlivý podezřelý dokument, který najdete, paragony, faktury, korespondenci s dodavateli, prostě všechno –, dali stranou a pak přinesli sem do administrativního vozu.“ Ukázal na velký obrněný osobní přepravník, který je doprovázel z BMVC. „Tam si ty, co nás budou zajímat, zkopírujeme a prozkoumáme je podrobně později.“ Administrativní budova byla poměrně malá a měla dvě podlaží. V přízemí byla velká kancelář hlavní účtárny, dále menší místnost pro zdravotní a bezpečnostní službu, a potom několik kanceláří vedoucích pracovníků. V horním podlaží se nacházela kancelář doktora Shenassiho a několik dalších, včetně oddělení generálního ředitele se čtyřmi sekretářkami. Právě generální ředitel Haydar, který je úslužně prováděl po výrobních provozech, teď jevil nejmenší ochotu pustit je do svých kanceláří. „U mě není nic, co by se týkalo vašeho šetření,“ opakoval několikrát. Uvnitř budovy mu patka vlasů ležela poslušně připlácnutá na lebce.

„O tom rozhodneme my,“ stál na svém Hardcastle.

Haydar zřejmě poznal, že nemá smysl dál protestovat, a přidělil jim dvě ze svých sekretářek, každou k jedné skupině, aby inspektory provázely. Hardcastle a Burgess postávali v malém vstupním vestibulu, kde

je podezíravým pohledem sledoval Mustafa.

„Proč sem vlastně chodíte, když tu všude máte ty svoje kamery?“ zeptal se jich Mustafa v jednu chvíli.

Mračil se a nechápavě kroutil hlavou.

„Abychom se podívali tam, kam kamery nevidí,“ odbyl ho Hardcastle přezíravým tónem.

U paty schodiště seděl za malým stolkem postarší vrátný se scvrklým obličejem a mléčně šedýma očima.

Burgess si všiml, že na ně hledí, jako by chtěl něco říct, ale zřejmě si v přítomnosti muže z

bezpečnostních složek netroufal.

„Dobrý den,“ pozdravil ho Burgess, aby ho povzbudil. „Dobrý den, sahr.“

Stařík rychle vstal, zasalutoval a potom docela slušnou angličtinou jedním dechem řekl, že patří k ostraze

továrny a že když byl v mládí voják, veleli v irácké armádě britští důstojníci.

„Opravdu?“ podivil se Burgess. „To jste musel od té doby zažít spoustu změn.“

„To ano, sahr. To ano.“

„Říkáte, že patříte k ostraze továrny,“ snažil se Burgess pokračovat v hovoru. „To znamená, že víte o

všem, co se sem doveze a zase odsud odveze?“

„Ano, sahr,“ přikývl vrátný a vrhl rychlý pohled směrem k Mustafovi, jako by se chtěl přesvědčit, jestli je

bezpečné mluvit s těmi cizinci. „Vím o všem, co přivezou a odvezou.“

„A vedete o tom zápisy? Nějaký deník?“ vmísil se do jejich rozhovoru Hardcastle.

Stařík vytáhl ze zásuvky knihu a otevřel ji, aby se mohli podívat. Rty měl semknuté hrdostí.

„A máte v něm i to, co se přiveze třeba v noci?“ vyzvídal Burgess, kterému arabské hieroglyfy v knize nic neříkaly. Stařík si ho pohrdavě změřil. „V noci se sem nic nevozí. V šest večer se to tu zavře a provoz začne zase až ráno. V noci ne, pánové,“ ujišťoval je. „Nikdy se sem nic nepřivezlo v noci? Ani někdy uprostřed září?“ Muž zavřel knihu a uložil ji zpátky do zásuvky. Bylo zřejmé, že ho konkrétní otázka vyvedla z míry. Stále na ně hleděl se semknutými rty, teď však už spíš s výrazem podezření než hrdosti. V tom se prudce otevřely dveře hlavní účtárny a vyrazil z nich jeden z ruských inspektorů s modrým pytlem, jaký se vkládá do odpadkových košů. Pytel byl plný papírů. Rus, za nímž vyběhl hlasitě protestující generální ředitel, se prodral kolem Mustafy ven a zamířil k autu s kopírkami a skenery. Ředitel

rozhazoval ruce a rozčileně vykřikoval. Po chvíli ho Mustafa odvedl zpátky do kanceláře. Hardcastle kývl na Burgesse a ukázal ke schodům. „Využijme tady toho divadla a pojďme se podívat, jak se vede ostatním,“ řekl mu polohlasně. Na jedné straně chodby v prvním poschodí byly čtyři menší kanceláře. Dveře jedné z nich byly označené jménem nepřítomného doktora Shennasiho. Burgess zkusil vzít za kliku. Zamknuto. Náhle vyšla z kanceláře naproti matrónsky vyhlížející žena v bílém laboratorním plášti, zadrmolila cosi arabsky a vtlačila

se mezi Hardcastlea a dveře Shenassiho kanceláře. Burgess otevřenými dveřmi uviděl, že v její kanceláři dva inspektoři přehrabávají obsah registrační skříně.

„Mluvíte anglicky, paní?“ zeptal se jí Hardcastle.

„Ne,“ odsekla a dál na něho drmolila arabsky a snažila se ho odtlačit od dveří.

„Tvrdí nám, že od té kanceláře nemají klíče,“ řekl německý specialista na demoliční práce, který vyšel z

protějších dveří se složkou dokumentů určených ke kontrole.

„Samozřejmě, jak jinak?“ komentoval to Hardcastle.

Zdálo se, že kontrola tady probíhá bez větších problémů, a protože zdejší osazenstvo vypadalo méně

důležitě než to v hlavní účtárně, vrátili se Hardcastle s Burgessem do přízemí.

„Nemá někdo z našich ponětí, jak ten Shenassi vypadá?“ zeptal se Burgess, jemuž připadala

nepřítomnost výrobního ředitele čím dál podezřelejší.

„Ne. Nemáme jeho fotografii.“

„Takže kdyby tu někde byl, třeba v té své kanceláři, vůbec bychom nevěděli, že je to on, ani kdybychom

vylomili dveře.“

„Přesně tak.“

„Klidně může být v hlavní účtárně a tvářit se jako normální úředník.“

„To může.“

„Možná bychom měli od všech požadovat nějaký identifikační průkaz, ne?“ navrhl Burgess. „Alespoň od

mužského osazenstva.“

„To není špatný nápad,“ souhlasil Hardcastle.

Z účtárny se opět ozvaly vzrušené hlasy, z nichž jeden, jak poznali, patřil tlumočníkovi Spojených národů.

Starý voják seděl bez hnutí se strnulým výrazem za svým malým stolkem, jako by ho zkušenost naučila,

že v nepředvídatelných situacích může být i nepatrný pohyb svalu ve tváři nebezpečný.

Náhle se ze dveří hlavní účtárny vynořil muž v brýlích s prokvetlými vlasy a vzrušeně spěchal ke

schodům. Měl na sobě pečlivě vyžehlenou modrou košili a tmavé kalhoty a působil velmi autoritativním

dojmem. Burgess s Hardcastlem si vyměnili pohledy. Oba napadlo totéž. Burgess vyrazil za mužem.

„Jak se ten člověk jmenuje?“ zeptal se Hardcastle vrátného. Starý voják na něho hleděl, ale neřekl ani

slovo. „Jak se jmenuje?“ opakoval Hardcastle. „Kdo to je?“

Scvrklá tvář se pomalu otočila ke dveřím účtárny. Hardcastle se tam podíval také. Stál tam Mustafa, ve tváři kamenný výraz. Vtom se otevřely venkovní dveře budovy a do vstupní haly vběhl britský důstojník ze zpravodajského sboru, který působil v BMVC jako tlumočník do arabštiny. Teď měl za úkol zběžně prohlížet dokumenty přinesené na zkopírování. Byl vzrušený a v ruce držel list papíru velikosti A4, k němuž byl přilepený žlutý

samolepicí lísteček s poznámkou. Podal dokument Hardcastleovi. Na lístečku stálo: Tohle je oznámení zaměstnancům, že továrna bude na čtyři dny uzavřena kvůli nutné údržbě technologické linky. Jde o období od 12. do 15. září. „Páni,“ vydechl Hardcastle. „Díky, příteli. Vřelé díky.“ Nebylo divu, že nikdo nevěděl o žádném stroji přivezeném v noci. Všichni zaměstnanci dostali čtyři dny

volna. Dost dlouhá doba na to, aby tu kdosi vyrobil koncentrát antraxových spor, rozemlel je na prášek s

požadovanou velikostí částic a pak po sobě pečlivě uklidil.

Po schodech seběhl Burgess a oznámil Hardcastleovi, že muž v modré košili vešel do Shenassiho

kanceláře.

Náhle na stole ve vestibulu zazvonil telefon. Starý vrátný zvedl sluchátko, ohlásil se a pak se narovnal,

jako by volal nějaký vysoký šéf. Po chvíli cosi zahuhlal arabsky, zřejmě na souhlas, a zase sluchátko položil. Potom rychle vstal, zamířil k Hardcastleovi a s pohledem upřeným stranou ho chytil za paži. „Pojďte se mnou, pane. Pojďte, prosím.“

Snažil se ho strkat směrem ke dveřím účtárny, ale vysokému Angličanovi nedalo moc námahy se mu

vzepřít.

„Pusťte mě sakra, člověče!“ vyštěkl a vytrhl se mu.

„Prosím, pojďte. Musíte tam jít, sahr. Je tam nějaký problém,“ naléhal stařík. Dokonce se obrátil k

Burgessovi, jako by doufal, že ten bude poddajnější. „Prosím, sahr, musíme si pospíšit.“ Stále se díval

dolů, jako by měl strach, že jeho trik prokouknou.

Burgess zachytil Hardcastleův pohled, ukázal nahoru na schodiště a nezvučně vyslovil Shenassi.

Hardcastle pochopil.

„Dobrá, příteli,“ řekl vrátnému, jako by se náhle obměkčil, „tak se tedy pojďme na ten problém podívat.“

„Děkuju vám, sahr. Děkuju.“

Dovolili starci, aby je uvedl do hlavní účtárny. Sotva do ní vstoupili, zavřel za nimi dveře a zůstal stát s

rukou na klice.

„Tak co je?“ zeptal se ho klidně Hardcastle a pozoroval jednoho z Rusů, který probíral dokumenty, aniž ho někdo z osazenstva kanceláře obtěžoval. „Kde je jaký problém? Myslím, že se na to budete muset zeptat

toho, kdo vám volal.“

Starý vrátný se tvářil rozpačitě a byl na něm patrný čím dál větší neklid.

Hardcastle kývl na Burgesse. „Jdeme,“ řekl.

Odstrčili chudáka vrátného a vyrazili ze dveří. Právě v tu chvíli scházel ze schodů muž v modré košili s

prokvetlými vlasy. Teď už měl oblečené sako a nesl průsvitnou složku, v níž bylo několik dokumentů.

Hardcastle mu zastoupil cestu.

„Doktore Shenassi, to jsem rád, že vás zase vidím,“ oslovil ho s širokým úsměvem. Z toho, jak sebou muž trhl, poznal, že Burgess hádal správně. „Jestli mě neklame paměť, viděli jsme se v Leedsu. Dělal jste tam doktorát, pokud se pamatuju. Bože, kdy to bylo…, někdy koncem sedmdesátých let?“ Shenassimu poklesla brada. Došlo mu, že ho odhalili, ale ještě se nerozhodl, jak se zachovat. Hned za Hardcastlem stál Burgess, takže dost dobře nemohl Angličana odstrčit a jít dál.

„Ee, nechápu…“

„Jsem Andrew Hardcastle. Vzpomínáte si přece… Přednášel jsem biologii. Opravdu jsem moc rád, že vás

opět vidírn, doktore Shenassi, a je mi moc líto, že vám působíme problémy. Naštěstí všichni s našimi

inspektory velmi ochotně spolupracujete.“

„Já…, moje matka…,“ pokusil se Shenassi chabě protestovat.

„Ach ano. Slyšel jsem, je nemocná. To je mi líto. Jistě ji pojedete navštívit. Víte co? Mám nápad.

Prověřujeme všechny vaše dokumenty, takže kdybyste dovolil…“

Sáhl po průhledné složce v Shenassiho ruce, ale ten ji nepustil.

„Stačí, když se na to jen zběžně podívám, abych se ujistil, že vás už nebudeme muset dál obtěžovat,“ řekl

Hardcastle a prudce mu složku vytrhl. To Shenassi nečekal a sám Hardcastle byl překvapen, jak se mu to

podařilo. Rychle se otočil a zamířil ven na parkoviště. „Bude to jen okamžik,“ zavolal, aniž se ohlédl.

Shenassi měl snahu vrhnout se v panice za ním, ale tentokrát mu zastoupil cestu Burgess.

„I já jsem rád, že jste tady, doktore. Rád bych vám položil pár otázek.“

„Pár otázek… Už jsme vám na všechny odpověděli.“

„Ne však uspokojivě, doktore Shenassi, to je ten problém.“

„Nic víc vám neřeknu.“

„Ale já myslím, že byste mohl. Vy přece musíte vědět o tom, co se tu dělo před třemi týdny…, na rozdíl od

většiny vašich zaměstnanců, kteří dostali čtyři dny volna.“ Viděl, že Shenassi zaťal zuby a zbledl. „Jak to

bylo s tím novým rozemílacím strojem? Přivezli ho v noci. Proč zrovna v noci, doktore Shenassi?“

„Nevím, o čem mluvíte.“

Tu už nebyli ve vestibulu sami, protože se objevil Mustafa s dvěma svými muži, z nichž jeden držel v

rukou kameru. Hrome! pomyslel si Burgess. Taky bych to měl natočit.

Shenassi se náhle zapotácel, jako by se o něho pokoušela mdloba.

„Pozor, raději se posaďte,“ ukázal rychle Burgess na volnou židli po vrátném. To už nastavil objektiv na

široký záběr, spustil kameru a držel ji v úrovni ramen. Shenassi se však znovu vrhl ke dveřím. Cosi

mumlal arabsky a šátral v kapse saka, jako by hledal cigaretu.

„Neradím vám, abyste odcházel, pane,“ řekl Burgess ostře a znovu mu zastoupil cestu. Uvědomil si však, že kdyby ho Shenassi odstrčil, moc by dělat nemohl. „My, zástupci OSN, potřebujeme vysvětlení, jak je to s tím rozemílacím strojem, doktore Shenassi. K čemu byl použit a kde je teď?“ Shenassi mlčel a vypadal, jako by náhle dostal strach. Ne však strach z komisařů OSN, uvědomil si Burgess. Strach z těch dvou vedle Mustafy, z příslušníků bezpečnostní služby své vlastní země, na jejichž tvářích byl zlověstný výraz, který ho děsil. Náhle Mustafa poručil svému muži s kamerou, aby přestal filmovat, a oba pak vzali Shenassiho mezi sebe

a vyšli s ním ven.

„Moment!“ pokusil se Burgess na oko protestovat a vykročil za nimi.

Mustafa ho však zadržel. Jeho temné oči svítily hněvem.

„Poslyšte, na něco jsem se toho člověka ptal,“ vyštěkl Burgess. „Nemáte právo ho odvádět pryč.“

Shenassiho právě strkali do Mustafova landcruiseru. Burgess viděl, že si drží ruku před ústy, jako by potlačoval nevolnost. „Možná s ním brzy budete moct mluvit,“ řekl Mustafa. V jeho hlase bylo patrné napětí. „Teď ale počkejte

tady.“

Právě když se Mustafa vzdálil, přiřítil se z venku Hardcastle.

„Sebrali ho, co?“ řekl a vzrušeně oddychoval. „To mě vůbec nepřekvapuje. Máme to, Deane! Je to jasné!

Jeden z těch papírů, co nesl, nevěřil byste tomu. Je tam kompletní seznam komponent potřebných k

výrobě deseti kilogramů antraxu!“

„Sakra!“

„Ano, je tam všechno, kultivační médium, živná látka, destilovaná voda, chlornan sodný na závěrečné

čištění, prostě popis kompletního technologického postupu…“

„Černé na bílém?“ nemohl uvěřit Burgess. „Ten chlap se snad zbláznil.“

„Nezbláznil. Je to jen přepečlivý vědec, který se nedokázal zbavit celoživotního zvyku dělat si o své práci

poznámky. Teď by to chtělo, abychom s ním mohli co nejdřív mluvit.“

Oba se obrátili k iráckému landcruiseru.

„Panebože!“ vyjekl Hardcastle. „Co to s ním dělají?“

Shenassi ležel zhroucený na kapotě, jako by ho ztloukli do bezvědomí. Oba iráčtí průvodci se ho snažili

zvednout, ale on na nich visel zcela bezvládně.

„Vážně, ti parchanti ho opravdu ztloukli,“ řekl vzrušeně Hardcastle. „Pojďte!“

Rychle vykročili přes parkoviště.

„Nebo dostal takový strach, že ho složil infarkt,“ řekl Burgess.

Mustafa uviděl, že k nim jdou.

„Ne!“ vykřikl a zvedl ruku.

Iráčané položili Shenassiho na zem a klekli si k němu.

„Má křeče,“ zašeptal Hardcastle. „Zatraceně! Je mezi našimi lidmi nějaký lékař?“

Rychle v mysli probírali seznam členů.

„Ne,“ řekl Burgess. „Snad jediná Martha, ale ta zůstala v monitorovacím středisku.“

Mustafa náhle vstal, vrhl se do landcruiseru a zapnul rádio. Bylo slyšet, že křičí do mikrofonu cosi arabsky.

Shenassi nyní ležel zcela nehybně. Druhý muž z iráckého doprovodu se bezradně zvedl od ležícího vědce

a zcela vyvedený z míry zůstal stát s rukama za zády.

„To vypadá zle,“ řekl Burgess. „Opravdu zle.“

„Co když je to jen divadlo?“ napadlo Hardcastlea. „Myslíte, že by to nedokázali? Jsou zahnaní do kouta a mohou na nás zkoušet všechny možné triky.“

„Nepřipadá mi, že by to hráli,“ zamumlal Burgess. „Ale vyloučit se to nedá. Měli bychom se podívat blíž.“ Jakmile se však přiblížili, Iráčan stojící nad Shenassim se prudce otočil. Jeho tvář byla brunátná hněvem a

vzrušením.

„Nechte mě, abych se na něho podíval,“ řekl Hardcastle důrazně. „Mám lékařské školení.“ Dřepl si a vzal

Shenassiho za zápěstí.

Žádné lékařské školení, kurs první pomoci před dvaceti lety, pomyslel si. Snažil se nahmatat puls. Nic.

Třeba v tom nemá praxi.

„Proboha, vždyť ten člověk modrá!“ vykřikl náhle. „Volal už někdo záchrannou službu?“

Shenassi dýchal, ale slabě a nepravidelně.

„Co se vlastně stalo?“ zeptal se Burgess Iráčana.

„Je nemocný,“ odpověděl muž stroze.

„To vidím. Ale nějak najednou, nezdá se vám?“

„Jo. Prostě onemocněl.“

Hardcastle se k nim obrátil. „Opravdu to může být srdeční záchvat.“ Přiložil prsty Shenassimu na krk a

nahmatal karotidu. „Žádný puls,“ řekl a vstal. Nebylo co dodat.

„Přijede doktor,“ řekl Iráčan a ukázal na Mustafu hovořícího rádiem z cruiseru.

Burgess si klekl a sklonil se až k Shenassiho tváři. Uvědomil si, že statistické riziko selhání srdce je

mizivé.

„Doktore Shenassi? Slyšíte mě?“

Shenassiho oči byly otevřené, zíraly však tupě a jako bez života. Nereagoval, ani náznakem.

„Co se stalo, doktore Shenassi? Můžete nám to říct? Bolí vás na hrudi?“

Znovu žádná reakce.

Náhle Burgess začichal, zkřivil tvář a prudce se od Shenassiho odvrátil. Pak vstal a odtáhl Hardcastlea

stranou.

„Nejde o žádný srdeční záchvat, to je jisté,“ zašeptal, když se ocitli mimo doslech.

„A o co tedy?“

„Kyanid draselný. Cyankáli.“

„Cože?“

„Musel mít v kapse kapsli a před chvílí ji rozkousal. Ucítil jsem to v jeho dechu. Hořké mandle, o tom není

pochyb.

„Zvláštní, já jsem nic necítil. Vůbec nic.“

„To je schopno cítit jen třicet procent lidí. Je to vrozená dispozice a já ji mám.“

Hardcastle zbledl. „Takže… myslíte, že se otrávil? Kvůli nám? Protože jsme ho odhalili?“

„Vypadá to tak.“

„To je hrůza!“ Znovu pohlédli na scénu vedle landcruiseru. Mustafa už stál vedle levých předních dveří s rukama za zády a hleděl na ležícího vědce. Byl rudý a tvářil se zmateně. Je naprosto vyvedený z míry, uvědomil si náhle Burgess. Bylo jasné, že Mustafa nemá nejmenší ponětí, jakou pozici v této továrně Shenassi zaujímá. Jeho zmatek byl stejně nelíčený jako tam v poušti, když našli v písku zahrabanou lidskou mrtvolu. Ani o tom nic nevěděl. To však bylo pochopitelné. Systém irácké státní bezpečnosti je vysoce

strukturovaný, má mnoho vrstev, nad nimiž stojí neomezený vládce Saddám, a Mustafa, kterého jim

přidělili, byl z nějakého důvodu, možná pochopitelného, pouhý pěšák a nepatřil k informovaným. „Ne,“ řekl náhle Burgess.

„Co ne?“

„Kvůli nám si ten kyanid nevzal.“

Hardcastle na něho tázavě pohlédl.

„Udělal to kvůli nim,“ prohlásil přesvědčeně Burgess a kývl hlavou směrem k Iráčanům.

„Ze strachu, co ho čeká od Saddáma za to, že je prozradil?“

„Ne. Ani to ne, Andrewe.“ Burgess na Hardcastlea zamyšleně pohlédl. „Podle mě ani Saddám Husajn

neví, co tu Shenassi dělal. Nemá o tom tušení.“

„Nesmysl,“ odsekl Hardcastle. „To není možné. Neznáte tuhle zemi, Deane.“ 14 KAPITOLA DOPOLEDNE, KYPR

V celním skladu na předměstí Limassolu se pilně pracovalo. Ten den měly do přístavu připlout tři velké kontejnerové lodi a ze skladu se měly ke každé z nich dopravit uložené zásilky. Většina kontejnerů, o něž šlo, už byla vyvezena ven na dvůr. Vysokozdvižné vozíky pojížděly mezi kontejnery, překládaly je, aby se dostaly k těm, k nimž potřebovaly, a pak je nakládaly na trajlery, které je převážely do nedalekého přístavu. Uvnitř skladové haly, šlo o celní sklad vybavený zvláštním bezpečnostním systémem, byl po jedné straně ponechán volný prostor pro dva kontejnery vedle sebe. Teď tam však zůstal jen jeden. Kontejner z Izraele, určený pro plavbu na západ, odvezli už ráno a nyní čekal v doku, až ho naloží na loď, která kolem poledne odpluje do Alžírska. Na jeho nákladním listu stálo, že obsahuje tiskařský stroj. Kontejner z ukrajinského Iljičevska, který dorazil včera z Pirea a byl určen do Haify, čekal na loď, jež ho

měla vzít na poslední úsek své plavby. Pečeť na uzávěru poklopu s identifikačním číslem z celnice v Oděse byla v pořádku. Každému, kdo si v jeho průvodním dokumentu přečetl, že obsahuje zkažené ovocné a zeleninové džusy, bylo jasné, proč se s ním zachází tak, jako by v něm byla časovaná bomba. Všech dvaadvacet dělníků celního skladu byli kyperští Řekové. Pro ně to byl jen další den nepříliš namáhavé práce pod příjemně teplým podzimním sluncem. Nikdo z nich ani v nejmenším netušil o horečné aktivitě, která probíhala ve skladu v noci, kdy byli doma a spali. Nevěděli, že teprve těsně před jejich příchodem skončilo několik mužů práci vyžadující velkou technickou zručnost. Nebyli to však zaměstnanci skladu a hovořili cizím jazykem. O tom nikdo z kyperských dělníků nic nevěděl. A samozřejmě nevěděli ani to, jak důležitým, téměř klíčovým, místem bylo jejich každodenní pracoviště při realizaci plánu, který se postupně krok po kroku uskutečňoval. Plánu na spáchání masové vraždy.

15 KAPITOLA

13.15 HODIN, SARK, NORMANSKÉ OSTROVY

Asi míli před nimi se na pravoboku rýsoval mys Robert, severovýchodní cíp ostrova Sarku. Mořský proud rychle unášel štíhlý bílý trup Backgammonu alderneyskou trasou, přesně tak, jak měl Sam v plánu. V poledne by měli být v kotvišti. Sam byl v šortkách, aby mu slunce a slaný vzduch vysušily mokvající strupy na nohou. Příjemný den a klidná plavba potlačily vzpomínky na stresy uplynulých týdnů a zakryly je, alespoň pro tuto chvíli, mlhou zapomnění. Naštěstí se ukázalo, že Natovy plavecké dovednosti jsou zcela dostačující. Dokonce se při proplouvání nejobtížnějšími úseky usmíval. Bez problémů zvládal kormidelní kolo, takže když se asi míli jižně od ostrova Alderney zvedl vítr, mohl mu Sam řízení přenechat a jít zkrátit plachtu o pás. „Dáte si pivo, kapitáne?“ houkl na něho Nat. Stál na posledním stupni kajutních schůdků a v každé ruce držel jednu plechovku.

„Nejvyšší čas,“ zazubil se Sam a sáhl po jedné. Hned plechovku otevřel a dal si pořádný hlt. Pak navyklým způsobem obhlédl kolem dokola horizont, aby zkontroloval, jestli se k nim příliš nepřiblížila některá z ostatních lodí. Náhle se mu sevřel žaludek pocitem viny. Hladina s lehce zpěněnými vlnami, jasná azurová obloha, teplý větřík, byla to až moc velká idyla. Cítil, že si ji nezaslouží. Ještě ne. Byl to pořád tentýž pocit, který se mu neustále vracel a on na něj nedbal – pocit, že je tu nedokončená práce, jíž by se měl věnovat.

Nat se opřel o boční stranu kokpitu a pozoroval dvě malé rybářské lodě plující nalevo v oblasti

zaplavených skalisek.

„To sem, sakra, vždycky chtěl bejt,“ zamumlal. „Rybářem, to by se mně líbilo.“

„Hm, podle mě mají tvrdý život,“ poznamenal Sam.

„Houby! Alespoň ne tady ti. Na traulerech na hlubokým moři, ti jo, ale tady ti na těchhle malých lodičkách vyjížděj, jen když maj chuť. To je jiný kafe než si hrát na Pána Boha s životama lidí, jako sem to dělal já.“

„O čem to mluvíte?“ pohlédl na něho Sam a chvíli uvažoval, jestli se Gibbon nepodřekl a neodhalil mu nějakou temnou stránku svého života.

„O spisovatelským řemesle. Co myslíte, že takovej pisálek dělá jinýho, kamaráde? Stvoří lidi a pak je zase likviduje. Jen já sám sem jich přived na svět víc než Atatürk.“

Sam se usmál. To byla neškodná činnost. Věděl o tomto muži málo, ale právě to mu svým způsobem

vyhovovalo.

Začínal pociťovat hlad. Včera před odjezdem z domu koupil nějaké zásoby, chléb, sýry a rajčata. Vysoké útesy Sarku se blížily. Za chvíli doplují do zálivu a budou moct spustit kotvu. Náhle si všiml, že ho Gibbonpozoruje.

„Vidím, že se na lodi fakt vyznáte,“ připustil jakoby neochotně Nat. „Asi se plavíte celej život, co?“ Přes příď přeletělo hejno terejů a o kousek dál se vrhli do vody. Parazitovali na práci rybářů. „Vyrostl jsem v Portsmouthu,“ řekl Sam. „Můj otec sloužil na ponorce. Měli jsme motorový člun v Gosportu, a kdykoliv přijel domů, vždycky mě vzal ven. Miloval plavbu na moři, jakoukoliv. Asi proto vydržel v té kovové trubce tak dlouho.“

„A ještě je naživu?“

„Ne. Zemřel, když mi bylo jedenáct.“

Gibbon vyfoukl našpulenými rty vzduch. „Člověk nikdy neví, jak dlouho tu pobude, co?“

„To neví.“

Ale někdy ví, že smrt prošla těsně kolem něho, pomyslel si Sam.

„Ale vy ste s lidma pokračoval…, myslím po otcově smrti, ne?“

„Ano,“ přikývl Sam. „Otcovi kamarádi od námořnictva, ti, co měli děti, mě brávali s sebou. Věděli, že jsem na vodu jako divý. A asi jim bylo líto nechat mě doma s matkou, která nikdy nevyšla ven.“

Zarazil se. Už toho řekl dost. Nechtěl Nata provokovat k dalším otázkám.

O chvíli později zatočili kolem mysu, který chránil zátoku známou jako Terrible Bay, Děsivý záliv.

„Myslim, že bychom měli stáhnout kosatku,“ prohlásil Sam.

„Podle rozkazu, kapitáne.“

Gibbon plachtu uvolnil a stáhl ji, zatímco Sam nastartoval motor, utáhl výložné lano a zatočil do větru.

„Co tak skasat i hlavní?“ zeptal se.

„Žádnej problém.“

„Plachetní úvazky jsou na polici za mapovým stolem.“

Nat pro ně sešel dolů a potom vylezl na střechu zádového přístřešku, aby uvolnil zdvíhací lano. Plachta hladce sklouzla dolů po stěžni a Gibbon ji složil, jako by to dělal denně. „A poradil byste si s kotvou, Nate?“ křikl na něho Sam, když byla hlavní plachta zajištěná. S kotvou byla těžká a nešikovná práce. „Když mi řeknete, kdy ji mám spustit.“ Objeli další mys a před nimi ležela zátoka ohraničená vyčnívajícími skalisky, v níž asi po třech stech metrech končila neskutečně modrá voda na strmě stoupající oblázkové pláži. Zařinčel řetěz, Nat zdvihl hák na válec. Jak se blížili ke břehu, dno rychle stoupalo. Sam pohlédl na ukazatel hloubky připevněný na přepážce kabiny, ubral plyn a začal vyhlížet vpředu bledší skvrny vody, kde bylo písečné dno s lepší možností kotvení. V zátoce s nimi byla ještě motorová výletní DOD. Na její prostorné ubytovací palubě seděli u stolků lidé, obědvali a někteří otáčeli hlavy a pozorovali blížící se jachtu.

„Začíná tu bejt mělko,“ křikl Nat přes rameno. „A skály…, skály tu jsou.“

Ukazatel hloubky udával sedm metrů pod kýlem. Nebylo čeho se bát.

„Tam…, tam ji spustíme,“ ukázal Sam na světle modrý pruh vpředu na pravé straně a položil ruku na kormidlovou páku. „Řeknu vám kdy.“

Ubral plyn na neutrál a při hloubce pěti a půl metru křikl na Nata, aby spustil kotvu. Řetěz zarachotil jako

kulomet.

„Stop!“ houkl Sam znovu a zařadil zpětný chod, aby se řetěz nenakupil na dně.

Znovu neutrál. Pak vyběhl dopředu zkontrolovat, jestli je kotva bezpečně napnutá.

„Trochu ste mi nahnal strach,“ zamumlal Nat. „Myslel sem, že hodláte najet na pobřeží.“

Vrátili se do kokpitu a svlékli nepromokavé pláště a gumové boty, které je chránily před sprškami vody v silnějším větru na otevřeném moři. Tady v zátoce čeřil hladinu jen lehký vánek, který nestačil vyvolat příboj.

Nat sešel dolů. Nejdříve přinesl nahoru další piva a pak talíře s chlebem, sýrem a salátem. Sam je

rozestavil na malý nalakovaný stolek, který rozložil uprostřed kokpitu.

„Skoro jako u civilizovanejch lidí,“ poznamenal Nat, když si přisedl.

Loď stála zakotvená v amfiteátru skal a vegetace. Z útesů nalevo se rozléhal křik racků. O trup jemně pleskaly vlnky a vpravo šelestil o kamenité pobřeží dlouhý tenký oblouk pěny. Dokonalá idyla.

Sam opět pocítil nával neklidu. Byla to nejistota a strach z toho, že je mimo, že nemá žádné informace. V

útrobách ho hryzalo cosi, co nebyl hlad. Byl to neurčitý pocit, že něco není v pořádku. Začal přemýšlet,

jestli nemá zavolat Waddellovi.

„Uvažuju, že možná po jídle nafouknu člun a dovesluju na břeh,“ zamumlal s ústy plnými chleba se sýrem.

„Nechcete se podívat po pobřeží, Nate?“ Gibbon zvedl hlavu a uviděl maličkou postavu šplhající po stezce podél útesů. „Ne, díky. Mám závratě. Sem perfektně šťastnej, když sedím tady u piva a kochám se výhledem.“ Vítr k nim zanesl útržek hudby z motorového cruiseru, který s nimi sdílel kotviště. Jeho tlustý trup se jemně houpal na vlnách vzdutých velkou lodí, která projela v dálce už před drahnou chvílí. Na palubě motorového člunu stál muž a držel v ruce něco, co vypadalo jako rádio. Přes vodu se neslo pípání časového znamení z Greenwiche. Sam pohlédl na hodinky. Dvě odpoledne. Samozřejmě. Teď budou zprávy.

Sešel do kajuty. Potřeboval se ujistit, že k žádnému útoku antraxem ještě nedošlo.

Rádio bylo zabudované do panelu nad mapovým stolem vedle přístroje na měření rychlosti lodi.

„Jen si poslechnu přehled hlavních zpráv,“ křikl nahoru.

„Proboha, vám tu ještě chyběj zprávy? Radši nevědět, co se děje,“ mudroval Nat.

Na stupnici bylo nastavené Radio Four. Hlasatel hřímal, jako by chtěl zbořit loď. Sam rychle ztlumil

hlasitost.

„S tím, jak se zvyšuje tempo volební kampaně prezidentských voleb ve Spojených státech, se objevují nová obvinění o sexuálním obtěžování…“

„Proboha, proč si myslej, že nás to zajímá?“ zaúpěl Nat nad palubním průlezem.

„Dnes odpoledne se ve sněmovně lordů očekává změna…“

Sam znovu vypnul pozornost. Nic hrozného se nestalo. Kdyby někdo někde rozprášil antrax, uvedli by to

jako hlavní zprávu dne.

„Na Kypru byla zavražděna britská občanka.“

Zamrazilo ho. Naklonil se blíž k reproduktoru.

„Podle mluvčího nikosijské policie byla nalezena polonahá na pláži. Okolnosti její smrti jsou nejasné, ale má se za to, že žena pobývala na Kypru služebně a bydlela v hotelu v Limassolu. Kyperské úřady oznámily její jméno, jedná se o paní Christine Taylorovou…“

Sam strnul. Na okamžik měl pocit, že se mu zastavilo srdce.

„Mluvčí britského ministerstva zahraničí sdělil BBC, že manžel paní Taylorově už byl o tragédii informován. Manželé nemají děti.“

Sam seděl s pootevřenými ústy zcela přemožený hrůzou. Nemohl uvěřit. Taylorová… Chrissiino krycí

jméno.

V hlavě mu zněl šum, který překrýval hlasatelův hlas a měnil ho v nesrozumitelné mumlání.

Muž v rádiu právě řekl, že Chrissie je mrtvá… To nemůže být… to nesmí být…! Taylorová, jedno z nejběžnějších jmen. A Christine, také úplně běžné… Klesl do navigátorského křesla.

Chrissie je mrtvá. Opakoval to hrozné slovo a snažil se je pochopit. Přiřadit mu význam. Nedařilo se mu to. Uvědomoval si jen, že on je tady, sedí na své zatracené kocábce a nehnul pro ni prstem, zatímco ona mu před pár dny zachránila život.

Pořád mu připadalo, že je to nesmysl, že něco takového nemůže být pravda. Musí si to ověřit. A rychle.

Ale jak? Vždyť si nevzal ani ten pitomý mobil. Představil si, co se děje ve Vauxhall Cross, jak tam pobíhají

jako slepice, připravují prohlášení, které popře jakoukoliv souvislost, rozjíždějí vyšetřování…

Vyšetřování, do něhož by se měl zapojit.

„Doprdele!“

Věděl, že na Sarku je telefonní automat, jenže nafouknout člun a vylézt po stezce na útes by trvalo hodinu. Za tu dobu by mohl být ve třech čtvrtinách cesty do Guernsey, k ostrovu, kde jsou nejen telefony, ale také letiště.

„Nate,“ zavolal do kokpitu. „Zvedáme kotvy. Rozhodl jsem se změnit plán.“

„Co?“ Gibbon se zdál vystrašený. „Jo, dobře… Cože, hned teď?

„Ano.“

Sam vystoupil na palubu. Gibbon uviděl jeho ztrhaný, šokovaný výraz a bez jediného slova spěchal na příď.

Neptej se, říkal si Sam. Chvěl se, jako by měl zimnici. Jen se, proboha, na nic neptej.

16 KAPITOLA

ČTVRTEK 3. ŘÍJNA POZDĚ ODPOLEDNE, KYPR Stále se mu nedařilo uvěřit. Nešlo to. Chrissiina vražda byla skutečnost, přesto se s ní jeho mysl odmítala smířit. Protlačil se zmateným davem ruských rekreantů v hale letiště v Larnace k zavazadlovému karuselu. Zpola očekával, že právě zde, kde se to stalo, na něho dolehne její smrt silněji, ale mlha, která

jako by mu ležela na mozku, se stále nezvedala.

Těsně před pravidelnou linkou z Londýna přistála dvě letadla z bývalého Sovětského svazu. Za těch pět let, co tu nebyl, se stal Kypr rájem nově zbohatlé ruské „šlechty“ a bezpečným přístavem jejich peněz. Někteří z lidí kolem něho byli účastníci zájezdu, lidé středního věku v staromódním šedém nebo hnědém oblečení, viděl tu však i mladé ve značkových oblecích, s kufříky se zlatými zámky napakovanými penězi. Alespoň tak si to představoval. On sám byl v džínách a bavlněném tričku a mířil s jediným zavazadlem, neforemným cestovním vakem, který si přehodil přes rameno, k zelené frontě. Celní úředník na něho sotva pohlédl. Pak se před ním rozevřely dveře z neprůhledného skla a uviděl zástup agentů turistických kanceláří v sakách a s naučenými úsměvy. Díval se po všech tvářích kolem. Jistá část jeho mozku neschopná logiky očekávala, že tu uvidí Chrissii, která ho přišla přivítat rozzářená úsměvem, a oznámí mu, že to bylo nějaké bláznivé nedorozumění, prostě zmatek, a že vůbec není mrtvá. Odvrátil se od těch cizích lidí a zamířil k přepážce půjčovny aut, kde měl na jméno Terry Malone zamluvený vůz. Když se včera pozdě odpoledne vrátil do Londýna, čekal na něho v Isleworthu v bytě nad prádelnou

Duncan Waddell. Krátce ho informoval o tom, co ví. Nebylo toho moc. Chrissie se ozvala z Kypru jen

jednou, v pondělí večer, kdy ohlásila, že se jí podařilo objevit Khalilovu stopu. Dala jim jméno právníka, jehož navštívil, a řekla, že Khalil je nepochybně pod nátlakem a na každém kroku ho provázejí dva muži, kteří na něho čekali v sobotu večer na letišti v Ammánu. SIS si zmíněného právníka prověřila a zjistila, že

je jedním z mnoha, kteří se dnes na Kypru báječně živí tím, že zastupují zahraniční společnosti. Pak se ve středu v časných ranních hodinách ozvali z britského vysokého komisariátu v Nikósii s neuvěřitelnou zprávou, že její tělo bylo nalezeno v Limassolu na parkovišti kousek od pláže. Příčina smrti nebyla stanovena, ale od počátku bylo jasné, že nešlo o přirozené úmrtí. „Kyperská policie si ji začala prověřovat a pojala podezření, že Christine pracovala pro nás,“ lamentoval Waddell. „Je to na ně neobvykle ostrovtipný závěr. Samozřejmě jsme to popřeli a popíráme pořád. Kypřané jsou náramně hákliví na to, abychom tajně pracovali v jejich teritoriu. Jak víte, náš agent na vysokém komisariátu je na dovolené, především proto jsme ten úkol přidělili jí. Hned jsme tam však poslali Quentina Mowbraye z Ammánu, aby to převzal. Teď je v Nikósii a dohlíží na styčného důstojníka

vysokého komisariátu s kyperskou policii. Mowbray je ale pod normálním diplomatickým krytím, takže má

svázané ruce. Proto chceme, abyste na Kypr jel vy. Mimochodem právě Martin Kessler se nejvíc zasazoval, abyste to byl vy, kdo se té věci ujme.“

Z Waddellova výrazu bylo zjevné, že z toho není moc chytrý. Sam jeho překvapení sdílel.

„Zřejmě si myslí, že vám vaše poslední zkušenost z Iráku umožní líp se do toho dostat…, že jedině vy

máte šanci zjistit, co se tam vlastně stalo,“ dodal na vysvětlenou.

Pak mu řekl, že Chrissie pracovala pod krytím agentury zabývající se inkasováním pohledávek. Vysoký

komisariát prý řekl kyperským úřadům, že vyšetřovala Iráčana jménem Salah Khalil, cestujícího na

jordánský pas, který používal v Londýně falešnou kreditní kartu a nadělal v hotelech obrovské dluhy.

Kyperská policie má prý pořád podezření, že ji řídila MI 6, ale vyšla britské straně vstříc a nehodlá celou

záležitost nijak rozmazávat. Tisku řekli, že se zavražděná zřejmě dostala v hotelovém baru do špatné

společnosti.

„Znáte to,“ pokračoval Waddell, „vdaná žena daleko od domova, chtěla si užít, vyhodit si z kopýtka a

trochu to přehnala s brandy a kolou… Jestli se jim podaří přesvědčit tisk, aby to spolkl, budeme jen rádi.

My si však myslíme, že Chrissie vyštrachala něco závažného o Khalilových aktivitách na Kypru, ale

dostala se příliš blízko k plameni a ten ji spálil. A od vás potřebujeme, abyste zjistil, co to něco bylo,

Same. A rychle.“

Podal mu malou fotografii, na níž byl zachycen Khalil v Londýně. Kyperská policie se ho snaží najít, řekl Waddell, ale Khalil se v úterý večer s oběma svými průvodci z hotelu odstěhoval. Kyperský právník, jehož Chrissie navštívila, se zaštiťuje tím, že nesmí o svých klientech mluvit, a odmítl na otázky policie odpovědět. Ale Kyperská centrální banka, která vede informace o všech zahraničních společnostech působících v zemi, byla nucena prozradit jméno a číslo účtu. „Dostali jsme se až k těm velkým počítačům CHIPS, abychom se pokusili vystopovat, odkud pocházejí peníze, které podle všeho Khalil přesouvá,“ dodal Waddell.

„CHIPS? Co je to?“

„Clearing Houses International System. Monitorujeme satelity, které používají pro elektronické platby.“

„A kam si tedy myslíme, že ty peníze jdou?“

„Na nějaký jiný účet, který je pod přímější kontrolou Saddáma Husajna. Kam jinam?“ Sam vyjel s vypůjčenou toyotou z letiště a napojil se na silnici vedoucí k severu. Nalevo se táhla bezútěšná plocha solného jezera pokrytého šedožlutou krustou páchnoucí hnilobou. Na jeho okraji postávalo hejno jakýchsi brodivých ptáků. Na pravé straně se začínalo objevovat předměstí Larnaky s domky se solárními ohřívači vody na střechách a s nezbytnými disky satelitních antén v zahradách. Odbočil na západ na silnici do Limassolu. Na mysl mu přišel Martin Kessler. Že by mu to už došlo? Šéf oddělení globálních rizik v SIS byl v uplynulých pěti letech v jeho životě stálou veličinou, pevně zapřený na druhém konci lana jeho přetahované o Chrissii. Přesto se s ním nikdy nesešel tváří v tvář a jeho styčným bodem se SIS byl Duncan Waddell. Téměř všechno, co Sam o Kesslerovi věděl, pocházelo od Chrissie. Bylo mu přes pětačtyřicet, měl paměť na podrobnosti na úrovni počítače Cray, chodil od sedmi do soukromé internátní školy, protože byl emočně retardovaný, a byl to člověk, který by mohl být klidně aktivní homosexuál, kdyby se v tomto ohledu zmohl na nějaké rozhodnutí. Sam dodnes nedokázal pochopit a stále to cítil jako sousto uvízlé v krku, že se Chrissie citově uvázala právě na takového muže a

dala mu přednost před ním, záhada, která teď už zůstane záhadou navždy. Kessler. Právě on se velmi zasazoval, aby teď poslali na Kypr zrovna jeho, protože si myslí, že mu jeho poslední zkušenost z Iráku umožní líp se do toho dostat, jak řekl Waddell. Spíš mu to dal sežrat, pomyslel si Sam. Aby mu v tom vymáchal hubu, aby zařídil, že bude s Chrissiinou smrtí v tak úzkém kontaktu, jako

byl s jejím životem.

Věděl, že Kessler má voajéristicky manipulativní sklony, Chrissie mu to řekla. Působilo mu uspokojení, když mohl někomu pokazit radost, kterou sám nebyl schopen prožívat. Sam to zažil na vlastní kůži. Tenkrát, když mu Chrissie uprostřed veřejného parku v Barnesu oznámila, že s ním končí, uviděl Kesslera, jak si jeho okamžik porážky vychutnává s výrazem triumfu ve tváři. Oči za kulatými umaštěnými

brýlemi se tetelily škodolibou radostí.

Silnice ho vyvedla ven z Larnaky a probíhala nyní plochou písčitou krajinou oživovanou pouze zaprášenými fíkovníky a občasnými shluky dávno odkvetlých mimóz. Na vzdáleném obzoru se rýsovaly kontury hor, jež prach rozptýlený ve vzduchu barvil do červenorůžového odstínu. Sam neustále pokukoval doleva a vyhlížel hostinec, v němž se měl setkat s Quentinem Mowbrayem. Konečně spatřil žlutou tabuli ohlašující OK Corral a zpomalil, aby mohl zabočit na plácek uválcovaného štěrku sloužící jako parkoviště. Terasa před přikrčenou stavbou ve stylu dřevěného srubu byla zastíněná rákosovými rohožemi. U jednoho stolku seděl Mowbray.

Byl zde v tuto chvíli jediným hostem. Zvedl ruku na pozdrav, ale nevstal. Sam zaparkoval a podle návyku,

který si člověk vypěstuje životem ve velkých městech, auto zamkl. Mowbray měl na sobě světlou košili s

krátkými rukávy a šedé kalhoty. „Hello, Quentine.“

Sam se posadil proti němu.

„Nečekal jsem, že se tak brzy znovu setkáme,“ zamumlal Mowbray trochu rozpačitě. „Je mi líto, že za

takových okolností.“

„Jistě.“

Mowbray kývl na číšníka v bílé košili, který se při zvuku přijíždějícího auta vynořil z restaurace.

„Co si budete přát, pane?“

„Pivo Keo,“ řekl Sam.

„Dvě,“ dodal Mowbray.

Číšník odnesl prázdný šálek od kávy.

„Jak se cítíte?“ zeptal se Mowbray starostlivě. „Myslím po Bagdádu… Ty vaše nohy.“

„Už je to lepší, hojí se. Teď cítím spíš jinou bolest,“ připustil Sam. „Čekal jste tu dlouho?“ zeptal se, aby

odvrátil hovor od své osoby.

„Asi dvacet minut. Přijel jsem trochu dřív. Myslel jsem, že to sem bude z Nikósie trvat dýl.“ Vzal z dózy kostku cukru a pohrával si s ní. „Je to zatracená věc, Same. Musel to pro vás být hrozný šok.“ „Ještě jsem se s tím úplně nesrovnal. Ale nejsem tu proto, že jsem byl jejím přítelem,“ dodal. „Jistě, to vím,“ řekl Mowbray a sepnul ruce, jako by se rozhodl, že se od této chvíle omezí pouze na služební záležitosti. „Podívejte se, Same, musím vás varovat, abyste byl velmi opatrný. Kypřané jsou hrozně citliví. Zavraždění cizinky je pro ně v každém případě špatná zpráva jak pro turistický ruch, tak pro

zahraniční obchodní aktivity, které drží tuto zemi nad vodou. Když dojde k něčemu, co na né může mít nedobrý vliv, mají instinktivní tendenci spíš to utajit a ignorovat než provádět vyšetřování.“ „To je mi jasné,“ řekl Sam. Nepotřeboval podobné lekce. „Zjistil jste něco víc o tom, co tu Khalil dělal?“

zeptal se.

Mowbray neodpověděl, protože právě přicházel číšník s objednanými pivy. Mowbray mu hned zaplatil.

„Zdá se, že zmizel, i s těmi dvěma, co se od něho nehnuli. Jakmile jsme policii řekli, že se o něho

Chrissie zajímala jako zástupce agentury vymáhající pohledávky, přirozeně s ním chtěli o její smrti mluvit.

Ale to už bylo pozdě, všichni tři byli pryč. A druhý problém je, že centrální banka neuvolnila žádné

podrobnosti o zahraničních společnostech, s nimiž mohl být Khalil v nějakém styku. Prostě zdejší banka

tvrdě chrání své zahraniční klienty a trvá na tom, že pokud policie chce, aby s ní spolupracovala, musí jí

podat jasné důkazy, že šlo o nezákonné finanční transakce. Londýn na tom pořád ještě pracuje a říká jim,

že tady Khalil zřejmě organizoval obchody, kterými obcházel sankce Spojených národů.“

Odmlčel se. Hleděl na Sama, jako by se snažil proniknout za jeho masku a zjistit, jak se vlastně cítí.

„Chcete slyšet, co je nového kolem Chrissie?“ Sam polkl. „Ano. Asi to bude lepší.“

„Dobrá. Zřejmě víte, že přiletěla v neděli večer z Ammánu a ubytovala se v hotelu Mondiale v Limassolu. Pět hvězdiček.“

„Jak jinak, jen to nejlepší,“ zamumlal Sam. Chrissie vždycky ráda utrácela peníze, zvlášť když nebyly její. „Měla štěstí,“ pokračoval Mowbray. „Alespoň na začátku. V Mondialu totiž bydlel i Khalil se svým

doprovodem.“ „To se opravdu hodilo.“

„Jistě. Takže ho v pondělí sledovala do kanceláře jednoho limassolského právníka, který se specializuje

na…“

„Zahraniční obchod. Ano, vím. To už mi řekl Waddell. Co se dělo pak?“

Mowbray povzdechl. „To je ten problém, pořádně nevíme. Večer zatelefonovala právníkovo jméno do

Londýna a pak večeřela sama v hotelové restauraci. Policii to potvrdil vrchní číšník. Pokud jde o tu večeři,

zůstala na jejím nezaplaceném účtu, který jsem vyrovnal já. Ale co dělala v úterý, to už je záhada. Policie

říká, že ji kdosi viděl večer v hotelu, jak popíjí s nějakými dvěma chlápky. Předpokládají, že s nimi šla

někam do kasina nebo do podobného podniku, ale jejich totožnost, ani kam s ní šli, neznají.“

„Mohli to být Iráčané?“

„Nemám tušení. Víme jen, že noc z úterý na středu nestrávila ve svém pokoji. Potom ji ve středu v

ranních

hodinách našla policejní hlídka na parkovišti na nábřeží. Vlastně její mrtvolu.“

„Kde?“ zeptal se přiškrceným hlasem Sam. Při slově „mrtvola“ sebou trhl jako uštknutý. „Kde přesně?“

Mowbray vytáhl z kapsy mapu Limassolu a rozložil ji na stole.

„Tady,“ ukázal prstem. „Přesně uprostřed hlavní promenády. Kolem jsou většinou administrativní budovy,

takže v noci to vlastně bylo opuštěné místo.“

Sam se zhluboka nadechl a pak pomalu vzduch vypustil. Začalo to na něho doléhat. Mowbrayovo suché

líčení působilo. „Kde je teď, myslím její tělo?“

„V limassolské márnici. Dnes ráno se konala pitva, ale nedokončili ji. Pořád není jasné, jakým způsobem

zemřela. Zřejmě zadušením, ale na hrdle prý nejsou žádné známky stisku nebo podobného násilí. Jen

nějaké modřiny na těle a otlačeniny na zápěstích a nad kotníky u nohou, to naznačuje, že byla nějakou

dobu svázaná. Takže dělají další testy. Doufám, že ji budeme moct zítra převézt. Dopravíme ji domů

herkulesem RAF, který létá každý pátek do Lynehamu. Pohřeb by měl být v sobotu. Jen za účasti rodiny,

jak mi bylo řečeno. Martin Kessler chce, aby se to odbylo dřív, než stačí média vyčmuchat, že jsme ji

převezli zpátky do Anglie.“

„Rád bych ji viděl,“ řekl náhle Sam. Ani nevěděl, jak mu ta slova vyklouzla z úst.

„Jistě. Předpokládal jsem to. Ale lepší by bylo, kdybyste počkal, až ji převezou na základnu RAF v Akrotiri.

Řekl jsem vaše krycí jméno majoru Banksovi. Spojte se s ním.“ Napsal mu na kousek papíru telefonní

číslo. „Má policie nějaké svědky?“ zeptal se Sam. „Někdo přece musel něco vidět.“ „Teď už možná mají, ale nám nic neřekli.“ Mowbray se opřel dozadu a založil si ruce. „Vyšetřování vede nějaký Anoteros Ypastinomos, pro vás a pro mě hlavní inspektor –, ale není to žádný namydlený blesk. Dostal se na své místo přes rodinné konexe. Otec byl v padesátém lidový hrdina z EOKA. Zabil v bojích o nezávislost několik britských vojáků, nikdy ho však nechytili. Ale to je problém vysokého komisariátu, ne váš. Dnes večer by mě měli informovat, jestli je něco nového. Potom vám zavolám. Kde se hodláte

ubytovat?“

„Zkusím Mondiale,“ řekl Sam automaticky.

„Samozřejmě.“

Mowbray zvedl obočí. Pak se opět naklonil dopředu a opřel se lokty o stůl. Nevědomky si začal kousat

nehty, jako by uvažoval, jak správně formulovat to, co musí říct nyní.

„Je tu ještě jedna věc, kterou byste měl vědět, ale, proboha, nedělejte z toho žádné závěry. Nemáme k

dispozici jediný důkaz, že by tu byla nějaká souvislost.“

„Souvislost? S čím?“

„S Khalilovým pobytem na Kypru.“

„Mluvíte v hádankách.“

„Pardon. Je tu jistá… zpráva ze zvláštní komise OSN v Bagdádu.“

„Antrax!“

„Ano, přesně tak. Získali doklady o tom, že Iráčané v uplynulých týdnech vyrobili látku použitelnou pro biologickou zbraň. Člověk, který to vedl, spáchal krátce po odhalení sebevraždu.“ „Cože?“ Třebaže šlo o krajně znepokojující zprávu, pocítil Sam jisté uspokojení, když ji od Mowbraye slyšel. Bylo to jasné potvrzení toho, o čem byl od začátku přesvědčen, že slova, která mu zašeptal Iráčan se ztrhanou tváří v bagdádském hotelu, byla pravdivá. Naklonil se dopředu. „Řekněte mi o tom

víc.“

„V minulých dnech působil v Iráku inspekční tým UNSCOM. Dnes odpoledne odjíždějí. Iráčané odvolali

veškerou spolupráci.“

„Ale co přesně našli? Jaké důkazy?“

„Je to jen ten druh důkazů, o nichž vědí, že se jednoho dne tak jako tak najdou.“

„Quentine!“

„Ne, Same. Jistě, nějaký neznámý chlápek vám v Bagdádu zašeptal cosi o hlavicích s antraxem, ale to ještě neznamená, že to musí souviset s nálezem týmu UNSCOM. Všechno to pouze dokazuje, že Iráčané přes všechna popírání pořád s těmito věcmi experimentují, nic víc. Samozřejmě to bude mít hlavně vliv na všechny pokusy uvolnit sankce Spojených národů, takže to má především politický význam. Tým UNSCOM ale neodhalil žádné důkazy o tom, že by Irák plánoval biologickou zbraň použít. A když mluvíme o biologických zbraních, jejich význam spočívá především v potenciální hrozbě než v tom, že by bylo reálné nebezpečí jejich použití.“ Sam zadržel dech. Teď už Mowbraye neposlouchal. Jemu byla souvislost, kterou Mowbray popíral, naprosto jasná a jeho mysl horečně domýšlela teorii konspirace, děsivou už jen tím, že přicházela v

úvahu.

„Ne, ta souvislost tu je,“ řekl.

„Žádný důkaz pro to neexistuje,“ trval na svém Mowbray. „Žádný.“

„Zkusme jen uvažovat o scénáři.“

Mowbray pokrčil rameny.

„Představme si, že antrax, jehož výrobu odhalila komise OSN, byl určen pro hlavice, o nichž mluvil můj

informátor v Bagdádu. A ty hlavice jsou už někde mimo území Iráku. A představme si dál, že lidé, kteří

mě

v Bagdádu věznili, se přímo angažují v plánu tyto hlavice použít.“

„To už je spíš fantazie. Pokud víme, byli to lidé z bezpečnostních složek, nic víc.“

„Ano, Quentine, ale jen jejich přímá angažovanost v té věci může vysvětlit, proč se tak zoufale snažili

zjistit, jestli o tom antraxu něco nevím.“

„Mohu vám říct, že Londýn to takhle nevidí.“

„Kašlu na Londýn! Podívejte se, Quentine, předpokládejme, že mám pravdu. Dostat antrax ven z Iráku

není vzhledem k propustnosti hranice s Jordánskem žádný problém. Mnohem větší problém už je dopravit

zbraň na určený cíl v pravý čas, aby byl zajištěn maximální účinek. A k tomu už by potřebovali peníze.

Spoustu peněz. Právě to může být důvod, proč přivezli Khalila na Kypr. Potřebují peníze uložené na účtu,

který on kontroluje, aby mohli koupit a zařídit všechno potřebné pro provedení útoku.“

„To je hypotetická spekulace,“ mávl odmítavě rukou Mowbray.

„Jistě, ale možná. Pokračujme dál. Najednou se tu objeví Chrissie. Dostane se příliš blízko. Dozví se

něco, čím může celý irácký plán zhatit, třeba to, jak se mají peníze z Khalilova účtu použít. Proto ji

zabijou.“

Mowbray našpulil rty a vyfoukl vzduch. „Musím vám říct, že Londýn se na otázku těch peněz dívá úplně jinak. Podle nich se mají použít na mnohem pravděpodobnější účel, konkrétně na financování stavby dalšího paláce Saddáma Husajna.“ Přiložil ruce dlaněmi k sobě a dotkl se špičkami prstů rtů. Jeho šedé oči však ztratily výraz, který v nich předtím byl. Sam dopil pivo. Instinktivní pocit, že má pravdu on a velké mozky v Londýně se mýlí, ho hnal dál jako kalifornský příboj. „Fakta, příteli,“ řekl Mowbray. „Musíme pracovat s fakty, ne se spekulacemi.“ „Okay. Mějte trpělivost, já vám nějaká opatřím,“ odpověděl Sam. Vstal a složil mapu, kterou Mowbray roztáhl na stole. „Můžu si ji vzít?“ „Samozřejmě. Ale kam máte tak najednou namířeno?“ „Tam, kam mířila Chrissie.“ Dálnice do Limassolu probíhala podél úpatí horského pásu Troodos a hustota dopravy v obou směrech byla mizivá. Sam stáhl stínící štítek, aby si chránil oči před ostrými paprsky nízkého slunce, a hleděl do dálky k purpurově zbarvenému vrcholu hory Olympu, který bude za pár týdnů pokryt sněhem. Jakmile silnice překonala horský hřeben, objevily se před ním vpředu limassolské hotely a bloky nájemních domů

– nepříliš pěkný zamlžený profil rekreační i obchodní městské aglomerace, rýsující se na pozadí

narudlého horizontu.

Tabule ohlásila křižovatku číslo dvacet jedna a Sam zmírnil rychlost. Hotel Mondiale stál na pobřeží kousek od vlastního města. Odbočil doleva a potom ještě jednou doleva na starou pobřežní silnici. Příjezdovou cestu k hlavnímu vchodu lemovaly květinové záhony a bungalovy. Parkoviště bylo téměř

plné, Sam si však našel místo. Pak vstoupil se svým vakem do prostorného vestibulu.

Znal dobře tento typ hotelů, které vydělávají především na svém konferenčním vybavení. Také skupinu mladých lidí se jmenovkami na hrudi a z větší části ve formálním oblečení tipoval na účastníky nějaké

konference nebo obchodního setkání.

Zapsal se, a jakmile měl klíč, vyjel výtahem do třetího podlaží. V recepci se mu omlouvali, bohužel prý nemají volný pokoj s výhledem na moře. K jejich překvapení mu to vůbec nevadilo. Hodil vak na dvojitou postel, přistoupil k oknu a pohlédl dolů na parkoviště. Bylo po šesté a byznysmeni, kteří měli během dne jednání v Limassolu, se vraceli do svých pětihvězdičkových pokojů. Zatáhl těžké béžové záclony, otevřel vak a vytáhl taštičku s toaletními potřebami. Rychle se osprchoval, pak si přejel bradu bateriovým holicím strojkem a oblékl si tmavě šedé kalhoty a světlé kostkované sako, které si vždy brával na cesty, protože se nemačkalo. Oblečený jako každý jiný byznysmen, který se někam večer chystá, potom sjel do přízemí a začal se procházet po vestibulu. Usilovně přemýšlel, jak se asi Chrissie před čtyřmi dny pustila do svého úkolu. Z druhého konce široké haly k němu doléhal nesrozumitelný hluk mladých hlasů. Dlouhý úzký bar s vchodem uzavřeným rudou šňůrou byl plný delegátů jakési konference. Muži v tmavých oblecích, ženy v koktajlových šatech, všichni živí, vzrušení a stále s připíchnutými jmenovkami. Obchodní zástupci nějaké firmy, usoudil Sam, i když to klidně mohli být i mormoni. Kdo ví. Pomalu zamířil k zahrazenému vchodu, aby se podíval blíž, a málem se srazil s kýmsi, kdo spěchal stejným směrem. „Pardon! Promiňte, prosím,“ omlouvala se mladá žena s rovnými blond vlasy svázanými do ohonu. Docela hezká, nebýt příliš ustupující brady, pomyslel si Sam. Musela se ho chytit za paži, aby neupadla. „Ještě

jednou se omlouvám. Ženu se a nedívám se na cestu,“ dodala.

Samovi něco říkalo, že tato menší kolize nebyla tak docela nechtěná.

„Nic se nestalo. Byla to moje chyba,“ odpověděl galantně. Stačil si všimnout, že blondýnka má pěknou

štíhlou postavu vkusně zdůrazněnou černými šaty s hlubokým výstřihem. „Jste v pořádku?“

„Ano, jistě. Jdete na recepci?“ Pohlédla na klopu jeho saka. „Ach ne, vidím, že nemáte jmenovku. Asi k

nám nepatříte.“

„Docela bych si přál k vám patřit,“ odpověděl s úsměvem.

„Opravdu…?“

Víc neřekla. Několikrát zamrkala, jako by mu chtěla naznačit, že kdyby se snažil… Sam však nereagoval.

„Hm…, ale stejně vám přeju dobrý večer.“

„Děkuji. Já vám také.“

Sledoval pohledem, jak mizí v davu za červenou šňůrou. Pak se otočil a vrátil se do vestibulu.

Jak se asi Chrissie pustila po Khalilově stopě? Čekala, až Iráčané vyjdou ze svých pokojů a sjedou dolů,

když zjistila, že šťastnou náhodou bydlí ve stejném hotelu jako ona? A čekala na ně tady? Seděla v

některé ze sametových pohovek ve vestibulu? Nebo u stolu v baru? A když se objevili, co dělala dál? Jsou

dva způsoby, jak někoho sledovat, buď se držet nepozorován v povzdálí, nebo se k němu co nejvíc

přiblížit. Věděl, že Chrissiin styl byl to druhé.

Pokračoval v pomalém přecházení po vestibulu. Po chvíli se rozhodl, že zajde do prázdného denního

baru, jehož vchod byl za rohem za recepčním pultem. Náhle jeho pozornost zaujala tabule postavená na

malířském stojanu vedle hlavního vchodu. Byly na ni jakési fotografie. Přešel vestibul, aby se na ně

podíval. Snímky zachycovaly účastníky nějakého setkání. Každá fotografie byla označená číslem a na

kousku papíru, připíchnutém vedle, bylo napsané, že si je zájemci mohou objednat v recepci.

Pak uviděl datum. Úterý. Noc, kdy zmizela Chrissie. Zrychlil se mu puls. Celkem pětadvacet snímků standardního pohlednicového formátu. Změť tváří. Některé tmavší pleti s kyperskými rysy, jiné stoprocentně anglické. Pár jich vypadalo spíš na Střední východ. Vytáhl z kapsy malou fotografii Salaha Khalila, kterou mu dal Waddell, a začal vystavené snímky prohlížet, zda na nich, náhodou, nenajde i jeho… nebo Chrissie. Začal v levém horním rohu a postupoval systematicky dál. Veselí rozzáření lidé s úsměvy jako rozevřený zip na snímcích pořízených v baru i v hale. Některým nebylo vidět do tváře, protože stáli zády k fotografovi, jiní zase zůstali zakryti. Zřejmě šlo

o veselou společnost a mnozí účastníci byli značně rozjaření. Někteří však vůbec ne, stáli upjatě se

sklenkou džusu v ruce.

Dostal se k poslední fotografii vpravo dole. Zatím nenarazil na žádnou tvář, která by připomínala Khalila.

Ani Chrissii. Pak si vzpomněl, že v úterý se už Iráčan odhlásil, Khalil tu tedy nemohl být.

Znovu procházel všechny snímky, zda někde v pozadí neobjeví Chrissii, když se za ním ozval ženský

hlas.

„Zdá se, že tu bylo veselo, co?“

Otočil se. Blondýna s ustupující bradou a pěknou pevnou postavou. Stála hned za ním a usmívala se na

něho.

„Vy jste tu byl…, myslím na té party?“ snažila se pokračovat v hovoru a začala si prohlížet fotografie.

„Dost bych se divila, kdybych vás na některé poznala.“ Nervózně se zasmála a zakryla si bradu rukou.

Zřejmě si svůj nedostatek uvědomovala.

„Ne. Nebyl jsem tu,“ odpověděl. „Já ne, ale hledám, jestli tu nepoznám nějaké známé. A vy?“

„V úterý jsem tu taky ještě nebyla. Přijela jsem teprve včera.“

Stále se na něho zářivě usmívala a čekala, jako by chtěla říct To je už podruhé, co jsem udělala první

krok, pane. Teď je řada na vás.

Sam na ni hleděl jako nekňuba. Netoužil po žádném rozptýlení. Teď ne.

Přesto se rozhodla s ním pokračovat.

„Poslyšte, říkala jsem si… Víte, někteří se snažíme tam odtud utéct,“ pohodila hlavou směrem k baru, až

se jí rozhoupal ohon svázaných vlasů. „Je to tam nuda. Prezident naší firmy se chystá pronést řeč a pak

to tam bude už totálně mrtvé. Chceme se jít někam najíst a pak do nějakého klubu. Ale chybí nám jeden

muž.“

Sam pohlédl za ni a uviděl pár, který stál v bezpečném odstupu od nich. Oba se snažili zakrýt rozpaky nad troufalostí své kolegyně tím, že se dívali přes prosklené dveře ven na příjezdovou cestu.

„Vidírn, že jste sám…,“ snažila se blondýna pokračovat, když došla tak daleko, že se nemohla stáhnout,

„a vypadáte tak sympaticky…“

Zrudla, opět se zasmála a ruka jí znovu vyletěla k ústům.

Teď už se musel vyjádřit. Usmál se. „Víte, za normálních okolností by mě ani ve snu nenapadlo tak lákavé

pozvání odmítnout, ale, bohužel, mám se tu dnes večer s někým sejít.“

„Ach…, to je škoda,“ špitla a sevřela rty ve snaze skrýt zklamání. Z jejího pohledu však bylo zřejmé, že si

myslí, že jí dal košem. „Jen jsem si řekla, že to zkusím…“

„Je mi opravdu líto. Říkám, za normálních okolností…“

Otočila se a zamířila ke svým přátelům.

„Možná bych mohl později…,“ zavolal za ní.

Pitomost. Žádné později nebude. Alespoň ne toho druhu, o co se snažila.

„Budeme v nočním baru Paradiso,“ odpověděla přes rameno. „A já jsem Sofie.“

Byla pryč.

Sam se otočil zpátky k desce s vystavenými fotografiemi. Zvláštní. Aniž je teď podrobně zkoumal, náhle

ho jeden snímek na první pohled zaujal. Dva muži s jednou ženou u stolu, ona zády k fotografovi, jeden

z mužů vedle ní, druhý, sedící naproti, hleděl přímo do objektivu. Nakláněl se k ženě a ruku měl položenou na její paži. Ten druhý držel vysokou sklenici s ledem a nějakým tmavým destilátem. Široká oválná tvář, masitá ústa, v nichž se jeden z předních zubů nápadně leskl. Měl nakrátko ostříhané vlasy a na sobě černý rolák a bílé sako. Oči tvrdé jako oblázky, každé však jiné. Jedno mohla být skleněná protéza. Napětí patrné z postavení ženiných ramen naznačovalo, že jí jeho sbližovací pokusy zřejmě nebyly příjemné. Kovové zuby. Jen v jediné zemi na světě viděl Sam takovou dentistickou práci, v bývalém Sovětském svazu. Muž vypadal jako typický filmový mafiánský násilník. Přijel si sem vyprat peníze, o tom nebylo pochyb, a podle všeho nějaké utratil za prostitutku. Ta žena však vypadala příliš elegantně na šlapku. Sam jí neviděl do tváře, ale měla lesklé kaštanově hnědé vlasy a zlaté náušnice. Na sobě krémový kabátek, zřejmě proužkovaný… Náhle měl pocit, jako by se pod ním zachvěla zem.

„Bože…,“ vydechl.

Krémový proužkovaný kabátek. Takový, v jakém byla Chrissie v Ammánu! Kostým od Prada, na nějž byla tak hrdá. Lesklé kaštanové vlasy, ramena poněkud nahrbená, ano, přesně tak se držela, když cítila napětí. Znal to.

Sam tiše hvízdl. Byla to Chrissie.

Vyfotografovaná pár hodin před svou smrtí.

17 KAPITOLA

Vpíjel se zvlhlýma očima do fotografie, jako by se z ní snažil vytáhnout Chrissiinu podstatu. Rozhlédl se. Nikdo si ho nevšímal. Rychle fotografii sebral a schoval do kapsy. Potřeboval ji. Potřeboval její poslední obrázek, stejně jako potřeboval ji v neděli v Ammánu. Ale víc než to, potřeboval ten snímek, protože byl klíčem k záhadě její smrti. Otočil se, aby se ještě jednou přesvědčil, že ho nikdo neviděl, a potom přešel na druhou stranu vestibulu k pohovce. Tam si chtěl snímek znovu prohlédnout.

Uvažoval, jestli ho má i policie. Identifikovali toho mafiána, který drží Chrissii za ruku? A ten druhý, co sedí napravo od ní zády ke kameře, je to také Rus? A proč? Proč seděla s takovými zjevy? Proč s Rusy?

Snažil se z té situace něco vyčíst. Druhý muž měl zelené sako a seděl rovně, přesně zády k objektivu, skoro jako by to byl jeho záměr. Nebylo z něho vidět zhola nic. Totéž platilo pro Chrissii. Oba ukazovali kameře ramena, aby měli jistotu, že se na fotografii neobjeví jejich obličeje. Zajímavé.

Snažil se uhodnout, kde mohl být snímek pořízen. Za nimi bylo temno, tedy rozlehlejší prostor, kam nestačilo světlo blesku doletět. Přesto bylo v pozadí vidět další lidi, několik jich sedělo, někteří stáli u

barového pultu. Jeden muž hleděl směrem ke stolu, kde seděla Chrissie. Jeho tvář byla pouhá temná

skvrna, v níž nebylo možné rozeznat žádné rysy.

Vstal a znovu zamířil k dennímu baru. Nebylo těžké poznat, který stůl to byl. Právě teď u něho seděljakýsi pár, mlčky, nemluvili spolu. Sam přistoupil k barovému pultu a vylezl na stoličku.

„Pivo,“ řekl štíhlému barmanovi s kudrnatými vlasy.

„Export tuborg?“

„Keo, jestli máte.“

Barman se sehnul do chlazeného boxu a postavil na lakovanou mahagonovou desku pultu láhev a sklenici.

„Pěkný bar,“ poznamenal Sam. Chtěl se dát s barmanem do hovoru. „Pracujete tu dlouho?“

„Já? Až moc dlouho, pane.“

Barman se zasmál a přejel pult utěrkou. Potom strčil do misky smažených bramborových lupínků tak neomylně, že doklouzala po hladkém povrchu až k Samovi a zastavila se přesně před ním.

„Perfektní,“ ohodnotil jeho virtuozitu Sam.

„Ale příští měsíc tu končím,“ pokračoval barman, aniž reagoval na jeho kompliment. „Vážně? A kam máte namířeno?“

„Do Londýna. Do Piccadilly.“ „Do stejné hotelové skupiny?“

„Ano, pane. Líp se tam platí a jsou tam větší tuzéry,“ blýskl pravidelnými bílými zuby.

„Ale co vaši stálí hosté? Řekl bych, že vás tady budou postrádat, ne?“

„Asi jo,“ připustil. Vzal to spíš jako konstatování zřejmé skutečnosti než poklonu.

„I když vy tu nejspíš nemáte štamgasty, když jste hotel.“

„To byste se divil. Spoustu. Máme pověst nejlepšího podniku v Limassolu. Dost bohatých lidí, co tu žijou, k nám večer zajde na sklenku.“

„Ale přece jen nepředpokládám, že byste je znal. Myslím jménem.“

„Záleží na tom, o koho jde. Některé samozřejmě znám jménem. Dávají mi slušné spropitné, takže stojí za

to zjistit si jejich jméno, abych je mohl oslovit.“

„Chápu,“ přikývl Sam a vytáhl z kapsy fotografii. „Možná byste mi mohl pomoct. Pokouším se tady s tím mužem kontaktovat,“ ukázal na tvář na fotografii.

„Vy jste policajt?“ zeptal se barman, aniž se na fotografii podíval.

„Proboha ne. Kdysi jsem s ním dělal nějaké obchody, ale teď si nemůžu vzpomenout, jak se jmenuje. To je všechno.“

„Protože policie, abyste věděl, tu už byla a vyptávala se.“

„Na něho?“

„Jistě. Kvůli té Taylorové. Víte o tom, ne? Ta Angličanka, co ji někdo zabil… Bydlela tady, v našem hotelu.

Tamhle seděla,“ ukázal na stůl s mlčenlivým párem. „Pamatuju si na ni, protože to byla moc pěkná

ženská.“

„Něco jsem zaslechl, ale moc o tom nevím,“ prohlásil Sam. Snažil se, aby v jeho hlase zazněla jen jakási běžná zvědavost. „Co se vlastně stalo?“

„Včera ji našli mrtvou. Měla sukni, ale byla bez kalhotek.“ Barman se naklonil dopředu, jako by chtěldodat váhu tomu, co se chystal říct. „Policie hledá chlápky, co tu s ní byli, ale já si myslím, že ji spíšodkrouhli britští vojáci. Často se tu v nočním baru setnou a pak vyváděj jako zvířata. A berou drogy,“

mávl rukou,

aby vyjádřil své opovržení nad takovými lidmi.

Sam naprázdno polkl. „Proč si myslíte, že ji zabili vojáci?“

„Protože tu pakáž nesnáším,“ odpověděl barman a šel se věnovat jiným zákazníkům. Do baru přišly dvě řecky mluvící ženy a samozřejmě si rychle získaly jeho pozornost. Sam znovu pohlédl na fotografii. Ne, Chrissii nezabili opilí vojáci, tím si byl skoro jistý. Cítil, že to udělal muž, jehož fotografii držel v ruce.

Konečně barman skončil s obsluhováním a začal leštit sklenice. „Příteli,“ zavolal na něho Sam.

„Ano, pane.“ Rychlým pohledem zkontroloval, jestli Sam nemá prázdnou sklenku.

„Tak znáte jméno toho muže?“

Zvedl fotografii, ale barman na ni ani nepohlédl a znovu zvedl utěrku.

„Neznám. Asi ne. Nevím, jak bych vám pomohl…“

Sam vytáhl kyperskou desetilibrovou bankovku a položil ji na pult vedle fotografie.

„Okay, podívám se ještě jednou,“ uvolil se barman.

Přikryl bankovku rukou a vzápětí už ji strkal do kapsy. Pak vzal fotografii k pokladně, kde bylo lepší světlo.

„Hm…, jo, znám ho. Samozřejmě jen podle vidění. Párkrát tu byl,“ prohlásil po chvíli.

„Ano?“

„Jistě. To je ten, co ho hledá policie. Jenže ho nenajde. Nikdy,“ dodal pohrdavě.

„Co tím chcete říct?“

„Naše policie je…, prostě nic moc. Ptají se, jak se jmenuje, ale my ho neznáme. Nikdo ho nezná.“

Ale peníze sis stejně vzal, pomyslel si Sam.

„Podle mě je to Rus, takže i kdybych věděl, jak se jmenuje, neuměl bych jeho jméno vyslovit.“ Zkřivil ústa

a poklepal na fotografii prstem. „To bylo vždycky jeho. Pil jako duha a vždycky s jinou ženskou.

Rozumějte

s prostitutkou. Rumunky, Bulharky, pf. Normálně tu tyhle dámy neobsluhujeme, ale když byly s ním…,“

pokrčil rameny na znamení, že není všemocný. „Šéf řekl, že ho musím obsluhovat, protože tady v baru i v restauraci utratil spoustu peněz. Pořád měl hotové, takže ani z kreditky jeho jméno nevytáhli.“

„On tu nebydlel?“

„Ne. Vždycky sem jen chodil popíjet a do restaurace. Teď už tu má v Limassolu spousta Rusů byty, dokonce i domy. Přijedou sem na pár dní a pak se zase vrátěj zpátky do Ruska. Víte, proč sem jezděj, ne?“

„Kvůli penězům.“

„Asi. Někdy tu má jeden Rus tři nebo čtyři ženské. Dělají jim pasáky a žijou z nich. Ale tenhle byl, myslím,něco jiného. Řekl bych, že to byl opravdový boháč. Možná tu měl dokonce velkou vilu. Měl byste je vidět – je tu spousta, spousta takových velkých vil. Při cestě do Troodosu.“

„A byl tu ještě někdy po tom úterku?“

„Ne. Myslím, že jsme ho už vůbec neviděli, protože víme, že ho teď hledá policie. V Limassolu jsou další

místa, spousta restaurací, spousta barů, kam chodí Rusové.“

„Kam třeba? Chtěl bych ho dnes večer najít, kam bych se měl podívat?“

Barman se zakabonil, jako by to považoval za ztrátu času. „Být jím, byl bych už zpátky v Rusku. Ale můžete zkusit noční bar Paradiso,“ řekl. „Ale později, tak v deset jedenáct. Mají tam dívky, které tančí

před vámi…, víte jak, ne?“ Naznačil rukama obnažená ňadra. „Jak říkáte tomu, co maj na sobě? Kdysi

jsem

dělal v jižní Francii a tam tomu říkali cache-sex. Víte, co myslím, ne?“

„Vím,“ přikývl Sam.

„Dáte jim do toho padesát liber, prostě kamkoliv, kde najdete místo, abyste jim to tam zastrčil,“ zašklebil

se. „A pak, když skončí show, s vámi možná půjdou, pokud vám nevadí, že od nich třeba něco

chytnete,“

dodal varovně. „Spousta těch krasavic má AIDS. A nedoporučuju vám brát si nějakou takovou do Mondialu, protože noční šéf by ji sem nepustil.“

„Nemějte obavy. A díky.“

„Ale já jsem vám nic neříkal, rozumíte? Protože já tomu chlápkovi nevěřím. Je to typ, který je schopen čehokoliv, víte?“

K baru si přisedl další zákazník a barman se šel věnovat jemu. Sam schoval fotografii do kapsy, dopil pivo a zamířil k výtahům.

V pokoji položil fotografii pod stolní lampu. Stál a snad půl minuty se na ni díval. Pak přistoupil k oknu.

Hleděl dolů na parkoviště a uvažoval, jestli se neklame. Všechno to byly jen domněnky. Dvě a dvě je pět.

Nemá žádný důkaz, že to je Chrissiin vrah.

Základní otázka však zněla proč. Proč se rozptylovala s nějakými Rusy, když měla na Kypru za úkol sledovat tři Iráčany? Jeden důvod ho ovšem napadl, důvod, který, ať o tom přemýšlel jak přemýšlel, mu jediný dával smysl. K těm Rusům ji mohlo dovést pouze vyšetřování finančních aktivit Salaha Khalila.

Skutečnost, že Khalil a muž na fotografii měli společný „byznys“. Ale jakého druhu? Kontrakt na dodávku pozlacených toaletních mís pro nejnovější palác Saddáma Husajna? Nebo něco jiného, zlověstnějšího?

Třeba technickou a logistickou asistenci, kterou Iráčané potřebovali zajistit, aby jejich zbraň s náloží

antraxu zasáhla požadovaný cíl?

Anebo příliš popouští uzdu své fantazii a ta se rozběhla jako šílená?

Zvedl telefon, zavolal hotelovou obsluhu a objednal si vícevrstvý sendvič a pivo.

Ještě před dvěma dny byla Chrissie v tomhle hotelu. Dokonce přesně v tomto pokoji, pokud ho

informovali

správně. Zavřel oči a snažil se vnímat její přítomnost. Necítil však nic. Jen prázdnotu v sobě.

Zazvonil telefon. Čekal, že to bude obsluha s nějakým problémem. „To jste vy, Same?“ ozval se Mowbrayův hlas.

„Ano.“

„Něco pro vás mám. Mohl byste mi zavolat odněkud z budky?“

„Jistě. Jste ve své kanceláři?“

„Budu tam asi za půl hodiny.“

„Dobrá.“

Zavěsil. Srdce mu prudce bušilo. Mowbrayův hlas zněl sklesle.

Zaklinkal zvonek nad dveřmi. Pustil číšníka dovnitř, podepsal mu účet a dal mu libru.

O půl hodiny později zastavil s červenou toyotou vedle telefonní budky před pizzerií, pár kilometrů po pobřežní silnici do Limassolu. Mowbray se na své přímé lince ozval okamžitě.

„Policie pokročila,“ oznámil bez úvodu. „Řekl jsem vám, že se můžou vytasit s nějakým trikem, aby se vyhnuli řádnému vyšetřování.“

„A s čím se tedy vytasili?“

Mowbray chvíli mlčel, jako by k něčemu sbíral odvahu.

„Vím, bude to znít drsně… Chrissie měla s někým sexuální styk, Same. Ne dlouho před smrtí. Při pitvě v

ní našli sperma.“

Sam se kousl do rtu. V mysli mu šlehla vzpomínka. Ještě teď cítil její tělo, když na něm seděla minulou neděli.

„Udělali test na DNA?“ zeptal se pokud možno věcným tónem.

„To nevím. Na to se ten chlápek z vysokého komisariátu neptal. Policejní patolog trvá na tom, že nenašel žádné známky násilí. Myslím na příslušných částech těla.“

Sam zavřel oči.

„Žádné odřeniny, zhmožděniny…,“ pokračoval Mowbray, jako by našlapoval na jehly. „Žádné známky

násilného vniknutí.“

„Moment. Co myslíte tím žádné známky násilí? Předtím jste mi říkal, že měla na těle modřiny a otlačeniny na zápěstích a kolem kotníků, jako by byla spoutaná.“

„To… ano.“ „Tak co?“

„Zkrátka říkají, že to bylo dobrovolné. Část toho, hm…, prostě část toho, co dělali.“

Sam držel sluchátko dál od ucha. Zhluboka se nadechl a pak promluvil pevným hlasem: „Ne, Quentine. To je vyloučeno.“ Chrissie nebyla sadomasochistka.

„Tlumočím vám jen to, co mi řekli. Kdosi ji viděl večer předtím v hotelu s nějakými chlapy, nějakými

pochybnými zjevy, jejichž totožnost nejsou schopni zjistit. Jejich základní premisa je, že s nimi absolvovala divokou noc, která pouze skončila špatně. Nic víc.“

„Pouze? Proboha, vždyť ji našli polonahou na parkovišti!“

„To přičítají panice toho chlapa nebo chlapů, s nimiž byla. Prostě si myslejí, že s nimi šla dobrovolně.“

Mowbray si povzdechl. Bylo zřejmé, že se na tomto teritoriu vůbec necítí dobře. „Že to právě dělali, když

ji ten záchvat postihl.“

„Sakra jaký záchvat? O čem to, u čerta, mluvíte?“

„Záchvat z těch oříšků, co jedla. Burských oříšků. Zřejmě trpěla akutní alergii.“

„Z burských oříšků? Panebože…!“ Sam si vzpomněl na to, co mu Chrissie před lety řekla.

„Našli v jejím žaludku a ústech jejich kousky. A zbytky vodky. Nic jiného nejedla. Podle policejního patologa si zřejmě uvědomila, že moc pila, a když se pak dostali dál, než předpokládala, sáhla po jediném, co bylo po ruce k jídlu, aby trochu ztlumila účinky alkoholu.“

„To je šílenost.“

„Anafylaktický šok. Teď už zřejmě nejsou pochyby o příčině její smrti. Podle nich je to nešťastná nehoda, Same. Hrozná děsivá nehoda, nic jiného.“

18 KAPITOLA

Hlavní pobřežní silnice procházející Limassolem byla poznamenaná melancholickou atmosférou konce

sezóny. Mezi temnými a prázdnými výškovými budovami se trousili pozdní turisté ve svetrech a bundách,

jimiž vzdorovali podzimnímu chladu, a u vchodů do restaurací pátrali v standardizovaných jídelních lístcích po něčem originálním a exotickém. Sam zamířil s vozem do středu města. Stále ještě byl zdrcený nekončící hrůzou Chrissiina odchodu z tohoto světa. Teorii nešťastné smrti považoval za nesmysl a také to Mowbrayovi řekl. Chrissie by se v žádném případě burských oříšků ani nedotkla, ať by byla jakkoliv opilá. Dobře věděla, že by to pro ni byla sebevražda. Jestli se tedy v jejím žaludku našly, musel jí je někdo podat násilím. Někdo, kdo věděl, že ji

to v kombinaci s alkoholem zabije.

Od chvíle, kdy skončil telefonní hovor s Mowbrayem, se Sam zoufale snažil nevnímat to, co se stalo, osobně. Kdyby si takové myšlenky připustil, hrozné podrobnosti Chrissiiny smrti by ho pohřbily. Měl k tomu však ještě jiný důvod. Věděl, že v Chrissiině povaze byla obsažená vlastnost, kterou si nikdy nepřál poznat. Byla to jistá bezohlednost, jež ji v některých okamžicích mohla strhnout až za hranice normálních lidských zábran. Aby získala, co chtěla, byla ochotná a schopná využít všech svých trumfů. A jestliže se snažila vyzvědět od těch Rusů v úterý večer nějakou informaci, kterou nutně potřebovala, a usoudila, že ji z nich může dostat pomocí svého těla, neváhala by. Sam věděl, že by to nebylo poprvé, co by se k něčemu takovému uchýlila. Znovu zavrtěl hlavou. Blížilo se k deváté. Příliš brzy na noční bar Paradiso. Minul rybí restauraci zpola skrytou za parkujícími Suzuki a BMW a pokračoval směrem do středu města. Zatočil okolo jasně osvětleného středověkého hradu a jel dál kolem vinných sklepů a starého přístavu k promenádě, kde našli Chrissiino mrtvé tělo. Ve městě panovala klidná atmosféra. Před bary a restauracemi s rychlým občerstvením posedávali na

mopedech tmavovlasí mladíci v džínách a kožených sakách spolu se svými nohatými zmalovanými

dívkami s rudými rty. Kolem rybího trhu jezdily sem a tam mopedy a malá auta s pohonem všech čtyř kol. Sam zatočil na parkoviště, zastavil a podíval se do Mowbrayovy mapy, aby se ujistil, že je na správném místě. Vypnul motor a otevřel dveře. Parkoviště nebylo ani z poloviny obsazené a většina jeho plochy se ztrácela v hluboké tmě, protože nebylo osvětlené a dopadalo na ně pouze světlo z pouličních lamp nedaleké promenády. Sam seděl a poslouchal, ale nevěděl co. Potáhl nosem. Parkoviště odděloval od moře jen úzký pás zeleně, cítil tedy sůl a hnilobu. Nic víc. Uvědomil si, co jeho instinkty čekaly, stopy pachu jejího parfému lehce poznamenaného cigaretovým kouřem. Snažil se uvažovat střízlivě. Zemřela tady na tom pustém obdélníku popraskaného asfaltu? Asi ne. Anafylaktický šok účinkuje rychle. Zřejmě zemřela už tam, kde do ní ty zatracené burské oříšky nacpali. Snažil se představit si, co se tam dělo, ale raději toho rychle nechal. Ne! Stále ještě beze zbytku nepřijal

myšlenku, že Chrissie už neexistuje.

Znovu se přinutil k střízlivému praktickému uvažování a rozhlédl se kolem sebe. Jak řekl Mowbray, kolem

byly pouze administrativní budovy. Nikdo neviděl, že tu v ranních hodinách za tmy někdo vytahuje z auta

tělo.

Tělo ženy v ranné fázi těhotenství.

„Doprdele!“

Vrátil se do auta a nastartoval. Tohle nebylo místo, kde by se chtěl zdržovat.

Paradiso dunělo disko rytmem, který mu trhal uši. Nikdy příliš nemiloval noční bary, zvlášť ne ty, kde se

nabízel sex se stejnými finesami jako koktajly u barového pultu.

Za deset liber vstupného měl právo na jednu sklenku zadarmo. Vybral si malý volný stolek u vchodu a za chvíli se k němu přivlnila širokoboká servírka v černých síťovaných punčocháčích a přiléhavém průhledném trikotu z černého šifónu. Prsa, která se jí houpala pod tenkou tkaninou, mu připomínala

bochánky teplého pudinku s hrozinkou na vrcholu.

„Pivo,“ řekl a podal jí kupón na nápoj. „Jenom jedno?“ zeptala se a pohlédla na prázdné místo vedle něho. „Jste dnes večer sám?“ „Můj přítel přijde později,“ odpověděl ledově. Našpulila rudé rty a odtančila v rytmu hudby pryč. Místnost tvaru a velikosti velké garáže měla černé stěny a pod vysokými umělými palmami v rozích zvýšené podlážky z dřevěných kostek, na nichž pod strašidelnými fialovými bodovými reflektory tančilo několik párů. Na tlumeně osvětleném pódiu na vzdáleném konci místnosti seděl za svým technickým pultem diskžokej a do mikrofonu, s nímž zacházel způsobem vyvolávajícím představu orálního sexu, dvojjazyčně vykřikoval, co právě pouští. Bylo krátce po desáté. V klubu bylo asi třicet stolů, z nichž byla obsazená sotva polovina. Většina návštěvníků byli muži, po dvou nebo po třech. Sam se krčil v křesle z chromovaných trubek a doufal, že ho neobjeví blondýna s koňským ohonem, která mu v hotelu řekla, že zde bude. Opatrně se rozhlížel po přítomných, ale nikde ji neviděl. Zřejmě ještě se svými přáteli nedorazila. Neviděl však ani muže z

fotografie.

Servírka mu nesla pivo.

„Kdybyste chtěl ještě něco, stačí mávnout, okay?“ houkla na něho přes dunivý kravál a zazubila se.

„Jmenuju se Ellie. Jsem dnes večer vaše servírka. Kdybyste něco chtěl, stačí říct a já to zařídím. Máme tu

dnes skvělý tanečnice. Chcete, abych vám jednu pozděj poslala?“

„Já jsem spíš na chlapečky,“ řekl lehkým tónem.

„To snad ne,“ zasmála se v domnění, že žertuje. „Ale jsou to náramně sexy dívky. Ještě jste to nezkusil?“

Sam se k ní naklonil blíž.

„Odkud jste, Ellie? Jak dlouho tu pracujete?“

„Pocházím z Nikósie. A jsem tu teprv pár měsíců,“ odpověděla a nahnula se dopředu v naději, že v něm

bližší obhlídka jejích ňader podnítí zájem, z něhož by mohla něco vytěžit.

„Teprve pár měsíců…,“ opakoval po ní. „Víte, Ellie, někoho hledám, jednoho svého přítele, ale když říkáte,

že tu nejste dlouho…“ „A jak vypadá? Myslíte jako gay?“

„Ne, to vůbec ne. Spíš naopak. Můžu vám ukázat jeho fotku?“

„Jestli se vám chce.“

Jeden roh fotografie už byl ohnutý od toho, jak ji pořád vytahoval a zastrkával zpátky do kapsy. Ukázal

prstem na široký obličej uprostřed. Ellie se k snímku sklonila, ale hned se prudce narovnala.

„Ne. Nikdy jsem ho neviděla.“

Laškovný úsměv byl ten tam. Rychle se otočila. Bylo to jasné, tvář na fotce znamenala problémy a ona o

žádné nestála. Odešla se zabývat jiným stolem.

„Vsadím se, že tvoje matka nemá tušení, kde pracuješ,“ zamumlal Sam, když schovával fotografii zpátky

do kapsy.

Takže byl na správném místě. Tady by toho muže mohl najít, pokud se ještě vyskytuje na Kypru. Chrissiin vrah. Bude muset být opatrný. Usrkl piva. Bar se plnil. Dovnitř se vpotácelo asi šest mladíků s širokými rameny a ježkem na hlavě, oči jako korálky se rozhlížely a hledaly příležitost, s kým se servat. Vojáci. Britští ostří hoši, jako by to měli napsané na čele. Z ničeho nic se odkudsi ze stínů vynořily dvě

dívky v kratičkých kožených sukních. Cítily příležitost, i když se na druhou stranu nezdálo, že by se na ni

příliš těšily. Dovnitř proudili další zákazníci, většinou muži. Sam si prohlížel každou novou tvář a porovnával ji s rysy zfotografie, které se mu vryly do paměti jako bolavé jizvy. Ne, nikde ji neviděl, zato se u vchodu náhle

objevila blondýna s vlasy svázanými do ohonu. Sofie. Stále ji provázeli její dva kolegové z firmy, ale teď už nebyla bez partnera, po jejím boku se držel tmavovlasý elegán v tmavě modrém blejzru. Sam si tipnul, že na něho venku čeká BMW. Nebo možná i ferrari. Další důkaz, pokud jich je vůbec třeba, o

nepomíjivé síle schopnosti platit.

Přesto se Sofie rozhlížela kolem, jako by ryba, kterou ulovila, nebyla ta pravá, po níž pase. V tom uviděla

Sama. Ustupující brada maličko poklesla a splynula s krkem. Pokusila se o rozpačitý úsměv, pak něco

řekla svým přátelům a ti se otočili. Sam jim mávl na pozdrav, ale zůstal sedět.

Sofie se odtrhla od svého fešáka a zamířila k jeho stolu.

„Tak jste se přece uvolnil!“ křikla přes dunící basy. „Myslela jsem, že jste to řekl jen tak.“

„To vidím,“ zazubil se na ni Sam.

„Ale prosím vás, nebuďte takový,“ zasmála se.

„V každém případě už jste v plném počtu.“

„To je jen, hm, jen Nico,“ pokrčila rameny, jako by chtěla říct, že ho vlastně ani nezná. „Narazili jsme na

něho v baru, kde jsme byli předtím. Nechcete se k nám i tak připojit?“ navrhla mu a začervenala se.

„Nedělejte si se mnou starost. Někoho hledám. Jednoho chlápka, který sem údajně chodí.“

Viděl, že mu nevěří, a je přesvědčená, že sem opravdu přišel kvůli ní.

„Je to hrozná náhoda, že jsme tu narazili na Nika,“ vysvětlovala celá nesvá. „Abych řekla pravdu, známe

se s ním. Měl s námi dnes odpoledne takový krátký kurs. Víte, my pracujeme v cestovním ruchu.“

„Aha, ano.“

„A vy?“

„Obchodní veletrhy. Výstavy.“

„Zajímavé.“

„Někdy.“

„Takže…“

„… se klidně vraťte ke svým přátelům,“ pomohl jí z rozpaků. „Možná si k vám za chvíli přisednu.“

„Fajn. A díky, že jste to vzal takhle.“ „Žádný problém.“

Ohlédla se po svých přátelích a ohon na hlavě se jí rozhoupal.

„Mimochodem, jmenuju se Terry,“ dodal, než stačila odejít. Natáhl k ní ruku.

„Terry, to se mi líbí,“ řekla. Její ruka byla jako leklá ryba. „Takže se, doufám, za chvíli uvidíme.“

Svraštila tvář, jako by chtěla říct, že by raději strávila večer s ním než s Nikem. Pak po něm blýskla

úsměvem a odcházela.

Sam sledoval, jak se její štíhlá upravená postava proplétá mezi stoly k baru. Věděla, že ji sleduje, a nijak

nespěchala. Docela milá dívka, pomyslel si. A je po tom žhavá. Z těch, které za léta poznal, takových moc

nebylo. Nemohl si však dovolit, aby si podobné vztahy připustil blíž k tělu. Jakmile se žena začne ptát,

musí s ní skončit, než v ní vyklíčí podezření, čím že se to vlastně živí. To byl důvod, proč to tak dlouho

táhl s Chrissií. Před ní nemusel mít žádné tajemství. Jeden z důvodů…

Dopil pivo. Prsatou servírku nebylo nikde vidět, koutkem oka však zahlédl, že jedna z prostitutek, které se

před pár minutami vydaly lovit vojáky, teď míří k němu. Zastavila se před ním s rukama položenýma na

opěradle druhé židle.

„Hello,“ řekla. Její zelené oči zdůrazněné černou maskarou na něho hleděly chladně a bez úsměvu.

„Nechtěl byste mně koupit něco k pití?“

„Ne.“

Šlapka odmítnutá partou nadržených vojáků neměla moc na výběr. Rozmrzele zkřivila ústa.

Sam vstal a vydal se k baru. Ten byl už teď dost slušně obsazený a Sam ho pomalu obcházel, jako by

hledal místo. Ve skutečnosti se však díval po tvářích. Pořád nic. Zbytečně se namáhá. Rusové si zřejmě

sbalili fidlátka a z Kypru zmizeli, jak říkal barman z Mondialu.

Sofie, která kdesi uprostřed davu předstírala, že se zájmem naslouchá každému slovu svého společníka,

najednou zachytila jeho pohled a rozzářila se širokým úsměvem.

Zamířil k ní.

„Můžu vám přinést něco k pití?“ křikl stále ještě několik těl od ní.

„Kdybyste mohl brandy s kolou.“

„A vašemu příteli?“

Zvedla čtyři prsty a udělala grimasu.

„Všichni totéž.“

Sam uviděl vpravo mezeru a protlačil se k pultu. Barman obsluhoval kohosi na druhém konci. Sam zvedl bankovku, aby upoutal jeho pozornost. Kolem něho byly samé mladší typy, tak od pětadvaceti do pětatřiceti, většinou cizinci. Barman ho zaregistroval a zamířil k němu, jen se krátce zastavil, aby sebral

prázdné sklenice a ponořil je do vody v dřezu. Sam znovu pohlédl vpravo. Pár metrů od něho stál starší muž, asi čtyřicetiletý, možná i starší. Stejný věk, jaký mohl mít Rus na fotografii. Byl sám. Zdálo se, že jezamýšlený a příliš nevnímá okolí. Sam měl pocit, jako by ho už někde…

„Prosím, pane?“

Sam hleděl na barmana, ale v mysli mu stále zůstával muž vpravo od něho.

„Ano…“

Znovu mrkl doprava. Jizva na líci ve tvary Y. To už někde viděl…, a tu nesouměrnou čelist také. Hrome,

vždyť toho chlápka zná! Ale sakra odkud?

Barman poklepal na pult. „Co si přejete k pití, pane?“

„Eé…“ Sam civěl doprava jako ochromený. „Čtyři eé…“

Ta tvář. Znal ji, znal toho člověka. A to zelené sako, co má na sobě… Proboha! Přesně takové, jaké měl

muž na fotce, ten, který seděl vedle Chrissie zády k objektivu.

Panebože! Už věděl, kdo to je. Protřel si oči, ale ten druhý si ho už také všiml. Okamžitě postavil sklenici a

odstrčil barovou židličku.

„Haló…!“ zavolal Sam. „Viktore!“

Viktor Rybkin. Ten Viktor Rybkin, kterého naposledy viděl před rokem v Kyjevě v parních lázních plných

gangsterů.

„Co čtyři, pane?“ ztrácel barman trpělivost.

„Nic.“ Sam se otočil. „Promiňte…“

Rybkin se prodíral pryč, jako by mu za patami hořelo. Spěchal přes taneční parket. Na druhé straně zářila

světla nad nouzovým východem.

„Doprdele!“

Sam se prodíral davem za ním, vyrážel hostům z rukou sklenky, šlapal jim na nohy, oči upřené pouze na zelené sako, které mu unikalo pod jantarově žlutou šmouhou s nápisem EXIT. Dveře se těsně před ním zabouchly. Strčil do nich, ale povolily jen na šířku dlaně, dál je něco blokovalo. Zaklel, otočil se a rozběhl

se k hlavnímu východu. „Terry!“ zaslechl Sofiin hlas.

Nedbal na ni. Proběhl kolem pokladny ve vestibulu a vyrazil ven. Před vchodem si skupina starších turistů ostýchavě prohlížela skříňku s dráždivými fotografiemi tanečnic. Sam se zastavil na chodníku. Úzká ulička vybíhala z hlavní limassolské třídy Ayiou Andhreou. Chvíli zůstal ve zmatku nízkých domů s obchody v přízemí dezorientovaný. Snažil se odhadnout, kam asi mohl ústit nouzový východ, kterým mu Rybkin unikl. Usoudil, že to muselo být do uličky probíhající paralelně s tou, v níž stál. Rozběhl se. Dvacet kroků od hlavní třídy zaslechl bouchnout dveře auta. Právě v okamžiku, kdy vyběhl na Ayiou Andhreou, zazářily před ním reflektory. Velká světlá limuzína zaparkovaná na protější straně vrážela zuřivě do vozů, mezi nimiž byla sevřená. Sam se tam rozběhl. Postranní okénko auta bylo stažené, za

volantem Viktor Rybkin.

„Viktore!“ vykřikl Sam.

Tónované sklo lexusu s karoserií v barvě starého zlata vyjelo nahoru. Rybkin se konečně dostal z mezery

a s divokým zakvílením pneumatik vyrazil pryč.

„Doprdele!“ zaklel Sam.

Horečně uvažoval, kde má své auto. Pak se zorientoval. „Parchant! Parchant zatracenej!“ zaklel znovu. Jedno z aut, které lexus odhodil jako buldozer, byla jeho vypůjčená toyota. Zalovil v kapse pro klíče,

odemkl, rychle sedl za volant a nastartoval.

Lexus už byl daleko mimo dohled, přesto se za ním rozjel úzkou jednosměrnou ulicí. Zastavil na křižovatce. Doleva, doprava, nebo rovně? Neměl tušení. Ztratil ho. „Panebože!“ vyrazil ze sebe rezignovaně. Viktor Rybkin, bývalý agent KGB a nyní příslušník ukrajinské bezpečnostní služby SBU. Muž, jehož Chrissie před rokem nazývala „dobrým přítelem“, před rokem v Kyjevě, v době, kdy tam utrpěli fiasko při zátahu na drogovou mafii. Člověk, kterému ona věřila, ale Sam ne. Ale hlavně někdo, kdo s ní byl před dvěma dny večer pár hodin před její smrtí, a kdo věděl o její alergii na burské oříšky, jak si Sam náhle vzpomněl. Rybkin se o mu tom zmínil při jejich rozhovoru v Kyjevě. Chrissie mu to sama řekla, když spolu jednou seděli v baru. Zezadu na něho zatroubil taxík.

„Tak kam, sakra?“ vykřikl sám pro sebe. „Kam jsi, k čertu, zmizel, Viktore?“ Vybral si odbočku doprava směrem k silnici vedoucí podél pobřeží. Předpokládal, že pokud se Rybkin vrací tam, kde bydlí, bude to někde blízko moře. U pobřežní promenády zatočil Sam doleva do čtvrti, kde stála většina hotelů a domů s pronajímanými byty. Pomalu projížděl uličkami lemovanými palmami a pohledem pátral mezi auty zaparkovanými u kraje chodníků. Ujel asi dva kilometry, ale lexus nikde. Bylo to beznadějnější než hledat jehlu v kupce sena. Takhle tu může jezdit celou noc s nulovým výsledkem, pomyslel si. Zastavil před snobsky vyhlížejícím blokem domů, aby si rozmyslel, co dál. Nejdřív ho napadlo, jestli by neměl jít na policii, ale pak si vzpomněl, jak o

ní mluvil Mowbray, a rozmyslel si to. Koneckonců tenhle hon je jeho soukromá věc. A každou minutou je

jí víc.

Ale co když se zmýlil? Nehoní se za nějakým fantomem? Nemohl ten muž v zeleném saku vedle Chrissie být někdo jiný? Zapnul vnitřní osvětlení a znovu vytáhl fotografii. Nebyl na ní vidět ani kousíček mužovy tváře, pouze záda obrácená přímo proti objektivu. Ale široká záda. Stavba postavy odpovídala. A věk, vlasy, ano, musel to být Rybkin, teď už si tím byl naprosto jistý. Ale proč on? Co dělá vysoký důstojník ukrajinské SBU na Kypru? Že by šel po stopě mafiánů, kteří tu perou své peníze? Uvědomil si, že to by stavělo věc do zcela jiného světla. Náhle ho napadlo, že celý jeho scénář o tom, co se tu stalo v úterý v noci, může být mylný. Možná neexistuje žádná souvislost mezi muži, s nimiž Chrissie seděla ten poslední večer, a Iráčany, po nichž šla. A možná jsou peníze uvolněné Salahem Khalilem skutečně určené na Saddámovy paláce, a ne na útok

antraxem. A co když je celá ta antraxová záležitost opravdu jen fantasmagorie, pouhý trik, jak se

domnívá Londýn? Chrissie se tady mohla setkat s Rybkinem čistě náhodou. Mohla se s ním a s mužem

se stříbrným zubem posadit jen na kus řeči, jak je běžné, když se člověk setká se známými v daleké

cizině. To by nebylo v době spolupráce mezi bývalými nepřáteli nic neslýchaného. A její smrt, opravdu

mohlo jít o večer někde ve společnosti, který skončil vlivem nešťastné události tragicky.

Ale proč tedy v úterý nevolala do Londýna? To se jí absolutně nepodobalo. Chrissie byla až pedantsky

přesná a profesionální.

Ne. Bylo tu příliš mnoho podivných okolností, aby se daly vysvětlit nějakou jednoduchou odpovědí.

Náhle zbystřil pozornost. Z výjezdu z podzemního parkoviště přímo před ním se vynořila limuzína.

Zatočila na promenádu a rychle ujížděla pryč.

Lexus barvy starého zlata. 19 KAPITOLA

Lexus ujížděl vysokou rychlostí po vnějším městském okruhu mezi funkcionalistickou architekturou severní části Limassolu. Napravo i nalevo, všude jasně osvětlené předváděcí salóny prodejních firem motocyklů nebo domácích plaveckých bazénů, neony realitních společností a pár záhadných nápisů v azbuce, aby bylo poznat, odkud majitelé příslušných vil nebo firem pocházejí. Samovi se hodilo, když musel agresivně jedoucí lexus náhle zastavit na dopravních světlech. Půjčená a nyní trochu pomačkaná toyota nebyl žádný závodní vůz, navíc Sam neměl jistotu, že opravdu stíhá tentýž lexus, kterým odjel Rybkin od Paradisa. Nestačil si poznamenat jeho poznávací značku a přes tmavá skla řidiče nerozeznával. Jenže kolik podobných aut může po Limassolu jezdit? Lexus znovu vyrazil dopředu. Na následujících světlech byla zelená a limuzína vjela do pravého pruhu na odbočku, směrem k pohoří Troodos. Sam projel těsně před červenou za ní. Silnice vedoucí z města ven vypadala jako široký kaňon. Nájemních domů a administrativních budov ubývalo, pak začala silnice stoupat a silná limuzína se postupně vzdalovala. Toyota neměla šanci.

„Doprdele!“ zaklel znovu Sam.

Čím dál víc se ho zmocňoval deprimující pocit, že se žene za někým, kdo nemá s celou věcí nic společného, za nějakým výstředním Kypřanem, který se vrací ke své ženě do hor potom, co si užil ve městě se svou milenkou. Vpředu zasvítila brzdová světla, lexus musel zpomalit před křižovatkou s kruhovým objezdem. Hodiny na palubní desce toyoty ukazovaly půl desáté. Sam dělal, co mohl, ale limuzína se mu po projetí kruhovou křižovatkou začala opět vzdalovat. Věděl, že toho parchanta ztratí, pokud to bude takhle pokračovat dál. Temné svahy kopců na severu od Limassolu zaléval stříbrným světlem úplněk měsíce, svahy, v nichž jako hvězdy na temné obloze jiskřila světla luxusních vil. Troodoská silnice se mezi nimi proplétala a koncová světla lexusu pohasínala v zatáčkách a znovu se objevovala, pouze vždy o něco dál. Sam jel na doraz a neustále si stanovoval novou časovou hranici, kdy to vzdá. Náhle po projetí jedné ze zatáček s překvapením uviděl, že světla vozu jedoucího před ním jsou blíž. Mnohem blíž… a zatáčela ostře doprava. Sam přibrzdil. Reflektory limuzíny na chvíli ozářily tabuli na kraji silnice a začaly se šplhat

nahoru. Sam znovu zpomalil. Když míjel tabuli, přečetl si ve světle svých reflektorů, co na ní je. ZLATÁ

VYHLÍDKA.

Jel ještě kousek dál a potom vůz otočil na malém plácku s dřevěnou budkou, v níž se prodávala místní keramika. Jakmile se dostal do protisměru, uviděl kužel světla, který se vinul nahoru po levém úbočí

kopce. Musel to být lexus, žádné jiné auto se poblíž nevyskytovalo.

Zhasl reflektory. Měkké měsíční světlo stačilo, aby rozeznal bílé obrubní kameny lemující příjezdovou

komunikaci zřejmě k nějaké vilové osadě. Stáhl okno.

Lexus teď nebylo vidět. Sam zrychlil a oči mu těkaly mezi nezřetelně se rýsující silnicí a kopcem v dálce

před ním. Náhle se asfaltová silnice rozdělovala. Zastavil. Viděl, že podél cesty, která se oddělila doprava,

se proti obloze temně rýsují rozestavěné domy. Ale žádná světla, žádné auto. Pokračoval nahoru do

kopce a držel motor na nízkých otáčkách. U následující odbočky znovu zastavil. Další temné zdi

budoucích vilek. Krátké mrknutí červených brzdových světel mu prozradilo, že lexus je tady. Sam vypnul

motor a naslouchal. Představil si, že ten druhý dělá totéž. Ten, který sleduje, a sledovaný. Ale kým je teď

on sám? Zmocnil se ho úzkostný pocit, že se nechal vlákat do pasti.

Odbrzdil a nechal auto o několik metrů couvnout, až mu výhled na vedlejší cestu zakryla terénní vlna. Znovu se zadrženým dechem naslouchal. Ozvalo se bouchnutí dveří. Ne tlumené, plnou silou. Vystoupil a vyrazil na vedlejší cestu pěšky. Stále se snažil skrývat se za vše, co se mu naskytlo. Po obou stranách cesty byly vidět výkopové stroje, míchačky, složený materiál a rozestavěné hrubé stavby. Sam postupoval od jednoho objektu ke druhému, pořád upíral pohled do tmy před sebou a snažil se rozeznávat tvary, které měsíční světlo pouze naznačovalo. Lexus stále neviděl. Bušilo mu srdce a v uších mu zněl vlastní přerývaný dech. Neustále ho znervózňovala utkvělá představa, že ho někdo sleduje přes hledí odstřelovací pušky vybavené nočním viděním. Náhle vpředu uviděl pomrkávat nepatrný červený bod. Vypadalo to jako světélko na potlačování efektu červených očí u fotoaparátu s bleskem. Přikrčil se a zkřivil tvář bolestí, protože ucítil, že mu praskly strupy

na pravé noze. Chvíli světlo pozoroval, až mu nakonec došlo, že je to poplachové zařízení na palubní desce auta. Vstal a znovu se opatrně plížil dopředu. Za chvíli uviděl obrys auta zřetelně. Za ním stála poměrně velká, téměř dokončená vila včetně střechy. Uvnitř však byla tma. Pojede někdo uprostřed noci na staveniště z jiného důvodu, než aby se tam ukryl? Těžko. Sam si byl jistý, že v autě, které sem sledoval, byl Viktor Rybkin. Asi deset metrů od auta zaslechl zapraskání chladnoucího chladiče. Postoupil dál, až se dostal přímo k lexusu a skrčil se za nárazník. Znovu poslouchal s očima upřenýma na temný dům. Vila se rozkládala na vrcholu kopce a vypadala jako malý palác. Při západu slunce odtud musí být úžasný pohled, pomyslel si. Za jedním z oken v přízemí náhle zasvítil rudý bod a hned zhasl. Po chvíli opět. Cigareta. Měl už oči natolik přivyklé tmě, že mu kontury domu vyvstávaly jasněji. Uprostřed byl hlavní vchod s krytou sloupovou verandou. Na škvárové příjezdové cestě se stále ještě povaloval poházený stavební materiál. Sam znovu postoupil blíž a skrčil se za složenými škvárobetonovými tvárnicemi. V okně nalevo od vchodu znovu zasvítil rudý ohýnek, někde až vzadu, jako by kuřák stál na terase. Sam se dostal k domu a plížil se podél zdi dozadu. Na rohu se zastavil a opatrně vystrčil hlavu.

Muž stál asi metr od něho. Sam slyšel jeho dech. Náhle znovu zazářil rudý bod cigarety a ozářil mužovu

tvář. Známou tvář s jizvou.

Sam schoval hlavu za roh. Uvažoval, jestli je Rybkin ozbrojený. On sám neměl žádnou zbraň. Když se

začal sunout zpátky, aby si v klidu rozmyslel, co podnikne dál, zakopl o kus cihly. Zvuk jako rána z pistole.

Směrem z terasy se ozvalo krátké ostré nadechnutí.

Sam strnul a zůstal bez hnutí. Neodvažoval se dýchat. Zdálo se mu, že tak stojí několik minut. Už se

pomalu rozhodoval, že vyrazí k silnici a rychle se někam zmizí schovat, když ve tmě vpředu blýsklo světlo.

Zlomek vteřiny nato následovala tlumená rána.

Panebože!

Má pistoli s tlumičem. Odpráskne ho jako toulavého psa. Tři kroky před ním dopadl na hromadu složených střešních tašek kužel světla baterky. Sam se za ní skrčil. Srdce mu prudce naráželo na hrudní kost. Další tlumený výstřel. Kolem uší mu hvízdly jakési úlomky. Vrhl se na zem a hekl bolestí, protože narazil holení na něco tvrdého. „Viktore!“ vykřikl s obličejem přitisknutým k zemi. „To jsem já, Sam Packer, vy idiote. Vzpomínáte si na mě?“ Ticho. Slyšel jen přerývaný dech. Nejdřív si myslel, že to dýchá ten druhý, ale pak si uvědomil, že je to

jeho vlastní dech.

„Sam Packer! U čerta! Tak to jste byl vy tam v Paradisu?“ Hrubý hlas s akcentem zčásti newyorským,

zčásti moskevským.

„Kdybyste neutíkal, jako když vám hoří za patami, mohl jste to zjistit už tam, Viktore. Dali bychom si

spolu skleničku a zavzpomínali na staré časy.“

„Překvapil jste mě tam. A víte dobře, že v naší branži si na překvapení nepotrpíme. Tak, sakra, vylezte, ať

na vás vidím.“

Poslechnout byla skoro sebevražda a neposlechnout… Neměl jinou možnost.

„Okay, ale zastrčte tu zatracenou bouchačku.“

„Sakra, vylezte a dejte si pozor na jazyk!“ vyštěkl Ukrajinec.

Sam opatrně vstal a oprášil se. Holeň pravé nohy ho pálila, jako by mu strupy znovu krvácely. Vystoupil

do kuželu světla a se zatajeným dechem čekal kulku do hrudi.

„Myslel jsem, že se tu potlouká zloděj,“ řekl Rybkin. „V týhle zemi je jich spousta a většina jich pochází z

Ruska.“ Zasmál se, ale moc to jako smích neznělo.

Sam si zaclonil oči před oslepujícím světlem.

„Nějak jste pohubl od té doby, co jsme se naposledy viděli, kamaráde,“ konstatoval Rybkin, když přejel

kuželem po jeho postavě.

„Absolvoval jsem radikální dietu,“ odpověděl Sam. Podezíral Rybkina, že o jeho bagdádské zkušenosti ví.

Od Chrissie.

Rybkin k němu přistoupil blíž. Stále mu svítil do očí a pistolí s nasazeným tlumičem mířil na žaludek. „Co

vás to, sakra, napadlo mě sledovat? Proč tak riskujete? Před chvílí jsem vás mohl zabít.“

„Jako zabil váš přítel Chrissii? Nebo…, nebo jste to udělal vy sám?“ vyklouzlo Samovi zcela samovolně,

aniž si uvědomil, jaký mohou mít jeho slova následek.

„Ale, ale,“ řekl Rybkin a dlouze si povzdechl. „Tak proto? Proto jste tady?“

„Samozřejmě. Kvůli čemu jinému? A přestaňte mi už svítit tou zatracenou baterkou do očí.“

Rybkin ho ignoroval. Chtěl mu připomenout, kdo je tu pánem situace.

„Otočte se a dejte ruce nahoru,“ vyštěkl na Sama.

„To není moc přátelské přivítání, Viktore.“

„Udělejte, co jsem řekl!“

Sam pomalu poslechl. Měl strach. Rybkin ho prohmatal v podpaží a kolem pasu, jestli nemá zbraň. Pak

mu ještě přejel rukama po saku a po kalhotách, vně i uvnitř.

„Pozor, Viktore, abyste mě nevzrušil,“ řekl Sam, aby napjatou situaci trochu odlehčil.

„Tak už dost těch keců!“ zavrčel Rybkin. Přestal mu svítit do očí a zastrčil zbraň do pouzdra. „Pojďme

dovnitř. Ale žádné hlouposti, příteli. Půjdete pěkně přede mnou, abych na vás viděl.“

Sam se pohnul dopředu a opatrně překračoval stavební rum směrem k verandě před vchodem. Vešel do

vstupní haly.

„Doleva,“ poručil Rybkin. Kužel baterky ukázal hrubě omítnuté zdi a vývody elektrické instalace. Dveře ještě nebyly zavěšené. Za dveřním otvorem se objevila velká místnost, přes níž Sam Rybkina zpozoroval na terase. Uprostřed stály na holé betonové podlaze dvě dřevěné židle a provizorní stůl z jakési desky na kozách. Sam uviděl láhev vodky a dvě sklenice. „Sedněte si,“ poručil mu Rybkin. „Teď si spolu můžeme dát skleničku.“ Vedle láhve stála svíčka přilepená k hrubému povrchu stolu roztaveným voskem. Rybkin jí zapálil cigaretovým zapalovačem, pak se posadil proti Samovi a nalil obě sklenky. „Na zdraví,“ řekl a jednu zvedl. „Na společné přátele, kteří nás už opustili,“ zamumlal Sam.

Vodka byla teplá. Oba vypili své sklenky na ex a Rybkin je znovu dolil. Sam si všiml, že mu chybí poslední

článek jednoho prstu. Ukrajinec se někde převlékl a měl nyní místo zeleného saka lehkou větrovku se

zpola rozepnutým zipem. Pod ní bylo vidět vzorovaný svetr. V mihotavém světlé svíčky ještě víc vynikala

nesouměrnost Rybkinovy čelisti. Jeho hnědé oči s nečitelným výrazem ho ostražitě pozorovaly.

Sam si znovu uvědomil, že před ním sedí muž, který věděl o Chrissiině alergii na burské oříšky. Rozhodl

tedy on, jakým způsobem má být odstraněna?

„Proč jste to udělal?“ zeptal se ho. „Proč jste Chrissii zabil?“

„Já?“ protestoval Rybkin. „Nechte takových řečí. Sám tomu nevěříte.“

„Byl jste s ní ten večer, když zemřela. Vím to.“

Ukrajincova čelist zůstala pevně zaťatá.

„Přestaňte to na mě hrát, Viktore. Co se stalo? Začněte třeba tím, že mi řeknete, proč jste na Kypru.“

Rybkin hned neodpověděl. Tvářil se, jako by uvažoval, kolik toho ten Angličan naproti němu ví a kolik

pravdy může zamíchat do historky, kterou si připravoval. Otevřenými prosklenými dveřmi na terasu vletěl

dovnitř netopýr a chvíli poletoval po prázdné místnosti. V dálce zářila světla Limassolu.

„Víte, Same,“ začal Rybkin pomalu a zamyšleně, „my dva se známe, děláme stejnou práci…, takže si

rozumíme, ne?“

„Nechte si ty žvásty. Co tady pohledáváte?“

„Podívejte se, příteli, v tomhle světě se dějou věci, o kterých lidi jako my musejí vědět, souhlasíte? Vědět,ale možná s nimi nic nedělat. My dva jsme a nejsme policajti. Rozumíte mi?“ „Nerozumím. Řekněte mi, proč jste tady a co se stalo s Chrissií.“ Rybkin vsál přes zuby vzduch. „Pochopte…,“ začal vysoko skoro fistulí, ale pak mu hlas klesal, „někteří mí krajané… Víte, patří to k mé práci vědět, když dělají něco, co není tak úplně legální. To jsem vám řekl už v Kyjevě. Takže když jdou dělat na Kypr svůj bíznis, jedu sem taky. Abych měl přehled. Nebo abych byl v obraze, jak se říká.“ Jeho odpověd byla absurdní, skoro jako by se mu vysmíval. Sam na něho upřel tvrdý pohled. „A uprostřed noci navštěvujete jejich rozestavěné vily…“ „Někdy je příjemné být sám, příteli. Proto sem jezdím. A moc se mi líbí výhled odsud.“ „Anebo tenhle malý domeček dokonce patří vám. Uhodl jsem?“ „Samozřejmě že neuhodl,“ odpověděl Rybkin. „Mně ne, ale jednomu z těch lidí, o kterých mluvím.“ „Tomu, s nímž jste seděl s Chrissií v úterý večer, že? Který ji zabil, co?“ naléhal Sam. Rybkin se zatvářil neklidně. „Ano, tomu druhému muži, který byl s Chrissií,“ přikývl. „Pokračujte.“

„Co vám mám říkat, když jste přesvědčený, že už všechno víte?“

„Nehrajte si přede mnou na šaška, Viktore. Co se v úterý stalo? Jak to, že jste spolu seděli jako přátelé v

baru a o pár hodin později byla Chrissie mrtvá?“

Rybkin znovu vsál vzduch. „Řeknu vám pravdu. Nevím, co se dělo pak. Nebyl jsem u toho.“

Pozvedl svou sklenku a kývl jí na něho. Sam zavrtěl hlavou a nechal svou stát na stole. Věděl, že Rybkin

lže. Dělá, že za to nenese zodpovědnost.

„Nemám chuť na vodku. Můžete pít sám.“

„Škoda. Víte, v naší zemi se takové odmítnutí považuje za velkou nezdvořilost.“

Pokrčil rameny, obrátil vodku do sebe a postavil sklenku na stůl. Pak se opřel dozadu a zastrčil si palce za

opasek.

„Dobrá, řeknu vám všechno, co chcete vědět. Setkal jsem se s Christine úplně náhodou v Mondialu, když

jsem šel s kolegy do baru. Náramné překvapení, dovedete si to představit. Pro mě i pro ni. Samozřejmě

že jsem ji svým kolegům představil. Pak jsme začali popíjet, abychom tu šťastnou náhodu oslavili, jenže

za chvíli mi bylo jasné, že se Chrissie nezajímá o mou společnost. Víte, co tím chci říct, ne?“ dodal.

Sam neodpověděl. Byl přesvědčený, že to jsou jen další žvásty.

„Došlo mi, že Christine a můj kolega mají jisté zájmy, které spolu chtějí řešit. Sami. Chápete mě, ne?“

Jeho oči byly jako lasery a na tváři se mu mihl náznak podvodného úsměvu. „Ale samozřejmě že chápete.

Vy přece znáte její apetit. Nebo jste znával. Silný a zdravý, hm?“

Sam zaťal ruce složené v klíně v pěst a rty držel pevně semknuté.

„Řeknu vám, příteli, že málem jeden druhého čuchali jako pes a fena. Něco takového jste nikdy neviděl.“

Sam se zoufale snažil vypnout mysl a nedopustit, aby začala zpracovávat to, co mu ten parchant říkal.

„Varoval jsem ji, Same. Vážně jsem jí říkal, ať si dá bacha,“ pokračoval Rybkin a v očích se mu na chvíli

objevil starostlivý výraz. Parchant, pomyslel si Sam. „Víte, měl jsem Chrissii rád. Moc jsem ji měl rád.

Znali jsme se přece dlouhá léta, ona a já. Takže když si můj kolega odskočil na záchod, varoval jsem ji, žeje to tvrďák. Řekl jsem jí, aby se měla na pozoru, protože je to chlápek, který kašle na pravidla. Varoval

jsem ji, že nezná míru.“

Sam znejistěl. Možná je na tom něco pravdy, co ten chlap říká. Znovu se snažil nepřemýšlet, co asi to

Rybkinovo „nezná míru“ mohlo znamenat v kontextu s tím, co se stalo potom. „Kdo to je ten váš kolega? Jak se jmenuje?“

„To vám, Same, nemůžu říct. Přece víte, v jaké branži se pohybujeme. Je to důvěrná informace,“

prohlásil. Znovu si nalil a přidal ještě kapku do Samovy sklenky, až byla plná po samý okraj. „No tak,“

zvedl sklenku. „Napijme se na Chrissii. Bůh dej odpočinutí její duši.“

Sam na něho chvíli hleděl. Chtěl věřit, že za falešnou starostlivostí toho muže, kterého Chrissie

považovala za svého přítele, je alespoň špetka upřímnosti. Zvedl sklenku.

„Na Chrissii,“ zašeptal a napil se.

„Víte, Same, tenhle krásný ostrov může být někdy zatraceně nebezpečné místo,“ řekl náhle Rybkin tiše.

Jeho slova byla obtěžkaná nevyslovenou hrozbou.

„Zvlášť když se tu pohybují takoví lidé jako váš kolega,“ reagoval Sam ostře. „Co je to zač? Bíznismen?

Mafián? A co vy? Jaký k němu máte vztah? Pracujete proti němu, nebo s ním?“

Vzpomněl si na parní lázeň v Kyjevě.

Rybkinova tvář byla jako vytesaná z žuly. Třel si prsty jizvu.

„Jste zatracený Angličan a vždycky vám dělalo problém pochopit mou zem. Myslíte si, že se v celém

světě hraje kriket, že všude mají pravidla, jaká máte vy. Patnáct hráčů na jedné straně, patnáct na druhé.

A čest a pravda vždycky vítězí.“

„Jedenáct.“ „Co?“

„V kriketovém týmu je jedenáct hráčů,“ opravil ho Sam. „Opravdu? Vidíte, teď jste jen potvrdil moje slova. Myslíte si, že tohle přece musí každý vědět.“ Samolibě se usmál. „Ale vy víte, co jsem chtěl říct, Same. V naší zemi se čest necení tak jako u vás. Nikdo nemůže být jen na jedné straně. Nikdo si nemůže dovolit, aby byl čestný, prostě charakter, jak říkáte vy Anglosasové. Jsme jiní než vy. Abychom přežili, musíme podvádět. Všichni. V zemích bývalého Sovětského svazu je to způsob života. Tak jsme žili vždycky, od pradávna. A dnes to platí víc než kdy jindy. Za socialismu se možná dalo mluvit o jakémsi druhu čestnosti, ale dnes ne. Čestnost nevynáší, dokonce ani neuživí. Ale vy byste to měl vědět, byl jste přece u nás, viděl jste, jaká je tam situace. U nás

lidé jenom z platu nevyžijí.“

Zvedl široká ramena, jako by chtěl říct, že teď už snad tohle celý svět chápe.

„Když jste v mé zemi nemocný, máte doktora zadarmo. Jistě. Ale jestli chcete, aby vás léčil, jestli

potřebujete léky nebo operaci, pak mu musíte strčit peníze do ruky. Protože ten chlápek, ten doktor, taky

musí z něčeho žít. Totéž platí pro učitele ve škole. Za to, že vaše dítě chodí do školy, nic neplatíte.

Vzdělání je na Ukrajině zadarmo. Ale aby dostalo vysvědčení, doklad o absolvování školy, musíte platit.

Musíte dát učiteli peníze, aby měl co jíst. To je teď u nás normální, chápete to?“

Tím to bylo pro Rybkina vyřešené. Řekl mu, jak to je. Konstatoval zřejmou věc.

„A co vy?“ vyštěkl na něho Sam a vystrčil bradu. „Vy dostáváte své peníze od koho? Od kriminálníků, proti

kterým máte bojovat?“

Rybkin pokrčil rameny. „Ukázal jsem vám v Kyjevě, jak to u nás chodí. Noví Rusové mají hodně zaměstnání, aby se uživili. Někteří jsou kriminálníci, někteří ne. Ale protože na Ukrajině máme zmatek v zákonech a zmatek v daňovém systému, tak i ti, co podnikají normálně, řekl bych poctivě, musejí podvádět. Ale vy jste se ptal, jak je to se mnou, že? Jsem pro ty mládence něco jako pouliční kněz. Pohybuju se mezi nimi, takže jejich životu rozumím. Nedokážu je přinutit, aby přestali hřešit, nikdo to nedokáže, ale můžu jim říct, kdy zacházejí příliš daleko. A tím, že se pohybuju mezi nimi, jsem schopný poznat, kdy překročili rozumnou hranici, a můžu varovat velké právo, aby po nich šlo.“ „A jako kněz k nim natahujete ruku a hříšníci vám do ní vkládají mince, co?“ řekl Sam posměšně. „Akorát že ve vašem případě to jsou bankovky, a ne malé.“ Rybkin zaťal zuby. „Jsem na tom jako ten doktor a učitel. Taky musím z něčeho žít, příteli.“ „Takže žijete z dolárků od hajzlů, jako je ten, co zabil Chrissii.“ „Věřte, že se cítím v téhle věci hrozně. Vždyť jsem mu ji sám představil. Jak myslíte, že mi je? Podívejte

se, až toho chlapa uvidím, dám mu to sežrat, to si pište.“

Rybkinova předstíraná nevinnost byla odporná a průhledná jako dětská lež. Sam přimhouřil oči.

„A ten váš kolega, ten chlap…, kvůli čemu je na Kypru on?“

Rybkinovi cuklo ve tváři. „Má tu nějaké investice,“ řekl rychle a mávl rukou kolem, aby naznačil, že tahle

rozestavěná vila je jeho. „Potřebuje na ně čas od času dohlédnout, jako na pokojové květiny. To je

všechno. Nic víc.“

„A on vám zaplatil, abyste přijel na Kypr s ním? Abyste mu pomohl zalít květiny?“

Rybkin vykouzlil provinilý úsměv. „Pochopte, je to pro mě něco jako dovolená zadarmo.“

„A to si vždycky berete na dovolenou pistoli s tlumičem?“

„Mám za sebou spoustu let v KGB a za ty roky jsem si nadělal dost nepřátel,“ povzdechl si Rybkin.

Konečně řekl něco, o čem Sam nepochyboval, že je pravda.

„A dnes dostanou všichni bez problémů pasy,“ dodal Rybkin žalostně.

„Kde je teď, ten váš kolega?“

„Včera se musel vrátit na Ukrajinu. Naléhavý byznys.“

„Byznys… Potřeboval zmizet, aby se ho místní policie nezeptala, jak se stalo, že ženu, s níž šel v úterý

večer do postele, našli k ránu na parkovišti mrtvou, co?“ Chtěl to říct zcela chladně, ale nepodařilo se mu

to. Každé slovo bylo poznamenané hořkostí.

„Už jsem vám to vysvětloval, příteli. Nevím. Nic o tom nevím.“

„Nevěřím vám, Viktore!“ vykřikl náhle Sam a z očí mu sršel hněv. „Věděl jste o její smrtící alergii. Vy jste

rozhodl, jak má zemřít. Byl jste tam!“

„Vážený příteli,“ řekl Rybkin chladně, „možná máte chytrou hlavu, ale jste slaboch. Kolik let jste tu ženu

nechal, aby vás tahala za nos?“

„Jděte do prdele!“ odsekl Sam. Věděl, že se Rybkin snaží uhnout od problému.

„Ani mě nenapadne. Projevil jste se ve vztahu k té ženě jako slaboch a to znamená, že jste špatně odhadl

situaci. Věřte mi. A Chrissie udělala totéž.“

„Co tím míníte?“

Chvíli se zdálo, že se Rybkin chystá něco říct, ale pak si to rozmyslel.

„Špatně odhadla, jak daleko může zajít, aby to ještě bylo bezpečné,“ vysvětlil trochu záhadně. „Už jsem

vám řekl, že jsem ji varoval, upozornil jsem ji, jaký je. A ona mé varování ignorovala, to je všechno.“

Opřel se lokty o kolena a naklonil se dopředu. „A dovolte, vážený příteli, abych dal taky jednu radu vám.

Protože vás mám rád, chápete? Mám vás rád, zrovna jako jsem měl rád Chrissii. Ta rada je následující:

Nepokoušejte se najít muže, který ji zabil. Jeho záležitosti se vás netýkají. Netýkají se vás, ani toho

vašeho SIS. Stačí, když se na něho budete jen ptát, už to pro vás bude nebezpečné.“

Mávl rukou, jako by dělal za celou záležitostí tlustou čáru.

Stačí, když se na něho bude jen ptát… Zemřela snad Chrissie proto, že se moc ptala?

Závan větru z terasy rozechvěl plamen svíčky. V poblikávajícím světle vypadal Rybkin jako ďábel. Vstal a

zavřel prosklené dveře.

„Mluvili jste spolu, že?“ řekl Sam.

„Samozřejmě.“

„O čem?“

Ukrajinec se na něho podíval, jako by k němu cítil lítost.

„Podívejte se, v to úterý pila víc, než měla. Ptal jsem se jí, proč tak moc pije. Řekla mi, že ze smutku. Ze

smutku, že musela ukončit svůj milostný poměr. Zeptal jsem se jí, jestli jste byl tím milencem vy.Překvapil jsem ji. Víte, podezíral jsem vás už vloni v Kyjevě. Na to člověk nemusel být velký detektiv, aby

to poznal.

Předstírali jste moc okatě, že spolu nic nemáte.“

„Opravdu?“ ozval se Sam chabě.

„Řekla mi, že si myslí, že ji pořád milujete. Je to pravda?“

„Na tom nezáleží.“

„Ne. Záleží. Podívejte se, dám vám ještě jednu radu, Same. Bude pro vás lepší, když na Chrissii zapomenete. Čím víc se na ni budete ptát, tím se dovíte víc věcí, které se vám nebudou líbit.“

Sam zamrkal. „Co tím míníte?“

Opět pokrčil rameny. „Co? Třeba to, že mi v jednu chvíli říká, jak je nešťastná z rozchodu s vámi, a v dalšíse vrhá kolem krku mému kolegovi. Řekněte mi, proboha, co je to za ženu?“ Sam si uvědomil, že se mu Rybkin záměrně snaží jitřit ránu. Rozhodl se hodit kámen do klidných vod. „Zmínila se před vámi o Iráku?“

Ukrajinec se skoro lekl, ale rychle se ovládl.

„Ne. Proč? Co je s Irákem?“

Náhle byl schovaný za neproniknutelnou maskou. Za tou, kterou si utvořil a zdokonaloval celá desetiletí

klamání v období studené války.

„Nic. Jen tak jsem se zeptal,“ odpověděl vyhýbavě Sam. Rybkinova reakce na otázku mu úplně stačila. Oba muži na sebe hleděli přes provizorní stůl a snažili se odhadnout, co si ten druhý myslí. Náhle Rybkin

vstal a vytáhl pistoli.

„A teď příteli, si řekneme sbohem,“ prohlásil. Samovi se sevřelo srdce. Pistole mířila na jeho hruď. Rybkin se zasmál. „Myslíte si, že se vás chystám odprásknout?“ Znovu se zasmál. „Ale ne, příteli. Jenom chci mít jistotu, že se už za mnou nepotáhnete. Chápete? Takže tu ještě počkáte pět minut potom, co odejdu, že? A kdybyste přece jen nebyl rozumný a šel za mnou, vypálím po vás, a tentokrát tak, abych vás zabil.“ Začal couvat k východu. „Až budete odcházet, zavřete, prosím, ty přední dveře. Kvůli zlodějům, jak jsem vám řekl. Stačí je zabouchnout. A ještě jednou vám opakuju, nehněte se odtud, dokud nebudu nejméně pět minut pryč.“ „Co se to najednou stalo?“ protestoval Sam posměšně. „Ještě před minutou jsme byli přátelé, popíjeli jsme vodku, a teď mě znovu držíte v šachu pistolí a utíkáte přede mnou.“ „Omlouvám se, že odcházím tak narychlo, ale mám ještě jednu schůzku.“ Odmlčel se. „Podívejte se, už jsem vám řekl, že vás mám rád, Same. Je to tak? Ale přesto si myslím, že bude lepší, když se my dva už

nikdy nepotkáme, jestli proti tomu nic nemáte.“

Byl teď ve vstupní hale. „To mi vyhovuje, Viktore,“ odpověděl Sam. „Ale udělejte mi ještě jednu laskavost. Vyřiďte ode mě vzkaz vašemu kolegovi, tomu, co zabil Chrissii. Řekněte mu, že za to zaplatí, okay? Jen to. Že za to zaplatí.“ Rybkinovi poklesla ramena. „Ne, Same. Tenhle vzkaz nevyřídím. Protože jste pořád můj přítel. A už teď je příliš moc mých přátel mrtvých.“ Dveře za ním zabouchly. Jeho kroky skřípaly po škváře směrem k limuzíně. Sam vyskočil a vrhl se do haly. Jakmile uslyšel, že Rybkin nastartoval, pootevřel dveře, a když se lexus rozjel po silnici dolů, vyběhl ven a přikrčený za stavebním materiálem se za ním díval. Limuzína zatočila doleva směrem do údolí. Po chvíli její koncová světla zmizela za břehem, za nímž měl zaparkovanou toyotu.

„Doprdele!“

Světla se na druhé straně břehu neobjevovala. Náhle se ozvaly dvě tlumené rány následované syčením.

„Hajzl jeden!“ zamumlal Sam.

Rybkin mu prostřelil pneumatiky. Za pár vteřin se lexus objevil a rychle sjížděl dolů z kopce.

Sam znovu zaklel. Tohle kolo prohrál. Ale bude další, rozhodl se. A brzy.

Vyrazil k místu, kde nechal toyotu. Obě přední kola stála na ráfcích. Chvíli na ně hleděl. Uvažoval, že do

Limassolu je to pěšky nejméně hodinu.

Vrátil se do domu, aby se posilnil vodkou a ještě se tam trochu porozhlédl. Nalil si sklenku, obrátil ji dosebe, pak odlepil svíčku od stolu a vykročil s ní do tmy. Na druhé straně vstupní haly byla další místnost,trochu menší, opět s holou betonovou podlahou a neomítnutými zdmi ze škvárobetonových tvárnic. Za

ní

byla kuchyň a dál potom třetí místnost, všechny holé a prázdné. Chtěl se podívat i do prvního poschodí,

ale zjistil, že ještě nejsou postavené schody.

Vrátil se do hlavní místnosti, opět postavil svíčku na stůl a otevřel dveře na balkón. Byl asi tři metry široký

a na okrajích měl ozdobné zábradlí z tepaného kovu. Za domem se terén prudce svažoval dolů. Bylo

vidět, jak se v dálce v úplňku měsíce stříbřitě leskne moře.

Proč sem Rybkin jel? Kvůli čarokrásné vyhlídce ne, to bylo jisté. Ukrýt se. Když uviděl Sama v Paradisu, z

nějakého důvodu se vyděsil. A co udělá teď? Pokud má všech pět pohromadě, zvedne kotvy a z Kypru

zmizí.

Sam se vrátil dovnitř. Cestou ke stolu na cosi stoupl, na nějaký drobný předmět, který mu zůstal

zabodnutý do podrážky. Sehnul se a sáhl pod botu.

„Bože…!“ vydechl, když uviděl, co to je.

Zvedl tu malou věc a donesl ji ke svíčce. V dlani mu ležel zlatý ozdobný knoflík do uší s perlou uprostřed.

„Doprdele!“

Dobře si vzpomínal, kolik hodin strávil tím, že chodil po zlatnictvích a vybíral je. Jeden z párů, který dal Chrissii před dvěma lety.

20 KAPITOLA

PÁTEK 4. ŘÍJNA, 2.30 HODIN

V době, kdy ho téměř po dvou hodinách trmácení dovezl taxík před vchod ztichlého a spícího hotelu

Mondiale, byl už Sam pevně přesvědčen, že se poslední hrůzné chvíle Chrissiina života odehrály tam,

odkud se právě vrátil. Bylo to pro vraždu dokonalé místo, nikdo neslyšel její křik, když jí cpali do krku to,

co je pro většinu lidí běžná pochutina k vínu, ale pro ni jed. A Rybkin byl u toho, o tom Sam vůbec nepochyboval. Ten chlap mu od začátku do konce lhal. Nebyl na Kypru proto, aby monitoroval cesty mezinárodního zločinu, ale aby v té hře hrál svou roli. Ale jakou? Sam šel dvacet minut po silnici do Limassolu, než se mu podařilo někoho zastavit. Vzal ho britský pár, který jel do přístavu výletních lodí, aby si zajistil místo na pětidenní výlet do Egypta. Vysadili ho před stanovištěm taxíků a dál už to bylo jednoduché. „Tady, pane,“ podával mu řidič taxíku účet. „Na druhé straně je moje číslo. Můžete zavolat kdykoliv,“ řekl

a odjel.

Taxík byl dávno pryč, ale Sam pořád stál a nehýbal se z místa. Za hotelem se ozývalo šumění vln

rozlévajících se po oblázkové pláži. Cítil lehký větřík vanoucí od vody, od afrických břehů. Natáhl do sebepach moře a vlhké zeleně lemující příjezdovou cestu k hotelu. Z telefonní budky ve městě zavolal Mowbrayovi a řekl mu, co se dověděl o Chrissiině smrti. Shodli se na tom, že Rybkin už teď bude na cestě z ostrova, na cestě za „další obchodní schůzkou“, jak uvedl při příletu na letiště v Larnace. Přesto Mowbray zalarmoval kyperskou policii, aby se ho pokusila zadržet. Sam měl pocit, že má v nohou olovo a srdce obložené kamenem. Teď, když se dostal mnohem blíž k Chrissiině smrti, ho její hrozná realita mučila o to silněji. Od chvíle, kdy odešel z rozestavěné vily v

kopcích, si celý rozhovor s Rybkinem mnohokrát v duchu probral.

Rozhodně to nemohla být náhoda, že se Rybkin tak najednou zvedl krátce potom, co se Sam zmínil o Iráku. Teď už byl také přesvědčen o pravdivosti své původní spekulace, o tom, že Chrissie zemřela, protože odhalila spojení mezi Ukrajinci a Iráčany. Spojení, které muselo za každou cenu zůstat utajené. Nemohli jí dovolit, aby něco ohlásila do Londýna. Neměl o tom žádné důkazy, jak mu znovu připomněl Mowbray, ani nemohl jasně prokázat, v čem to spojení, ta spolupráce může spočívat, ale byl si jistý, že to

tak je.

Bůhví pokolikáté už vytáhl z kapsy snímek pořízený v hotelovém baru. Jakýsi instinkt vycházející z hlubin podvědomí mu říkal, že na té fotografii je ještě jiný klíč k záhadě Chrissiiny smrti, který dosud neobjevil. Zastavil se před vchodem do hotelu, obrátil snímek ke světlu a dlouho si ho prohlížel. Hledal, co mu

mohlo

uniknout. Zavrtěl hlavou. Byly na něm pouze tváře, ta rozeznatelná a ty nerozeznatelné.

Vešel do vestibulu, kde bylo světlo jasnější, a znovu snímek pečlivě prohlížel. Chrissie, Rybkin a ten druhý

Ukrajinec. Kousek za jejich stolem, kam nestačilo doletět světlo blesku, stáli u baru další lidé, žádný znich však nebyl víc než pouhý stín. Někteří byli obráceni ke kameře, jeden muž jako by se dokonce díval na Chrissii. Nic neobvyklého. Za ní se přece muži vždy ohlíželi. Přesto se rozhodl, že dá ty nezřetelné šmouhy tváří na snímku podrobit počítačové fotoanalýze v Londýně. Musí udělat vše, aby své podezření

podpořil. Měl zkušenost, že tato metoda někdy dokáže hotové zázraky. Zavolá Waddellovi, aby na to byli připravení, až se vrátí do Anglie. Věděl, že by se měl trochu vyspat, ale zároveň mu bylo jasné, že neusne. V hotelu se ho zmocňoval klaustrofobní pocit. Věděl, že když půjde do svého pokoje, bude tam jen sedět a znovu a znovu

přemýšlet. Potřeboval vzduch. Znovu tedy prošel lítacími dveřmi ven a pustil se po cestě, která se vinula doleva mezi zelení za hotel ke kamenným schůdkům vedoucím na pláž. Ševelem příboje sílilo a Sam si uvědomil, že chce být právě tam, v místě, kde moře omývá břeh. Vždycky, když mu bylo zle, ho to táhlo k moři. Měl v takových chvílích pocit, že mu předává svou uklidňující sílu. U paty schodů byl měkký písek, ale jak se blížil k vodě, začínala být pláž čím dál kamenitější. Příboj navršil oblázky do dlouhého hřebenu, který se táhl kamsi do ztracena. Stál a hleděl na moře, na jeho jiskřící hladinu. Obloha už byla zatažená a jediná světla v širokém okolí byly bezpečnostní lampy v hotelovém parku. Několikrát se zhluboka nadechl a popošel po skřípajících oblázcích ještě blíž k hranici omývanou mírným příbojem. Hleděl na hladinu zvrásněnou světélkujícími vlnkami, které se neustále valily ke břehu, aby se nakonec rozplynuly u jeho nohou. Ale místo aby ho moře uklidňovalo, dnes jako by jen umocňovalo pocit ztráty. Zalovil v kapse pro zlatý šperk, který našel v mafiánské vile, a když ho otáčel v prstech, znovu mu do mysli vstoupila Chrissiina tvář. Začal v něm sílit pocit, který musela cítit i ona, nejdřív vzrušení z toho, že

odhalila komplot mezi Iráčany a Ukrajinci, a potom z pohybu po nebezpečném tenkém ledě, když se pokoušela využít svého starého přátelství s Viktorem Rybkinem a plně odkrýt jejich dohodu. A pak vystřídal vzrušení panický strach, když se led prolomil a uvědomila si, že klesá pod něj. A Sam dobře věděl, co se s Chrissií dělo, když se jí situace vymykala z kontroly. Vzpomínal si, jakou hrůzu prožívala v

Bagdádu v devadesátém roce, kdy se s ní poprvé setkal. Vzpomínal si, jak se její osobnost doslova

rozpadala, když byla přesvědčená, že všichni zahynou. A potom si vybavil poslední setkání v Ammánu, její hlad po rozkoši a potřebu přesvědčit se, že ji pořád chce. Zakroutil hlavou jako pes. Ne, to nebyl dobrý nápad, být na tomto temném místě sám se svými

vzpomínkami. Obrátil se zpátky k hotelu.

Náhle si všiml, že není tak úplně sám. O kus dál se proti záři hotelových světel rýsovala jakási postava. Seděla na hřebeni navršených oblázků. Sam si rychle dřepl. V prvním okamžiku se ho zmocnil strach, protože ho absurdně napadlo, že je to Rybkin. Postava však seděla bez hnutí, skoro by se dalo říct mírumilovně. Žena, uvědomil si, žena, která si objímá kolena jako dítě. Začal se škrábat na hřeben oblázků, po nichž mu klouzaly boty.

Nahoře se zastavil a znovu pohlédl směrem k sedící ženě. Měla světlé vlasy, které jí splývaly na ramena,

a upřeně zírala na moře. Zdálo se mu, že ho dosud nezpozorovala.

Najednou si uvědomil, kdo to je. Zamířil k ní.

„Sofie?“

Polekaně sebou trhla, otočila se a snažila se poznat, kdo na ni volá.

„Kdo je to?“ „Já, Terry.“

„Ach, vy?“ Zmlkla a opět se obrátila k moři. „Hello,“ řekla blábolivým hlasem. Kráčel po oblázcích k místu, kde seděla jako obraz sklíčenosti a beznaděje. „Co je s vámi? Jste v pořádku?“

„Nejsem.“

Naznačuje mu, že je to jeho vina? Že za její melancholii může jeho náhlý odchod z Paradisa? „Omlouvám se. Najednou jsem uviděl někoho, s kým jsem musel nutně mluvit. Ten člověk právě

odcházel.“

„Jistě, jistě… Ste posera. Všichni ste takoví,“ polykala slova. „Běžte pryč a ‚echte mě.“

Nepoznal, jestli tak mluví proto, že ji přemáhá pláč, nebo že je opilá.

„Podívejte se, už jsem se vám omluvil,“ snažil se zachránit situaci, i když si říkal, že by ji měl poslechnout

a nechat ji v jejím světobolu. Pak ho napadlo, že by se jí tady mohlo něco stát a že bude lepší, když se ji

pokusí dopravit do jejího pokoje. Sedl si vedle ní.

„Stalo se vám něco nepříjemného?“ zeptal se tiše.

‚Nepříjemnýho? Ani to ne,“ vyhrkla a skoro se zasmála. „Vůbec nic se mně ‚estalo. To je ‚en problém.“

Je pořádně nakrknutá, usoudil Sam.

„Takže ten chlápek, co s vámi…“

„Zdrhnul. O půlnoci. Vrátil se k svý ženě.“ „A vy jste s ním měla jiné plány, že?“

Dlouze si povzdechla. Z jejího dechu bylo cítit brandy.

„Poívejte se, ‚echtěla sem žádnej vztah ‚ebo… ‚ebo, nic takvýho,“ blábolila. „Ňák zvlášť se mně ‚elíbil. Jensem si chtěla za-šou-stat. To je všechno. Přejete si vědět ještě něco? Vy, chlapi, se pořád děláte, že vám

vo nic jinýho nejde,“ plácla ho chabě po rameni. „Tak, sakra, co je na mně špatnýho, eh? Proč ste se

mnou ‚ešel?“

Uviděl, že se jí na tvářích lesknou slzy, a položil jí ruku kolem ramen. Pár minut s ní posedí a pak půjde po svých. „Nic na vás není špatného, zlatíčko. Ještě jste nepotkala toho pravého chlápka. Ale určitě na

vás

někde čeká, uvidíte.“

„Jo, jistě. Jenže já už po tom ‚e-toužím.“ Odtáhla se od něho. „Ztratila sem chuť… do všeho. Tak se mě,

sakra, ‚esnažte u-tě-šovat.“

„Neutěšuju vás. Vůbec ne,“ řekl a vstal. „Jdu do hotelu. Jestli chcete, pomůžu vám. Ale už jdu, takže

pokud se nechcete zvednout, tak dobrou noc. Okay?“

,,’očkejte, ‚očkejte… Nebuďte takovej,“ blábolila. Chytila ho za ruku a snažila se ho stáhnout dolů. Pak

zasténala, jako by přemáhala velkou bolest.

„Co je?“ vylekal se Sam. Třeba jí opravdu někdo ublížil.

„Kolik je hodin?“ zeptala se zbědovaným hlasem. „Na něco sem si vzpomněla…“

„Bude čtvrt na tři.“

„Panebože!“ „Co je?“

„Ráno mám mít prezentaci. Hned ráno. Dopr…, dyť už to zatracený ráno je teď. Dostanu padáka, už to

vidím.“

„Do rána budete okay. Napijete se hodně vody, trochu se vyspíte, a až se probudíte, spolknete jeden

paracetamol. Budete jako rybka.“

„Ne, ne!“ zaskučela. „Nerozumíte mně. Měla sem to udělat, tu prezentaci. Jako večer.“

„Myslíte připravit ji?“

„Jo,“ zaskučela zoufale.

„Tu vaši prezentaci bych teda chtěl vidět!“

„Vy odpornej mizero!“

Náhle ho něco napadlo. Určitě má tu svou prezentaci na počítači.

„A máte na to něco?“ zeptal se opatrně. „Myslím počítač?“

„Jo, samo. Na pokoji. Mám tam víc těch krámu, ‚ež je v celým Silikon Valley. PC, skener, tiskárnu…,

prostě všechno.“

„A je na tom vašem PC grafický software? Myslím pro zpracování fotografií?“

„Všechno na něm je. Dělala jsem na to kurs.“

„To je skvělé. Tak pojďme, pomůžu vám s tím. To nemůže trvat dlouho. Čím dřív začneme…“

Nehýbala se.

„Myslím, že mně bude zle…,“ řekla najednou. Ještě chvíli s nevolností bojovala, pak se naklonila dopředu a začala zvracet. „Panebože,“ povzdechl si Sam. Snažil se potlačit ošklivost. Nějak jí bude muset pomoct, aby trochu vystřízlivěla. Asi po deseti minutách se mu podařilo dovést Sofii do jejího pokoje o jedno poschodí níž, než byl jeho, ale

se stejnými proužkovanými tapetami a vybledlým Monetem na zdi. Na dvojité posteli ležely poházené

šaty, které měla na sobě, když ji viděl poprvé. Posadil se ke stolu plnému počítačového vybavení, zatímco ona opět zvracela, tentokrát v koupelně. Konečně vyšla ven. Byla bledá jako stěna, rysy měla povadlé, ztrhané, pleť plnou skvrn. Zplihlé rovné vlasy jí ležely připlácnuté k malé hlavě, takže vypadala jako žebračka. Sedla si na kraj postele a chvěla

se.

„Ch-chce se mně s-spát,“ zajektala. Najednou se jí zavřely oči, naklonila se na stranu a s grácií baleríny

se složila na postel.

„Ne, drahoušku, to nemůžete,“ vyskočil Sam od stolu a snažil se ji probudit k životu. „Ještě nesmíte spát, Sof. Je mi líto. Musíte udělat svůj úkol.“ Přistoupil k posteli a jemně jí zatřásl. „Pomůžu vám. Zapněte to a

ukažte mi, co je třeba.“ ,,’echci nic dělat. Chci jen spát.“ Vzal ji za ramena a posadil. Zírala na něho jako ryba vyhozená na břeh. „No tak,“ naléhal. Uchopil ji pod pažemi a přinutil vstát.

„Panebože, já budu zase…“ „Ale nebudete.“

Posadil ji na židli před notebook a zapnul ho. Přitiskla si ruku na ústa a začala dávit, naštěstí jen

naprázdno. Sam rychle vzal odpadkový koš a postavil ho vedle ní.

„Pro všechny případy,“ řekl. „A teď zhluboka dýchejte.“

„Sorry,“ zašeptala mezi dvěma hlubokými vzdechy. „Sem ‚echutná, co?“

„Ne nechutná. Jenom jste to přehnala s pitím, drahoušku. To se občas stane každému.“

Na chvíli ji nechal, zašel do koupelny a vrátil se se sklenicí vody.

„Ne,“ odstrčila mu ruku. „Má odpornou chuť. Podívejte se do minibaru, jestli tam ‚ení něco šumivýho. To

si

vždycky dávám, když se takhle…, když se mně tohle stane.“

Na displeji před ní svítila úvodní obrazovka programu Windows. Chopila se myši s takovou

samozřejmostí, jako by to byla její prodloužená ruka. Klikla na ikonu programu prezentace.

Sam otevřel láhev minerálky, nalil trochu do sklenice a podal jí k tomu balíček sýrových keksů. „Pomohlo

by vám, kdybyste do sebe dostala nějaké sousto.“

Přinutila se k úsměvu. „Díky. Ste moc hodnej, akorát ‚echápu proč.“

„Jde mi čistě o vlastní zájem,“ řekl Sam. Přitáhl si židli od toaletního stolku a posadil se vedle ní. „Vždycky

jsem chtěl vidět, jak se pracuje na PC s obrázky.“

Opět začala usínat. Šťouchl do ní a Sofie spustila zobrazení jakési fotografie. Snímek hotelu Mondiale.

„Poznáváte?“

„Samozřejmě. A dá se najet na nějaký detail a zvětšit ho? Třeba vchod?“

Ohraničila vchod rámečkem a klikla na tlačítko ‚expanď. Zarámovaná plocha se zobrazila na velikost celé

obrazovky.

„A dá se to zesvětlit, aby byli vidět lidé, co stojí uvnitř a dívají se ven?“

„Jo, samo. Dá se všechno. Když budu chtít, přidám někomu třeba padesát let.“

Klikla na další tlačítko a chvíli si s obrázkem hrála, až byly zastíněné tváře mnohem světlejší.

„To je úžasné. Taky mám doma počítač, ale neumím na něm o moc víc než ho zapnout,“ řekl, aby

zalichotil její dovednosti. „Poslyšte, víte co? Mám tu jednu fotku, kterou jsem vzal z té tabule ve vestibulu

– můžete mi ji naskenovat?“

„Ale jestli mám něco udělat s tou prezentací…“

„To nebude dlouho trvat.“

Rychle položil fotografii obrázkem dolů na skleněnou plochu skeneru. Sofie několikrát klikla a za chvíli se

fotografie začala zobrazovat na displeji.

„Go je to za lidi?“ zeptala se. Pak našpulila rty a přitiskla si ruku na břicho, jako by ji trápily křeče.

„Nemám ponětí,“ lhal Sam. Teď ho zajímaly pouze tváře těch v pozadí u baru, stále temné a

neidentifikovatelné.

„Panebože!“ zaúpěla Sofie. S rukama přitisknutýma na břicho nejistě vstala, odpotácela se do koupelny a

zabouchla za sebou.

Sam se rychle přesunul na její židli a sáhl po myši. Zvuků z koupelny si nevšímal. Předtím Sofii pozorně sledoval a snažil se zapamatovat si, co dělala, když manipulovala s detailem vchodu do hotelu. Doufal, že se mu to teď podaří zopakovat. Zarámoval tvář muže u baru, který se díval na Chrissii, a zvětšil ji na

celou obrazovku. Stále to byla jen temná šmouha, i když teď už bylo možné rozeznat světlý knír. Muž setvářil smutně, téměř truchlivě. Sama se zmocnil neurčitý pocit, že mu je ta tvář povědomá, ale nebyl si jistý,

jestli to není proto, že s ní pracuje.

Kliknutím vyvolal nástroje na manipulování s jasem a kontrastem. Z koupelny za jeho zády se ozval

tlumený vzlyk. Postupně obrázek upravoval, až se mu podařilo dosáhnout toho, že rysy tváře vystoupily

přece jen jasněji a zřetelněji.

„To je neuvěřitelné…,“ vydechl nakonec v naprostém úžasu.

Poznal ho. Ten zvláštní psí výraz s truchlivě svěšeným knírem, nehybné oči labradora, tvář, kterou viděl

naposledy v Bagdádu. Byl si jistý, že je to on, muž, jemuž dal přezdívku Saladin, autoritativní typ, který

mlčky přihlížel jeho výslechu a před nímž měli ostatní Iráčané zřejmý respekt. Člověk, jemuž, jak se zdálo,

záleželo jen na jednom, mít jistotu, že slova, která Samovi zašeptal posel s dopisem v hotelu Rašid, byla

neškodná a bezvýznamná. A pokud ho ten hubený posel opravdu varoval o připravovaném útoku antraxem, ujistit se, že mu neřekl ani datum, kdy k němu má dojít, ani místo, na něž má být zaměřen.

Sam tiše hvízdl.

A ten člověk, Saladin, byl v úterý zde v hotelu a se zjevným neklidem sledoval, jak do sebe oba Ukrajinci

lijí alkohol a hučí do jakési Angličanky. Proč ho to tak znepokojovalo? Protože měl s těmi Ukrajinci nějaké

kšefty? Nějakou dohodu? A bál se, aby se nepodřekli?

„Ano!“ řekl tiše. „Ano.“ Žádné jiné vysvětlení nedávalo smysl. Tady byl spojovací článek, který hledal.

Slabý a neověřitelný, ale přesto logický.

Vtom se otevřely dveře koupelny a vyšla Sofie zabalená pouze do ručníku. Hodila sebou na postel a

zavřela oči, jako by je už nikdy nemínila otevřít.

Sam klikl myší a obrázek zvětšeného detailu začal vyjíždět z barevné tiskárny.

21 KAPITOLA

6.15 HODIN, LIMASSOL

Celní kontejnerový sklad na západním okraji Limassolu začal ožívat už v šest ráno, kdy přišel do práce řidič vidlicového zdvižného vozíku. Muž se pozdravil s nočním hlídačem, převlékl se a vylezl za volant svého stroje. To se už otevřela hlavní brána, aby mohl dovnitř vjet trajler a odvézt, kromě jiných, kontejner určený k přepravě do izraelské Haify.

Právě k tomuto kontejneru, stojícímu stranou od ostatních, teď najel vidlicový vozík a zvedl ho. Pro řidičevozíku to byl prostě kontejner, jakých viděl denně desítky, čtyřicet stop široký, o váze několika tun. Nevěděl, odkud přišel, ani co obsahuje. Proč by to také měl vědět. Jeho zaměstnavatel ho platil dobře a už dávno se dohodli, že bude mít své místo jisté, pokud nebude příliš zvědavý. Kontejner, který sem dorazil před třemi dny z Iljičevska nedaleko Oděsy, se vynořil z širokého otvoru vrat skladu zvednutý na vidlicích vozíku. Řidič dojel až k trajleru a s precizností získanou roky praxe ho opatrně a přesně usadil na patku na ložné ploše trajleru.

Řidič trajleru si vyzvedl průvodní dokumenty, naposledy zkontroloval, zda je náklad bezpečně zajištěn, pak se vyhoupl do kabiny a vyjel z brány. Nepředpokládal, že by v tuto ranní hodinu mohlo dojít v

přístavu

k nějakým průtahům. Příslušný člověk u celní bariéry mrkne na papíry a mávne rukou, aby vjel na molo, u něhož už bude čekat loď do Haify. V poledne se už kontejner s nelákavým obsahem vydá na cestu k

svému cíli.

Nebylo vůbec třeba, aby tu byl Viktor Rybkin osobně a dohlížel na závěrečnou fázi kyperské operace. Kdyby to udělal, riskoval by, že na sebe upoutá pozornost. Navíc už zde osobně nemohl dosáhnout ničeho víc, než už zajistily peníze vyplacené místní organizaci. Nikde na světě není byznysmen, kterého není možné koupit.

Ostatně Rybkin tu ani nemohl být, když právě v tu chvíli seděl v letounu, který se zvedal z ranveje v Larnace. Ukrajinský pas, s nímž cestoval, byl vystaven na falešné jméno a mrzutý policista, který prováděl zvláštní kontrolu dokumentů odlétajících pasažérů, měl od svého šéfa instrukce nezkoumat Rybkinovy doklady příliš pečlivě.

9.15 HODIN

Letoun RAF s Chrissiinou rakví na palubě měl odletět do Anglie kolem poledne, ale Mowbray Samovi řekl, že se musí podrobit procedurám RAF, a je tedy třeba, aby byl na základně v Akrotiri hodinu před startem. Sam však už byl na cestě taxíkem teď, aby měl časovou rezervu, protože potřeboval na letišti před odletem něco důležitého vyřídit. Taxík ujížděl po dálnici vnějšího okruhu v severní části Limassolu a mířil na západ.

Mowbray vyjel z Nikósie hned ráno za svítání, aby se ještě před odletem se Samem sešel. Zatímco Sam před ním u stolku v hotelovém pokoji pořádal pečenou šunku s vejci, prohlížel si Mowbray s vážným soustředěním papouškovsky šedýma očima jeho fotografický důkaz. Pak opatrně volenými slovy připustil, že snímek jistým způsobem podporuje myšlenku o tom, že nějaká irácká skupina opravdu připravuje útok biologickou zbraní, s čímž by jí mohly pomáhat ukrajinské kriminální elementy. Mowbray schoval originální fotografii i zvětšený detail Saladinovy tváře do aktovky, aby mohl oba snímky hned po návratu do Nikósie odeslat do Londýna. Potom mu Sam předal Chrissiin ozdobný knoflík do ucha, ale Mowbray mu navrhl, aby ho na základně RAF přidal k ostatním jejím věcem.

Překvapil Sama, když řekl, že nic z toho, co se právě dověděl, nehodlá předat kyperské policii. „Abych byl upřímný,“ řekl Mowbray, „ta jejich teorie ‚nešťastné události při nočním tahu‘ se nám docela hodí, Same.

Kupodivu se zdá, že média s ohledem na rodinu nehodlají spekulovat o pravých okolnostech smrti paní Taylorové,“ prohlásil a dodal, že pohřeb paní Kesslerové se uskuteční zítra. Rychle a v tichosti, než si nějaký novinářský slídil dá těch pár faktů dohromady a začne po tom jít. Jakmile Mowbray odjel, zavolal Sam do půjčovny, u níž si pronajal toyotu, a řekl jim, kde poškozený vůz najdou. Pak sjel dolů, aby vyrovnal účet. Zatímco čekal u recepčního pultu, všiml si, že v konferenční místnosti se pomalu scházejí zástupci společností cestovního ruchu. Sofii mezi těmi, kteří se trousili vestibulem, neviděl. Pocítil nečisté svědomí, že se nepřesvědčil, v jakém stavu ráno je, a nahlédl do místnosti.

Seděla na pódiu a před sebou měla svůj notebook. Na někoho, kdo ještě před několika hodinami připomínal hadrovou loutku, působila pozoruhodně svěže. Byla sice trochu pobledlá, ale blond vlasy se jí leskly a vůbec byla upravená a v pěkných bleděmodrých dvoudílných šatech vypadala opět jako atraktivní žena.

Uviděla ho, jak stojí u dveří, začervenala se a zakryla si tvář rukama na znamení, že se stydí. Pak dala ruce dolů a usmála se na něho. Když si všimla, že drží cestovní vak, smutně mu zamávala a pak se dotkla prsty rtů. Taxík nechal město Limassol za sebou a projížděl nyní mezi plantážemi citrusovníku. O osm kilometrů dál se před nimi na špičce poloostrova Akrotiri objevila brána základny RAF, za níž se to jen ježilo anténními stožáry.

Sam si uvědomil, že za několik minut bude stát před Chrissiinou mrtvolou. Uvažoval, jak to zvládne, až před sebou uvidí jasný a nepopiratelný důkaz její smrti. Kdesi v pozadí těchto myšlenek se mu ozývala Rybkinova slova, jeho tajemného varování o tom, že čím víc se na Chrissii bude ptát, tím víc se doví věcí, které se mu nebudou líbit.

Taxík zastavil vedle brány v prostoru vyhrazeném návštěvníkům a Sam se ohlásil na strážnici jménem Terry Malone. Velitel strážní směny se spojil s majorem Banksem. Bylo deset hodin patnáct minut. Asi po pěti minutách přijel pro Sama zelený Vauxhall Astra. Banks byl malý subtilní voják v uniformě, která už pamatovala lepší časy. A spěchal.

„Čekal jsem vás už před dvaceti minutami,“ prohlásil, když se rozjížděl se Samem na vedlejším sedadle.

„Nezbývá moc času. Budete na to mít sotva pár minut. Musíme tělo připravit pro transport.“

„Ale do odletu přece zbývá ještě hodina a půl,“ namítl Sam podrážděný tím, že ho kárá jakýsi důstojníček z Air Force. U námořnictva říkali letcům filcky.

„Kyperské zvyky, pane Malone. Nic neobvyklého. Co se vám na tom nezdá?“ Banks si zřejmě uvědomil, že se nevyjádřil nejvhodněji, a rozpačitě si odkašlal. „Jsme na místě. Nemocnice základny.“

Zastavil před nízkou moderní budovou a zavedl Sama dovnitř. Šli chodbou, v níž to páchlo éterem.

„Tady.“

Otevřel dveře označené číselným kódem a představil ho mladšímu Skotovi s rezavými vlasy v bílém plášti.

„To je náš doktor. Ukáže vám tělo paní Taylorově. Za deset minut si pro vás zase přijdu.“

„Díky.“

„Nejde na vás mdloba, pane Malone?“ zeptal se lékař, když si všiml, jak je Sam bledý.

„Ne. Jsem v pořádku,“ odpověděl Sam a snažil se uklidnit.

„Bankse si nevšímejte, ten pořád někoho honí,“ řekl lékař, když ho vedl lítacími dveřmi s gumovým těsněním. „Žádný spěch není. Mezi námi, je tak trochu rapl, dělá jen zmatky. Ale mezi úřednickými kádry

v

RAF je takových spousta.“

„Znám to. Byl jsem u loďstva.“

Skot se na chvíli zastavil a zmateně na něho pohlédl.

„To je zajímavé,“ poznamenal. Sam nechápal proč. „A… vy jste příbuzný zemřelé?“ zeptal se lékař.

„Ne. Pouze přítel.“

„Přítel.“ Lékař přimhouřil spiklenecky oči, jako by chtěl naznačit, že to slovo chápe v eufemistickém smyslu. „Povězte mi, mám z toho soudit, že ministerstvo zahraničí přikládá repatriaci těla paní Taylorově větší význam, než kdyby šlo o obyčejnou byznysmenku?“ zeptal se.

„Já…“ Sama jeho přímá otázka zaskočila.

„Omlouvám se, jestli jsem byl neomalený. To víte, Skot.“

„Podívejte, já vám nemohu říkat, co byste z čeho měl usuzovat,“ vyhnul se Sam jasné odpovědi.

„Jistě, samozřejmě že ne,“ pokračoval lékař. „Ale možná bych vám mohl dát ještě jednu otázku. A věřte mi, že mám opravdu důvod vám ji položit.“

„Prosím.“

„Je váš zájem, proč chcete její tělo vidět, pouze osobní? Anebo také profesionální?“ Sam odpověděl přikývnutím.

„Dobře. Jen abychom si rozuměli.“

Doktor prošel druhými lítačkami a podržel mu je otevřené. Ocitli se v předsálí malého operačního sálu.

Uprostřed stál kovový nemocniční vozík.

Chrissiino tělo leželo zakryté plachtou, ale obličej byl odhalený.

Sam se nejistě zakýval. Byla už žlutá, tváře měla vpadlé, vlasy zplihlé. Sam stál strnule jako socha.

Uvědomil si, že pořád tak trochu čeká na nějaký její pohyb, alespoň zachvění víček nebo rtů.

Po chvíli ho její absolutní nehybnost začala paradoxně uklidňovat. Nepozoroval žádnou známku toho, že trpěla. Ať prožila před smrtí jakákoliv muka, nepoznamenalo ji to.

Uvědomil si, že ho lékař pozorně sleduje.

„Znáte okolnosti její smrti?“ zeptal se ho.

„Částečně,“ odpověděl Sam.

„Policejní patolog to označil za nešťastnou událost.“

„Ano.“

„Ale já předpokládám, že o své alergii na burské oříšky věděla?“

„Ano, jistě.“

„Sama od sebe by se jich tedy nedotkla, je to tak? Takže to zřejmě nebyla nešťastná událost.“

„Asi ne.“ „Chápu.“

Lékař si založil paže na hrudi. Jeho mínění o výroku patologa místní policie bylo potvrzené. „Proběhlo to celkem rychle,“ pokračoval. „Anafylaktický šok, to znamená bronchospasmus, nastupuje během několika minut. Chvíli se dusila, ale krevní tlak prudce klesal. Upadla do bezvědomí, a pak už nastala smrt.“ „Rozumím. Díky.“

Klinický popis jejího konce mu pomohl, ale vědomí jako by se stále zdráhalo ten fakt přijmout. Hleděl na ni

– bože, jak byla nehybná, jak neživá… Necítil její přítomnost, nic z ducha, který v tom těle sídlil. „Promiňte mi ještě jednu otázku, ale je důležité, abych vám ji položil,“ ozval se váhavě lékař. „Byl jste…?“

„Co?“

„Byl jste se zemřelou v intimním vztahu?“

„Nechápu, co to má společného s…“

„Opravdu promiňte, ale má. Pochopte, na jejím těle je jisté znamení. V kyperském pitevním protokolu o

něm nic není, ani zmínka.“

„Znamení?“

„Ano. Nevím, jestli to má nějakou souvislost s okolnostmi její smrti, ale domnívám se, že ten, kdo má s jejím případem co činit, by to měl vědět. Znepokojuje mě jen to, že její tělo má jít v Anglii přímo do pohřebního ústavu a nikdo se o tom vlastně nedozví.“

Sam přimhouřil oči. „Jaké znamení?“

„Tetování.“

Samovi přeběhl mráz po zádech.

„Ve spodní části břišní krajiny. Chápete tedy, proč se vás ptám, jestli jste s ní byl v intimním vztahu.

Jestliže odpovíte ano, zřejmě byste měl o tom znamení vědět. Mám vám je ukázat?“

„Asi to bude lepší,“ řekl tiše Sam. Srdce mu prudce bušilo.

Lékař odhalil zhruba uprostřed těla plachtu. Na Sama zavanul pach lihu a cosi kyselejšího.

„Víte o tom, že byla těhotná?“ zeptal se lékař.

„Ano,“ odpověděl Sam a kousl se do rtu.

Pohlédl na úzké boky, jejichž tvary tak dobře znal. Na žlutém břiše těsně pod úrovní, v jaké bývá guma bikin, měla vytetovaný malý modrý glóbus. Byl znázorněný se vším všudy, i s rovníkem a poledníky a také s jakýmisi nerozpoznatelnými pevninami vyvedenými červeně. Pod globusem bylo písmeno B.

Sam na to tupě zíral. Nikdy u ní nic takového neviděl. Tetování vypadalo jako obchodní značka. Jako logo společnosti.

„Myslel jsem, že byste to měl vidět,“ zašeptal doktor.

„Ano. Máte pravdu,“ hlesl Sam.

Byl naprosto ohromený. Znal každou píď jejího těla, její kůže, ale tohle… Muselo to být nové. Tetování bylo v poslední době v módě, motýlci na ramenou, vlaštovky na kotnících –, ale něco, co je podobné výrobní značce, navíc skryté v místě, kde to může vidět pouze lékař nebo milenec… Nechápal. Náhle mu v hlavě zaznělo Rybkinovo varování. Bude pro vás lepší, když na ni zapomenete. Ještě jednou pohlédl na její klidnou nevinnou tvář. Tvář voskové figuríny. Měl podivný pocit, že to vůbec není Chrissie, kdo před ním leží. Že je to někdo, koho on nezná…, cizí žena, kterou se ze sebe snažila dělat na úzké dětské posteli v Ammánu. Zavázala mu oči, aby neviděl cejch vyznačený v klíně.

22 KAPITOLA

7.45 HODIN, MAGEROV, JIŽNÍ UKRAJINA

Major Michail Puškin pozoroval svou ženu, která připravovala pro něho a pro jejich dceru snídani. Díval se na ni a pomyslel si, jak zestárla a jak její obličej poznamenaly ty nesčetné noci, kdy místo spánkuneklidně uvažovala o životě rodiny a o tom, jak dál. Měl na sobě čerstvě vyžehlené kalhoty od uniformy asvětle

zelenou košili.

Kuchyně jejich dvoupokojového vojenského bytu v šestém podlaží byla malá a vešel se do ní jen dřez, plynový sporák a malá lednička, mezi níž a malým stolem, kde jedli, se člověk sotva protáhl. Z kuchyňského okna bylo vidět na zanedbané dětské hřiště vtlačené mezi dva ponuré bloky vojenských bytů. Proti oknu byla úzká chodba, z níž se dalo vejít do čtvercového pokoje, kde spala jejich dcera, a do

o něco větší místnosti, která sloužila jako obývací pokoj a zároveň ložnice pro ně dva, Michaila a Lenu. Příslušenství bytu doplňovala maličká koupelna s rezavějící vanou a několika chybějícími kachličkami na stěnách. Přes to všechno mohli ještě mluvit o štěstí, že takový byt mají. Tisíce ukrajinských důstojníků zůstalo po rozdělení Sovětské armády na nezávislé síly Ruska a Ukrajiny bez domova. Michail Puškin byl menší, ale silný a šlachovitý muž s tmavými nakrátko ostříhanými vlasy a ostře řezanou upřímnou tváří podobnou té, co Stalinovi umělci používali jako model pro své revoluční hrdiny. Michail čekal na snídani, ale na jídlo neměl příliš myšlenky. Uplynulých osm dní bylo pro něho horších než zlá noční můra, mučily ho úzkost, pocit viny a hněv. A dnes, aniž o tom Lena věděla, byl připraven udělat něco, na co by ještě před týdnem ani ve snu nepomyslel, navíc bez souhlasu svého velitele. Desetiletá Naďa brebentila něco o svých kamarádkách ve škole, zatímco její matka vařila. Tvaroh, který mívali běžně k snídani, už sýrovatěl, a Lena ho proto umíchala s rozšlehaným vejcem a trochou cukru, udělala placičky, ty pak obalila v mouce a pekla z nich syrniki. Lena měla bledý oválný obličej. Jako většina ukrajinských žen byla přirozeně hezká, ale kolem jejích pěkných úst se už dávno usadily vrásky smutku vyryté bídou, která postihla v letech po získání samostatnosti mnoho ukrajinských rodin. Státní zaměstnanci nedostávali plat, a pokud ano, tak s takovým zpožděním, že ho z velké části znehodnocovala vysoká inflace. Ekonomika státu klesala téměř volným pádem a někdejší obilnice Sovětského svazu se rozpadala v národ chudáků. Puškin zamyšleně pozoroval svou ženu. I když jí léta přibývala, stále si udržovala pěknou postavu. Když sledoval, jak se otáčí mezi sporákem a stolem, vzpomněl si, že kdysi stačilo, aby se ve své úzké sukni předklonila, a už pocítil vzrušení. Jenže jeho nynější druhořadé postavení ve zchudlé armádě na něho účinkovalo jako bromid a podobně působila na Lenu deprese z toho, jak žijí. Ani si nevzpomínal, kdy se

naposledy milovali.

V bytě bylo chladno. Venku už fičel studený vítr, ale systém dálkového komunálního vytápění ještě

podzim nezaregistroval. V místnosti, kde žili a spali, byla to ráno okna pokrytá kondenzovanou vlhkostí,

takže budovy skladů třicátého devátého zásobovacího pluku bylo sotva vidět. Tady v kuchyni byla vlhkost

ještě větší od páry z velké konve vody, v níž Lena vařila vodu na čaj, ale také, aby měli zásobu převařené

vody na denní potřebu.

Lena před něho postavila talíř se syrniki a popřála mu dobrou chuť. Dala na stůl také otevřenou sklenici

řídkého džemu, který uvařila vloni na podzim z hrušek z dači svých rodičů, a pak se vrátila ke sporáku,

aby připravila na talíř syrniki pro dceru.

„A co budeš jíst ty?“ zeptal se Puškin, třebaže předem věděl, co odpoví.

„Něco si udělám potom,“ řekla. Skláněla se nad nimi, když začali jíst, a nalévala jim čaj.

Konflikt mezi služební povinností a svědomím, který začal major Puškin před několika dny pociťovat, se

rychle vyhrotil a přešel do situace, kdy se začal bát o svůj život. Všechno začalo nedávno, když se mu při

běžné kontrole dostala do rukou objednávka náhradních dílů z raketového pluku. Na první pohled viděl,

že je přehnaná, nesmyslně nadsazená, a protože byl poctivec, odhalil kriminální činnost proti státu.

Bohužel tímto odhalením neúmyslně způsobil tragickou smrt, o níž věděl, že to vlastně byla vražda.

Třicátý devátý zásobovací pluk, v němž byl zástupcem velitele, přesídlil do Magerova v roce 1992 poté, co

odtud odešla eskadra taktických bombardérů, působící zde jako letecká složka válečného námořnictva

bývalé Sovětské armády. Obrovské hangáry, v nichž předtím byly letouny Tu-22, byly předělány na sklady

širokého sortimentu neexplozivního vojenského materiálu a Magerov nyní sloužil jako centrální sklad

náhradních dílů pro čtyři armádní sbory nové samostatné ukrajinské armády příslušející k Oděskému

armádnímu okruhu.

Objednávka, která tak zaujala jeho pozornost, byla opravdu velká, osm stran položek potvrzených

razítkem a podepsaných zásobovacím důstojníkem raketového pluku. Všechny objednané náhradní díly byly určeny pro malý průzkumný bezpilotní letoun VR-6 řízený na dálku, známý spíš pod názvem Jestřáb, který se používal jako létající kamera k vyhledávání cílů pro baterie raket s dlouhým doletem, jež měl pluk

ve výzbroji. S objednávkou nebyl žádný logistický problém a ze skladového systému vedeného na

počítači Puškin zjistil, že mají dostatečnou zásobu všech požadovaných položek. Výcviková činnost v ukrajinské armádě se téměř zastavila pro nedostatek pohonných hmot, takže VR šestky vzlétaly jen zřídka a na náhradní díly pro ně sedal ve skladových regálech prach. To, co vzbudilo na objednávce Puškinovo podezření, byl nejen její neúměrný rozsah, ale její úplnost. Sto šedesátý šestý raketový pluk nepožadoval pouze náhradní křídla nebo výměnný nos, ale v podstatě kompletní sadu náhradních dílů, prostě všechny konstrukční prvky, z nichž bylo možné smontovat zbrusu nový plně funkční bezpilotní letoun, včetně odpalovací rampy a rakety, která ho vynáší do

vzduchu. Jediné, co objednávka nepožadovala, bylo fotografické vybavení letounu.

Nejdřív Puškina napadlo, že se ve sto šedesátém šestém opravdu pokoušejí smontovat celý bezpilotní letoun, že se jim podařilo svou VR šestku při výcviku zničit a jejich požadavek na dodání nového stroje velení Oděského armádního okruhu zamítlo kvůli škrtům v rozpočtu. Puškin měl podezření, že nějaký vychytralý velitel baterie se prostě snaží obejít nadřízené a získat nový průzkumný letoun touto cestou. S celou záležitostí se Puškin obrátil na svého velitele, kterého mnoho let znal a věřil mu. Jenže místo toho, aby mu velitel doporučil vrátit objednávku raketovému pluku k přezkoumání, jak čekal, mu ji plukovník Komarov přikázal bez dalších průtahů vyřídit. A to byl začátek krize Puškinova svědomí. Věděl, že by si záležitost zasloužila přešetřit, ale kdyby se o něco takového pokusil, provinil by se neuposlechnutím rozkazu nadřízeného, což bylo proti všem zásadám, které si osvojil na Kyjevské vojenské akademií, kde studoval pět let letecké inženýrství. Jeho dilema navíc komplikovala skutečnost, že plukovník Komarov byl nejen jeho velitel, ale také osobní přítel. Znali se z doby, kdy spolu před osmi lety sloužili v tehdejším východním Německu. Měli stejnou hodnost a navíc, když před čtyřmi lety přišlo opět do módy náboženství, se stal Komarov Nadiným kmotrem. Tim se jejich osobní přátelství dostalo ještě na vyšší úroveň, takže si byli blízcí téměř jako

bratři. V Puškinově boji se svědomím zprvu zvítězila loajalita k veliteli. Přemohl se a bez ohledu na své podezření zařídil, aby byla nesmyslná objednávka neprodleně vyřízena, a později, když ze sto šedesátého šestého pluku zavolali, že momentálně nemají k dispozici vlastní auto, zajistil ještě i dopravu. Kompletní sada náhradních dílů pro VR šestku vytížila celou osmitunku. V domluvenou hodinu přijel z raketového pluku džíp s jedním důstojníkem a dvěma vojíny, aby náklad doprovázeli na stokilometrové cestě až

kamsi k moldavským hranicím, kde pluk sídlil.

To bylo v pátek, tedy přesně před týdnem. Měl to být konec celé záležitosti, ale nebyl. Když se ten den

pozdě odpoledne nákladní auto vrátilo mnohem dříve, než Puškin vzhledem ke vzdálenosti čekal, napadlo

ho zavolat zásobovacímu důstojníkovi sto šedesátého šestého raketového pluku, zda byla zásilka správně

doručena.

To, co se v krátkém zmateném rozhovoru dověděl, jím otřáslo. Zásobovací důstojník s naprostou jistotou

vyloučil, že by vůbec nějakou objednávku na náhradní díly pro průzkumný bezpilotní letoun VR-6 vydali.

„Ahoj, taťko, já už jdu.“

Malá Naďa, už oblečená a se školní brašnou v ruce, mu dala pusu na tvář.

„Ahoj, Naděnko. A buď na své učitele hodná.“

Tohle říkal vždycky. Podvědomě doufal, že občasné balíčky s ovocem z dači Leniných rodičů, které jeho

dcera učitelům nosila, budou mít na její známky stejně prospěšný vliv jako peníze. Ty posílat nemohl,

protože je neměl.

Lena chvíli sledovala z okna obývacího pokoje, jak Naďa nastupuje do autobusu, který odvážel děti z

rodin vojáků do školy, pak se vrátila do kuchyně a posadila se proti manželovi. Michail jí poznal na očích,

o čem by s ním chtěla mluvit. Dnes však nemohl. Dnes ne. Protože dnes se chystal na tajnou cestu za

generálem a svíral ho strach, co z toho všeho může vyplynout.

Včera večer, když Naďa odešla spát, s ním vedla Lena dlouhý hovor. Začala obvyklými stížnostmi na to,

jak je těžké vyžít za jeho mizerný armádní plat, a naléhala na něho, aby jí dovolil najít si práci. Jednu už

měla, částečný úvazek v mateřské škole, velmi nevhodné zaměstnání pro ženu důstojníka, který v sobě

stále ještě živil naději na plukovnickou hodnost –, jenže peněz, o které tím zvýšila rodinný rozpočet, byložalostně málo. Teď jí však svitla naděje na práci v kanceláři v Oděse. O své cestě do Oděsy mu řekla už odpoledne. Bylo to jen dvacet minut jízdy vlakem a Lena jezdila do Oděsy často, většinou aby nakoupila potraviny na velkém tržišti, kde byly vlivem vzájemné konkurence trhovců velmi výhodné ceny. Obvykle však neodolala, aby se před návštěvou tržiště neprošla po širokých oděských ulicích a neobhlédla lákavé obchůdky se značkovým zbožím, v nichž bíznismeni nakupovali pro své ženy elegantní šaty za víc peněz, než si major ve státní službě dokázal vydělat za rok. „A tohle bys ty chtěla, ženo?“ zeptal se jí Puškin a cloumal jím hněv. „Ty bys chtěla rozhazovat peníze jako ti kriminálníci a jejich děvky?“ „Ne. Jako oni ne. Určitě bychom přišli na lepší způsob, za co je utratit. Ale Mišo, chceš říct, že tohle…,“ hlas se jí zlomil. Mávla svou malou rukou a ukázala pokoj a jeho ubohé zařízení, „… že tohle je všechno, čeho se v životě dočkáme?“ Dvě válendy, které sloužily přes den jako nepohodlné pohovky a v noci jako postele, předložka z domu

její

matky zavěšená na stěně, aby zakryla prasklinu v omítce, dvacet let starý šicí stroj, na němž šila a spravovala dcerce oblečení, kazetový přehrávač a malý televizor v nábytkové stěně s lesklým lakem. A

pár knih.

„To je to nejlepší, co kdy budeme mít, Mišo?“ V očích se jí zaleskly slzy. „Odpověz mi!“

Neodpověděl. Neodvažoval se, protože by musel říct „ano“. Neviděl žádnou naději na to, že by kdy byl

schopen zajistit rodině víc.

Lena využila jeho mlčení a vyrukovala se svým návrhem, jak by mohli svůj život zlepšit. Pověděla mu o

malém lístečku, který uviděla přilepený na dveřích krásného oděského domu z devatenáctého století,

jednoho z těch, v nichž teď sídlily kanceláře různých firem.

„Nabízejí pěkný plat pro ženu ochotnou dělat jakoukoliv práci,“ řekla a podívala se na něho s nadějí v

očích.

Puškin věděl, co to znamená, a věděl také, že tam bylo napsané bez komplexov. Hledají ženu bez

komplexů, nebo spíš bez skrupulí.

„Zašla jsem se dovnitř zeptat.“

Šokovalo ho už jen to, že byla schopná o něčem podobném uvažovat, a se strachem čekal, co řekne dál.

„Je to společnost, která se zabývá dovozem a vývozem. Krásná kancelář. Všude počítače. Italská křesla.“

„Noví Rusové,“ poznamenal pohrdavě.

„No a co? Nabízejí pěkný plat. Mohli bychom jíst častěji maso, Mišo. A Naďa by mohla chodit v lepším

oblečení než v tom, co jí ušiju já.“

Jenže Puškin byl voják, který v sobě měl zafixovaný kodex cti a loajality, něco, čeho si ruští důstojníci

cenili už od carských dob. Pro něho byli všichni ti byznysmeni v mercedesech a BMW, v košilích od

Ralpha Laurena a s mobilními telefony jen obyčejnými zloději a zrádci ruského národa. Byli to lidé, kteří

propašovávali své podvodně nabité zisky za hranice a zpronevěřovali se potřebám svých krajanů. Paraziti

stejně zodpovědní za úpadek jeho nově probuzeného národa jako zkorumpovaní a neschopní politici,

kterých je parlament v Kyjevě plný.

„Nabídli mi práci,“ zašeptala Lena a přerušila jeho myšlenky. Její pěkné oči doslova zářily při pomyšlení,

že by se mohla účastnit toho neuvěřitelně vábného života, který jednou zahlédla u kamarádky v satelitní

televizi. „Řekli, že mě naučí pracovat s počítačem se systémem Windows 95 a s programem Microsoft

Office.“

„Vyloučeno, Leno! Taková místa nejsou pro ženy armádních důstojníků.“

Lena se od něho otočila, aby před ním skryla hněv.

„Ty jsi jako dinosaurus, Mišo. Žiješ pořád v minulosti. Mysli, prosím tě, na nás,“ prosila ho se slzami v

očích. „Mysli na Naďu a na mě, ne jen na své velevážené postavení ve společnosti.“

Její poslední slova ho zasáhla nejhlouběji. Společnost byla nyní zcela naruby. Lidé jako on, kteří se v

dřívější době těšili značné úctě, vojáci, intelektuálové, umělci –, se nyní ocitli až na samém dně

společnosti. Pod hranicí chudoby. Novými vůdci se stali zbohatlíci, kteří přišli z velké většiny ke svým

majetkům podvodně a kteří jejich zem rozprodávali, aby si nacpali vlastní kapsy.

„Copak si neuvědomuješ, co od tebe budou ti bíznismeni čekat? Že budou chtít, abys s nimi spala?“

Oba věděli, jak to chodí. V Oděse byly stovky žen, které by takovou práci chtěly. Spousty takových, které

by byly ochotné jet lán světa, aby ji dostaly.

„Podle mě to nebude tak hrozné,“ zašeptala. „Prostě na to nebudeš myslet. To je malá cena za to,

abychom se dostali k lepšímu životu.“

„Vzala jsem to,“ řekla mu potom.

Teď u snídaně ho její slova zasáhla, jako by mu je vypálila do mozku.

„Vzala jsem tu práci,“ zašeptala. „Začnu od pondělí.“

Teprve teď si uvědomil, že má jiné vlasy. Kratší a s vlnami. Kdy si to nechala udělat? Včera? Před

týdnem? Jak je možné, že si jí tak málo všímá?

Civěl na ni. Nikdy by nevěřil, že by ho jeho žena dokázala podvádět. A že mu to ještě řekne. A že si k

tomu vybere ze všech rán právě to dnešní.

„Uvidíme, co se s tím dá dělat, Leno,“ řekl. „Uvidíme…“ Na víc se nezmohl.

Teď neměl čas ani myšlenky na to, aby se s ní dohadoval. Nemohl se zabývat rodinnými záležitostmi,

když čelil nejtěžší krizi základních principů, před jakou se kdy ocitl. Krizi, o níž jí neřekl ani slovo.

Odstrčil židli a vstal. Jídla, které mu přichystala, se ani nedotkl. Pak si beze slova oblékl sako uniformy,

visící v předsíni. Lena stála jako vždy vedle dveří, aby zkontrolovala, jestli je jeho oblečení v pořádku.

Smetla mu z klopy domnělý vlas a pak se k němu naklonila, aby ji políbil. Lehce se dotkl rty její tváře,

vyšel na chodbu a stiskl tlačítko výtahu.

Venku zamířil rychlým krokem k místu, kde stálo jeho vybledlé rezavějící auto. Pomyslel si, že jestli se za

ním Lena dívá z okna, bude překvapená, možná i znepokojená, když ho uvidí nasedat do auta, místo aby

šel pěšky jako vždycky do nedaleké administrativní budovy. Bude vědět, že se děje něco neobvyklého, a

napadne ji otázka, proč se jí s tím nesvěřil. Ale on nemohl, nemohl se jí svěřit z jednoho prostého důvodu

– kdyby jí řekl, k čemu se chystá, udělala by všechno možné, aby ho od toho odradila. Zjištění, že objednávka náhradních dílů na bezpilotní letoun byla podvrh, ho vrhlo do hlubokého dilematu. Když se ten problém pokusil znovu před plukovníkem Komarovem otevřít, dočkal se strohého a naprosto netypického odmítnutí, navíc mu dal Komarov příkaz, příkaz, aby na celou záležitost co nejrychleji zapomněl. Jenže jeho svědomí mu to nedovolovalo. Kdosi, neznámo kdo, odčerpával vojenský materiál kamsi, neznámo kam. A nejhorší na tom bylo, že jeho velitel a dlouholetý přítel byl o tom nade vši pochybnost informován a podporoval to. Podporoval zločin! Podobné věci se samozřejmě v armádě děly vždycky. Po rozpadu Sovětského svazu v roce 1991, kdy se Ukrajina stala samostatným státem, se prodalo spoustu výzbroje a zbrojní techniky patřící nové národní armádě, a to jak oficiálně vládou, tak podvodně vychytralými důstojníky. Puškin věděl, že si různí podnikavci nadělali neskutečné jmění prodejem zbraní zahraničním vládám, ale také teroristickým organizacím a kriminálním gangům. Jenže teď se to stalo u jeho vlastního útvaru a za aktivní pomoci jeho osobního přítele. A to bylo pro Puškina šokující a nepřijatelné. Uvažoval o tom několik dní, než se rozhodl něco podniknout. Tento týden v úterý si vymyslel záminku,

aby

si mohl promluvit s řidičem náklaďáku, který vezl onu sadu náhradních dílů ze základny vlastně neznámo

kam. Zařídil to tak, že jel provést inspekci magerovské ranveje, již museli udržovat v použitelném stavu,

třebaže už na ní nejméně dva roky nepřistálo jediné letadlo.

Džíp řízený devatenáctiletým odvedencem svobodníkem Reznikem jel pomalu po vybledlé středové čáře

ranveje a Puškin prohlížel její povrch, zda není poškozen nebo se na něm nenacházejí cizí předměty,

které by mohly tryskové motory nasát. Reznik seděl strnulý strachem, protože věděl, že se něco děje.

Nebylo zvykem, aby vyšší důstojníky vozil obyčejný svobodník.

Mladík s pohublou tváří a vyholenou hlavou byl celý šedý ze špatné a nedostatečné stravy, což byl běžný

úděl téměř všech odvedenců. Puškin navíc věděl, že má na těle modřiny po šikanování mazáky,

praktikách, které se v armádách států bývalého Sovětského svazu drží jako endemická choroba.

„Tak co, stýská se vám po domově?“ zeptal se ho Puškin, aby prolomil led a přinutil vojáčka k hovoru.

„Samozřejmě, soudruhu majore,“ odpověděl svobodník Reznik téměř pohrdavým tónem. Bylo absurdní se

na něco takového ptát.

„A píšete často matce?“

„Ne, protože vždycky při čtení mýho dopisu brečí.“

Puškin pohlédl ven. Kdyby mu Lena dala syna, byl by snad schopen podplatit nějakého lékaře, aby mu

vystavil potvrzení o neschopnosti vojenské služby.

„Odkud vlastně jste?“

„Z jedný malý vesnice asi hodinu jízdy na západ od Kyjeva.“

Chlapec z chudé venkovské rodiny, usoudil Puškin. Takoví nemají šanci uniknout odvedení.

„A máte tu nějaké kamarády od vás?“

„Ne, soudruhu majore.“

Takže je tu sám. Sám jako kůl v plotě, vyplašený z cizího nepřátelského prostředí.

„Zastavte na chvíli,“ poručil mu. Dojeli na vzdálený konec ranveje, kde je nemohl nikdo vidět. „Poslyšte,

chtěl bych si s vámi o něčem promluvit.“

Reznik zbledl. Věděl, co bude následovat.

„Minulý týden jste vezl jakýsi náklad s osmitunkou.“

Mladík svraštil čelo a dělal, že se snaží vzpomenout si, o co se jednalo.

„Kam jste s ním jel?“

„Tam, kam mně řekli, soudruhu majore.“

„Ale kam to bylo?“

„Nevím, soudruhu majore. Důstojník, co jel v tom džípu, v tý čtyřistašedesátjedničce, mně řekl, abych jel

za nima, tak jsem jel za nima.“

„Ale kam?“

„Nedíval jsem se, soudruhu majore,“ zamumlal voják.

„Nebuďte směšný! Řekli vám, abyste o tom držel jazyk za zuby? Abyste neříkal, kde jste byl?“

„Řekl mně jen, abych jel za nima.“

„Na nějakou vojenskou základnu?“

„Nevím.“ „Rezniku!“

„Byla tam brána a pak nějakej dvůr. Nezkoumal jsem, co to je.“

„Bylo to v Oděse?“

„Myslim…, možná,“ zabručel Reznik a kousal si ret. Zřejmě si uvědomil, že už to málo, co řekl, je moc.

Puškin mu nabídl cigaretu a zapálil mu ji.

„Říkáte dvůr? A byli na něm vojáci?“

„Neviděl jsem žádnýho, soudruhu majore. Řekli mně, abych dával pozor na tu čtyřistašedesátdevítku. Ten

důstojník mně dal něco na čtení, když jsem čekal, až to vyložej.“

„Čtení s obrázky pěkných koček, co?“

„Ano, soudruhu majore,“ přikývl mladík a lehce se začervenal. „Amerikánskie.“

„Takže místo toho, abyste dával pozor, co se děje s nákladem na vašem autě, jste civěl na nahotinky!“

Reznik zrudl.

Puškin usoudil, že už z něho víc nevytáhne, a poručil mu vrátit se do administrativního bloku. V okamžiku, kdy přijížděli ke vchodu, vyšel odtud plukovník Komarov. Zdálo se, že se trochu lekl, když je viděl spolu. Puškin nastartoval svůj osm let starý zaporožec. Po několikerém zakašlání motor umístěný vzadu naskočil. Přední sklo byla zamžené drobným chladným mrholením a opotřebované stěrače na něm pouze rozmazávaly špínu. Puškin zařadil rychlost a rozjel se po silnici směrem k bráně magerovské základny.

Na kamenném podstavci tam korodoval MiG-15, strážce brány a zároveň připomínka, že magerovský

útvar hrával kdysi v tomto armádním okruhu mnohem významnější roli.

Od brány to bylo na vlakové nádraží ani ne pět minut.

Puškin se cítil částečně vinný za to, co se stalo svobodníku Reznikovi po jejich rozhovoru na starém letišti.

Byla to naprostá lehkovážnost, že dopustil, aby ho Komarov s mladíkem zahlédl.

Když druhý den ráno přišel ve svůj obvyklý čas k budově velitelství, uviděl vlát na stožáru ukrajinskou vlajku. Horní polovina azurově modrá, spodní zlatavě žlutá, symbolický obraz obilného pole pod modrou oblohou. Zasalutoval strážnému na jeho předpisový pozdrav a spěchal po schodech do své kanceláře. „Přišla zpráva o neštěstí, soudruhu majore,“ sděloval mu jeden z jeho podřízených, nadporučík, už na chodbě. „Hlášení máte na stole, soudruhu majore.“ Neštěstí? Puškin vstoupil do své ponuré kanceláře, v níž to zatuchle čpělo tabákem, a vzal do ruky papír ležící nahoře na hromadě jiných lejster. Hlášení z milice, z oddělení dopravních nehod. Večer při jízdě mimo

prostor útvaru došlo k explozi vojenského džípu.

Jel v něm jediný člověk, řidič, svobodník Ivan T. Reznik. Na místě zahynul. Puškin seděl hluboce otřesen. Civěl na text, napsaný na starém psacím stroji, plný pravopisných chyb a zdráhal se uvěřit. Byl si jistý pouze jedinou věcí, že nešlo o žádnou nešťastnou náhodu. Džípy, ani ukrajinské, samy od sebe neexplodují. A náhoda nebyla ani to, že se obětí stal Reznik. Chlapec byl zavražděn. Bědný mladý život byl ukončen dřív, než měl šanci dočkat se nějakého štěstí. Mladý muž, kterého umlčeli, protože mohl něco vyzradit o místě určení náhradních dílů pro bezpilotní výzvědný letoun. Mohl, ale nevyzradil, alespoň ne tak, aby se z toho dalo něco usoudit. Pak si Puškin vzpomněl na úlek plukovníka Komarova, když ho den předtím uviděl s Rezníkem, a bleskla mu hlavou neskutečná, neuvěřitelná, nemyslitelná myšlenka, že jeho velitel a blízký přítel má prsty v Reznikově vraždě. A přesto v hloubi srdce věděl, že Oleg Komarov není zločinec. A s největší pravděpodobností ani vrah. Jestliže má kmotr jeho dcery něco společného s kriminální činností, pak jen proto, že ho k tomu donutily

síly, jimž se nemohl bránit.

Jen takhle tomu Puškin dokázal rozumět. A těmi neznámými silami musela být mafie. Zachvěl se, protože si náhle uvědomil podstatu celé věci. Zmocnil se ho strach. Kdosi zaklepal a do místnosti vstoupil nadporučík z přední kanceláře, plavovlasý modrooký pětadvacetiletý muž.

„To je hrozné o tom Reznikovi, že soudruhu majore?“ „To je. Víc než hrozné.“

„Myslíte, že na tom džípu byla nějaká závada? Únik paliva do motoru?“

„Zřejmě. Co jiného?“

„Neměl bych se zeptat na údržbě vozového parku?“

„Zkuste to.“

Nadporučík se neměl k odchodu. Bylo třeba zařídit ještě jednu věc.

„Musíme poslat telegram, soudruhu majore. Jeho rodině. Obvykle takové věci posíláte svým jménem.“

Pro nadporučíka byla smrt nebo vážné zranění brance téměř rutinní záležitostí, s níž přicházel opakovaně

do styku.

„Ano. Samozřejmě.“

„Myslel jsem, jestli tam nechcete napsat něco mimo obvyklý text, protože jste s Reznikem dvě hodinypřed neštěstím jel?“ „Aha. Asi bych měl.“ „To víte, matka, soudruhu majore. Alespoň si bude myslet, že jsme se tu k jejímu synkovi chovali jako k lidské bytosti, a ne jako k prašivému psovi,“ řekl. Vyslovil to vážně, bez sebemenší ironie. Puškin pak celou další hodinu seděl za svým stolem, kouřil jednu cigaretu za druhou a nedopalky zamačkával v popelníku z lastury, který mu dal otec po absolvování vojenské akademie. Začínal tušit, že to, co se tu děje, je součástí něčeho bezmezného, rozsahem i tvarem. Zprvu ho mátlo, na co potřebují gangsteři mafie bezpilotní průzkumný letoun. Měl představu, že jejich války se odbývají v ulicích a se škorpiony a kalašnikovy, ne na rozsáhlém bojišti, na jakém lze využít prostředky vzdušného průzkumu.

A pak mu to došlo.

Jeho myšlení bylo vždy omezené malými poměry vojenského prostředí, v němž žil. Dovedl si představit běžné zneužití vojenského materiálu, k němuž čas od času docházelo. Dovedl si to představit jako běžný vnitřní armádní skandál, kterým by se někdo snažil zamaskovat nějaký jiný průšvih, ale pořád předpokládal, že bezpilotní letoun, který by někdo z kompletní sady náhradních dílů smontoval, by byl využit k účelu, k němuž byl navržen. Teprve teď si však uvěomil, že ne, že stejně lehce by se dal použít k něčemu jinému. Že kamerový systém lze nahradit bombou ekvivalentní váhy a z celého stroje se tak stane řízená střela. Hrůzná zbraň v rukou mafiánského gangu, nebo šílených cizinců oddaných

terorismu.

Čím víc o tom přemýšlel, tím jasněji si uvědomoval, že to, co se stalo zde v Magerově, může vyústit v nějakou děsivou zprávu, která obletí celý svět. Ztuhl hrůzou při představě, že by zařízení z výbavy ukrajinské armády mohlo způsobit ztrátu stovek, možná tisíců životů. A nešlo jen o lidské životy, kromě nich byla v sázce ještě čest. Puškin byl voják tělem i duší, měl to v krvi, stejně jako jeho předkové. Byl synem jednoho z mála ukrajinských hrdinů Velké vlastenecké války, kteří ji přežili. Michail Puškin byl muž, pro něhož čest a služba vlasti znamenaly víc než cokoliv jiného. A obojí ho teď nutilo, aby něco udělal, aby se pokusil zabránit tomu, co se tu chystá. Věděl, že se nejdřív musí svěřit se svými obavami svému nadřízenému, veliteli útvaru. Tak byl zvyklý jednat, tak mu to přikazovaly vojenské řády. Teprve kdyby u něho neuspěl, byl rozhodnutý obrátit se na vyšší velitelskou úroveň. Dal si ještě jednu cigaretu, pak sebral odvahu a zamířil do mnohem prostornější kanceláře plukovníka

Komarova.

Kmotr jeho dcery seděl za stolem a díval se z okna, za nímž bylo vidět korunu kaštanu hrající

nepřebernou škálou červenohnědých odstínů.

„Soudruhu plukovníku!“ ohlásil se Puškin. Stál v pozoru a v ruce držel hlášení dopravního oddělení milice.

Komarov se k němu otočil. Jeho kulatá tvář s měkkými rysy byla ztrhaná, poznamenaná únavou, a z jeho

očí jako by se vytratil život.

„Chtěl bych se ti svěřit se svým znepokojením nad případem toho…“

„Tragická nehoda, Mišo,“ přerušil ho ostře Komarov.

„Ale stejně bych chtěl podat formální…“

„Ne, Mišo. Nic podávat nebudeš.“ Komarovovy oči hleděly chladně, ale za jejich ledem se krčil strach. „Víš

dobře, že se v armádě podobné nehody občas stávají, s tím žádný z nás není schopen nic udělat. Žádný

z nás, Mišo, uvědom si to. Kvůli sobě. A kvůli mně. A kvůli mé malé kmotřence, jejíž život je mi nade vše

drahý.“

Při zmínce o Nadě se Puškinovo odhodlání zachvělo, ale jen na chvíli.

„Je mou povinností ti říct, soudruhu plukovníku, že mám pevné důkazy o tom, že ta sada náhradních dílů

pro VR šestku…“

„Vaší povinností, majore Puškine, je bezvýhradně poslouchat mé rozkazy!“ přerušil ho znovu ostře Komarov a přešel k formálnímu vykání předepsanému ve služebním styku. Byl bledý hněvem a strachem. „Proboha, nech tu věc plavat, Mišo. Vrať se do své kanceláře a zabývej se běžnými věcmi. Jestli jich nemáš dost, můžu ti nějaké přidat. Ale přestaň se už šťourat v té záležitosti kolem VR šestky. Zapomeň na to. Zapomeň na to, protože se s tím nedá nic dělat. Říkám ti to na rovinu, Mišo. Nedá se s tím nic dělat!“ Michail Puškin se však rozhodl, že s tím něco dělat bude. A teď to dělal. Zaparkoval zaporožce na vyštěrkovaném plácku naproti otevřenému nástupišti, které sloužilo malému městečku Magerovu jako železniční nádraží. Ke generálmajoru Orlovovi na hlavním velitelství Oděského vojenského okruhu se měl dostavit ve dvanáct hodin v poledne, chtěl však být ve městě s dostatečným předstihem, aby se nemohlo přihodit nic, co by schůzku ohrozilo. Ukrajinská armáda připomínala po osamostatnění státu od Ruska nemocného dravce. Po skončení studené války stále ještě neměla pevně definovanou roli, byla podvyživená, zkorumpovaná a morálku jejích důstojníků těžce nahlodávaly nekázeň a honba za osobním prospěchem. Puškin věděl, že se tomu

musí postavit. Bylo to jeho povinností.

Tím, že se obrátil na nadřízeného svého velitele, chtěl však zařídit ještě něco jiného. Oleg Andrejevič

Komarov se stal nástrojem mafie, v podstatě jejich vězněm.

A Puškin pevně doufal, že generál Orlov bude mít moc ho z jejich pout vysvobodit.

23 KAPITOLA

14.30 HODIN, VELITELSTVÍ ODĚSKÉHO VOJENSKÉHO OKRUHU Puškin tupě zíral do vysoké holé zdi čekárny v přízemí budovy oděského velitelství a na kolenou držel svou širokou placatou důstojnickou čepici. Bledězelená místnost už potřebovala nově vymalovat, byla však světlá s velkými okny na vnitřní dvůr. Venku stále drobně mrholilo. Puškin seděl už víc než dvě hodiny na nepohodlné židli s kovovým rámem a sledoval, jak kolem něho prochází jedním i druhým směrem procesí návštěvníků. Postupem času si začal připadat spíš jako zlobivé dítě, které nechali před potrestáním klečet a potit se strachem, než jako důstojník snažící se udržet nejvyšší úroveň norem služby vlasti.

Konečně vyšla ze dveří tmavovlasá, asi osmatřicetiletá žena a usmála se na něho. Měla na sobě hedvábnou blůzu meruňkové barvy a plisovanou sukni. Puškin vstal. Žena se mu omluvila za to, že musel tak dlouho čekat, a řekla, že generála někam odvolali a teprve teď se vrátil. Puškin ji následoval do chodby. Prošli bezpečnostním turniketem a vystoupili po schodech o patro výš do široké chodby, kde měli své kanceláře generálové. Oděskému vojenskému okruhu velel generálplukovník, starý tankový velitel, o němž se říkalo, že je doslova zoufalý z úpadku armády, v níž sloužil třicet let. Pod sebou měl šest generálmajoru ve funkcích velitelů jednotlivých složek vojska. Sekretářka zaklepala na těžké dvojité dveře ozdobené uměleckými řezbami. Na malém mosazném štítku stálo: generálmajor N. M. Orlov. Puškin byl nervózní jako ještě nikdy v životě. Generál Orlov byl přímý nadřízený plukovníka Komarova a do jeho kompetence spadalo zásobování armády. Puškin se s ním setkal všehovšudy dvakrát, poprvé při svém příchodu do tohoto vojenského okruhu a podruhé při generálově inspekci magerovského útvaru před třemi měsíci. Orlov byl malý muž s tmavými vlasy a snědší pletí, který kolem sebe šířil téměř napoleonskou auru. Ukázal Puškinovi, aby se posadil. Na klopách saka uniformy měl insignie zvláštních armádních sil a na levé části hrudi se mu skvěly tři řady stužek vyznamenání. Puškin věděl, že jedno z nich je za jeho působení v bojích v Afganistánu. Generálovy ruce spočívaly na širokém poznámkovém bloku. U předního okraje stolu stál zlacený stojánek na pera.

„Soudruhu majore, musím vám hned na začátku říct, že okolnosti, za nichž jste požádal o schůzku se mnou, jsou nanejvýš vážné,“ spustil Orlov a hleděl na Puškina přes obroučku úzkých brýlí na čtení.

„Předpokládám, že jste za mnou přišel, abyste vznesl obvinění proti svému veliteli. Je to tak?“

Orlovova neomalená přímost Puškina zaskočila.

„Soudruhu generále, já…, neřekl bych přesně obvinění. Spíš bych to vyjádřil, že jsem ho přišel bránit.

Chci říct, soudruhu generále, že podstatná část vojenského materiálu uloženého ve skladech v Magerově…“

„Michaile Ivanoviči,“ přerušil ho Orlov poněkud méně strohým tónem. „Než vznesete své obvinění, které mimochodem může mít pro mnohé lidi, nevyjímaje vás, velmi vážné důsledky, dovolte mi, abych vám položil následující otázku: Opravdu jste uvážil to, co teď děláte? Je to velmi vážný krok. Představte si, že

byste nebyl schopen podložit své obvinění důkazy. Obávám se, že by to byl konec vaší kariéry. Musel byste rezignovat, požádat o uvolnění z armády, nic jiného by vám nezbylo. Odchod bez výsluhové penze… Víte, co by to znamenalo pro vaši rodinu? Pro Lenu, malou Naďu…? Myslel jste na to?“

Na Puškina sedal chlad jako ranní rosa. Generál hrál svou úlohu. Ted už se však Puškin nemohl zastavit.

„Věřte mi, soudruhu generále, že jsem na to myslel. Je to pro mě bolestné rozhodnutí. Velmi bolestné a těžké.“

„Samozřejmě. Oleg Andrejevič je kmotrem vaší dcerky.“ Orlov našpulil ústa, aby to konstatování

zdůraznil.

„A vy dva jste přátelé. To je jako rodinný vztah. A přesto jste připravený toto přátelství rozbít?“

Pokračoval ve své úloze. Snažil se. Hlas ozývající se odkudsi z hloubi Puškinovy mysli mu říkal, aby to vzdal. Ještě je čas. Couvni. Řekni, že ses zřejmě zmýlil, a stáhni se zpátky do své šeré kanceláře v Magerově, za svůj stůl, a dělej, jako by se nic nestalo, jako bys o ničem nevěděl. Nedokázal to. V sázce bylo příliš moc.

„Soudruhu generále, pevně věřím tomu, že byl spáchán vážný zločin a že…“

„Zločin! Ano. Zločin je dnes všude kolem nás. Jsme vedeni kriminálníky, Michaile Ivanoviči.“ Orlov se naklonil nad stolem, jako by se mu chtěl svěřit s nějakou důvěrností. „Jsou ve vládě, podle některých dokonce i u nás v armádě. Všichni to víme. Ukrajina se stala kriminálním státem.“

„Ale nechcete říct, že se s tím musíme smířit, že ne, soudruhu generále?“

„Smířit? Myslím, že my s tím můžeme stěží co dělat.“

„Ale, soudruhu generále, zločin, o kterém mluvím,“ pokračoval Puškin, jemuž se teď vrátila sebedůvěra, „by mohl podle mě mít velmi vážné důsledky mimo území Ukrajiny, ale stejně tak uvnitř naší armády.

Proto jsem se rozhodl obrátit se na vás, proto musím dát stranou všechny osobní vztahy a osobní loajalitu.“

Generál se posadil rovně. Jeho černé oči byly teď tvrdé jako kousky žuly.

„Jestli jste se rozhodl, dobrá. Co mi tedy musíte říct, Michaile Ivanoviči?“

Puškin začal mluvit a generál poslouchal s kamennou tváří. Když Puškin skončil, Orlov zabubnoval prsty

na poznámkový blok.

„Vy přesně víte, kam byly ty náhradní díly na jestřáb odvezeny?“ zeptal se opatrně. „Ne, soudruhu generále. Ale při možnostech, které máte vy, by nemělo být tak…“ „Ta vaše podezření,“ přerušil ho Orlov ostře. „S kým ještě jste o nich mluvil?“

„S nikým, soudruhu generále. Jenom s plukovníkem Komarovem.“

„Ví o tom něco vaše žena?“

„Ne. S Lenou o služebních záležitostech nikdy nemluvím.“

„Zcela správně, zcela správně.“

Orlov se znovu opřel lokty o stůl a s dlaněmi přitisknutými k sobě jako při modlitbě se naklonil dopředu, až se dotkl špičkou prstů rtů.

„A s nikým jiným o tom také nesmíte mluvit. Zachoval jste se správně, že jste mi řekl, co jste zjistil.

Absolutně správně. Splnil jste svou povinnost, Michaile Ivanoviči. Pozvedl jste čest armády Ukrajiny.

Blahopřeji vám k vaší odhodlanosti a morální síle. Jste osobně velmi čestný muž.“

Odmlčel se a znovu se dotkl prsty rtů, jako by chtěl dodat nějakou výhradu. Pak si to zřejmě rozmyslel.

„A buďte ujištěn, že na základě toho, co jste mi řekl, podniknu jisté akce. Na to se spolehněte.“

Na Puškinově tváři se objevil úlevný úsměv, i když v něm zůstal neurčitý pocit, že ta úleva bude mít kratší

trvání, než si nyní dovede představit.

„V této fázi už ohledně té záležitosti nemusíte nic dělat,“ pokračoval generál. „Věc je však mimořádně choulostivá. Je možné, že se v ní angažují ještě jiní lidé, a bylo by nebezpečné a netaktické upozorňovat je na to, co jste odhalil, a varovat je. V každém případě bude lepší, když o tom nebudete nikde nic psát.

Neudělal jste to již čistě náhodou?“

„Ne. Řekl jsem si, že o tom nejdřív promluvím s vámi, než budu psát nějaké hlášení,“ odpověděl Puškin.

Zářil sebeuspokojením z toho, že generál k té věci přistupuje s takovou vážností.

„Dobře, dobře. Za týden nebo za dva vás možná vyzvu, abyste o tom napsal zprávu, ale do té doby, pokud vám neřeknu jinak, nic nepodnikejte. Až nastane pravý čas, spojím se s vámi. Mezitím zařídím, abyste byl s okamžitou platností přeřazen k jinému útvaru.“

Puškin strnul. Tohle v plánu neměl, s tím nepočítal. Opustit byt, kterého si přes jeho skrovnost tak považovali, a stěhovat se někam na druhý konec země, kde budou možná bydlet ve svobodárce…

„Ale to přece, soudruhu generále…, to já nechci…,“ koktal nervózně.

„Ale samozřejmě, je to nanejvýš nutné,“ přerušil ho Orlov. „Pochopte, že za této situace prostě nemůžete zůstat v Magerově. V žádném případě,“ přerušil ho Orlov. „Směrnice jasně říkají, že pokud někdo vznese obvinění proti svému nadřízenému, musí být přeložen. Je to ve vašem zájmu i v zájmu plukovníka Komarova, jehož verzi celé události musím samozřejmě také vyslechnout. Možná mi k tomu všemu, co jste řekl, podá vysvětlení, myslím mně, protože si třeba myslí, že není určené vašim uším. Vaše vztahy s velitelem musí být založené na vzájemné důvěře a ta důvěra teď bylo porušena. Je to tak?“

„Ano, je.“

„Vidíte. Od této chvíle tedy necháte všechno na mně. Rozumíte mi? Splnil jste svou povinnost, za což vám armáda časem bezpochyby projeví svůj vděk, samozřejmě za předpokladu, že se vaše podezření potvrdí. Ale řikám, od této chvíle musíte o tom všem zachovat mlčení. Je to nanejvýš důležité. Pokud byste o tom někde s někým mluvil, mohl byste zmařit podrobné šetření, které teď budu muset rozjet. Armáda potřebovala váš hlas, aby byl zločin odhalen, ale teď potřebuje vaše mlčení, abychom mohli odhalit a usvědčit zločince, kteří ho spáchali.“ „Ano, soudruhu generále. Rozumím vám. Můžete se na mě spolehnout.“

„O tom nepochybuji, že mohu. O tom nepochybuji.“

Schůzka skončila. Puškin vstal. Také generál Orlov vstal. Oba muži byli přibližně stejně vysocí. Potřásli si rukama.

„Na shledanou, Michaile Ivanoviči.“

Sekretářka v meruňkové blůze vyvedla Puškina ven z budovy.

Když se pomalu vracel na nádraží, měl pocit, jako by mu z ramen spadla obrovská tíže. Dokonce ho naplnil jakýsi optimistický duch. Byl rád, že bolestné hryzáni svědomí, které ho tolik dní trápilo, nakonec

vyústilo ve správné rozhodnutí. Udělal, co bylo jeho povinností, a generál ho za to odměnil uznalými

slovy.

Pocit zadostiučinění však přece jen kalila hořkost. Zradil přítele, to mu Oleg Andrejevič Komarov nikdy nezapomene. A nezapomene si to ani on sám.

Temné mraky, které táhly k městu od Černého moře, houstly. Vzduch byl vlhký a teplý, téměř dusný. Už nepršelo, Puškin však cítil, že by později mohla přijít bouřka. Doprava na ulicích s koncem pracovního dne houstla, zchátralé autobusy chaoticky bojovaly o místo s proudy volh, žigulíků a také nových elegantnějších německých a japonských aut. Došel na konec menšího parku kolem sochy ukrajinského národního básníka Tarase Ševčenka a přešel širokou třídu směrem k masivní budově železničního nádraží. V polovině třídy se zastavil, aby nechal projet tramvaj. Těžký železný vůz mu rozechvěl zem pod nohama. Pohlédl na hodinky, bylo deset minut po čtvrté. Električka do Magerova jela až někdy za hodinu. Rozhodl se, že zavolá Leně, už na něho zřejmě čeká a říká si, kde dnes je. Přešel prostor před nádražím, vstoupil do nádražní haly a zalovil v kapse pro drobné na telefon. Nalevo byla řada telefonních automatů. První tři, které zkusil, nefungovaly, teprve čtvrtý byl v provozu. Vložil minci a vytočil číslo. Lena se ozvala vzápětí po prvním zazvonění.

„To jsi ty, Mišo?“

Ještě nestačil říct ani slovo, ale ona poznala, že je to on. „Ano. Jsem v Oděse…“

„Mišo! Díky bohu, že voláš,“ vyhrkla a pak se jí zlomil hlas. „Mišo, Mišo…“

Puškinovi přeběhl mráz po zádech.

„Co je? Co se stalo?“

Slyšel, že se Lena snaží potlačit vzlyky.

„Naďa…,“ vydechla.

Puškina sevřel ledový chlad a chvíli mu nedovolil promluvit.

„Co se stalo?“ vypravil ze sebe konečně. „Co se, proboha, stalo?“

Podruhé to už vykřikl. Od vedlejšího telefonu se otočila jakási tlustá žena. Na její široké venkovské tváři

se objevil zděšený výraz.

„Neštěstí,“ řekla Lena přiškrceným, slabým hlasem.

Puškinovi se sevřelo hrdlo. Varování, vyslechl je, ale nedbal na ně. Cítil, že klesá dolů, dolů…

24 KAPITOLA

Když vystupoval na magerovské stanici ze zpožděné električky, začínalo se už šeřit. Lena mu toho v telefonu moc neřekla, dověděl se od ní jen, že k tomu došlo, když Naďa čekala na autobus, který ji měl odvézt domů ze školy. Je zraněná, ale nic vážnějšího, jen odřeniny. Lena však byla vyděšená, sevřená strachem a prosila ho, aby se co nejdřív vrátil domů. Spěchal k štěrkovému plácku, kde nechal auto, ale nebylo tam. Na místě, kde zaparkoval, stál teď jakýsi opuštěný vrak postříkaný malůvkami vandalských sprejerů. Zarazil se, chvíli vztekle hleděl na ostatní auta a uvažoval, proč kdosi ukradl právě to jeho. Pak se mu náhle sevřelo srdce. Uvědomil si, že ten vandalsky poničený vrak je zřejmě jeho zaporožec. Pod divokými rudými spirálami prosvítala známá vybledlá barva

jeho auta.

Bylo to jeho auto. Opět mu přeběhl mráz po zádech. Šokovaný tím, jak nyní vypadá jeho nejdražší movitý majetek, auto obhlížel. Už mu také začínalo být jasné, že to neudělali nějací chuligáni. Takové věci se v zapadákově, jakým byl Magerov, neděly.

„Hajzli!“

Do očí mu vstoupily slzy. Slzy rozhořčení a strachu. Rozhlédl se, protože ho napadlo, že ho teď zřejmě

odněkud pozorují. Samozřejmě nikoho neviděl. Znovu se obrátil k autu a dotkl se rudých spirál a

kudrlinek, které je hyzdily. Tvrdý lak. Naprosto suchý. Museli to udělat těsně potom, co tady zaparkoval.

Jako varování. Varování od kriminálníků, kteří zavraždili Reznika a zkorumpovali Olega Komarova.

Lak jeho zaporožce byl zničený, ale žádná jiná poškození neviděl. Odemkl a usedl za volant. Čelní sklo

bylo také postříkané, ale nějak přes ně vidět bylo. Nastartoval. Motor běžel normálně. Světla fungovala

také. Zařadil jedničku a vyjel na silnici. Byl vděčný, že je už šero, které zakryje jeho hanbu.

U brány základny ho zastavil strážný. Puškin otevřel dveře a vyklonil se ven. Když ho strážný uviděl,

zasalutoval a celý konsternovaný si vzal od Puškina jeho služební průkaz.

„Chuligáni,“ vysvětlil Puškin.

„A milícia nic, že, soudruhu majore?“ řekl účastně strážný a vrátil mu průkaz. „Měli by na ně udělat razii a

pak je poslat sem k nám. Já bych jim tu rychle zvedl morálku.“

Puškin projel krátkou ulici lemovanou ořezanými stromy a na křižovatce zatočil doprava, aby se vyhnul těm několika stožárům osvětlení, jejichž lampy svítily. Zaparkoval na temném asfaltovém plácku před

svým domem.

Vypnul světla i motor a úzkostně pohlédl nahoru. V jeho bytě se svítilo v obou pokojích. Že by byl u Nadi lékař? V magerovském útvaru měli jen zdravotníka první pomoci. Zamkl auto a spěchal ke vchodu do

domu.

Náhle cosi napravo zaslechl. Cvaknutí zapalovače. Rozbušilo se mu srdce. Měl pocit, jako by po něm sahala smrt. Přišli si pro něho! Další cvaknutí a mezi skupinkou břízek vysazených na počest Dne

samostatnosti zaplál malý plamínek.

„Mišo!“ Komarovův hlas. „Pojď sem.“

Ne, pomyslel si Puškin. Po tom, co udělal před pár hodinami v Oděse, má plukovník všechny důvody, aby

ho chtěl zabít. Otočil se a chtěl vběhnout do domu, ale nohy měl jako vrostlé do země. Vždycky mu dělalo

problém od něčeho utíkat. Usoudil, že se s Komarovem dříve či později stejně střetne, vykročil tedy k

břízkám a připravoval se na to, co by mohlo následovat.

„Co… co tu děláš?“ zamumlal celý nesvůj.

„Snažím se ti zachránit život, ty hlupáku!“ zasyčel Komarov. „I když nechápu proč, potom, co jsi udělal

dnes odpoledne v Oděse.“

Co jsi udělal… Takže už ví. Ví, kde byl a s kým mluvil.

„Sledoval jsi mě, co?“

„Blbost!“ odsekl pohrdavě Komarov. „Myslíš si, že to mám zapotřebí? Jsi naivní, Mišo, hrozně naivní.“

Hlas se mu chvěl podivným vzrušením. „Ty to pořád nechápeš, co? Prostě to nechápeš.“

„Chápu to velmi dobře, Olegu Andrejeviči,“ namítl chabě Puškin. „V každém případě chápu, co je dobré a

co zlé.“

Viděl, jak Komarov ve tmě smutně zavrtěl hlavou.

„Nechápeš nic, vůbec nic. Snažil jsem se tě varovat. A teď…,“ ukázal na Puškinovo pomalované auto a

pak na dům. „Ubohá Naďa…“

Při vyslovení jejího jména se mu zachvěl hlas. „Uvědom si, že je to všechno tvojí vinou. Kdybys pochopil,

co jsou ti lidé zač, co jsou schopni udělat, když se jim budeš stavět do cesty…“

„Ti lidé?“ přerušil ho Puškin. „O kom to mluvíš? Kdo jsou, ti lidé?“

„Zločinci. Mají větší moc než stát,“ řekl Komarov a povzdechl si. „Nemůžeš s nimi bojovat, Mišo, věř mi. Já

se o to chvíli taky snažil, než jsem poznal, že když od člověka něco chtějí, dosáhnou toho všemi

prostředky.“

„Můžeme s nimi bojovat společně, Olegu Andrejeviči.“

Komarov ho chytil za paži a zatřásl jím.

„Tak teď mě chvíli poslouchej, ty hlupáku! Řeknu ti, co se stalo mně, a pak možná konečně pochopíš.“

Odmlčel se, jako by sbíral myšlenky. „Přišel za mnou jeden člověk…“

„Jaký člověk? Kdo jsou ti lidé?“

„Lepší, když to nebudeš vědět. Ale jestli o tom budeš chvíli tím svým jednoduchým mozkem uvažovat,

možná na to přijdeš sám. Ten člověk, který za mnou přišel, mě velmi dobře znal. I tebe. A zná taky, jak

to

chodí v zásobovacím vojsku.“

Puškin svraštil čelo. Ve zmatku a úzkosti, které nyní cítil, nebyl schopen pořádně uvažovat. Neměl

potuchy, o kom Komarov mluví. „Kdo to je?“

„Neřeknu ti to. A už se přestaň ptát. Nesmíš se ptát! Musí ti stačit, když ti řeknu, že mi dal do detailu přesné instrukce, co mu mám opatřit. Ano, nabídl mi za to peníze…, značnou sumu v dolarech složenou v zahraniční bance. Odmítl jsem.“

„O tom nepochybuju.“

„Ale později jsem toho litoval, Mišo. Kdybych souhlasil, byl bych v úplně stejné pozici, jako jsem teď,

akorát bych na tom byl finančně líp.“

„Co tím chceš říct?“

„Co? Že když jsem s nimi odmítl spolupracovat dobrovolně, donutili mě k tomu.“

„Ale jak?“

„Prostřednictvím Věry.“

„Tvojí ženy? Nechápu.“

„Jednou jela autem do Oděsy. Najednou před ní prudce zastavilo jiné auto a ona do něj narazila. Náš

žigulík to těžce odnesl, ale na tom nezáleželo. Záleželo na tom druhém autě, na limuzíně, BMW. Ta to

odnesla ještě víc.“

Puškin pochopil. Na Ukrajině neexistuje havarijní pojištění a podle zákona platí škodu způsobenou při

havárii viník. A řidič, který vrazí zezadu do jiného auta, je automaticky viníkem nehody.

„Ten chlap z BMW jí dal vybrat, bud zaplatí do týdne šest tisíc hřiven a bude všechno vyřízené, nebo

oznámí nehodu milici. A to by znamenalo vězení, Mišo. To jsem nemohl připustit. Ale šest tisíc hřiven…,

víš dobře, že na to bych vydělával dva roky a to bych ještě nesměl jíst.“

„Začínám chápat,“ zašeptal Puškin.

„Druhý den za mnou přišel ten člověk znovu, kvůli VR šestce. Řekl mi na rovinu, že pokud budu

spolupracovat, na tu nehodu a na šest tisíc hřiven zapomenou.“

„Ano. Věděl jsem, že to tak nějak muselo být. Vždycky jsem ti věřil, Olegu Andrejeviči,“ řekl Puškin a pak

se v něm vzedmula vlna hněvu. „Ale co Reznik? To přece byla vražda!“

„Kdyby zůstalo jen u toho, Mišo,“ povzdechl si Komarov. „Kdyby zůstalo jen u toho.“

„Co tím chceš, proboha, říct?“

„Že odsud musíš pryč. Okamžitě! S Lenou a Naďou, prostě s celou rodinou. Odjeďte už dnes v noci.“

„Ale generál Orlov, stojí za mnou. Řekl jsem mu, že jsi do toho byl zatažený proti své vůli. Mluvil jsem s

ním dnes odpoledne. Začne s tím něco dělat, slíbil mi to.“

Plukovník zavřel oči a dlouze se nadechl.

„Orlov že stojí za tebou?“ řekl pak posměšně. „Tak poslouchej. Ano, Orlov s tím bude něco dělat, na to se

spolehni.“ Znovu zavrtěl hlavou. „Ty jsi tak naivní, Mišo. Proboha, kde jsi žil v posledních pěti letech?

Copak nečteš noviny? Ty nevíš, co se stává lidem, kteří se postaví mafii?“

Puškin polkl a chvíli nebyl schopen odpovědět. „Ale armáda je přece silnější než oni. Generál Orlov…“

Znovu naprázdno polkl.

„Orlov? Mišo, Mišo. Vzpomeň si, jak lidé mafii říkají. Sprut, chobotnice. A víš proč? Protože má

chapadla…, všude, v milici, ve vládě, a dokonce i v té tvé milované armádě.“

Puškin na něho tupě zíral. Nevěřil tomu, co slyší.

„Ale nechceš přece říct, že generál Orlov…“

„Myslíš, že generálové mohou vyžít jenom z platu, že mají o moc víc než my?“ zasyčel Komarov.

„Ale generál Orlov..!“ Puškin cítil, že se na něho valí obrovská vlna a přelévá se mu přes hlavu. Vždyť

tomu člověku řekl všechno. Úplně všechno. „Nevěřím…“

„Musíš uvěřit, Mišo. Protože pokud tomu neuvěříš, jsi mrtvý. Jsi pro ně nebezpečný. Varovali tě, ale teď

poznali, že to nestačilo. Teď už tě zabijí.“ Komarov se nervózně rozhlédl. „A nemysli si, že stačí, aby ses

zavřel doma.“

Puškinovi se zatočila hlava. Jeho posádka, vojenské budovy, které vnímal jako pevnou baštu uprostřed

hroutící se společnosti, to všechno se mu teď rozpadalo před očima.

„Ale kam mám odjet?“

„To mně neříkej. Mně už nemůžeš věřit. Kamkoliv! Jestli můžeš, tak někam za hranice. Na Ukrajině už nebudeš nikdy bezpečný.“ Puškin se zachvěl. Jak mohl být tak naivní? Svěsil ramena a přikrčil se při pomyšlení, že se dnes odpoledne proti všemu zdravému rozumu sám cpal do chřtánu smrti. Choval se jako nemyslící vojáček na

hraní…

Stáli mlčky a nad jejich hlavami hvízdal ve větvích vítr. Pak se z dálky ozval zvuk auta. Komarov začal

couvat pryč jako duch tušící příchod dne.

„Sbohem, Mišo. A zapomeň na čest, zapomeň na svou přísahu věrnosti. Na takové věci teď není doba.

Dělej to, co musíš udělat tam pro ty,“ ukázal k oknům jeho bytu. „Těm teď musíš sloužit, těm musíš

prokázat věrnost.“

Odcházel. Pomalu mizel ve tmě směrem k domu, v němž bydlel on.

Světla přijíždějícího auta se blížila a Puškina se zmocnil panický strach. Doběhl k domovním dveřím,

vklouzl dovnitř a přitiskl se ke zdi. Auto projelo kolem, aniž zastavilo. Džíp pořádkové hlídky? Zřejmě. Teď

už však věděl, že si nemůže být jistý ničím. Stiskl tlačítko výtahu. Pak, když se ozvalo skřípění přijíždějící

kabinky, couvl. Raději půjde pěšky. Nic není tak, jak se zdá. Ničemu se nedá věřit.

Celý zadýchaný došel do pátého poschodí. V každém podlaží byly čtyři byty. Zaslechl, jak se kdesi

zavřely dveře. Někdo ho pozoroval? Čeká na něho? Rychle odemkl a vstoupil do svého bytu. Zlomený

muž.

O tři hodiny později ve tři čtvrtě na deset se všichni tři nasoukali do zmalovaného zaporožce. Vzali s sebou jen to nejnutnější, něco jídla, oblečení a pár cenností, vše ve dvou malých kufřících a igelitové

tašce.

Naďa měla zle poškrábaný obličej a pohmožděnou ruku, tu měla obvázanou a zavěšenou na pásce. Při všem spěchu mu Lena stačila říct, že když šla Naďa na autobusovou zastávku, vjelo na chodník auto a od jisté smrti ji zachránil jen strom, za který stačila uskočit. U brány základny už byl jiný strážný. Ten nový nakoukl do auta. Nevěděl, co si má myslet, když viděl odjíždět majora s rodinou pozdě večer v autě vyzdobeném jako na brazilský karneval. Puškin, teď už bez

uniformy, jenom v kalhotách a svetru, ukázal na zadní sedadlo.

„Vezu dceru k lékaři,“ řekl.

Strážný uviděl Nadin poškrábaný obličej a obvázanou ruku.

„Aha. Doufám, že to není nic vážného, soudruhu majore.“

Za bránou Puškin zamířil do středu Magerova. Stále těkal pohledem do zpětného zrcátka, ale žádná světla za sebou neviděl. Zastavil vedle chodníku asi sto metrů od železničního nádraží a vypnul motor i světla. „Pět minut po desáté jede poslední vlak,“ připomněla Lena a pomáhala Nadě vystoupit. Holčička byla vzhůru, ale po všem, co se dnes událo, byla zcela apatická. „Máš peníze?“ zeptal se své ženy Puškin.

Během posledního roku se jim podařilo ušetřit pár hřiven, které střádali do plechové hrací skříňky schované za sklenicemi se zavařeninami v malé spížce. Stačilo to tak akorát na lístky do Kyjeva. Lena sáhla do kapsy dlouhého zimního kabátu, který si na cestu oblékla, a přikývla. Její tvář byla stažená napětím a zmáčená slzami. To ona přišla s nápadem, že by mohli najít dočasné útočiště u její ovdovělé sestry v hlavním městě Ukrajiny. „Kyjevský vlak odjíždí z Oděsy v půl dvanácté,“ řekl jí Puškin. „Snaž se najít místo k sedění. Někde vás

tam najdu.“

Lena ho se slzami v očích vroucně políbila. Věděl, z čeho má strach, z toho, že už ho nikdy neuvidí.

„Bud opatrný,“ zašeptala. Pak po krátké odmlce dodala: „Miluju tě, Mišo.“

Pomalu odcházely k nádraží. Lena v každé ruce kufřík, Naďa s batůžkem na zádech a s igelitkou.

Puškin se za nimi ještě chvíli díval, potom si dlouze povzdechl a nastartoval.

O tři čtvrtě hodiny později přijel k bažinaté oblasti na severním okraji Oděsy, kde v dálce plály ohně ropné

rafinerie.

Vyrostl sice v Kyjevě, ale Oděsu znal velmi dobře. Jako dítě ho sem posílali každé léto na prázdniny k bratrancům. Odbočil z vnějšího okruhu, po němž i teď v tuto pozdní hodinu projížděla sem a tam auta, a pokračoval po úzké silnici plné děr, která vedla přes bažinatou oblast k umělému vodnímu kanálu. V kuželu světel se objevilo vysoké světle zelené rákosí a pak konečně shluk vrbiček. Zastavil pod stromy, vystoupil a s baterkou v ruce začal hledat tenké mladé stromky. Několik jich ulomil, dal klacíky na zadní sedadlo a pokračoval v jízdě. Věděl, že na konci cesty, kde se terén o několik metrů zvedá, je menší osada složená z malých domků se zahrádkami. Několik set metrů před ní se však cesta větví, pokud si dobře pamatoval. Náhle v dálce uviděl střechy. Zpomalil. Okno měl na své straně stažené a dovnitř nyní vnikl odporný puch z čistírny městských splašků, jejíž odpad končil právě zde v bažinách. Pak zastavil. Vlevo odbočovala rozblácená cesta široká sotva pro jedno auto, rozježděná náklaďáky, které tudy svážely posekané rákosí. Zatočil na ni. Po krátké jízdě cesta končila u rampy svažující se do močálu. Puškin zastavil tak, aby světla mířila na temně lesklou černou hladinu stojaté vody, jejíž úroveň se po nedávných deštích zvedla. Měl pocit, že puch splašků a bahna je silnější než obvykle. Na břehu ležela stará loďka. Nechal motor běžet, zhasl hlavní světla, ale obrysová nechal rozsvícená. Vystoupil a položil na zem koženou aktovku. Pak stáhl skla všech oken dolů a vzal ze zadního sedadla vrbové pruty. Jeden z nich zapřel mezi sedadlo řidiče a plynový pedál tak, že držel plyn jakoby trochu sešlápnutý. Druhým, silnějším,

obdobně „sešlápl“ pedál spojky. Pak se naklonil oknem dovnitř, přesvědčil se, že není zatažená ruční

brzda, potom zařadil rychlost a pomalu uvolnil klacík na spojkovém pedálu. Auto se rozjelo. Nyní klacík ze

spojky zcela vytrhl, uskočil zpátky a už jen sledoval, jak sebou jeho krutě zneuctěná rachotina trhla

dopředu a sjíždí z rampy.

Přední kola vjela do vody. Pohyb vozu se zpomalil, ale motor vzadu stále běžel a hnal auto dál pod

černou hladinu. Puškin stál a upřeně sledoval, jak se zadní obrysová světla pomalu, ale jistě pohybují.

Pak náhle motor zaprskal a zhasl. Také světla zhasla.

Ani teď se Puškin nepohnul. Stál a poslouchal bublání. Jeho auto se nenávratně potápělo. Když všechny

zvuky utichly, posvítil do močálu baterkou, aby se přesvědčil, že je pod hladinou i pomalovaná střecha.

Bylo ji sice vidět, ale to mu nedělalo starosti, protože bezpečně věděl, že než nastane denní světlo, těžký

vůz se propadne natolik, že zcela zmizí. Odvrátil se od místa, kde zničil svůj jediný cennější majetek, vzal

aktovku a vykročil zpátky. Na cestu si svítil baterkou, jejíž světlo clonil prsty, aby nebylo z dálky vidět.

Času bylo málo. Velmi málo. Dal se do běhu. Dostal se na hlavní silnici a pustil se směrem ke světlům v

oknech domků.

První stavení byla rozpadávající se chatrč, ale druhé nový domek ze škvárobetonových tvárnic a dřeva.

Před ním stála starší toyota, o níž se dalo téměř s jistotou říct, že byla před rokem nebo dvěma ukradena

někde v západní Evropě. V oknech domku se svítilo.

Puškin zabušil na dveře. Uvnitř se ozvaly hlasy, někdo se ptal, kdo to může být. Zabušil ještě jednou.

„Otevřete!“ křikl. „Mám problém s autem.“

„Kdo jste? Co chcete?“ ozval se mumlavý přiopilý hlas.

„Potřebuju pomoc. Porouchalo se mi auto,“ křikl znovu Puškin. Modlil se, aby mu to ulehčili.

„Běžte pryč!“

„Zaplatím vám,“ lhal. „Mám dolary.“

Po tomto magickém slovu se dveře pootevřely na několikacentimetrovou škvíru drženou řetězem. Kalným

pohledem si ho prohlížel muž středního věku ve starých manšestrácích a v pletené vestě rozežrané od

molů.

„Dobrá,“ zabručel, zřejmě uklidněný Puškinovým nezáludným zjevem.

Vyhákl řetěz, otevřel dveře a ustoupil, aby mohl Puškin projít dovnitř.

„Pojďte dál.“

Puškin vstoupil do hlavní světnice, v níž byla postel i kuchyňský kout. Na gauči ležela tlustá žena ve

vlněných šatech a dívala se na televizi.

„Jestli vám jde o telefon, kamaráde, tak máte smůlu,“ zamumlal muž a stále si ho ostražitě prohlížel.

„Nejde mi o telefon. Musim se dostat na železniční nádraží v Oděse. Za půl hodiny mi odtamtud jede vlak

do Kyjeva.“

Majitel dači na něho tupě zíral.

„Viděl jsem venku auto. Můžete mě tam zavézt?“ zeptal se Puškin.

Muž na něho v úžasu civěl. „To nemůžu, kamaráde,“ řekl a pozvedl láhev s vodkou. „Chytili by mě a

šoupli

do krimu. Ledaže…, říkáte, že máte dolary?“

„Omlouvám se. Lhal jsem. Nemám žádné peníze,“ přiznal Puškin.

„Cože?“ vykulil na něho muž zarudlé oči. „Tak proč nás, sakra, otravujete? Koukejte odsud vypadnout, a

hned!“

Puškin věděl, že nemá jinou šanci. Sklonil se a odepnul zámek aktovky. Majitel dači ho sledoval v naději,

že přece jen vytáhne dolary.

„Nemám žádné peníze,“ opakoval Puškin, „ale mám tohle,“ řekl a namířil muži do obličeje pistolí Makarov

ráže 9 milimetrů. „Dejte mi klíče od auta,“ poručil rozechvělým hlasem. „A hněte sebou.“

Mužova tvář se protáhla. Vůbec nic nechápal.

„Ty klíče, bude to?“ vyštěkl na něho Puškin a natáhl úderník.

Jakmile muž uslyšel zlověstné cvaknutí kovu, rychle zalovil v kapse a vytáhl klíče.

„Je mi líto, ale nemám na vybranou,“ zamumlal Puškin, když po nich sáhl a vzal mu je. „Nechám auto

před

nádražím. Klíče budou pod sedadlem. Dveře nechám odemknuté.“

Muž na něho jen zíral s pootevřenými ústy. Puškin si nebyl jistý, jestli pochopil, co řekl. Neměl však čas

na dlouhé vysvětlování.

Musel jet jako blázen. Vlak do Kyjeva odjížděl už za patnáct minut a odtud, ze severního okraje města, to

za normálních okolností trvalo dvacet minut.

Po celou dobu divoké jízdy spoře osvětlenými ulicemi se v mysli neustále vracel k tomu, co řekl Komarov

– že ta mafiánská zrůda, která vše spustila, je oba zná. Do této chvíle mu bylo nerozluštitelnou hádankou,

kdo to mohl být, ale náhle se mu rozsvítilo. Najednou věděl, koho měl Komarov na mysli.

Před rokem sloužil u magerovského útvaru kapitán první třídy, kterého sem dočasně přeložili. Bývalý

důstojník Spetznazu pak zcela nečekaně rezignoval a vystoupil z armády. Puškin měl silné podezření, že

odešel, aby své zkušenosti prodal nové ukrajinské kriminální aristokracii. Byl to odporný chlap a Puškin

jím pohrdal, ale také to byl člověk, který si uměl kde koho získat, když na něho zablýskal svým stříbrným zubem. Ano, nikdo jiný to být nemohl. Puškin byl přesvědčen, že to je ten muž, který je připravený ho

zabít.

Zastavil před nádražím minutu před půl dvanáctou. Proběhl prostorem před nádražní halou, kde navzdory

pozdní noční hodině seděly staré bábušky se zažloutlými cedulkami v rukou a nabízely pronájem pokoje.

Pak prolétl halou kolem stánků s pirožky a zastavil se před tabulí, na níž byl přehled, z kterého nástupiště

jaký vlak jede. Vtom se ze staničního rozhlasu ozval úryvek romantické píseň o Černém moři, jíž na

oděském nádraží oznamovali odjezd dálkového rychlíku. Třetí nástupiště. Puškin proletěl podchodem,

vyběhl po schodech a zachytil se madla u schůdků posledního vagonu rozjíždějícího se vlaku. Vyskočil na

schůdek, otevřel dveře a nasoukal se dovnitř.

Dokázal to. Žil teď pouze přítomností. Jeho kariéra byla v troskách, budoucnost před ním zela jako

prázdnota. Černá díra, bezedná jáma. Teď mu šlo jen o jedno, aby se svou rodinou přežil.

25 KAPITOLA

SOBOTA, 5. ŘÍJNA 11.10 HODIN, KREMATORIUM V MORTLAKE, ZÁPADNÍ LONDÝN Včerejší let z Kypru cé stotřicítkou RAF trval sedm hodin a téměř celou tuto nekonečnou dobu strávil Sam připoutaný v nepohodlném plátěném sedadle na boku širokého trupu transportního letounu naloženého vojenským materiálem. Chrissiinu rakev umístili blízko nákladové rampy a upevnili ji k okům v podlaze tlustými řemeny, jakými se zajišťují těžké bedny, a ne křehké lidské tělo, třebaže mrtvé. Sam, na něhož dolehla těžká únava z nedostatku spánku, si nacpal do uší molitanové špunty, aby se alespoň trochu oddělil od monotónního hluku, a upadl do neklidné přerušované dřímoty. Vždy, když se probudil, se mu před očima zjevil pohled na Chrissiinu mrtvolu, na její voskové tělo a tetování, které je znesvěcovalo. Do doby, než se setkal na základně RAF v Lynehamu s Duncanem Waddellem, si stačil uspořádat

myšlenky. Rozhodl se, že si zatím záhadu kolem tetování nechá pro sebe, ale o všem ostatním, co zjistil,

informoval Waddella už během cesty autem do Londýna.

Řidič taxíku se pootočil dozadu. „Mám čekat, pane?“ zeptal se.

Před okamžikem projeli tepanou bránou krematoria v Mortlake. Příjezdovou cestu lemovaly tenké stříbrné

břízky.

„Ne. Půjdu zpátky pěšky, projdu se kolem řeky,“ řekl Sam.

Zaplatil a vystoupil. Měl na sobě tmavý oblek, bílou košili s černou vázankou a v ruce nesl kytici žlutých a

bílých chryzantém, zabalenou v celofánu. Samotné krematorium byla tmavá cihlová budova civilního

necírkevního stylu. Kolem se táhly pečlivě ošetřované trávníky s mladými břízkami. Sam mířil s kyticí ke kapli, ale než k ní došel, zastavil ho ceremoniář.

„To je pro paní Kesslerovou, pane?“ „Ano.“

„Musím vás požádat, abyste ještě pět minut počkal. Předchozí obřad se maličko protáhl.“ Sam přikývl. Zevnitř slyšel tóny varhan. Otočil se pryč. O několik vteřin později se v zatáčce objevil pohřební vůz následovaný dvěma černými daimlery. Zřízenec jim dal znamení, aby počkali. Sam ustoupil na stranu do malé zahrady zakryté vavřínovým živým plotem. Doufal, že se vyhne přímému kontaktu s manželem, kterého tak dlouho pomáhal Chrissii podvádět. Po několika minutách se dveře kaple otevřely a ven vyšlo několik starších žen doprovázených dvěma vážně se tvářícími mladíky. Sam se díval, jak jdou na nádvoří za kaplí, kde ležely na cihlovém dláždění věnce. Potom dojel pohřební vůz ke dveřím a zřízenci odnesli Chrissiinu rakev dovnitř. Hned za rakví kráčel Martin Kessler. Byl to vysoký vzpřímený muž v tmavě modrém obleku s černou vázankou a v brýlích, které jako by mu poněkud sklouzly ke špičce nosu. Ve tváři měl chmurný napjatý výraz. Člověk snažící se uchovat si sebeovládání. Do něho byla zavěšená asi pětašedesátiletá elegantní tmavovlasá žena s pevně semknutými rty. Bylo zřejmě, že se drží jen s velkým vypětím. Sam usoudil, že to zřejmě bude Chrissiina ovdovělá matka. Nechal je vstoupit dovnitř, pak vyšel z boční zahrady a následoval je. Květiny položil vedle ostatních v krytém vchodu do kaple. V předních dvou řadách sedělo rozptýleně asi deset truchlících. Rodina, pomyslel si. Neviděl, že by tu byl někdo z „firmy“. Posadil se do jedné z prázdných řad vzadu. Ze sakristie se vynořil hubený kněz ve středních letech a potřásl rukou Kesslerovi. Bylo zřejmé, že se nikdy předtím nesetkali. Začal obřad. Kněz ho vedl poměrně rychle, jako by se snažil zkrátit zpoždění, které „nabral“ při předchozím pohřbu, a varhaník hrál písně v tempu hodícím se spíš k svatbě. Sam neposlouchal slova, seděl s pohledem upřeným na Kesslerovu hlavu. On musí vědět, co to tetování znamená, říkal si. Musí znát důvod, proč si to nechala udělat. Nebo je nikdy neviděl. Je to možné, protože jak Chrissie naznačovala, měl tak velké zábrany, že ho nahota přiváděla do obrovských rozpaků. Pohlédl vlevo. V lavici na druhé straně uličky, kde při jeho příchodu nikdo nebyl, nyní seděla osamocená žena. Tvář pod černým kloboukem s širokou střechou měla hrdý výraz, byla však podivně stažená, jako když člověk vsává tváře do úst. Poznala, že se na ni Sam dívá, a otočila se k němu. Chladné tmavé oči si ho prohlédly. Pak se karmínové rty roztáhly do něčeho, co se za daných okolností dalo považovat za úsměv. Asi po dalších deseti minutách se nesmyslný obřad chýlil k závěru. Ve chvíli, kdy se dala rakev do pohybu a nekonečně pomalu projížděla otvorem zakrytým závěsem na své pouti do spalovací pece, pocítil Sam

silné puzení odejít. Vstal a co nejnenápadněji proklouzl lítacími dveřmi.

Venku okamžitě vykročil pryč. Potřeboval být sám.

S bradou vysunutou dopředu šel rychlým krokem k řece a nezpomalil, dokud se neocitl u malé kovové

branky na potahovou stezku k vlečení lodí ze břehu. Podzimní listí pokrylo zem žlutými a červenými

barvami. Došel až na samý břeh a tam se konečně zastavil. Vlevo vytahovali veslaři z kůlny skify, aby

využili mírnějšího proudu při přílivu. Očima přivyklýma z moře mžourat proti světlu pozoroval rychlé

kormorány poletující nízko nad hladinou, zatímco vysoko na obloze táhly s hlučným křikem divoké husy.

„Promiňte…,“ ozval se za ním ženský hlas. Sam sebou trhl, byl ponořený do svých myšlenek a téměř

nevnímal, co se děje kolem něho. „Nejste náhodou Sam?“ Otočil se. Před ním stála žena v klobouku s

širokou střechou. Její makeup byl poznamenaný šmouhami od slz.

„Jsem. Už jsme se někdy setkali?“ zeptal se trochu netaktně.

Žena na něho upřela vlhké oči.

„Ne. Já jsem Clare. Nevím, jestli se někdy Chrissie zmínila…“

„Ach ano,“ vzpomněl si. Společné cesty za nákupy a do cvičení. Nevyčerpatelná zásoba alibi pro

Chrissiiny návštěvy v jeho bytě. „Bydlíte ve Fulhamu, že?“

Uvědomil si, že její vpadlé tváře jsou přirozené, žádná strhaná grimasa. Vypadala téměř, jako by trpěla

anorexií.

„Máte dobrou paměť,“ odpověděla.

Oba se přinutili k úsměvu.

„Smutné, že?“ řekla ve snaze nedopustit dlouhé mlčení.

„Velmi.“

„Myslím, že pro Martina to byl těžký šok.“

„Ano,“ řekl Sam. Bylo mu nepříjemné mluvit o Kesslerovi. „Ta žena vedle něho…?“

„Chrissiina matka? Mm. Musí to pro ni být hrozné, ztratit jediné dítě, i když se s Chrissií nestýkala.“

Za celou dobu, co se Sam s Chrissií znal, se o své rodině skoro nezmínila. Nebylo to téma, o němž by

měli ve zvyku spolu hovořit.

Svraštil čelo ve snaze vzpomenout si, o čem jiném s ním mluvívala než o posledních peripetiích svého

schizoidního vztahu s manželem. Doba, kdy byli spolu, se jim samozřejmě vždy jevila krátká, organizace

cizoložství je časově náročná záležitost.

„Víte, že vás milovala,“ řekla Clare z čista jasna. Vytáhla z lesklé černé kabelky kapesník a vysmrkala se.

„Myslíte?“

„Ano. Ale vy to víte.“ V jejím hlase zaznělo obvinění, jemuž Sam nerozuměl. Náhle si sundala klobouk,

trhla hlavou a rozhodila vlasy. Měla je v týlu krátce sestřižené a leskly se jako havraní peří. „Nenávidím

klobouky. Chrissie by se neudržela smíchy, kdyby mě v něm viděla.“

Sam se ze slušnosti usmál a pak obrátil pohled opět k řece. Veslaři vyráželi směrem proti proudu. Také z

kůlny na protějším břehu jich asi osm neslo lodě k řece. Po hladině klouzal v netrpělivých kruzích jako

vrčící pes člun s přívěsným motorem. Trenér u kormidla štěkal megafonem příkazy.

„Nechcete se někde něčeho napít?“ zeptal se náhle Sam bez přemýšlení. Zdravý rozum mu říkal, že

vzhledem k okolnostem jeho i Chrissiiny profese není zrovna bezpečné pouštět se s tou ženou do hovoru.

Cítil však nutkání to udělat, cítil potřebu poodhalit roušku nad některými úseky Chrissiina života, o nichž

toho moc nevěděl. „Já bych jednou sklenkou nepohrdl.“

„Ano, ráda,“ odpověděla. Rozhlédla se, jako by čekala, že se někde poblíž objeví číšník.

„Tamhle kousek je hospoda,“ ukázal Sam napravo. „Tam za silničním mostem.“

„Ano. Ale kdybyste se mnou měl minutu strpení. Potřebovala bych se trochu upravit. Byl byste tak

hodný…?“ Podala mu klobouk, vytáhla z kabelky pudřenku se zrcátkem a začala si opravovat šmouhy po

slzách. „Tak, to musí stačit,“ řekla po chvíli. „Žádná plastická chirurgie…“

Vzala si klobouk a oba vykročili směrem k mostu. Sam si uvolnil vázanku, sundal si ji a opatrně ji složil do

kapsy saka. Uvažoval, jestli Chrissie této ženě prozradila něco o tom, čím se zabývá.

„Znala jste Chrissii dlouho?“ zeptal se.

„Ano. Od internátní školy,“ odpověděla, jako by měla na Chrissii vlastnické právo. „Byly jsme dvacet let nejlepší přítelkyně.“ Kousla se do rtu, aby odvrátila novou hrozbu slz. „Pořád tomu nemůžu uvěřit,“ řekla přiškrceně a dala si ruku na ústa. „Nemůžu uvěřit, že je opravdu mrtvá a že to představení, co jsme tam absolvovali…,“ kývla hlavou směrem ke krematoriu, „byl její absolutní konec.“

„Vím, co máte na mysli.“

Kráčeli mlčky pod širokým kamenným Portlandským mostem, který odváděl jednu z hlavních dopravních

tepen z centra Londýna.

„Takže jste byly přítelkyně už od školy,“ pokusil se Sam navázat hovor.

„Ano. Samozřejmě byla období, kdy jsme se nevídaly. Chrissie šla na univerzitu, já ne. Skoro jsem s ní

ztratila kontakt. Ale když dostudovala a začala v Londýně pracovat na ministerstvu zahraničí, pokračovaly

jsme prakticky tam, kde jsme přestaly.“

„A vy? Co jste mezitím dělala?“

„Pracovala jsem na osobním oddělení velké maloobchodní společnosti. Prostě kádrovačka. Ale s Chrissií

jsme se nikdy nebavily o tom, co děláme. Chrissie to nechtěla. Říkala, že přichází do styku s přísně

tajnými věcmi a nemůže o nich mluvit, takže jsme přirozeně nechaly na pokoji i mou práci. Někdy jsem

uvažovala, jestli si to s těmi supertajnostmi nevymyslela, znáte to, třeba aby zakryla, že je tam jen

obyčejná nedůležitá úřednice.“

Přešli ze stezky na úzkou silnici probíhající mezi nákladně renovovanými viktoriánskými vilami,

chráněnými před přílivem zdmi se schůdky.

„Ale měla jsem ji znát líp,“ pokračovala Clare zamyšleně.

Ustoupili na stranu, aby umožnili projet mlékařskému dvoukoláku.

„Chrissie byla vždycky ambiciózní, prostě ctižádostivá osoba…, na rozdíl ode mě. Do všeho šla naplno. A

stejní byli i muži, s nimiž se scházela, alespoň většina z nich. Samozřejmě vy k nim nepatříte.“ Zastavila

se a chytila ho za paži. „Bože, co to mluvím? Nemyslela jsem to tak. Můžete mi odpustit?“

„S tím si nedělejte starosti,“ odpověděl chladně. Podezíral ji, že to opravdu mínila tak jedovatě, jak to

vyznělo. Měl pocit, jako by v jejím hlase stále zaznívala jakási svárlivost.

„Chtěla jsem říct, že Chrissie po takových mužích dychtila, ale současně z nich měla trochu strach. Často

mi vypravovala, jak jsou nudní a egoističtí. Proto tak milovala vás. Pro vaši upřímnost, smysl pro všední

realitu.“

„Díky.“ Zdálo se, že i ona je obdařená upřímností. A bohatě.

„Samozřejmě že někdy potřebovala mít kolem sebe obyčejné lidi. Takové, jako jste vy nebo já. Aby se

cítila dobře. Aby mohla být opravdu sama sebou.“ Poslední větu řekla velmi procítěně.

Došli k restauraci. Byla tam sice terasa s výhledem na řeku, ale právě když přicházeli, spustil se déšť a

kolem nich začaly hlasitě pleskat kapky, takže museli jít dovnitř. Sam se postavil k baru, aby objednal pití,

zatímco Clare obsadila stůl u okna stranou od hluku. Sam měl pocit, jako by byl přepaden ze zálohy. Ta

žena měla nějaký důvod s ním mluvit.

„Velký gordon,“ prohodil a postavil před ni na lakovanou mahagonovou desku stolu sklenku s ledem a

láhev toniku. „Vy nekouříte, že?“ zeptal se, a když zavrtěla hlavou, dal páchnoucí popelník plný nedopalků

na druhý stůl. Posadil se a zhluboka se napil ze svého půllitru.

„Díky,“ řekla, nalila si polovinu lahvičky toniku do sklenky a pozvedla ji. „Na Chrissii,“ zašeptala. „Na

šťastné vzpomínky.“

Dobrou minutu seděli mlčky a pozorovali oknem, jak posádka lodi Správy londýnského přístavu loví z

kalných hnědých vod Temže naplavené dříví a láhve z umělé hmoty.

„Co vám z ní utkvělo v paměti nejvíc, Same?“

Její oči teď měly výraz starostlivé sestry, jako by se chtěla přesvědčit, jestli mu na Chrissii opravdu

záleželo a nestýkal se s ní jen kvůli kratochvílím.

„Jak byla záhadná,“ odpověděl bez uvažování. „Tajemnost toho, co ji pohánělo. Musím se přiznat, že na

to jsem nikdy nepřišel.“

„Ano, jistě,“ řekla a samolibě se usmála. „Ženská tajemnost. Špek v pasti na myši,“ dodala cynicky.

„Jste vdaná?“ zeptal se Sam. Tipoval si, že je rozvedená.

Zavrtěla hlavou. „Nejsem na manželství. Ale raději mi řekněte něco o té Chrissiině záhadnosti. Co vlastně

jste na ní nemohl pochopit?“

Otázka jako při úředním výslechu. Začínala mu jít na nervy.

„Třeba to,“ řekl váhavě, protože si nebyl jistý, kam se tím dostane, „jak dokázala podstatnou část

posledních pěti let klamat svého manžela.“

„Pcha,“ řekla Clare a mávla rukou. „Francouzi podvádějí své partnery celý život. Ostatně vaše role v tom

nebyla zrovna ctnostná, nezdá se vám? Vždyť vy jste jí v tom klamání vydatně pomáhal. Necítíte se

alespoň trochu jako spoluviník?“

„Trochu ano,“ připustil. „Ale víte, jak to je, bylo to příjemné. A kromě toho jsem si namlouval, že ho

třeba jednou opustí…“

„A pak byste spolu žili šťastně až navěky jako dva holoubci, že?“ přerušila ho posměšně.

„Nevím. Možná ano,“ řekl. Cítil, že se začíná červenat.

Zavrtěla hlavou. „Nikdy by se za vás nevdala, Same. Nikdy. A víte proč ne? Jste příliš soběstačný.

Nezávislý. Vy jste ji přece ve svém životě nepotřeboval, samozřejmě s výjimkou… fyzické stránky.“

Její slova ho šokovala. Co ona ví o jeho potřebách? Co o nich Chrissie věděla…?

Od baru se ozval hluk hlasů. Zvedl hlavu. Dav ragbyových fanoušků ve svetrech a šálách se přišel posílit

před tažením na Twickenham nebo Old Deer Park. Byl vděčný za to, že je vyrušili a dali mu čas potlačit

hněv.

Náhle ucítil, že se dotkla jeho ruky.

„Promiňte. Jsem hrozná,“ řekla a rychle ruku stáhla. „Nechtěla jsem do vás rýpat.“

„Nedělejte si s tím hlavu,“ odpověděl. Znovu se díval jinam, rozhodnutý co nejdřív rozhovor ukončit a

odejít.

„Mám vám to její tajemství odhalit?“ zeptala se náhle a blahosklonně pozvedla svůj elegantní úzký nos.

„Mám dojem, že se to chystáte udělat, ať vám odpovím jakkoliv,“ řekl chladně.

„Není to nic tak hrozného, Same. Víte, ono vlastně na Chrissii nic moc záhadného nebylo. Žila tak, jak

žila, protože chtěla příliš moc. To je celé. A jednoduché. Ubohá holka, nikdy nedokázala poznat, kdy je

třeba zařadit zpátečku.“

Zajela si špičkami štíhlých prstů do lesklých černých vlasů a nechala jejich prameny klouzat mezi nimi.

Upírala na něho tmavé oči a pozorovala jeho reakci.

„To je příliš jednoduché,“ odpověděl. Opřel se dozadu a založil si ruce na hrudi.

„Chtěl jste říct, příliš jednoduché pro vás. Protože vy si přejete, aby to bylo složitější. Vy chcete mít Chrisii

záhadnou, protože bez té záhadnosti byste o ni ztratil zájem.“

Dlouze se napil a připravoval se k odchodu.

Clare zkřížila ruce na hrudi, jako by se chtěla obejmout, a pohrávala si s lalůčkem ucha. Lak na jejich

nehtech měl stejný odstín jako rtěnka.

„Jsem tak ráda, že jsem se s vámi setkala,“ řekla. „Jste přesně takový, jakého mi vás Chrissie vylíčila.“

„Opravdu?“ zabručel.

„Měla vás jako něco navíc, ozdobu svého života. Podvědomě věděla, že by to skončilo katastrofou, kdyby

se rozvedla s Martinem a pokusila se žít s vámi.“

Sam musel přemáhat silnou chuť vstát a uškrtit ji. Už měl až po krk těch jejích řečí o tom, co bylo na jeho

vztahu s Chrissií dobré a co špatné.

„A věděla také, že vy sám byste jí nikdy nestačil,“ dodala Clare jako někdo, kdo je zvyklý bodnout a ještě

nožem v ráně zakroutit.

„Poslyšte, mám dojem, že už jste toho řekla dost,“ vybuchl Sam.

„Poslouchejte mě,“ pokračovala Clare krutě. „Nebylo to namířeno proti vám osobně. To, co jsem řekla, se

vztahuje na nás všechny. Nikdo z nás by jí nestačil sám o sobě. Copak to nechápete? Ani Martin, ani vy,

ani já…“

Sam přimhouřil oči. Z nějakého důvodu stále nechápal. Ta žena na něho doráží jako vzteklá fena, ale on

pořád neví proč.

„Chtěla to mít všechno, Same. A všechno současně. Finanční a společenské zajištění ze strany manžela,

ale taky své milence.“

Své milence…? To množné číslo ho zasáhlo jako rána dýkou. Nevěřil jí. Prostě tomu nevěřil, co se mu ta

žena snažila říct.

„Značkové oblečení,“ začala vypočítávat Clare a ukazovala na prstech, „nejlepší kadeřnické salóny,

zbrusu nové BMW kupé…“

Sam se zamračil. O žádném BMW nevěděl.

„A šperky…, některé opravdu skvostné. Prý aby po ní bylo co dědit, říkala. A samozřejmě peníze, které

její manžel vydělával. Řekla bych, že podstatně víc než vy. Velký byrokrat ve státní správě, že?“ „Něco takového,“ zavrčel Sam. Už měl jejích urážlivých náznaků opravdu dost. „Mluvíte, jako byste se

užírala žárlivostí, Clare.“

„V žádném případě jsem nežárlila na Chrissii,“ odpověděla. Do tváří jí vstoupila červeň. „O to, co ona měla, jsem já nestála. Ne, drahý Same. Nepochopil jste. A teď už je nade vše jasné, že jste také nikdy

nechápal Chrissii.“

Strnul. Blížil se okamžik, kdy byl odhodlaný vstát a odejít.

„Nežárlila jsem na Chrissii, Same.“ Naklonila se dopředu a sepjala ruce. „Žárlila jsem na vás,“ řekla a

nechala slova chvíli působit. „A samozřejmě na Martina. Protože vy dva muži jste se dělili o něco, co jsem

chtěla mít já, jenom pro sebe.“

Sam cítil, že bledne. „O čem to, proboha, mluvíte?“

Clařiny oči triumfálně zářily. Zasmála se. „O čem mluvím? Snažím se vám říct, že Chrissie byla

bisexuální, vy ňoumo.“

„To je nesmysl!“

„Žádný nesmysl, můj drahý. Čirá pravda,“ odpověděla věcně. „Já a Chrissie jsme spolu měly intimní

poměr už na škole, když nám bylo sedmnáct. Bylo to vztah, z něhož jsem se já už nikdy nevysvobodila.

Ale Chrissie si z nějakého nevysvětlitelného důvodu uchovala chuť na obojí, mužské i ženské tělo.“

Sam na ni civěl s otevřenými ústy. To prostě nemohla být pravda.

„Naše Chrissie měla nabitý plán, nabitý termínový kalendář, aby své… stálé partnery zvládla.“

Sam měl pocit, jako by do něho uhodil blesk. V hlavě mu horečně vířily zmatené myšlenky. Přece by

musel něco poznat, nějaké náznaky, chlad… Ale on nikdy nic takového nepozoroval. Žádné známky toho,

že by ji jejich milování neuspokojovalo tak jako jeho.

„Proč mi to říkáte?“ vypravil ze sebe. Probodával ji očima. „Proč vám tak záleží, abych to věděl?“

Dlouho neodpovídala a nechala ho, aby se mu oči zalily slzami.

„Protože,“ zašeptala konečně, „protože chci, abyste cítil to, co cítím já, už ani nevím jak dlouho. Abyste

cítil bolest z vědomí, že někomu nestačíte, že mu nejste dost dobrý…, a nikdy nebudete.“

Sam prudce odstrčil židli a vstal. Nemohl dýchat. Znovu měl kolem sebe tu temnou bagdádskou celu,

která na něho padala a drtila mu duši. Otočil se. Stěny obložené dřevem, reprodukce loveckých scén,

mosazné lampy, vše mu nyní splývalo v jedinou rozmazanou šmouhu.

Nohy ho nesly ke dveřím. Venku na čerstvém vzduchu se zhluboka nadechl. Zem se zachvěla hukotem Concordu, který mu přeletěl nad hlavou a mířil k Heathrow. Náhle ostře zaskřípaly pneumatiky a půl

metru

od něho zastavilo auto. Sam se potácel jako mátoha pryč.

„Do prdele s váma ožralama!“ zahulákal za ním řidič.

Sam se dovlekl na stezku probíhající podél řeky a dal se po ní doprava. Svažovala se ke spouštěcí rampě

pro lodě, kluzké od bláta a plné větví a naplaveného svinstva, které sem zanesl příliv. Věděl, že když

půjde po cestě dál, zavede ho zpátky do Barnesu. Šel a nestaral se, že mu na boty a černé kalhoty stříká

bláto. Záleželo mu jen na tom, aby se odtud dostal pryč. Pryč od té ďábelské ženy, co mu otrávila mysl,

pryč od děsivé pece, která brzy promění Chrissiiny ostatky v popel a kouř.

26 KAPITOLA DOPOLEDNE, KYJEV, UKRAJINA

Dům číslo 16 sídliště Krystal ve čtvrti Leningradská ukrajinského hlavního města byl naprosto stejný jako patnáct dalších, postavených podél široké výpadovky směrem na západ z města. Šestnáct podlaží zchátralých bytů o dvou až třech pokojích se stěnami tak tenkými, že se jejich obyvatelé dovídali všechny intimní podrobnosti života svých sousedů, aniž museli se zatajeným dechem přikládat ucho na zeď. Oksana Ivanovna Kozlovová vyšla na dlážděné prostranství mezi domy. Byla šťastná, že už je venku z toho hrozného dezinfekčního pachu, který se držel na schodišti i ve výtahu obytného věžáku, kde už patnáct let bydlela. Měla širokou upřímnou tvář, tmavé, téměř černé vlasy a v uších se jí houpaly malé zlaté kroužky. Vrásky, jež se jí rozbíhaly z koutků úst, nalíčených výraznou rtěnkou, i překvapivě modrých očí, by odpovídaly ženě starší než osmatřicet let. Od smrti svého manžela před pěti lety žila sama jen se svou dcerou Ljubou, dívkou v citlivém a problematickém věku patnácti let, která projevovala mnohem

větší

zájem o idoly popmusic než o domácí práce.

Oksana Ivanovna ucítila první kapky deště a vytáhla z nákupní tašky šátek, aby si ho uvázala na hlavu. Přes noc se její život zcela změnil, jako by do únavné monotónnosti šedi její každodenní existence vtrhl hurikán. Ještě včera měla starost pouze o sebe a o svou vzpurnou dceru, dnes však byli v jejím bytě tři další k smrti vyděšení lidé, kteří se k ní upínali jako ke svému jedinému útočišti. Utáhla si pásek čokoládově hnědého pláště a vydala se po chodníku podél silnice. Z kaštanů, starých přesně tolik let, kolik bylo tomuto sídlišti, padaly velké žluté a červené listy. Oksana Ivanovna cítila zmatek a strach. Hrozný strach z toho, co s ní teď bude, ale také soucit s lidmi, které krutý osud tak nečekaně vrhl do jejího života. Byl to pro ni šok, když se dnes v sedm hodin ráno objevili u dveří jejího bytu Lena s Míšou a uviděla svou neteř Naďu s pohmožděninami v obličeji a obvázanou rukou. Všichni byli bledí a v jejich ztrhaných tvářích byla vepsána únava z celonoční cesty z Oděsy a hlavně zoufalství a apatie z nejisté budoucnosti. Naďa, která se sotva držela na nohou, měla velké modré kruhy pod očima a usnula hned, jak ji uložili do postele Oksaniny dcery. Ljuba samozřejmě

brblala, že musí zrovna v sobotu stávat tak brzy ráno.

Oksana věděla, že přijedou. Lena zavolala pozdě v noci z Oděsy a oznámila jí, že jsou na cestě. Je však nemožné se na něco takového připravit. Co má člověk dělat s rodinu, která prchá, aby zachránila holé životy? Samozřejmě jim poskytnout útočiště, střechu nad hlavou, protože to jsou lidé, ale zároveň se všemožně snažit dostat je pokud možno rychle pryč, aby hrozba, před níž prchají, nakonec nezasáhla i jeho. A to se teď Oksana Ivanovna snažila zorganizovat. Šokovalo ji, když se dověděla, že se právě Miša dostal do konfliktu s mafií. Proč právě on, který vedl mnohem řádnější život než její druhý bratr a nakonec i ona sama? Proč Miša, když nikdy nevybočoval z řady, nikdy neudělal žádnou nepřístojnost a už vubec ne nezákonnost? A teď byl tady, na útěku před gangstery, aby si zachránil holý život. Odmítl jí vysvětlit, jak ke všemu došlo, a řekl, že pro ni bude bezpečnější, když nebude nic vědět. Prozradil jen to, že se čistě náhodou dověděl tajnou informaci, která by mohla mít velmi vážný vliv na Ukrajinu i na celý zbývající svět. Řekl, že vládní úředníci této země jsou příliš zkorumpovaní, aby se jim dalo věřit, a že nemá jinou možnost než to, co ví, nějak předat na Západ. Doufal, že si tím vyslouží pro sebe i svou rodinu vízum a politický azyl. A protože Oksana pracovala jako recepční úřednice a telefonistka na britské ambasádě v Kyjevě, rozhodl se, že se s její pomocí obrátí na britskou stranu. Před vchodem do metra seděly na dřevěných bednách dvě staré venkovské ženy v tlustých vlněných svetrech a na novinách, rozprostřených na špinavém asfaltu, nabízely na prodej trochu ubohé zeleniny.

„Pažalsta,“ oslovila jedna z nich Oksanu a ukázala na své zboží.

„Dnes nic nepotřebuju, bábuško,“ odpověděla Oksana. Nemusela kupovat zeleninu ani dnes, ani jindy, protože měli asi hodinu jízdy autobusem z jejich sídliště rodinnou daču a ona, jako jediný tělesně schopný člen rodiny, který žil v Kyjevě, si všechno ovoce a zeleninu pro vlastní spotřebu vypěstovala sama. Začala sestupovat dolů. Vyhnula se velké páchnoucí kaluži na odpočívadle a po dalším křídle špinavého schodiště se dostala do ponuré staniční haly. U turniketu zamávala před zřízencem měsíční jízdenkou a šla dál. Eskalátory se táhly hluboko dolů jako důlní chodba a na šikmé plošině mezi nimi zářily lampy ve tvaru plápolajících pochodní. Oksana se nedívala po lidech kolem sebe. Znala ty otupělé tváře, znala jejich životy a dobře věděla, že jsou stejně ubohé a beznadějné jako její život.

Dnes se jí však nezdál tak zoufale beznadějný. Dnes jí svitla naděje, jen slabá poblikávající jiskřička, přesto naděje. Ani by nedokázala říct, v co vlastně doufá, kdyby se jí někdo zeptal. Věděla jen, že chce, aby se její život nějak změnil, protože už roky stagnoval, nevyvíjel se, jako by to ani nebyl život. Dojela až dolů a usmála se na děžurnuju v zasklené kukani, jejíž celodenním zaměstnáním bylo sedět s rukou na tlačítku, civět na eskalátory a být připravená je v případě problémů okamžitě vypnout. Byla to mladá, možná pětadvacetiletá dívka s mdlým výrazem a bledou pletí, jakou mívají lidé, kteří se jen málokdy dostanou na denní světlo. Ale je to její práce, pomyslela si Oksana. A vydělá si jí na jídlo pro sebe a své dítě, jestliže nějaké má. Široké nástupiště mělo vysoký klenutý strop pokrytý mozaikami, velkolepé dílo připomínající časy, kdy byl Sovětský svaz mocností, na kterou mohl být člověk hrdý. Po chvíli přijela vlaková souprava s vagony plnými lidí. Oksana se vmáčkla mezi zpocená těla a dávala si pozor, aby se držela dál od podezřelých individuí a hulvátů, kteří se snaží tlačenice využít. Stále si udržovala pěknou postavu a byla hrdá na to, že

vypadá jako žena, od smrti svého manžela však nedovolila jedinému muži, aby se jí intimně dotkl. Dveře se zavřely a vlak se rozjel. Lidé mlčeli a s lhostejným výrazem trpělivě čekali, až dojedou do své stanice. Z bytu odešla Oksana kolem jedenácté. Ze zkušenosti věděla, že první tajemník ambasády Gerald Figgis se každou sobotu kolem poledne zastavuje v úřadu, aby převzal elektronickou poštu z Londýna. A věděla také, co bylo jasné každému zaměstnanci malé ambasády, že pan Figgis reprezentuje na Ukrajině

britskou tajnou službu.

Vystoupila na stanici Univerzitní a pak šla pěšky asi půl druhého bloku po širokém bulváru Tarase Ševčenka kolem botanické zahrady, až se dostala na křižovatku s ulicí Vladimirskou. Před ní byla mohutná červená budova Univerzity Ševčenka. Vždy, když tudy šla, si s povzdechem připomněla, že právě tady se za studentských let seznámila se svým pozdějším manželem. Ona byla v posledním ročníku studia angličtiny, zatímco Sergej působil na katedře jaderné fyziky jako asistent. Vzali se hned, jak dokončila studium. Jejich dcerce bylo pět let, když v roce 1987 vybuchl černobylský reaktor a rozprostřel nad její zemí příkrov smrti. Jako jaderného fyzika určili Sergeje do týmu, který řídil práce na likvidaci havárie. Pětadvacet dní dýchal radioaktivní prach a pak dalších pět let čekal na smrt. Zemřel na rakovinu. Obrátila se od budovy univerzity a přešla na zelenou přes bulvár. Zbytek cesty k ambasádě mohla klidně dojít pěšky, ale kuří oko na levé patě ji dnes bolelo víc než jindy a právě přijížděla na zastávku na protějším rohu tramvaj. Posledních deset metrů musela běžet, aby to stihla. Před ní stála na schůdcích tramvaje mladá dvojice, oba lízali zmrzlinu v krásném barevném obalu. Určitě z dovozu. Dívka s krásnými dlouhými hnědými vlasy držela na ruce asi devítiměsíční dítě. Všechna místa k seděni byla obsazená, ale Oksaně se podařilo dostat k madlu a chytit se. Dveře se se syčením zavřely a tramvaj se kodrcavě rozjela do kopce směrem k starému městu. Plným vozem se zezadu dopředu tlačila postarší žena s připnutým úředním odznakem a kontrolovala jízdenky. Oksana sáhla do tašky a připravila si měsíční legitimaci. „A vy?“ spustila revizorka na mladou dvojici. „Proč nemáte jízdenky?“ „Protože jsme už tři měsíce nedostali plat, vážená,“ odpověděl mladík. „Na to je zákon. Když nám stát

nedá plat, máme právo jezdit zadarmo,“ prohlásil vyzývavým tónem.

„Ale to s podívejme! A co ta zmrzlina? Když máte na takový hlouposti, měli byste mít i na lístek. Budete si

muset vystoupit.“

Tramvaj právě dojížděla na následující zastávku a revizorka začala oba mladé strkat ke dveřím.

„To není spravedlivý,“ protestovala dívka s dlouhými vlasy.

„Spravedlivý? Kdo říká, že život je spravedlivý?“

Mladá dvojice vystoupila s brbláním na chodník.

Když se tramvaj znovu rozjela, zkontrolovala revizorka Oksaninu měsíční průkazku a zamumlala: „Všechno zadarmo, to by chtěli, to by se jim líbilo.“ Na Michajlovském náměstí vystoupila Oksana před opravenou krásnou budovou z konce devatenáctého století. Věděla, že Kyjev je pěkné město, a uvědomovala si, že z určitého pohledu by bylo škoda je opustit. Opustit? Opustit Kyjev? Opustit Ukrajinu? Ona se snad zbláznila. Zbláznila se jako ptáček, který se chytil v místnosti a vrhá se proti okenním sklu v naději, že se dostane na svobodu. A přesto stále snila

– podobně jako spousta jejích známých, o tom, že z tohoto pekla jednou unikne. A jestli je tu naděje, že by její bratr mohl pomocí svého vojenského tajemství dostat politický azyl v zahraničí, je přece možné, pouze možné, že totéž by se mohlo podařit i jí jako jeho sestře.

Podívala se na hodinky, bylo za deset minut dvanáct. Šla cestou, kterou chodila každý pracovní den,

dnes však byla nervózní, jako by šla na zkoušku. V duchu si stále opakovala scénář, na němž se s Míšou

dohodla.

Zastavila se před hlavním vchodem do britské ambasády, sídlící v domě, který kdysi patřil některému z kyjevských šlechtických rodů. Dveře byly zavřené. Zazvonila, řekla do mikrofonu své jméno a o krok ustoupila, aby bezpečnostní kamera mohla zabrat její tvář. Po chvíli cvakl elektrický zámek. Oksana vstoupila a dveře se za ní opět zavřely.

V malé vstupní hale, vyzdobené starými grafickými listy s náměty anglických loveckých scén, stála řada křesel pro čekající návštěvníky. Naproti viselo na zdi vysoké zrcadlo, za nímž byla ukrytá videokamera, aby si bezpečnostní služba mohla návštěvníka prohlédnout, než ho pustí dál. Na vzdáleném konci úzké haly byla malá místnůstka s okénkem z neprůstřelného skla, v níž Oksana v běžné pracovní dny sedávala. Dnes však na ni okénkem hleděl mrzutý příslušník britské ostrahy, evidentně překvapený, s podezíravým výrazem na tváři. „Co se děje, Oksano?“ zeptal se jí přes interkom. „Něco jste zapomněla?“ „Ne. Potřebuju mluvit s panem Figgisem,“ odpověděla. Snažila se to říct tak, jako by měla s prvním tajemníkem ambasády podobné schůzky každou druhou sobotu. „Je už tady?“

„Není. Ale obvykle v tuhle dobu se tu zastaví, takže… Asi jste s ním domluvená, ne?“

„Abych řekla pravdu, nejsem.“

„Hm. Dobrá. Předpokládám, že je všechno v pořádku, ale když už jsem vás pustil dovnitř, bude lepší, když

na něho počkáte tady, abych na vás viděl. Nechcete přecházet po hale, že ne?“

„Ne.“

Trochu ji rozladilo, že ze sebe dělá tak důležitého, přesto se na něho svými rudými rty usmála. Posadila se za svůj stůl, zatímco strážný lelkoval kolem a vykládal jí, co už dávno věděla, že mu služba v Kyjevě brzy skončí a že se už nemůže dočkat, až se bude moct vrátit domů do Essexu. Pocházel z městečka, o kterém Oksana nikdy neslyšela, ale po jeho neustálém opěvování se jí jevilo jako místo ležící jen kousek

od ráje.

Znovu se snažila uvažovat o tom, co řekne panu Figgisovi, chystala si slova a předvídala jeho odpovědi. Figgis vůbec nevypadal jako špión, ale kdosi jí vysvětlil, že důstojníci zpravodajské služby nejsou žádní slídilové, kteří se plíží temnými kouty v klobouku staženém do čela. Figgisuv pobyt v Kyjevě byl oficiální a

zřejmě trávil spoustu času stykem s lidmi z ukrajinské tajné služby SBU. Občas však přicházely za panem Figgisem návštěvy z Anglie, a někteří z těchto lidí připadali Oksaně velmi podezřelí. Před rokem tu dokonce nějakou dobu pobývala jedna žena z Londýna, o níž se nikdy nedozvěděla, co tu vlastně dělá. V tu dobu ji tu asi třikrát nebo čtyřikrát navštívil moc hezký muž s příjemným úsměvem. Oksana si pamatovala, že s ní vždycky prohodil pár žertovných slov, když čekal, až pro něho ta žena pošle. Ano, vzpomínala si na něho dobře, protože byl moc sympatický, prostě ten typ muže, který snad každé ženě dokáže zrychlit tep. Líbil se jí a občas ji napadlo, že za jiných okolností by o

něho možná projevila zájem. Čekala asi půl hodiny, než se Gerald Figgis objevil. Byl to vysoký štíhlý muž s vlasy hladce učesanými dozadu a dnes přišel v džínách, teniskách a tenké červenomodré bundě. Když ho strážný pustil

bezpečnostním turniketem dovnitř, prošel kolem okénka, aniž si všiml, že tam sedí ještě někdo jiný.

Oksana rychle vstala. „Pane Figgisi,“ zavolala na něho celá rozechvělá. Hlas měla ochraptělý jako zpěvák

se zánětem hlasivek.

Figgis se zastavil a otočil se. „Oksano. Co tu děláte? To se vám tu tak líbí, že sem chodíte i v sobotu?“

Opět se otočil a mířil ke schodům.

„Pane Figgisi, já…“

Znovu se zastavil s nohou na prvním stupni.

„Přejete si? Musím si tu něco vyřídit.“

„Mohla bych s vámi, prosím, mluvit?“ zeptala se. Cítila, že se jí chvějí ruce.

„Ale jistě,“ odpověděl. Čekal, až začne, a když se k tomu neměla, pochopil. „Dobrá, pojďte se mnou

nahoru do kanceláře. Ale nemám moc času. Musím být za čtvrt hodiny na tenisových kurtech.“

Figgis měl kancelář v zadní části budovy, odkud bylo vidět do zahrady, ale také na řadu garáží pro

služební auta.

„Nechcete se posadit?“ zeptal se. Kolem malého stolku byla rozestavená tři moderní křesla potažená

šedomodrou kůží. „Prosím.“ Ukázal na jedno, počkal, až si sedne, a teprve pak se posadil proti ní.

Oksana ho nikdy předtím neviděla v džínsech a bundě a trochu ji to vyvádělo z míry. Připadlo jí, jako by

tím ztratil něco ze své autority.

„Tak spusťte, o čem se mnou chcete mluvit?“ vyzval ji suše.

Oksana potlačila nervozitu a zhluboka se nadechla.

„Mám bratra,“ začala nejistě. Hovořila anglicky dobře, i když s trochu tvrdším přízvukem. „Je důstojník

ukrajinské armády. Major. Ale teď musel od své posádky utéct. Víte, objevil případ korupce v armádě, a

když to oznámil generálovi, který je nadřízený veliteli jeho útvaru, pokusili se zabít jeho malou dceru.“

Figgis povytáhl obočí.

„Nerozumím. Kdo se ji pokusil zabít?“

„Nevím. Oni. Jako varování,“ pokračovala. „Aby o tom, na co přišel, nemluvil. A teď si bratr myslí, žechtějí zabít i jeho. Proto dnes ráno přijel se svou ženou a Naďou, to je ta dcerka, do Kyjeva. Jsou u mě

mém bytě.“

„Hrome! To vypadá na pěkně dramatickou záležitost,“ prohlásil Figgis, třebaže si nebyl jistý, jak moc má

brát její slova vážně. „Ale moment, pořád jsem to tak docela nepochopil. Kdo se to dítě pokusil zabít?

Někdo z armády?“

„Ne tak docela. Bratr mi jen řekl, že v tom má prsty mafie.“ Pokrčila rameny, jako by chtěla naznačit, že

tím je řečeno vše. „A z oděské mafie on má hrozný strach.“

„Z mafie? To chápu,“ poznamenal Figgis. Naklonil se dopředu a hleděl na ni s kamenným výrazem. Věděl,

že celá Ukrajina se bojí mafie a že zem v podstatě ovládají kriminálníci. Ale co to má společného s ním?

Na kurtech na něho čekají přátelé. „Podívejte se, Oksano, cítím s vaším bratrem, ale opravdu nevím…“

„Prosím vás, pane Figgisi, vyslechněte mě,“ obrátila se na něho zoufale.

„Samozřejmě že vyslechnu,“ řekl, zaskočený naléhavostí v jejím hlase. „Ale opravdu si myslím, že je to

spíš věc vašich orgánů…“

„Ne! Žádná milice, žádné SBU,“ téměř vykřikla Oksana. „Těm se nedá věřit. Prosím, nechte mě, abych

vám o tom řekla ještě víc. Pak pochopíte.“

„Dobrá, pokračujte.“

„Můj bratr tvrdí, že to, na co přišel, je moc důležité, nejen pro Ukrajinu, ale i pro země, jako je vaše.

Dověděl se, že jistí zkorumpovaní důstojníci v Oděském armádním okruhu prodávají mafii vojenský

materiál. Ví jen o jednom případu, ale jde prý o velmi zvláštní zbraň. Prý je to něco jako raketa.“

„Raketa?“ Ted už se Figgis nemusel nutit k pozornosti.

„Říkal něco jako raketa. A myslí si, že to mafie chce dostat za hranice Ukrajiny. Prodat teroristům.“

Figgis si uvědomil, že to, co Oksana říká, je velmi alarmující. Britská výzvědná služba už zaregistrovala,

že v transdněsterské oblasti, což není daleko od Oděsy, sondují lidé z IRA možnost získat zbraně z

vojenských přebytků.

„A má váš bratr představu, o které konkrétní teroristy jde?“ zeptal se opatrně.

„Ne.“ „Aha.“

Znovu se opřel dozadu. Jeho tenisoví partneři se dnes budou muset obejít bez něho.

„Takže já to zopakuju, Oksano. Váš bratr si myslí, že velení Oděského armádního okruhu se přímo

angažuje v ilegálním obchodu se zbraněmi, je to tak? A protože na tuto skutečnost přišel, snaží se ho

umlčet.“

„Ano.“

Figgis se upřeně podíval do jejích vystrašených modrých očí a snažil se poznat, zda si skutečně uvědomuje, co říká. Nepřekvapilo ho, že před jeho pohledem uhnula. V chaotické době, která následovala po rozpadu Sovětského svazu a rozdělení Sovětské armády, byla zkorumpovanými veliteli prodána

spousta zbraní a vojenského materiálu. V posledních letech se se však zdálo, že tento problém už

přestává být naléhavý. Buď to bylo zásluhou toho, že se v armádě přece jen pomalu obnovoval pořádek,

jak tvrdili vojáci, nebo se už prostě vyprodalo vše, o co byl zájem.

Snažil se vybavit si, co se píše v Oksanině osobním spise, které si vedli o všech místních zaměstnancích

ambasády. Slušná plynná angličtina, dobré chování k návštěvníkům i při spojování hovorů… Vzpomínal si

však, že tam jsou i negativní charakteristiky. Například jistá nervová labilita nebo smrt manžela, zřejmě v

souvislosti s Černobylem, kdykoliv vznikl nějaký problém, vždy byla připravená dát se do pláče.

Neexistoval však jediný náznak, že by byla v kontaktu s ukrajinskou nebo ruskou výzvědnou službou, a to

bylo nejdůležitější.

Figgis však byl nedůvěřivý, ostatně za to byl placen. Nedůvěřivý a opatrný. Cítil, že by tu mohly vzniknout

potíže. Vztahy mezi Británií a Ukrajinou byly právě teď dobré jak na politické, tak i na zpravodajskéúrovni, což byl výsledek několika let namáhavé práce. Pokud by se teď osobně angažoval v případu

dezertéra z

ukrajinské armády, mohl by dosavadní dobré vztahy vážně poškodit. Celé to však mohla být jen nějaká habaďůra. Třeba má někdo z vysoce zkorumpované hierarchie ukrajinských státních orgánů zájem zhoršit

vztahy s Británií.

Přesto na základě toho mála, co mu řekla, Figgis usoudil, že se musí dovědět víc.

„Víte, Oksano, to je těžká věc, do níž nemohou britské úřady zasahovat,“ řekl opatrně. „Na druhou stranu

se musím přiznat, že jste vzbudila mou zvědavost. Nevíte náhodou, kde přesně se to stalo? A kdy? A ta

raketa nebo něco jako raketa, o níž váš bratr mluvil, víte, o jaký typ zbraně jde?“

„Ne, o tom nic nevím. Ale můj bratr by vám to určitě řekl.“

„Ano, jistě…“ Figgis sepnul ruce. V tom byl další problém. Nemohl si dovolit setkat se s jejím bratrem,

protože by se tím mohl kompromitovat. „A jak si představujete, že by to mohl udělat?“

„Prosím?“ pohlédla na něho nechápavě.

„Naznačujete, že by o tom raději mluvil s námi než s SBU,“ vysvětlil Figgis vyhýbavě.

„Ach ano. Nejlépe v Anglii. Tam by vám řekl všechno, kdybyste pro něho a jeho rodinu zařídili vízum.“

Její rudé rty se pevně semkly a zlaté kroužky v uších se zachvěly. Figgis ji chápal. Věděl, že pro takovou

tichou a nenáročnou osobu, jakou byla Oksana, musí být hrozné ocitnout se z ničeho nic v podobné

situaci. Vždycky ji považoval za sympatickou ženu, ale teď na ní pozoroval jakési zvláštní napětí, něco,

čeho si předtím nevšiml.

„To, o co žádáte, Oksano…“

„Chápejte, že Ukrajina už pro něho není bezpečná,“ přerušila ho naléhavě. „Najdou si ho, armáda,

mafie.

A bojím se, už nejsem bezpečná ani já se svou dcerou, když jsou teď u mě,“ dodala rychle. „Ti

kriminálníci

– jsou schopni zabít nevinné lidi, nedělá jim to problémy.“

„Chápu vaše obavy,“ ujišťoval ji. „Ale to, co navrhujete, není jednoduché.“

Co mohl vědět? Třeba její bratr spáchal nějaký kriminální čin. Možná je na útěku před legitimními silami

zákona, ne před zločineckým gangem.

„Povězte mi, Oksano, mluvil o tom vůbec váš bratr s SBU?“

„Pcha! SBU…, to je pořád stejná organizace jako KGB,“ řekla pohrdavě. „Titíž lidé, tytéž metody. Bratr jim

nevěří. Sám to víte, milici a SBU nikdo na Ukrajině nevěří.“

„Podívejte se, Oksano, dám vám jedno jméno. Je to člověk, který pracuje na velitelství SBU ve

Vladimirské ulici, někdo, koho dobře znám. Myslím, že jemu se dá věřit.“

„Ne, pane Figgisi. S tím, co se můj bratr dověděl, se na SBU nikdy neobrátí. I kdyby ten váš muž byl

poctivý, nemůže si to nechat pro sebe a řekne to někomu jinému, kdo není poctivý. A pak někoho pošlou,

aby mého bratra zabil. Ne. Požádal mě, abych vám sdělila, že je ochoten říct všechno, co ví, ale pod

podmínkou, že dáte jemu, jeho ženě a dcerce vízum pro pobyt v Anglii. Protože když vám to všechno

řekne, už se nikdy nebude moct na Ukrajinu vrátit.“

„Takže je ochoten zradit svou vlast výměnou za udělení azylu v Británii, je to tak?“ řekl Figgis. Záměrně

zdůraznil politickou povahu věci. „Víte, Oksano, to je velmi vážné rozhodnutí.“

„Zradit vlast? Jak to myslíte?“ protestovala. „Tady se přece nejedná o žádné zrazování vlasti. Snaží se

jednat proti mafii, proti kriminálníkům. Oni zrazují Ukrajinu, ne můj bratr. A naše vláda proti nim nic

nedělá.

Ne, říkám vám, že můj bratr chce předat své informace jiné zemi, než je Ukrajina. Má strach, že cizí

teroristé mohou s tím, co jim naše mafie prodá, provést něco hrozného.“

Figgis ji zkoumavě pozoroval. V jejích očích byl výraz zoufalství. Podobně jako mnoho jiných žen na

Ukrajině ji život srazil k zemi a nedává jí šanci se zvednout. Rád by jí pomohl, ale co pro ni může udělat?

Bylo tu příliš mnoho nejistot. Její bratr by se opravdu měl obrátit na SBU.

Ale přesto bude rozumné ohlásit celou věc do Londýna, než ji odmítne.

„Můžete chvíli počkat, Oksano?“ řekl. „Nejlépe dole. Potřeboval bych si o tom s někým promluvit.“

„S někým z SBU?“ zašeptala. Viděl, že má srdce až v krku.

„Ne, žádné SBU. Slibuju. S někým v Londýně. Z našeho ministerstva zahraničních věcí. Nemáte nic proti

tomu?“

Vstal a otevřel dveře.

„Nebude to trvat dlouho, tak deset patnáct minut. Pak pro vás dolů přijdu. Okay?“

„Ano. Okay.“

Dovedl ji k jejímu stolu a řekl strážnému, že s ní ještě bude chtít mluvit. Pak se vrátil do své kanceláře apřistoupil ke dveřím na vzdáleně straně místnosti, které byly zajištěné zámkem na číselný kód. Vyťukal na malém pultíku příslušnou kombinaci a vstoupil do malé klimatizované místnůstky s komunikačním vybavením. Zapnul terminál a přitiskl na obrazovku palec, aby ho systém mohl identifikovat. Vzápětí se na displeji objevila čekající zpráva. Rychle si ji přečetl.

„A sakra!“

Četl zprávu znovu a nemohl uvěřit shodě okolností. Náhle viděl příběh Oksany Kozlovové v úplně jiném světle. Celá záležitost nabyla nové, alarmující závažnosti. BEZPEČNOSTNÍ KÓD ALFA URČENO: ZPRAVODAJSKÉMU DŮSTOJNÍKOVI V KYJEVĚ VYDAL: ZÁSTUPCE VEDOUCÍHO ODDĚLENÍ GLOBÁLNÍCH RIZIK ŽÁDÁM, ABYSTE CO NEJRYCHLEJI POTVRDIL, ZDA JE VIKTOR RYBKIN STÁLE ZAMĚSTNANCEM SBU. ZJISTĚTE ROVNĚŽ, ZDA BYL NEDÁVNO JEŠTĚ S JINÝM MUŽEM (TOTOŽNOST NEZNÁMÁ, ALE FOTO PŘILOŽENO) NA KYPRU. OBA JSOU PODEZŘELÍ Z VRAŽDY BRITSKÉ AGENTKY. MOHOU SE TAKÉ FINANČNĚ NEBO ORGANIZAČNĚ PODÍLET NA BEZPROSTŘEDNĚ HROZÍCÍM

IRÁCKÉM TERORISTICKÉM ÚTOKU S POUŽITÍM BIOLOGICKÝCH ZBRANÍ.

PROSÍM, JEDNEJTE CO NEJRYCHLEJI.

„Panebože!“ vydechl Figgis.

Odpověď na první otázku již znal, Rybkin byl před třemi měsíci z SBU propuštěn. A pokud šlo o útok biologickými zbraněmi, Oksanin bratr mluvil o jakési raketě, o něčem, co klidně může nést bojovou

hlavici.

Uložil do paměti počítače fotografii, kterou mu poslali z Londýna, pak ji zkopíroval na disketu a přenesl dojiného PC, určeného pro komunikaci s velitelstvím SBU. Toto spojení zřídili v posledních měsících, aby měly obě strany možnost vyměňovat si informace o aktivitách mezinárodního zločinu. Nejdřív však zavolal na SBU telefonem. Při jednání s organizací, která se teprve postupně snažila zbavovat stereotypů podezíravosti vůči Západu vytvářených půl století, se trocha zdvořilosti vždycky vyplatila. Službu měl důstojník, kterého Figgis dobře znal. Po několika žertech na adresu kyjevského Dinama, které

v posledním ligovém zápase prohrálo, požádal Figgis svého ukrajinského kolegu, zda by se nepodíval,

jestli nemají ve svém registru muže se stříbrným zubem, jehož fotografii za chvíli pošle elektronickou poštou, a dál, zda náhodou nemají informace o současných aktivitách Viktora Rybkina. Pak se vrátil k prvnímu počítači a začal formulovat odpověď Londýnu. Bylo mu jasné, že bude třeba, aby se s Oksaniným bratrem někdo co nejdřív spojil. Ale na to bude muset SIS poslat vysoce tajného agenta, aby jeho, Figgisovy, ruce zůstaly čisté. Odeslal zprávu a opustil komunikační místnost. Když sešel dolů, Oksana Kozlovová už propadala zoufalství. Seděla za svým stolem, uvažovala a dospěla k přesvědčení, že je všemu konec. Zklamala naděje, které do ní vkládal bratr a jeho žena, ale zklamala také své vlastní naděje. Náhle uviděla, že Figgis stojí u paty schodiště a kývá na ni. Z jeho tváře nedokázala vyčíst, jak dopadl

jeho rozhovor s Londýnem.

„Možná s tím budeme moct něco dělat,“ řekl jí opatrně, když už opět seděli v kožených křeslech v jeho

kanceláři. „Budeme vás během několika příštích hodin kontaktovat telefonem. Rozumějte, ne já. I kdyby

ten hlas zněl jako můj, nebudu to já, chápete mě?“

„Ano,“ přikývla. Srdce jí bušilo, jako by jí chtělo vyskočit z hrudi. „Chápu. A děkuji vám.“

„Já se v tom nemohu angažovat. Tenhle náš rozhovor se nikdy neuskutečnil, rozumíte?“

„Samozřejmě že rozumím. Můžete se na mě spolehnout.“

Figgis doufal, že říká pravdu.

„Dobře. Spojíme se s vámi, abychom mohli zařídit setkání s vaším bratrem. Přiletí sem někdo z Londýna.“

„Někdo, koho znám?“ zeptala se bez uvažování.

Její otázka ho překvapila. Koho by tak mohla znát z těch pár tajných agentů, kteří už v Kyjevě byli?

„Pochybuju,“ odpověděl. Pak si vzpomněl na epizodu s drogovým gangem, která se tu odehrála před

rokem. „I když to, myslím, není vyloučené.“

27 KAPITOLA

NEDĚLE, 6. ŘÍJNA RÁNO, LONDÝN Ostrý zvuk telefonu vytrhl Sama z neklidného spánku. Převalil se na bok a přetáhl si přes hlavu polštář. Cítil se mizerně. V ústech měl odporně kyselou chuť, žaludek se mu houpal, ve spáncích mu tepala bolest…, prostě kocovina po včerejším flámu, jímž se snažil vymazat z paměti Chrissiin pohřeb a hlavně to, co následovalo po něm. Nepodařilo se mu to. Clařino odhalení kruté pravdy o ženě, kterou miloval, mu stále svíralo hruď jako těžký kámen. A teď ještě ten zatracený telefon, který nepřestával zvonit, jako by se mu svým protivným ostrým zvoněním chtěl zavrtat do hlavy. Rozhodl se, že ho nezvedne. Nechtěl s nikým mluvit. Jediný člověk na světě, s nímž by chtěl

komunikovat, už nebyl dosažitelný ani telefonem, ani jinak.

„Doprdele!“

Ten prokletý telefon nemínil ztichnout. To musí být nějaký sadista na druhém konci, pomyslel si. Zřejmě

ta

zatracená ženská s havraními vlasy, nejspíš ho chce dorazit.

Převalil se na kraj postele, vstal a potácel se ke dveřím.

„Doprdele!“ zařval, když zakopl palcem o sokl prádelníku.

Doskákal do kuchyně. Jestli to bude nějaký obchodní agent, který mu chce vnutit těsnění na okna, najde

si ho a… utrhne mu hlavu. „Ano?“

„To jste vy, Same?“ Ulsterský přízvuk. Duncan Waddell. „Musíme se setkat.“

„Co je…? Copak není sobota?“ Měl pocit, jako by měl místo jazyka v ústech roubík.

„Sobota nesobota, potřebuju vás odpoledne v rezidenci. Přesně ve dvě.“

„Cože? A co se děje?“

„Proto si s vámi dávám schůzku, abych vám to řekl.“

„Jo, jenže je tu jeden problém,“ zamumlal Sam a usilovně se snažil přinutit mozek, aby začal fungovat.

„Mám auto kdesi v Hamblu.“

„Tak pro vás někoho pošlu,“ vyštěkl Waddell podrážděně. „Řekněme v jednu. A snažte se do té doby

vystřízlivět.“

Zavěsil.

Sakra! Muselo se stát něco vážného. Že by už ten útok…? Tisíce mrtvých? Cítil se jako děcko, kterému je

třeba říct, co má dělat.

Pohlédl na nástěnné hodiny, za pět minut devět. Postavil vodu na čaj, aby si trochu pročistil hlavu.

„Rezidence“, o níž Waddell mluvil, byl dům v Bansteadských kopcích na jižním okraji Londýna, vhodnější

konspirační místo než byt nad prádelnou v Isleworthu, třebaže odlehlejší.

Něco se muselo stát. Zapnul rádio a naladil stanici, která vysílala čtyřiadvacet hodin denně zpravodajské

relace.

Nic. Mluvili o jakési panice kolem potravin. Nechal rádio puštěné. Za pár minut bude přehled hlavních

zpráv.

V hlavě mu stále bolestivě tepalo. Nalil vřelou vodu na sáček čaje a sevřel oběma dlaněmi hrnek, aby ho sálavé horko probralo. Jsi idiot, že ses tak zlinkoval, říkal si v duchu. Idiot, že ses nechal vytočit jakousi

ženskou.

Zakroutil hlavou. Stále tomu nemohl uvěřit. Jak je možné, že ho nikdy nenapadl ani stín podezření, že by

Chrissiin sexuální apetit mohl mít širší záběr? I teď, když se ohlížel zpět, si nemohl vybavit, že by někdyněco řekla nebo udělala, co tomu nasvědčovalo. Vždycky se mu jevila jako nejheterosexuálnější žena, s

níž se kdy setkal.

Clařino odhalení ho opravdu těžce zasáhlo, přesně tak, jak měla v úmyslu. Žádného muže nepotěší,

když se dozví, že nebyl schopen plně uspokojit sexuální potřeby své partnerky. Dnes ráno však už necítil

hněv při pomyšlení, že ho Chrissie klamala. Vždyť vlastně celý jejich vztah byl založen na klamání. Teď

ho víc znepokojovala obava, zda nedojde ještě k dalším šokujícím odhalením. Rybkinovo varování,

záhadný znak na Chrissiině břiše, vše nasvědčovalo tomu, že v jejím životě bylo víc věcí, které mu

zůstaly utajené.

Z myšlenek ho vytrhlo pípání časového znamení. Hlavní zpráva dne se týkala bouří v jihozápadní Anglii.

Žádný útok antraxem, žádný masakr nevinných.

Otevřel polici nad dřezem a hledal prášky proti bolení hlavy. Doufal, že se dá během hodiny do pořádku, aby dokázal něco sníst. Pak se projde na čerstvém vzduchu a snad se mu do jedné odpoledne vyčistí hlava natolik, že bude schopen přijmout všechno, s čím se Waddell vytasí. Konspirační „rezidence“ byla pseudotudorovská vila, stojící v jižním Londýně kousek od silnice Purley-Epsom. Byla postavená z černohnědých cihel a vedla k ní štěrkovaná, asi padesát metrů dlouhá příjezdová cesta, lemovaná z obou stran vysokou hradbou rododendronů a pokrytá spadaným listím. Když tam zvláštní agent FBI Dean Burgess přijel, měl dojem, že nejméně šestipokojová vila, jak na něho dům působil, je neobydlená. Její okna s kosočtverečnými tabulkami zalitými do olova byla temná a zrcadlila pochmurně šedou zamračenou londýnskou oblohu. Burgess se v Londýně zastavil na cestě z Bahrajnu a pár hodin po příletu ho kontaktovala britská SIS. Dnes kolem poledne ho vůz SIS vyzvedl v hotelu nedaleko ambasády Spojených států na Grosvenor Square a odvezl ke konspirační vile, před ní už parkovaly další tři vozy. Na postranní cestě se objevil muž s krátce ostříhanými vlasy v kostkované košili. „Dean Burgess?“ oslovil ho. Burgess nedokázal rozlišit, zda je to irský, nebo skotský přízvuk.

„Ano.“

„Já jsem Duncan Waddell. Vítám vás v naší rezidenci. Hned zkraje vás musím varovat, uvnitř vám bude

nabídnuta káva, jejíž chuť… Však poznáte sám. Ale scházíme se tu kvůli důležitější věci, než je káva,

takže pojďte.“

Vedl Američana kolem domu dozadu, kde byla zanedbaná zeleninová zahrada s rezavějícím skleníkem.

Dveře zadního vchodu byly otevřené. Vešli dovnitř.

Z židle vedle poškrábaného kuchyňského stolu se zvedla starší, asi šedesátiletá žena s šedivými vlasy.

„Dobré odpoledne, pane,“ pozdravila ho.

„To je Beryl,“ oznámil Waddell. „Spravuje pro nás s manželem tenhle dům. Oba jsou bývalí pracovníci

SIS.“

Burgess si s ní potřásl rukou.

„Chcete si vzít s sebou kávu, pane?“ zeptala se Beryl. „Ostatní si už svou odnesli.“ „Velmi rád.“

Obrátila se ke sporáku, na němž se ohřívala smaltovaná konvice. Vzala ji a nalila mu do porcelánového šálku černou tekutinu, o níž už podle pachu věděl, že ji nebude pít.

„Mléko? Cukr?“

„Díky. Nedělejte si starost.“

Hala byla obložená tmavým dřevem a na stěnách visely tmavé ponuré olejomalby. Burgess měl pocit,

jako

by se ocitl ve studiu postaveném pro natáčení Rodiny Addamsových.

Waddell otevřel těžké dveře do zasedací síně. Uprostřed stál dlouhý dubový stůl a kolem něho řada židlí s

kostrou z kovových trubek, které v tomto prostředí působily jako pěst na oko. Na jednom konci stolu ležel

zapnutý notebook se slušně velkým displejem.

„Myslím, že bychom se měli nejdřív představit,“ navrhl Waddell.

V místnosti už byli dva muži a jedna žena. „S Jennifer Priceovou se už zřejmě znáte.“

„Jistě,“ řekl Burgess. „Ahoj, Jen.“

Její úřední titul zněl vyslanecký rada pro politické záležitosti ambasády Spojených států, ale ve

skutečnosti zastupovala v Londýně CIA. Bylo jí něco přes třicet, měla krátké tmavé vlasy, tvář se

seriózním výrazem a na sobě klasický šedý kostým.

„Ahoj, Deane,“ odpověděla.

„Ti další jsou zbývající členové naší skupiny. Martin Kessler, šéf oddělení globálních rizik…“

„Těší mě, pane,“ řekl Burgess, naklonil se dopředu a potřásl si s ním rukou. Věděl už od Jennifer, že je to

manžel agentky SIS, zavražděné před pár dny na Kypru.

„… a Sam Packer, člověk, který je za to všechno zodpovědný,“ zakončil Waddell. Usmál se svému žertu,

čímž naznačil ostatním, aby se zachovali podobně.

„Těší mě, Same. Slyšel jsem, že máte za sebou tvrdou zkušenost s Bagdádem,“ řekl Burgess. „Jsem rád,

že jste už v pořádku.“

V pořádku rozhodně nebyl ten správný výraz, kterým by Sam popsal svůj současný stav. Kromě

přetrvávající kocoviny v něm hrál podstatnou roli šok z toho, že se poprvé v životě ocitl tváří v tvářMartinu Kesslerovi. Když sem vstoupil, upřel na něho Kessler pohled, v němž se mísilo pohrdání se

strachem. Na

nose mu seděly zbrusu nové brýle s elipsovitými čočkami, jiné než ty s tónovanými skly, za něž se

skrýval, když před třemi měsíci v Barnes Common sledoval, jak jeho žena dává sbohem svému milenci.

Těch několik rozpačitých vět o ničem, které si řekli po příchodu, byla první příležitost, kdy Sam slyšel

Kesslera promluvit. Šéf oddělení globálních rizik měl trochu mečivý, ale jinak ničím výjimečný hlas.

„Jestli chcete, můžete se posadit vedle Jennifer, Deane,“ navrhl Burgessovi Waddell.

Burgess postavil šálek s kávou na stůl.

„Radím vám, abyste se toho ani nedotýkal,“ varovala ho Jennifer. „Možná to vypadá jako káva, ale je to

koncentrovaná kyselina chlorovodíková.“

„Už jsem to zjistil,“ usmál se Burgess.

„Je mi líto, ale dáma, která ji vařila, pije jen bylinkový čaj,“ vysvětlil Kessler omluvně. „S tím si nedělejte starosti,“ mávl rukou Burgess. Přece jen na zkoušku usrkl, ale kvalita kávy byla ještě horší, než čekal. Přiletěl se zbytkem týmu UNSCOM v pátek potom, co s nimi Iráčané odmítli spolupracovat. Po krátké, ale intenzivní komunikaci s Washingtonem odletěl z Bahrajnu, pozdě večer přistál v Londýně a po této schůzce měl za několik hodin pokračovat přes oceán domů. Pořád byl oblečený neformálně, jako při odjezdu z Bagdádu, a znovu na něho padala únava ze změny časových pásem. „Můžeme začít?“ obrátil se Waddell váhavě na Kesslera. Ten pouze přikývl. „Všichni v podstatě víte, o co jde,“ pokračoval tedy Waddell a přejel všechny pohledem, „ale věc se v posledních čtyřiadvaceti hodinách posunula dopředu. Skoro bych řekl, že o pořádný kus poskočila.“ Sam okamžitě zpozorněl. To byl úplně jiný Waddell. Ted promluvil člověk, který si je jasně vědom, že záležitost, v níž se angažují, začíná být velmi vážná. „Nejdřív bych vám chtěl ukázat následující fotografii,“ řekl Waddell, stiskl klávesu na počítači a na displeji

se objevila Saladinova tvář v takové podobě, v jaké ji Sam upravil na Sofiině počítači na Kypru. „Tento muž, musíte prominout kvalitu snímku, byl vyfotografován na Kypru v ten večer, kdy byla zavražděna Christine Taylorová.“ Sam si všiml, že Waddell taktně použil před Kesslerem Chrissiino krycí příjmení. „Stál několik metrů od Christine a pozoroval ji, zřejmě zneklidněný tím, že seděla u stolu s dvěma Ukrajinci a hovořila s nimi. Sam se domnívá, že tento muž je vůdce skupiny, která ho uvěznila a

vyslýchala v Bagdádu. Je to tak?“ obrátil se na Sama.

„Jsem si tím jistý.“

„Někdo z Mukhabaratu?“ zeptala se zástupkyně CIA. „Už si nevzpomínám, jak zněla zpráva, co jste nám

poslali do Langley.

„Nikdy jsem se nedověděl, kdo…,“ začal Sam. „Aktuální odpověď zní ne,“ přerušil ho Waddell a znovu stiskl klávesu. „Získali jsme od jednoho z našich emigrantských informátorů totožnost toho muže. S největší pravděpodobností jde o Naifa Hamdana, plukovníka irácké armády. Během války s Íránem měl hodnost majora a velel jednotce zvláštního určení chemického vojska na severní frontě.“ „Poslyšte, to chcete říct…,“ ozval se Sam. „Moment, to není všechno,“ přerušil ho opět Waddell. „Plukovník Hamdan měl ženu. Říkám měl, protože je už mrtvá. Vzpomínáte si na kryt Amiriyah v Bagdádu? Během války v Zálivu ho zasáhla bomba a zahynulo tam dvě stě až tři sta civilistů. Paní Hamdanová byla zřejmě mezi těmi, které potom vynesli v

polyetylénových pytlích.“ „Panebože,“ zašeptala Jennifer.

„Teprve tady to začíná být opravdu zajímavé,“ pokračoval Waddell a zdvihl ruce, aby si zjednal ticho. „Než

se totiž tato žena vdala za plukovníka Hamdana, jmenovala se Shenassiová, to je její rodné jméno.“

„Tak to je bomba,“ zareagoval vzrušeně Dean Burgess. „Nechápu,“ ozval se Sam. To jméno mu nic neříkalo.

„Doktor Shenassi, jinak bratr manželky plukovníka Hamdana, byl šéfem výzkumu jedné bagdádské

továrny na výrobu krmných směsí. Minulý týden, těsně potom, co tým UNSCOM zjistil, že se tam vyráběl antrax, spáchal sebevraždu,“ vysvětlil Waddell.

„No nazdar,“ vydechl Sam.

Waddell si prohrábl rukou štětinaté vlasy.

„Takže se pokusme dát to všechno nějak dohromady. Samozřejmě budeme spekulovat, ale zkusme to.

Předpokládejme, že z důvodů, které ještě neznáme, Hamdan a Shenassi tajně připravovali výrobu zbraně

založené na antraxu. Potřebovali peníze, aby mohli zaplatit lidi, kteří by se na tom podíleli. Proto unesli

Sama, když nějak, a stále ještě nevíme jak, zjistili, že pracuje pro SIS.“

Sam si s potěšením uvědomil, že Waddell už neobviňuje jeho a že přijal závěr, k němuž on sám dospěl už

na Kypru.

„Věděli, že když budou jednat rychle a diskrétně, mají slušnou naději, že přistoupíme na dohodu a pošleme jim výměnou Salaha Khalila,“ pokračoval Waddell. „A Khalil pro ně znamenal především peníze.

Dál. Plukovník Hamdan se objevil na Kypru, pravděpodobně, aby eskortoval Khalila a zajistil, že pro ně vyzvedne peníze. A šlo o hodně peněz, tolik, aby s nimi byli schopni financovat celou sérii teroristických

akcí.

Tou operací s penězi jsme si jisti. Pokud je nám známo, Salah Khalil je jediným akcionářem jisté zahraniční obchodní společnosti registrované na Kypru. Říkám to s výhradou, protože podle záznamů Kyperské národní banky jsou akcie v držení pověřence. Jenže tím pověřencem, a opět velké překvapení, je čistě náhodou právník, kterého Khalil navštívil minulé pondělí.“ Burgess přikývl. Věděl toho dost o fiktivních obchodních společnostech sloužících pouze k převodům peněz. Sledovat takové finanční toky bylo podstatnou součástí jeho newyorské činnosti, kterou nedávno

opustil.

„V pondělí v poledne kyperského času, hodinu potom, co Khalil tohoto právníka navštívil, bylo z bankovního účtu v Luganu, vedeného na jméno oné zahraniční společnosti, převedeno na účet jiné společnosti v Jersey, registrované rovněž na Kypru, pět milionů dolarů. Převod byl formálně veden jako platba za zásilku ropy. Ještě jsme nebyli schopni identifikovat vlastníky společnosti, která peníze obdržela,

protože jsou opět vedeni pod jmény mandatářů. Ale spekulujme dál, Kypr je samozřejmě oblíbené obchodní centrum pro kriminální organizace ze zemí bývalého Sovětského svazu, takže je docela možné, že peníze dorazily na konto nějakého mafiánského gangu, operujícího v tomto teritoriu. Další skutečnost, která tuto spekulaci podporuje, je výrazný podíl jistých ukrajinských sil na vraždě naší agentky Christine Taylorové, jak jsme zjistili.“ Ťukl do klávesnice a na displeji se objevila fotografie, kterou Sam ukradl z tabla v hotelu Mondiale. „Tohle je celkový snímek s Hamdanem pouze jako šmouhou v pozadí. Byl pořízen v baru limassolského hotelu Mondiale v předvečer Christininy smrti, jak jsem řekl.“ Burgess pohlédl na Kesslera. Musí být pro něho těžké zachovávat klid, když se tu mluví o jeho nedávno zavražděné manželce, pomyslel si. „Tady zády k objektivu je Chrissie. Ten muž v zeleném saku vedle ní je bývalý důstojník KGB Viktor Rybkin, člověk, s nímž se Chrissie setkala už při několika předchozích příležitostech a dobře se s ním znala. Nejdřív jsme si mysleli, že Rybkina vyslala na Kypr ukrajinská SBU, ale pak jsme se dověděli, že ho z ukrajinské zpravodajské služby už před pár měsíci propustili. S největší pravděpodobností tedy podlehl svodům některé z tamních mafiánských organizací, podobně jako spousta jiných lidí z armády a bezpečnostní služby. „Přesně tak jsem si to myslel,“ řekl Sam. „Takže se to potvrdilo.“

„Ano. A stejně tak se potvrdilo, že v současné době pracuje pro člověka, který sedí proti němu, pro toho s tím stříbrným úsměvem. Jmenuje se Vladimír Filipovič Grimov, ale říká se mu Dima. Podle záznamů oděské policie, k nimž se dnes dopoledne náš člověk v Kyjevě dostal, je to bývalý důstojník, který teď v podstatě řídí oděskou větev bíznis impéria, jehož nejvyšším šéfem je bývalý komunistický ředitel jakési fabriky jménem Voronin. Podobně jako většina nových mafiánských kmotrů si svou pozici lídra gangu pojistil tím, že se nechal zvolit do Rady, to je jejich parlament –, což mu automaticky zajišťuje před

ukrajinskými zákony poslaneckou imunitu.

To je tedy všechno, pokud jde o to, kdo je kdo. Ale teď k tomu, o co tam šlo. Domníváme se, že Christine Taylorová odhalila něco velmi důležitého, totiž že Iráčané, které sledovala, mají s těmi dvěma ukrajinskými gangstery nějaký byznys. Myslíme si, že se snažila využít své známosti s Viktorem Rybkinem, aby zjistila, o jaký byznys jde, a předpokládáme, že se jí to podařilo. Proto ji zabili.“ Sam opět vrhl kradmý pohled na Martina Kesslera. Jeho šedivá tvář zůstala kamenná, pouze si rychlým

nervózním pohybem jazyka olízl rty.

„Bohužel Chrissie zemřela dřív, než nám mohla cokoliv ze svého odhalení předat. Jediné, co víme, nebo se spíš domníváme, že víme –, je, že těch pět milionů dolarů doputovalo od Hamdana ke Grimovovi. Jak jsem řekl dřív, je to spousta peněz. A jestli to jsou peníze určené na financování útoku antraxem, musí se jednat o vysoce sofistikovaný plán,“ zakončil varovně. „Chtěla bych si něco ujasnit,“ ozvala se Jennifer. „Musím se přiznat, že v technických záležitostech jsem ignorant. Mám právní vzdělání, ne technické. O čem to přesně mluvíme? Sam varoval před nebezpečím, že by mohla být použita bojová hlavice s antraxem, je to tak? Ale vysvětlete mi, co to přesně je. Bomba

nebo co?“

„Správná otázka,“ souhlasil Waddell. „Technickou stránku problému bychom si měli ujasnit všichni. Deane

– vy jste přiletěl přímo z frontové linie, jestli to tak mohu říct. Strávil jste několik dní s Andrewem Hardcastlem. Získal jste od něho nějakou přesnější představu?“ „Nějakou ano. Pokusím se vám říct, jak jsem to já pochopil,“ odpověděl Burgess. Opřel se dozadu a pohladil si knír. „Začnu tím, že my, inspekční tým UNSCOM, jsme svou misi v Iráku skončili. Jsme si naprosto jisti, že za pomoci speciálního stroje, který o víkendu třináctého září tajně dovezli do továrny v

Haji, a pak samozřejmě zase odvezli –, vyrobili Iráčané několik kilogramů sublimačně sušeného a rozemletého antraxu, tedy antraxových spor. Domníváme se, že je to dostatečné množství, aby mohli provést test zbraně a naplnit látkou jednu nebo dvě bojové hlavice. A teď k těm hlavicím, nebo jak jim chcete říkat. Je to prostě zařízení, kterým lze kontrolovaným způsobem rozptýlit antrax. Musíte pochopit, že pokud se má použít antrax jako zbraně schopné masové vraždy, je třeba spory rozptýlit ve velmi jemném prášku, aby zůstal ve vzduchu dostatečně dlouho a oběti ho mohly vdechnout. Takže ta hlavice nemusí být žádná bomba, ale vhodné rozptylovací zařízení, něco úplně jednoduchého jako třeba rozprašovač namontovaný v zadní části nákladáku, který projíždí rušnou městskou ulicí nebo zacouvá někam k nasávací šachtě ventilačního systému podzemky. Ale může to také samozřejmě být výbušná bomba nebo hlavice balistické rakety, i když při tomto způsobu použití je riziko, že se velká část aktivní látky vlastním výbuchem zničí. A nakonec může být útok proveden podobným způsobem, jakým se práškují pole proti škůdcům, tedy pomocí letadla…, ale taky pomocí řízené střely s plochou dráhou letu nebo jiným nepilotovaným leteckým prostředkem. Jak vidíte, technické možnosti

provedení útoku jsou široké.“

„Takže jestli jsem to pochopil, aktivní látka, antrax, může být i v tekuté formě, ne pouze v práškové,“

ujasňoval si Martin Kessler.

„Jistě, pane, spory mohou být rozpuštěny v roztoku. Ale v práškové formě je lze snadněji dopravovat a

také je v této formě zajištěna jejich vyšší trvanlivost, abych tak řekl. Látku je třeba uchovávat v chladu a

nesmí se vystavovat slunečnímu záření. Když mluvíme o tom, že tu zbraň propašovali za hranice Iráku,

pak půjde zřejmě o prášek.“

„Chápu.“

„Okay, dokonce i já jsem to pochopila,“ řekla Jennifer. „Ale máte představu, jaký typ rozptylovacího

zařízení testovali?“

„Ne, to netušíme. Kdybychom měli možnost dál na tom místě v poušti kopat, možná bychom našli nějaké

technické části, které by nám na to daly odpověď.“

„A ta zbraň, jak jste nám ji popsal,“ vložil se do diskuse Sam, „ten kanystr nebo co, mohlo by to být

lehce přenosné? Unesl by to třeba jeden člověk?“

„Samozřejmě. Dá se předpokládat, že by to vážilo jen několik kilogramů. Akorát by ten, kdo by s tím

pracoval, musel mít ochrannou masku, to je všechno.“

Kolem stolu se rozhostilo ticho, všichni uvažovali o tom, co jim Burgess řekl.

„Pět milionů dolarů, fí,“ hvízdl tiše Sam. „S tím se dá pořídit všechno, co je třeba, lehké letadlo,

dokonce i raketa s plochou dráhou letu…“

„Přesně tak,“ přikývl Waddell. S Kesslerem na sebe pohlédli, jako by věděli něco víc, co nechtějí prozradit. „Tak tedy pokud jsou všechny naše spekulace ohledně plánů Naifa Hamdana správné, naskýtá se další a nejdůležitější otázka, proč. Plánuje Hamdan teroristický čin nezávisle o své vlastní vůli, nebo vykonává něčí příkazy?“ „Samozřejmě Saddámovy,“ konstatovala Jennifer přesvědčeně. „Uvažujte. Žádná malá odštěpenecká skupina nemůže v Iráku vyrábět zásoby antraxu, testovat hlavici a propašovat všechno za hranice bez vědomí Saddámovy tajné služby. Takže pokud opravdu v Iráku někdo plánuje útok antraxem, musí to být se Saddámovým vědomím, a tudíž celá myšlenka vychází od něho.“ „Tím si nejsem tak jistý, Jen,“ ozval se Burgess. Opět si pohladil knír, jak měl ve zvyku, když se chystal zaujmout k něčemu stanovisko. „Viděl jsem, že lidé z tajné bezpečnosti Amn al Aman byli naším objevem překvapeni. Úplně vyvedeni z míry,“ řekl otočený k Jennifer. „A ne jednou, hned dvakrát. Nečekali, že něco citlivého najdeme, ani v poušti, ani v té továrně na krmné směsi v Haji. Prostě o tom neměli ani tušení. A lidé z UNSCOM, kteří už měli zkušenosti z předchozích inspekčních misí, říkali, že něco takového se ještě nikdy nestalo.“ Zástupkyně CIA si odkašlala a povytáhla si rukávy šedého saka. „Víte stejně dobře jako já, Deane, že ve Washingtonu budou značně skeptičtí k myšlence, že si někdo v Iráku nezávisle ve své režii vyrábí antrax. To budou v DC prostě považovat za nemožné. Podívejte se, Saddám už musel přiznat orgánům Spojených národů o svém biologickém programu mnohem víc, než chtěl. Takže aby udržel v tajnosti to, co ještě tajné je, musel zřídit systém izolovaných buněk. Proto o výrobě antraxu nevědí ani lidé z jeho tajné bezpečnosti. Musím vám říct, pánové, že tohle je zase moje parketa. Moje zkušenosti mi říkají, že v Iráku se neděje nic bez Saddámova posvěcení.“

„Za normálních okolností bychom s vámi souhlasili, Jennifer,“ obrátil se k ní Martin Kessler. V brýlích,

které mu sklouzly ke špičce nosu, vypadal podivně roztržitě. „Ale to není všechno, ještě neznáte všechny

zvláštnosti tohoto konkrétního případu,“ řekl a kývl na Waddella, aby pokračoval.

„Dnes dopoledne jsme dostali zprávu od našeho člověka v Ammánu. Z důvěryhodných zdrojů se dověděl,

že v Bagdádu došlo k zatčením a jsou i mrtví. Rozumějte, ne mrtví po zákroku Mukhabaratu, ale

sebevraždy. Určití lidé polykají kapsle s kyanidem, aby unikli vyšetřování.“

„Jako Shenassi,“ ozval se vzrušeně Burgess. „Chcete říct, že to spolu souvisí?“

„To nevíme,“ obrátil se Waddell na Sama. „To byste nám možná mohl objasnit vy.“ „Já? Jak to myslíte?“

„Podívejte se na tohle,“ řekl Waddell a znovu ťukl do klávesnice počítače. Na displeji se objevila novátvář. „Panebože!“ vydechl Sam. „Sandhurst! Můj bagdádský vyšetřovatel,“ vysvětlil ostatním. „Dal jsem mu takovou přezdívku, protože mluvil úplně jako Brit. Vyšetřoval mě a byl na hranici, když mě vyměňovali za

Khalila.“

„A taky s námi o té výměně jednal,“ dodal Waddell pro oba Američany a zářil spokojeností. „Nechával si říkat plukovník, ale ve skutečnosti byl major. Major Omar Hasan, důstojník pluku chemického vojska. A tenhle člověk spáchal sebevraždu, aby unikl vyšetřování Mukhabaratu.“ Odmlčel se, jako by jim chtěl dát čas, aby stačili jeho slova strávit. „Otázka zní proč. Proč se musel zabít? A proč by se musel zabíjet Shenassi, kdyby dělal to, k čemu měl souhlas od všemocného vůdce?“ Jennifer si založila ruce na hrudi a snažila se vymyslet alternativní scénář. „Zdá se tedy, že máme co dělat s malým okruhem zasvěcenců,“ pokračoval Waddell. „Plukovník Naif

Hamdan, jeho švagr doktor Husajn Shenassi a major Omar Hasan, který možná sloužil s Hamdanem u

stejné jednotky. A potom je tu ještě starší Iráčan, který Sama varoval v Bagdádu před jeho zatčením,

nebo

spíš unesením, někdo, kde zřejmě podlehl náhlému návalu výčitek svědomí a pokusil se celý složitý

konspirační plán sabotovat tím, že nám o něm řekl. Ale jsou tu další, které jsme ještě neidentifikovali. Třiz této skupiny jsou už mrtví, z toho dva zemřeli vlastní rukou. Proč? Domníváme se, že Saddám konečně objevil, co se bez jeho vědomí děje, a vubec se mu to nelíbilo. Vlastně ho to vrhlo do takové paniky, že se

okamžitě rozhodl zavřít před OSN dveře a vykopnout všechny inspektory, dokud si neudělá doma pořádek.“ Naklonil se dopředu a opřel se o lokty. „Řekl bych, že tohle už drží pohromadě, nemyslíte,

Jennifer?“

Ta se neklidně zavrtěla. „Souhlasím, že je to možnost, kterou musíme brát v úvahu.“

Martin Kessler si posunul brýle zpátky ke kořeni nosu. Zřejmě se rozhodl, že nastal čas, aby se ujal řízeníschůzky on. „Zaměřme se teď na otázku po smyslu toho všeho,“ začal. „Jestliže jsou všechny naše úvahy správné a Hamdan jednal nezávisle na iráckém vůdci, ptejme se, čeho chtěl dosáhnout. Je to snad součást nějakého pokusu o svržení Saddáma Husajna? Máte na to nějaký názor, Jennifer?“ „V každém případě to neodpovídá ničemu, co víme,“ odpověděla. „Jediná opoziční skupina, o níž si myslíme, že by měla proti Saddámovi šanci, je Irácká národní jednota, což je jakási aliance iráckých politiků v exilu a odbojných armádních důstojníku doma v Iráku. Jak ale víte, akce, o kterou se před pár měsíci pokusili, totálně zkrachovala, protože jejich organizace byla odshora dolů prolezlá Mukhabaratem. Saddám pak dal stovky lidí mučit a popravit a my jsme museli narychlo zorganizovat vzdušný most z kurdistánské zóny, abychom zachránili naše lidi a těch pár, co zbylo z INA. Ani nápad. Plukovník Hamdan na žádném seznamu, který jsem kdy viděla, nefiguroval. A kdyby chtěl antraxem odstranit Saddáma, vyvíjel by spíš snahu propašovat mu ho do ložnice než někam do zahraničí.“ „Pochopitelně,“ řekl Kessler. „Takže se můžeme vrátit k naší otázce. Měl tedy Hamdan nějaký šílený

osobní motiv? Chce se pomstít Spojeným státům za to, že americká bomba zabila jeho ženu? Musím říct,

že o tom pochybuju. Na to se mi zdá jeho plán příliš komplikovaný a drahý. Nebo tedy jde o šíleného

panarabistu nebo islámského fundamentalistu, který si usmyslel, že zničí Izrael?“

Rozhlédl se po ostatních, jestli to bude někdo komentovat, ale nikdo se k tomu neměl.

„Cokoliv z toho je možné,“ poznamenal nakonec Burgess chmurně.

„Zkrátka na tom budeme muset dál pracovat,“ pokračoval Kessler. „Teď můžeme udělat jen to, že

rozešleme do všech zemí, které je možné považovat za potenciální cíl útoku, tedy do Izraele, Kuvajtu a

Saúdské Arábie –, Hamdanovy materiály a taky popoženeme k činnosti Interpol, i když by to musel být zázrak, aby ho někde nějaká pohraniční stráž vyhmátla na základě téhle fotografie.“ „Bože, to je hrůza! To je zlý sen!“ povzdechla Jennifer a nervózně ťukala do stolu perem. „Smířit se s možností, že kdykoliv může dojít k tragédii s obrovskými ztrátami na životech… To je…, to je neskutečné.“ Obrátila se k Burgessovi a položila mu ruku na paži. „Deane, vaši lidé by se měli sakra rychle ujistit, jestli

ten šílenec neplánuje útok proti nám.“

Burgess přikývl. „Budu muset absolvovat pár hovorů,“ konstatoval a pohlédl na hodinky. Musí dát věci do pohybu ještě před odjezdem na letiště. Pomyslel na svou ženu a děti. Když v noci volal domů, řekla mu Carole, že se příští týden koná ve Washingtonu shromáždění hnutí Prosba za rodinu a že by chtěla, aby tam šli spolu. Teď jí bude muset zavolat, že opět nebude mít čas. „Ještě bych vám rád řekl, co děláme jiného,“ ujal se opět slova Waddell. „SIS udržuje dobré kontakty s

ukrajinskou SBU a pracujeme na tom, abychom z nich vytáhli všechno, co nám mohou poskytnout o

organizaci, nebo spíš gangu toho Voronina a o aktivitách Dimy Grimova v Oděse. Ale musíme být

realističtí. Mafiánské gangy, jako je Voroninův, mají na Ukrajině obrovskou moc. Bývalé KGB už ztratilo na

Ukrajině vliv a ukrajinská milice je těžce zkorumpovaná. Možná se ukáže, že touto cestou nebudeme

schopni získat informace, které potřebujeme. Takže samozřejmě budou důležité jakékoliv jiné poznatky, s

nimiž někdo přijde.“

Schůzka končila. Burgess cítil, že ho začíná tlačit čas. Za tři hodiny mu startovalo letadlo do Washingtonu.

Kessler vstal, aby se s oběma Američany rozloučil. Potřásl si s Burgessem rukou a řekl: „Musíme toho

šílence zastavit, ať plánuje cokoliv.“ Burgess měl pocit, že v jeho hlase zaslechl náznak pohnutí.

„V tom s vámi naprosto souhlasím,“ odpověděl.

Zatímco si Jennifer oblékala s Kesslerovou pomocí dlouhý černý plášť, přistoupil Waddell k Samovi a vzal

ho za paži. „Vy ještě neodcházejte.“

Burgess se obrátil, aby si se Samem potřásl rukou.

„Těšilo mě, že jsem vás poznal,“ řekl se zjevnou úctou. „Obdivuju, co jste dokázal. Opravdu.“

„Díky,“ odpověděl Sam. Cítil, že se červená rozpaky. „Ale věřte, že to nebylo nic…“

„Ne. Vím, že jste Brit, ale zase to s tou skromností nepřehánějte. Mějte se pěkně a zatím na shledanou.“

Američané odešli. Kessler s Waddellem se znovu posadili ke stolu a ukázali Samovi, aby udělal totéž.

„Máme pro vás další úkol, Same,“ oznámil mu Kessler bez dalších okolků. „Čekali jsme s tím, až budeme

sami. Problém je, že si nejsme jisti, zda to souvisí s antraxem a Hamdanem.“

Další úkol? Sam měl pocit, že to, co absolvoval v posledních týdnech, mu přineslo dost traumat, která by normálnímu člověku stačila na celý život.

„O co jde?“ zeptal se.

„Je tu někdo, kdo k nám chce přejít,“ řekl Waddell. Znělo to, jako by promluvil starý studenoválečnický

bojovník.

„Co to znamená ‚chce k nám přejít‘? Odkud?“ pohlédl na něho Sam zmateně.

„Z Kyjeva. Major ukrajinské armády. Tvrdí, že má informace o jakési zbrani nebo technickém zařízení z

jejich armády, která se dostala do rukou mafie.“

„Panebože! Ale to je přesně…“

„Ano, já vím. Vypadá to, že tu ta souvislost je, ale teď ještě nejsme schopni s tím člověkem přímo mluvit.

Zběhnutí z armády je z diplomatického hlediska zatraceně komplikovaná věc. Proto tam potřebujeme

někoho poslat, aby s ním jednal. Ten člověk s tím za žádnou cenu nechce jít za jejich tajnou bezpečností,

protože si myslí, že mafie má prsty všude. Mezi námi, zní to trochu paranoidně, ale kdo ví. Dokonce je

přesvědčený, že po něm mafie jde a že ho chce zabít.

Zatím se skrývá v bytě své sestry, která je čistě náhodou zaměstnaná na britské ambasádě, sedí dole ve

vstupní hale a zvedá telefony. Zřejmě tam byla už při vašem posledním pobytu v Kyjevě před rokem.“

Sam si nejasně vybavoval ženu s tmavými vlasy a modrýma očima.

Kyjev. Město, kde se poprvé setkal s Rybkinem. Jakmile zjistil, že bývalý důstojník SBU je nějak zapleten

do iráckého plánu s antraxem, řekl si, že udělá všechno, aby toho parchanta vystopoval. Rybkin mu dlužil

spoustu odpovědí na spoustu otázek.

„Kdy?“ zeptal se.

„Zítra. Budete si muset do rána vyřídit vízum. Půjde o krátkou cestu. Tam a zpátky…, na otočku, jak se říká. Sakra…“ luskl Waddell prsty. „Pro žádost o vízum potřebujete pozvání ukrajinské obchodní společnosti. Pro tenhle účel máme zřízenou jednu fiktivní firmu a já mám pro vás zvací dopis. Ale nechal jsem ho v autě.“ Vstal a hledal po kapsách klíče od auta. „Moment, za chvíli jsem zpátky,“ řekl. Sam zůstal s Kesslerem. Teprve teď se cítil opravdu nesvůj. Proboha, o čem s ním bude mluvit? Naštěstí

se Kessler ujal iniciativy.

„Jsem rád, že jsme tu na chvíli osaměli,“ začal. „Chtěl bych vám něco říct, Same.“ Zvedl ruku, jako by se bránil. „Zapomeňte na to, co bylo. Zapomeňte na náš… konflikt. Teď, řekl bych, máme společný zájem.

Souhlasíte?“

Sam viděl, že je celý nesvůj. Jako kroutící se červ, pomyslel si. Uvažoval, kolik toho asi ví o Chrissiině životě on? Je možné, že by jí všechny její mimomanželské vztahy tiše toleroval, aby si ji udržel? „Ta věc páchne, Same,“ přerušil Kessler jeho úvahy. „Ošklivě páchne. A ten pach lpí na Chrissii.“ Sam zpozoroval v jeho očích strach. „Kvůli tomu, jak zemřela…, za jakých okolností. Je tu příliš moc věcí, které

zůstaly nevysvětleny,“ řekl, sepjal ruce a stiskl je, až mu zbělely klouby. „Nepochybuju, že si stejně jakojá přejete, aby Chrissiin záznam zůstal čistý…, myslím bez poskvrn.“ „Samozřejmě,“ přikývl Sam zaskočený naléhavostí, s jakou se na něho Kessler obrátil. „Proto jsem chtěl, abyste jel na Kypr vy,“ dodal Kessler s tváří zkřivenou bolestí. „Stejně tak do Kyjeva. Potřebuju, aby ten případ řešil někdo, komu na Chrissiině památce záleží. A vám na ní záleží, předpokládám.“ „Ale samozřejmě…“ „Ano. Takže jestli zjistíte něco, o čem se budete domnívat, že by mohlo odvrátit podezření…“ Sam hleděl na stůl. Náhle byl přesvědčen, že Kesslerovi ani tak nejde o pověst jeho mrtvé ženy jako spíš

o jeho vlastní čistý záznam. Bál se, aby pach, který ulpěl na Chrissii, nezasáhl i jeho.

„Já…“

Zaslechli, že se vrací Waddell.

„To je všechno, Same,“ zamumlal Kessler. „Všechno, co jsem vám chtěl říct. Jenom tohle. Aby se na

Chrissii vzpomínalo v dobrém.“

Hleděl na něho pokorně jako žebrák prosící o almužnu.

Ten člověk něco ví, pomyslel si Sam. Nějaké temné tajemství, temnější než všechna ostatní, a má

strach, že bych se je mohl dovědět také.

28 KAPITOLA

PODVEČER, HAIFA, IZRAEL Z celní budky na hlavní hrázi haifského přístavu vyšel unavený celník a usedl do auta. Na vedlejší sedadlo položil psací podložku, na níž měl klipsem připnutý seznam nákladu lodi, která právě připlula z Limassolu. Držel službu od šesti hodin ráno a už toho dnes začínal mít dost. Nastartoval a rozjel se ke kontejnerovým

molům.

Loď z Limassolu se kvůli problémům s motorem o den zpozdila, během plavby se pak vyskytly další

potíže a výsledkem bylo, že připlula ještě později, než se čekalo. Celník byl mrzutý, protože to znamenalo,

že se domů dostane až pozdě večer a neuvidí na satelitním sportovním kanálu důležitý zápas Ligy mistrů.

Snad si na něho syn vzpomene a natočí mu ho na kazetu.

Na lodi byl pouze jeden kontejner, u něhož hodlal provést kontrolu. Podle nákladového listu měl

obsahovat ovocné a zeleninové džusy. Kontejner byl před dvěma týdny odeslán právě z tohoto přístavu,

příjemce zásilky ho však vrátil s tím, že zboží v něm je znehodnocené. To samozřejmě nebyl důvod, proč

se celník rozhodl pro kontrolu právě tohoto kontejneru, případy, že zákazník vrátí zásilku s

nevyhovujícím zbožím, nebyly nijak neobvyklé, to se stávalo běžně. Jeho pozornost spíš upoutal fakt, že

kontejner byl na zpáteční cestu vrácen z Ukrajiny, a z této země bývalého Sovětského svazu do Haify

příliš zásilek nechodilo. Koneckonců jaké zboží by také mohla Izraeli nabídnout?

Věděl něco o Ukrajině od svého souseda z ulice na svahu Mount Carmelu. Soused právě z Ukrajiny před

třemi lety emigroval a při každé příležitosti ho nabádal, aby pečlivě kontroloval všechno, co odtud

přichází.

Tvrdil, že je to země ovládaná organizovaným zločinem.

Celník neměl žádné konkrétní informace, na základě nichž se rozhodl. Žádnou hlášku. Byla to pouhá

zvědavost, co ho vedlo k tomuto kontejnerovému molu.

Přejel šikmo přes koleje a zatočil na plochu, kde byly ve třech řadách nad sebou naskládané prázdné

kontejnery. Loď vykládaly dva velké portálové jeřáby, které přenášely kontejnery z paluby na molo, kde

se

už řadily velké trajlery, aby mohly proclené zboží odvézt.

Celník zaparkoval stranou a pěšky zamířil k celní úřednici doku. Ta si právě ověřovala čísla kontejnerů

podle seznamu nákladu.

„Máte štěstí. Ten, co chcete kontrolovat, je právě na jeřábu,“ řekla.

Celník pozoroval, jak rezavý kontejner, zavěšený na lanech, klesá dolů. Jakmile dosedl na zem a dělníci

odepnuli lana, najel ke kontejneru vidlicový vozík a odklidil ho stranou. Celník zkontroloval ukrajinskou

plombu z oděského přístavu a pak ji za dohledu celní úřednice doku zlomil.

„Co čekáte, že tam najdete?“ zeptala se.

„Doufám, že něco, co nebude moc páchnout.“

Opak byl pravdou. Jakmile kontejner otevřel, oba téměř ucukli.

Hleděli na krabice s džusy zabalené smršťovací fólii do balíků. Některé balíky byly roztržené a na podlaze

kontejneru byly špinavé kaluže. Mezi horní vrstvou balíků a víkem kontejneru zůstala asi deseticentimetrová mezera. Celník zadržel dech, přistoupil blíž a posvítil do ní baterkou. Pokud viděl,

leskla se až dozadu fólie na naskládaných balících.

Znovu o krok ustoupil. Existoval jen jeden způsob, jak se přesvědčit, že uvnitř není ukrytý kontraband,

poručit přístavním dělníkům, aby celý obsah vyložili.

Podíval se na hodinky. Sakra, to mu nestojí za to. Už toho měl dnes dost. A v televizi je Liga mistrů.

„To stačí,“ řekl. „Zavřete to, než se tím smradem zalkneme.“

O hodinu a půl později projelo nákladní auto s naloženým kontejnerem bránou doku. Auto vjelo do ulice

Sederot Ha-Hagana a zamířilo k hlavní silnici vedoucí na jih do Tel Avivu, největšího židovského města,

které kdy existovalo. 29 KAPITOLA

PONDĚLÍ 7. ŘÍJNA RÁNO, LONDÝN Na sedmnáctém nástupišti nádraží ve Waterloo zastavil ranní dělnický vlak. Naif Hamdan stiskl tlačítko na dveřích a nastoupil. Snažil se tvářit, jako by tu takhle nastupoval každý den, třebaže nebyl v Londýně od roku 1980, kdy mezi Británií a Irákem panovaly vřelejší vztahy než dnes. Tenkrát se mu zde podařilo získat pro svou zemi materiál potřebný pro výrobu chemických a biologických zbraní. Našel si místo u okna a opatrně se rozhlédl po voze, zda přece jen nezpozoruje nějaké známky toho, že ho sledují. Britské vízum v jeho jordánském pase mu zajistilo bezproblémový průchod imigračními kontrolami. Na otázku imigračního úředníka, za jakým účelem do Británie přijíždí, odpověděl, že na třídenní obchodní cestu. Byl si jistý, že svou téměř evropskou vizáží nevzbudí žádné podezření, přesto si

nemohl dovolit polevit v ostražitosti. To by byla fatální chyba.

Za normálních okolností by byla nejpříhodnějším nástrojem pro „byznys“, který zde chtěl udělat, pistole, ale s ní je v dnešní době obtížné cestovat. Místo ní měl tedy ve svém diplomatickém kufříku dva dlouhé kuchyňské nože, stále ještě zabalené tak, jak je před dvěma hodinami koupil v obchodním domě. Samozřejmě jím otřáslo, co se teď, po jeho odjezdu, dělo v Iráku. Zároveň ho však povzbudilo, že dva z jeho nejbližších druhů dostáli slibu, který si dali před třemi měsíci. Když se dověděl o jejich smrti, vracely

se mu myšlenky neustále k onomu večeru, kdy spolu všichni čtyři seděli v nepořádku v kuchyni jeho bagdádského bytu. Pečlivě zatažené závěsy na oknech, svíce hořící ve sklenici od džemu, na stěně nad

sporákem fotografie jeho mrtvé ženy poprskané mastnotou, to byla kulisa okamžiku, kdy položili na

desku obyčejného stolu s laminátovou deskou sevřené pěsti tak, aby se dotýkaly klouby, a přísahali si, že pokud to bude nutné, raději zemřou svou vlastní rukou, než by vyzradili to, na čem se ten večer dohodli.

Po složení přísahy, pěsti stále přitisknuté k sobě, pozvedli a podrželi je nad svící, aby jejich odhodlání

posílil žár plamene.

A teď jsou dva z nich mrtví, bratr jeho poslední ženy doktor Husajn Shenassi, vynikající vědec a vzor dobrosrdečnosti, a major Omar Hasan, Hamdanův pobočník ve válce v roce 1991, muž, který byl po jeho boku, když procházeli mezi mrtvolami vojáků svého pluku západně od Basry po zničujícím náletu spojeneckých bombardérů B-52. Oba jsou tedy mrtví, oba zemřeli svou vlastní rukou, aby zachovali tajemství jejich spiknutí. Hamdan si pomyslel, že při výběru těch, kteří měli z jejich původní čtyřky zemřít,

Alláh jejich věci přál. Husajn a Omar a pár dalších mužů, kteří se na uskutečňování plánu v Bagdádu podíleli, sehráli své role hlavně v jeho vývoji. Naopak ti, co z hlavní čtyřky zbyli, on sám a major Soudon,další důstojník z jeho pluku, měli od počátku za úkol dotáhnout plán do závěrečné fáze. Uskutečnit

smrtící útok.

Hamdan vzpomínal, jaké odhodlání všichni tenkrát při památném setkání za svitu plamene v jeho bytě cítili. Odhodlání k činu, který měl národ konečně zbavit jeho psychopatického vůdce. V prvních letech Saddámovy vlády cítili všichni hrdost nad tím, jak země pod jeho vedením vzkvétá k prosperitě a posiluje svůj význam ve světě. Všichni tehdy omlouvali jeho brutální metody a říkali, že jsou jen o málo horší než ty, které praktikovali jeho předchůdci. Ale později, jak se donekonečna protahovala válka s Íránem, si zoufali nad marněním bohatství země i životů mladých mužů, které megalomanský vůdce svou politikou způsobil. A když pak skončila totálním krachem neuvážená hazardní hra o Kuvajt, nezbylo jim než bezmocně sledovat naprostou devastaci své země. Hamdan si vzpomínal, jaká muka tehdy se svými druhy, důstojníky na hlavu poražené armády, prožíval a s nadějí v srdci očekával, že Američané přitáhnou z jihu až do Bagdádu a jejich vůdce zlikvidují. Oni by

jim v tom nebránili. A nebránila by jim v tom ani drtivá většina Iráčanů. Jenže Američané do Bagdádu

nevtáhli

a prohlásili, že je věcí iráckého lidu svrhnout Saddáma Husajna, ne jejich.

A irácký lid se o to pokusil. Desítky tisíc mrtvol svědčily o tom, jak tvrdě. Právě kvůli nim a kvůli budoucím

generacím je třeba odhodlat se k těm nejzoufalejším krokům, aby nesčetné oběti boje se Saddámem

konečně nabyly smyslu. Přišel čas pomyslet na nemyslitelné.

Zaznělo varovné zapípání a dveře vlaku se zavřely. Hamdanovi vzrušeně bušilo srdce. Ještě neměl plán

na dnešní den jasně rozmyšlený. Věděl pouze, že musí udělat vše, co je třeba, aby tajemství jeho plánu

zůstalo zachované. Vzhledem k tomu, co krve už bylo prolito, se jeho svědomí vůbec nezatíží, když jí

bude ještě o trochu víc.

Vlak se šinul na cestě ke své cílové stanici a Hamdan se díval z okna na ponurou kulisu jižního Londýna,

tvořenou řadovými domky ze zčernalých cihel a šedými věžemi administrativních budov. Pomyslel si, jak málo krásy obklopuje lidi, kteří tu žijí. Jsou však svobodní. Osvobození od strachu a tyranie. Napadlo ho, že pouze ti, co jsou zbaveni svobody, si dokáží uvědomit její pravou hodnotu. Rozhodující okamžik byl však stále několik dní vzdálen. Několik dní naplněných nebezpečím, že jeho zoufalý plán zmaří lidé, které příliš dobře zná. V Londýně byli dva takoví. Prvního z nich sledoval včera, krajana zapojeného do jejich plánu v jedné z druhořadých rolí. Ten člověk už tušil, jaký osud mu Hamdan chystá, proto uprchl do Londýna a domnívá se, že tady bude v bezpečí. Hamdan ho však včera lehce našel, vlastně na něho narazil náhodou v západním Londýně v ulici plné lidí. Krajan ho také uviděl, také

ho poznal a unikl mu. Dlouho však unikat nebude.

Ale teď byl na řadě ten druhý, muž, který mu pohlédl do očí pouze jednou. Předstíral, že o jeho

tajemství

neví, Hamdan si však byl jistý, že ví. Chtěl ho zabít už v Bagdádu, ale nemohl to udělat, jestliže chtěl zařídit návrat Salaha Khalila. Teď však musí Sam Packer zemřít, musí, protože viděl tvář Naifa Hamdana. Jediný agent z té spousty zpravodajských agentur, které po něm jdou, jediný, kdo ho je schopen poznat v davu. A přesto je to moc. A Packer, jak Hamdana informovali z Ukrajiny, se dostal na Kypru nebezpečně blízko k pravdě. Rybkin řekl, že je to člověk s myslí teriéra, který nedbá na varování a není schopen pochopit, že by pro něho bylo lepší nestrkat nos do věcí, jež se ho netýkají. Hamdan hleděl oknem ven a pozoroval ubíhající domy a ulice. Neměl strach. Kdyby se mu teď někdo podíval do očí, viděl by v nich rozhodnost a pevné odhodlání. Nejistota a soucit se pro něho staly veteší, s

níž se už ve svém životě nemínil vláčet. Věděl vše o citech, věděl však také, že není možné dovolit, aby se postavily do cesty akci, která může změnit běh dějin. Kdyby ti dva, po nichž jde, viděli věci z jeho pohledu, pochopili by, proč musí jejich život ukončit. Neměl pochybnosti, věděl, co je třeba. Znepokojovalo ho pouze, že to musí udělat nožem. Musel zabít způsobem, který ještě nikdy nepoužil. Ranou z pistole už ukončil desítky životů, například oněch íránských mladíků, kteří se v roce 1987 pokusili zaútočit na okrajové pozice jeho pluku. Tenkrát to nebylo nic těžkého, byli tak jako tak napolo mrtví, neviděli a z úst jim lezly jazyky plné krvavých puchýřů od yperitu. A podobné to bylo na jaře v devadesátém prvním, když ukončil utrpení svých vlastních vojáků zmrzačených šrapnely bomb, to však byl akt milosrdenství ulehčený navíc tím, že stačilo pouze stisknout spoušť jistého mechanismu a ostatní už zařídil střelný prach. Ale vrazit nůž do živého těla, cítit, jak proniká kůží, naráží na kosti a na cestě k tepnám nebo srdci trhá svaly, z toho měl hrůzu. Vlak zpomaloval před stanicí. Hamdan si přečetl na tabuli název.

Barnes.

Vystoupil. Už neměl prošedivělý truchlivý knír. Hladce oholený, v šedém obleku z česané příze, lehkém plášti a s diplomatickým kufříkem v ruce se mohl klidně vydávat za obchodního cestujícího. Věděl, kam jít. Adresu, kterou mu dal Rybkin, si našel na mapě Londýna a cestu k ní si vštípil do paměti Deset minut pěšky. Tam by ho měl najít. Pondělní dopoledne uběhlo Samovi rychle. Nejdřív zašel do banky pro dolary, pak si musel zajistit letenku a nakonec zajel na ukrajinskou ambasádu pro vízum. Teď, v poledne, přijel černým taxíkem z Kensingtonu a vystoupil před svým domem. Neohlížel se nalevo napravo a spěchal dovnitř, už teď soustředěný na úkol, který ho čekal. Čas na to, aby zabránili šílenému násilnému činu plánovanému plukovníkem Hamdanem a jeho ukrajinskými pomahači, rychle ubíhal. Měl však ještě jiný důvod, proč se tak upnul ke své nadcházející misi, přípravy na cestu mu nedovolovaly přemýšlet o Chrissii. Položil na postel kufřík a začal do něj skládat oblečení na tři až čtyři dny. Waddell řekl, že cesta do Kyjeva

bude na otočku, ale Sam věděl své. Život je málokdy tak jednoduchý, jak si představují úředníci od svých stolů. Včera večer po návratu z konspirační vily v Bansteadu našel na záznamníku vzkaz: Tom Wallace se ptal, jestli vrátil Backgammon do Hamblu. Sam mu hned zavolal a řekl mu vymyšlenou historku, proč musel

loď nechat v Guernsey. V duchu viděl Toma, jak kroutí na druhém konci linky hlavou. Letadlo mu letělo ve dvě odpoledne a za pár minut pro něho mělo přijet auto od „firmy“. Oblékl si lehký kostkovaný oblek s italskou hedvábnou vázankou a pak se bůhví pokolikáté přesvědčil, zda má v náprsní

tašce letenku, peníze a pas.

Ozval se zvonek. Všechny elektrické spotřebiče už měl vypnuté, vzal si tedy pouze v předsíni šedý plášť,

zamkl dveře a sešel dolů.

Řidič se natáhl po kufru. „Můžu vám s tím pomoct, pane?“

„Díky,“ odpověděl Sam. Nesl ještě malý kufřík a přes volnou ruku měl přehozený plášť.

Auto stálo zaparkované u chodníku.

Sam otevřel zadní dveře, hodil příruční kufřík a plášť na sedadlo a svlékl si sako, aby si ho nezmačkal.

Řidič mezitím uložil kufr do zavazadlového prostoru.

Náhle zaslechl Sam zleva kroky. Jako by se k němu někdo rychle blížil. Otočil se a uviděl vysokého muže

v plášti a klobouku staženém do čela. Třebaže bylo zataženo, měl na očích brýle proti slunci. Spěchal

přímo k němu s velkou obálkou z manilového papíru v ruce.

Sam strnul. Okamžitě si byl jistý, že ten člověk má nějaký zlý úmysl. Zlý a namířený proti němu. Hleděl na tvář zbrázděnou vráskami a záhyby s pečlivě skrytými vlasy a očima za tmavými skly. Muž měl hladce

oholenou vystouplou bradu.

Sama se ve vteřině zmocnil strach. Muž byl pět kroků od něho a rychle se blížil s bradou vystrčenou

dopředu.

To už jsem někde viděl, blesklo Samovi hlavou. Sakra, to už někde viděl!

Ruka s obálkou sebou trhla dopředu, prsty svíraly její roh, jako by držely dýku.

„Hej!“ vykřikl Sam chraptivě. Už věděl, kdo ten člověk je. Věděl to zatraceně dobře!

Pravá ruka instinktivně vylétla dopředu, aby chránila hruď a obličej, levá se sevřela v pěst.

Náhle se kdesi nedaleko rozhoukala policejní siréna. Útočník na okamžik zaváhal. Sam couvl. Obálka v

napřažené ruce se mihla vzduchem dolů a zachytila rohem rukáv Samovy košile. Sam narazil patou do

obrubníku, ztratil rovnováhu a upadl.

Muž nad ním se rozmachoval k další ráně, ale kvílející siréna ho znovu zarazila. Ohlédl se. Přes

nedalekou křižovatku proletělo policejní auto. Sam se bleskurychle odvalil stranou. Útočník zaklel a dal se

na útěk.

„Hamdane!“ vykřikl za ním Sam. Srdce mu divoce bušilo.

Řidič zabouchl víko zavazadlového prostoru a obrátil se. „Co se stalo, pane?“ zeptal se zmateně, protože

přes zvednuté víko kufru nic neviděl.

„Ten parchant měl nůž!“ vyrazil ze sebe Sam. Rychle se zvedl a rozběhl se za prchajícím.

Hamdan zatočil za roh do krátké uličky vedoucí k hlavní třídě. Když viděl, že se k němu Sam blíží, na

okamžik se zastavil a mrštil po něm svůj těžký kufřík. Sam nestačil uhnout. Kufřík ho zasáhl do nohou. Do

holení.

Vykřikl bolestí, zakopl a těžce padl na zem. Divoce zaklel.

To už k němu doběhl řidič. „Stalo se vám něco?“ zeptal se udýchaně.

„Utíkejte za ním! Tam…,“ ukázal Sam rukou.

Řidič se znovu rozběhl a Sam se namáhavě postavil na nohy. Z holeních kostí mu vystřelovala palčivá bolest. Snažil se znovu rozběhnout, ale spíš jen doskákal na roh chodníku. Uviděl na vzdáleném konci uličky řidiče, rozhlížel se na obě strany hlavní třídy. Bylo zřejmé, že útočníka ztratil.

Sam znovu zaklel.

Věděl, že to byl Hamdan. Neměl sice knír, ale ta tvář, fyziognomie psa, musel to být on, muž, který přihlížel jeho mučení v Bagdádu. Hamdan je tedy v Londýně. Sam se vrátil pro kufřík a otevřel ho. Byl

prázdný.

Musí varovat Waddella. Když se rychle vracel k autu, aby odtud zavolal kódovaným telefonem, pohlédl na

rukáv. V jednom místě byl natržený a potřísněný několika kapkami krve. Takže ho hrot nože přece jen

zasáhl. Vyhrnul si rukáv a podíval se. Bylo to jen škrábnutí.

Zavolal do Vauxhall Cross, ale Waddella nesehnal. Alespoň tedy nadiktoval důstojníkovi ve službě co

nejvěrnější Hamdanův popis. „Obraťte se na policii,“ řekl mu. „Ten člověk je nebezpečný, hrozně

nebezpečný,“ naléhal. Ještě stále mu bušilo srdce vzrušením.

Právě když zavěsil mikrofon, vrátil se řidič a těžce dosedl vedle něho.

„Ztratil jsem ho, pane. Sorry. Tam na hlavní je spousta lidí. Zmizel v davu. Chcete, abych tam zajel?“

„Jo, zajeďte.“ Hlavní třída byla poměrně úzká a zahlcená dopravou, takže se jen pomalu sunuli vpřed. Oba pátrali pohledy po obou chodnících. Bylo to marné. Sam si uvědomil, že Hamdan už mohl dávno nasednout do taxíku nebo zmizet v jiné postranní uličce, případně vejít do kteréhokoliv obchodu. „Kašleme na to. Vraťme se k mému domu,“ řekl řidiči, roztrpčený sám na sebe, že nechal Hamdana

uniknout. „Musím se umýt a vzít si jinou košili.“

Ale proč je Hamdan v Londýně? Proč tak riskoval, aby se ho pokusil zabít?

Protože jsem se dostal příliš blízko k němu, uvědomil si. Příliš blízko jádru věci. Hamdan je tedy stále

přesvědčený, že svůj plán uskuteční.

30 KAPITOLA

TENTÝŽ DEN VEČER, KYJEV Dole pod ním se objevila světla nočního města. Airbus nalétával na přistání na kyjevské letiště Boryspol. Pavučinu šňůr oranžových pouličních lamp protínal černý had širokého řečiště Dněpru a Sam zahlédl zlatavý lesk cibulovitých bání věží klášterního souboru Lavra, tyčících se na svahu nad řekou. Věděl, že Kyjev je pěkné město, alespoň tak na ně vzpomínal po svém krátkém pobytu před rokem. Ale jak to bude teď? Ví Hamdan a jeho lidé, že sem letí? Jsou opět o krok před ním? Čekají tady na něho? Podvozek se dotkl přistávací dráhy a airbus po dojezdu roloval kolem vraků polorozebraných letadel, z nichž technici Aeroflotu brali náhradní díly. V letištní budově bylo kalné šeré světlo, protože každá třetí

zářivka nesvítila nebo jen poblikávala. Obě budky pasové kontroly však byly osvětleny jasně. Za pasovou

kontrolou byla malá zavazadlová hala s jedním fungujícím karuselovým pásem. U celní kontroly stáli ve

frontě nervózní ukrajinští turisté, všichni s lepenkovými krabicemi s elektrospotřebiči, které kdesi v zahraničí nakoupili. Lidé bledí strachem z toho, na co jim celníci přijdou, horečně uvažovali, kolik budou

muset zaplatit na cle a kolik na úplatcích, aby se dostali zpátky do své země.

Na pásu začala vyjíždět zavazadla z letadla z Londýna. Samův malý kufřík byl mezi prvními. Sam doufal,

že na něho v hale čeká řidič, kterého slíbil poslat rezident SIS v Kyjevě Gerald Figgis. S Figgisem se Sam

znal z loňského pobytu. Přelétl pohledem jména na kouscích lepenky v rukou několika mužů a ulevilo se

mu, když uviděl to své.

„Dóbryj večer,“ pozdravil ho pomenší muž s tatarským knírem. „Mister Malone?“

„Da,“ kývl hlavou Sam.

Za svého loňského pobytu se naučil jen pár ukrajinských slov a jeho chabá a kostrbatá ruština trpěla

nedostatkem hovorové praxe.

Řidič mu vzal zavazadlo a vedl ho davem slovanských tváří na spoře osvětlené parkoviště. Co chvíli se otáčel, jestli jde Sam za ním. Nakonec se zastavil před starším hnědým audi, zvedl víko zavazadlového

prostoru a ukázal Samovi, aby nastoupil. „Pažalsta.“

Uvnitř vozu byla tma. Vzadu na vzdálené straně seděla temná postava. Sam se zarazil, na okamžik ho

napadlo, že by to mohl být Rybkin.

„Vítejte,“ ozval se muž anglicky. Figgisův hlas.

„Sakra, to jste vy? Nečekal jsem, že tu budete,“ řekl s ulehčením Sam. Potřásli si rukou. „Chvíli jsem si

myslel, že jste někdo jiný.“

„Měl jste klidný let?“

„Celkem ano.“

„Fajn. Podívejte se, jsem si na devadesát devět procent jistý, že řidič neumí anglicky, ale raději buďte opatrný. Naštěstí je tohle auto vybavené tlumičem hovoru. Až se rozjedeme, nebude rozumět jedinému

slovu, i kdybychom mluvili rusky.“

Řidič nastartoval.

„Už chápu,“ řekl Sam.

„Hotel Ukrajina,“ houkl Figgis, aby ho řidič slyšel přes kulometnou palbu děravého výfuku.

Muž zvedl ruku na znamení, že rozuměl. Rozjel se směrem k závoře u výjezdu z parkoviště, zaplatil a

ukázal milicionářovi jakési dokumenty.

„Musí se prokázat, že je vlastníkem vozu,“ vysvětlil Figgis. „Většina západních aut, která jezdí v Kyjevě,

pochází z krádeží v Německu a je sem dovezena ilegálně.“

Vyjeli na širokou šestiproudou silnici vedoucí do středu města. Auto rachotilo jako torpédový člun. Figgis

se naklonil k Samovu uchu.

„Sjednal jsem vám schůzku se sestrou toho zběhlého majora. Dnes v deset večer. Určitě jste ji u nás viděl, když jste tu byl vloni. Působí na ambasádě jako recepční úřednice. Vzpomínáte si, jak vypadá?

Vsadím se, že ona si vás pamatuje.“

„Trochu si ji vybavuju. Ale jen modré oči, to je všechno. Myslím, že jsem s ní promluvil jen pár slov.“ „Mám tady její fotografii, abyste si osvěžil paměť,“ řekl a podal Samovi malý barevný snímek z polaroidu na zaměstnanecký průkaz. „Díky.“ V autě bylo příliš tma, aby Sam něco viděl. Zastrčil tedy fotografii do kapsy saka. Chvíli pozoroval temné siluety stromů míhajících se podél silnice a vzpomněl si, že kolem Kyjeva je spousta lesů, v nichž se to v létě o víkendech hemží výletníky. Znovu se obrátil k Figgisovi. „Co o tom jejím bratrovi víte?“ houkl na něho. „Moc ne. Zatím jsem si na to neuděl žádný názor. Dokonce si ani nejsem jistý, zda je s ním všechno v pořádku, myslím, jestli to není podvodník. Náš bezpečnostní atašé odjel tenhle týden do Oděsy, protože do tamního přístavu mají připlout na návštěvu válečné lodě NATO, včetně britské fregaty. A když tam bude, zkusí vysondovat, jestli se tam něco takového děje, o čem Oksanin bratr mluví. Ale moc si od toho neslibuju. Týká se to armády, a to je diplomaticky velmi citlivá záležitosti. Nemůžeme se otevřeně ptát.“ Šestiproudá silnice skončila a právě vjížděli do východního předměstí Kyjeva. Podél silnice se táhly holé pahorky, občas zpestřené betonovými pomníky hrdinů práce. Na protějším břehu řeky Dněpru na kopcích pokrytých zelení vykukovaly cibulovité věžičky starého Kyjeva, nad nimiž čněla gigantická ocelová socha ženy držící v jedné ruce štít a v druhé, vysoko zdvižené, meč. Sam si vzpomněl, že její stavba byla nařízena Moskvou kdysi v dobách, kdy byla Ukrajina pevnou součástí Sovětského svazu. „Místní lidé jí říkají ‚žénščina, které se nesmí odporovat‘,“ poučil ho Figgis. Doprava se zastavila. Vpředu bylo vidět trolejbus se spadlým sběračem. Řidič už byl venku a snažil se sběrač znovu připojit na trolej. Po chvíli se mu to podařilo a všichni se znovu rozjeli. „Ví se něco o Grimovovi a Rybkinovi?“ zeptal se Sam. „Ještě ne. SBU moc informací o Voroninově gangu nemá. Vědí jen, že se soustřeďuje na Oděsu, lodní doprava zboží, dovoz-vývoz a pak obvyklý repertoár jako vymáhání úplatků za to, že někoho nechají na pokoji, a obchod se sexem. Vím, že když dáme SBU podnět, aby vyšetřili něco konkrétního, moc toho neudělají. Nestačí jim říct, že podezíráme Dimu Grimova z toho, že zajišťuje iráckým teroristům logistickou podporu. To je pro ně příliš vágní. Proto je pro nás major Puškin tak důležitý.“

„Pokud opravdu něco ví,“ poznamenal Sam.

„Samozřejmě. Jinak by byl váš výlet jen ztráta času,“ řekl Figgis a znovu se k němu naklonil blíž. „Ta jehosestra je hrozně nervózní,“ upozornil ho. „Asi opravdu věří, že její bratr je v nebezpečí života, dokonce simyslí, že je ohrožená i ona, když přijel s rodinou do Kyjeva k ní. Teď už ho v bytě nemá, ukryla ho někam

jinam, ale neřekla kam. Ani se s vámi nechce setkat v hotelu, tam jsou prý všude špióni a slídilové. Bojí se

všech, milice, policie, mafie… Znáte to.“ „Tak kde se s ní mám setkat?“

„Na Kresčatiku. Asi padesát metrů od Besarabské tržnice je po levé straně knihkupectví. Teď večer je samozřejmě zavřené, ale Oksana na vás bude čekat přesně v deset před vchodem. Trvá na tom, že

musíte být sám.“

Před nimi projel křižovatkou na červenou taxík a pokračoval k jednomu z mostů přes Dněpr.

„Za chvíli vás opustím. Zavolejte mi po té schůzce odněkud z budky. Ale jak jsem už řekl, buďte opatrný.

Nemám jistotu, že můj telefon neodposlouchávají. Jestli budete mít něco důležitého, řekněte jen, že se

mnou chcete mluvit, a já za vámi přijedu do hotelu. Tady to si vezměte,“ řekl a podal Samovi hrst

hnědých

žetonů z umělé hmoty a kartu. „Většina veřejných telefonních automatů nefunguje, obvykle je musíte po

řadě vyzkoušet. Z některých se zase dovoláte zadarmo, ale raději si to vezměte, pro všechny případy.“

„Díky.“

Figgis se naklonil dopředu.

„Móžna?“ řekl a dotkl se řidičova ramene. „Pazvóltě.“ Ukázal na stanici metra po pravé straně.

„Hodně štěstí,“ popřál Samovi na rozloučenou, a když auto zastavilo, otevřel dveře. „S řidičem si nedělejte

starosti. Už jsem mu zaplatil.“ „Díky.“

Hotel Ukrajina se lišil od hotelů typu Inturist, v nichž Sam bydlel před rokem, a stále si udržoval něco zesvého předrevolučního kouzla. Než se Sam zapsal a pověsil si oblek do skříně, bylo půl desáté pryč. Pokoj s vysokým stropem měl okno do malého zadního dvora. Po skle stékaly dešťové kapky. Sam vytáhl z příručního kufříku půllitrovou láhev skotské, kterou koupil bez cla v letadle. Nalil si do sklenky a přidal trochu filtrované vody ze džbánku, stojícího na stole. Voda z kyjevských vodovodů byla plná těžkých kovů a zanechávala v ústech odpornou pachuť. Usrkl a přitom si prohlížel fotografii, kterou mu dal Figgis. Už si vzpomněl. Jak by ne, Oksana Kozlovová byla velmi pohledná žena, jen ji neznal jménem, když s ní vloni při svých návštěvách ambasády občas

prohodil pár slov. Vzpomínal si také, že byla trochu ostýchavá a zdrženlivá a musel se snažit, aby z ní

vyloudil úsměv. Ale když se mu to podařilo, stálo to za to. Podíval se na hodinky a usoudil, že by už měl

jít. Oblékl si plášť, z kufříku vytáhl rozkládací deštník a vyšel z pokoje. Výtahem sjel do přízemí.

Bulvár Kresčatik, kde se měl s Oksanou Kozlovovou setkat, se nacházel jen kousek od hotelu, takže tam

byl za pár minut. Navzdory drobnému dešti se na obou stranách po chodnících loudavě procházeli lidé,

většinou mladé dvojice. Přešel na světelném přechodu širokou čtyřproudou třídu s dělicím pásem

uprostřed. Od doby, kdy se tady před rokem setkal s Viktorem Rybkinem a absolvoval s ním poznávací

projížďku po mafiánských putykách, se zde nic nezměnilo.

Oksana Kozlovová vyšla ze stanice metra Divadelní s pocitem, že snad každou chvíli zemře strachem.

Hrozné pomyšlení, jde sama pozdě večer na schůzku s tajným agentem cizí země, aby pomohla bratrovi

opustit svou zemi, svou vlast. Nepochybovala, že by ji milice nebo SBU zatkla a skončila by ve vězení,

kdyby věděli, co dělá. A kdyby to věděli lidé z mafie, dopadla by ještě hůř. Zabili by ji.

Byla však nervózní ještě z jiného důvodu, kvůli tomu, že oním cizím agentem měl být jistý Terry Malone,

jak se dověděla od pana Figgise. Znala ho, třebaže s ním mluvila jen dvakrát a ještě krátce. Jeho úsměv a

pozornost, kterou jí věnoval při čekání na paní Taylorovou, si vybavovala až moc živě. Byla tehdy po

manželově smrti stále ještě citově labilní, zranitelná a nemívala daleko k slzám. Většina ukrajinských

mužů, které znala, chtěla ženu jako neplacenou hospodyni a prostitutku, tenhle Angličan však na ni

zapůsobil úplně jinak. Ukázal jí, že muž může být k ženě citlivý a laskavý. Ještě pár týdnů po jeho návratu

do Londýnu si o něm v skrytu duše spřádala fantazie a dospěla v nich až k představě, že je mezi nimi

milostný vztah. Proto byla před setkáním s ním tak vyvedená z míry.

Zhluboka se nadechla, aby trochu uklidnila bušící srdce, ohrnula si límec pláště nahoru a opatrně si

převázala šálu přes účes, který si nechala dopoledne nově udělat. Pak vykročila na Kresčatik a rychle

došla ke vchodu do knihkupectví, kde se měli setkat. Ještě tam nikdo nebyl. Podívala se na hodinky,

bylo za pět minut deset. Neměla dobrý pocit, když tu byla takhle pozdě večer sama. Kolik už slyšela

historek o tom, jak mafiáni sebrali ženu z ulice a odvlekli ji do svých kšeftů se sexem nebo s ní udělali

ještě něco horšího. Bylo hrozné jen na to pomyslet, ale nepochybně se to dělo. Znásilňovali ženy,

bestiálně je mučili a potom zabíjeli, to vše před videokamerou, aby získali záběry k ukojení zvrhlých,

sadistických choutek chorobných myslí a ke zbohatnutí lidí, kteří snad nemohou být lidmi.

Dlouho přemýšlela o tom, jak to dnes nejlépe zvládnout, a když na sebe stříkala parfém, musela si

připomínat, že ten Angličan nepřijíždí kvůli ní, ale kvůli jejímu bratrovi. Ona se s ním setká jen proto, aby

zařídila jejich schůzku, a on se potom zřejmě vrátí domů ke své ženě a dětem. Nakonec se však přece jen

lehce nalíčila, vzala si perlové náušnice a oblékla si, co měla nejlepší.

Sklonila hlavu, aby jí déšť nestříkal do očí. Když si všechno znovu promítla hlavou, zastyděla se, že byla

tak pošetilá. Vybájila si bláznivé fantazie na základě úsměvu jednoho cizince.

„Dóbryj večer, Oksana?“ ozvalo se za ní.

Skoro se lekla. Otočila se. Byl to on a poznal ji.

„Hello,“ odpověděla.

Určitě musela zrudnout. Posunula si šálu z čela.

„Nemohli bychom si zajít někam, kde neprší?“ navrhl bez dlouhých úvodů. „Do nějakého baru? Nebo do

restaurace?“

„Ano, samozřejmě. Kam byste rád?“ zeptala se trochu přiškrceným hlasem.

„To nechám na vás. Vy se tu vyznáte.“

„Ano, jistě.“ Rozhlédla se a snažila se něco vymyslet. „Abych řekla pravdu, moc se tady v restauracích

nevyznám. Pro normální lidi je centrum Kyjeva moc drahé.“

„O to nemějte strach, platím já,“ uklidňoval ji.

„Promiňte…“ Všimla si, že se nervózně ohlíží. „Nechtěla jsem…“

„Já vím, pochopil jsem, jak jste to myslela,“ řekl vlídně. „Pojďme kamkoliv, kde to znáte a kde neprší.“

Podržel nad ní deštník, ale při poryvech větru to moc platné nebylo.

„Znám něco…,“ vzpomínala na restauraci, kterou otevřeli teprve nedávno, „na náměstí Nezávislosti.“

„To je, myslím, tímhle směrem, že?“ otočil se a ukázal na druhou stranu.

„Ano.“

Nabídl jí paži a ona se do něho váhavě zavěsila.

„Poslyšte, Oksano, musím se s vaším bratrem co nejdřív setkat.“

Všimla si, s jakou naléhavostí to řekl.

„Ano, ale nejdřív si musíme promluvit my dva,“ odpověděla. Miša jí připomínal, aby s ním především

probrala jeho požadavky. Měla pocit, že její bratr začíná váhat, jako by dostával strach.

„Však už spolu mluvíme. Víte, Oksano, není moc času,“ varoval ji.

Uvědomila si, že se ho trochu bojí.

„Dobře, tak zítra. Zítra dopoledne můžete z Michailem mluvit, pokud slíbíte, že mu pomůžete.“

„Samozřejmě. Ale nemohu vám nic slibovat, dokud nevím, co nám nabízí,“ odpověděl Sam.

Cítila se jako v tramvaji, která jede z prudkého kopce a má porouchané brzdy. Kráčeli mlčky a brzy došli

na náměstí Nezávislosti. Sam věděl, že je to společenské centrum města. Osvětlení vodotrysků bylo

vypnuté a stejně temné byly ponuré bloky domů ze stalinské éry, které obklopovaly náměstí ze tří stran

jako středověká hradba. Vedle menšího pomníku stáli kousek od sebe dva lidé, zřejmě na někoho čekali.

Na lavičkách se k sobě pod deštníky choulilo několik mladých dvojic. „To tím deštěm,“ snažila se Oksana vysvětlit ponurost místa. „Proto je tu dnes tak málo lidí.“ Ukázala na druhou stranu náměstí. „Myslím, že tamhle je ta nová restaurace. Každou chvíli nějakou otevřou, ale pak je zase zavírají, když je mafie přinutí platit.“ Vstoupili dovnitř a Sam jen zaúpěl, když zjistil, že je to jakási umělohmotná obdoba irské putyky. Ve vzduchu se převalovala těžká cigaretová mlha, kolem stolů seděli většinou mladí lidé v džínách a

svetrech.

Pověsili si pláště na věšák z ohýbaného dřeva a našli volný stůl. Než se posadili, stačil si Sam Oksanu

prohlédnout. Měla na sobě hnědou sukni ke kolenům a třešňově červený svetr přes hlavu. Všiml si, že má

velká prsa, třebaže je potlačovala nevhodná podprsenka. Hladká bledá kůže na slovansky vysedlých

lícních kostech se jí leskla vlhkostí z deště a vlnité vlasy měla trochu připlácnuté šálou. Její oči byly

nádherně modré a plné strachu.

„Jsem rád, že vás opět vidím,“ usmál se na ni a opřel se o lokty. Zatvářila se nejistě, na okamžik se mu

dokonce zdálo, že se rozpláče.

„Nečekala jsem, že si na mě budete pamatovat.“

„Tváře žen, které se mi líbí, nikdy nezapomínám,“ řekl a znovu se usmál.

Mladý číšník si už všiml Samovy západní vizáže a spěchal k nim v naději, že si vyslouží vysoké spropitné.

„Dóbryj večer.“

„Co si budete přát?“

„Jábločnyj,“ řekla Oksana.

„Pivo,“ dodal Sam.

Číšník odešel.

„Už se i na Ukrajině učí pořádně obsluhovat,“ poznamenala. „Pomalu.“

„Všiml jsem si.“

Založil si ruce na hrudi. Cítil se trochu nesvůj. V obleku tu musel působit jako pes v útulku pro kočky. Měl

si vzít něco méně formálního.

„Podívejte se, Oksano, musím o vašem bratrovi vědět trochu víc,“ obrátil se k ní rozhodnutý neztrácet

zbytečně čas. „Co přesně nám chce povědět?“

„Vlastně nevím. Mně o tom skoro nic neřekl,“ odpověděla s pokrčením ramen. „Všechno, co vím, jsem

řekla panu Figgisovi, že zkorumpovaní důstojníci prodali mafii jakousi raketu.“

„Ano, ale jaký druh rakety? A komu ji prodali? Potřebuji jména, Oksano. A podrobnosti.“

„Pochopte, že ode mne se to nedozvíte. Miša si myslí, že je pro mě bezpečnější, když o tom nic nebudu

vědět. On vám o tom řekne, až se s ním zítra setkáte.“

„Oksano, je možné, že to, co ví, je nesmírně důležité,“ zašeptal Sam, mírně podrážděný její zdržovací

taktikou. „Proč se s ním nemůžu setkat už dnes v noci? Vezměte mě k němu hned teď.“

Neklidně na něho pohlédla. Byl tak hezký, jak si ho pamatovala, ale agresivnější.

„Nejdřív musím vědět, co můžete udělat, abyste mu pomohl. Zítra v osm ráno vás za ním vezmu, ale jen

když pro ně budete mít víza. Do Anglie. Pro něho, Lenu i Naďu, prostě pro celou jeho rodinu.“

„Oksano, vy přece musíte vědět, jak to chodí. Takhle to není možné.“

Sklopila pohled a dívala se na ruce. Ano, věděla to, ale bratr jí řekl, že musí být neústupná.

„Jestli chcete, můžete mi říkat Ksušo,“ vyhrkla náhle. „Tak mi říkají přátelé,“ dodala rychle. „Je to

neformální podoba jména Oksana, na Ukrajině se běžně používá.“

„Dobře, Ksušo.“

Byl ochotný říkat jí jakkoliv, pokud ji přiměje, aby ho zavedla za bratrem hned teď.

„A jak mám říkat já vám?“

„Terry. To je taky neformální. Podívejte se, ta věc s těmi vízy… Musíme posoudit, co váš bratr ví. Co pro

nás má. Jestli je to něco významného i pro svět mimo Ukrajinu, jak jste naznačila Geraldu Figgisovi, a

jestliže budeme přesvědčeni, že život vašeho bratra je opravdu v nebezpečí, budeme schopni víza zařídit

rychle. A také povolení k pobytu v Anglii. Pokud by tomu všemu váš bratr vyhověl, mohl by být zítra večer

s celou rodinou na cestě do Anglie. Proto se s ním chci setkat ještě dnes v noci, abych mohl všechno

rozjet.“

Sáhla si na ucho a chvíli si hrála s náušnicí.

„Pokuste se, prosím, pochopit, jaký máme všichni strach,“ řekla. „Třeba vidí, milice nebo mafie –, že tu jste. Možná nás odněkud sledují. Musíme být moc opatrní. Zítra ráno to bude bezpečnější.“ Sam se rozhlédl. Několik návštěvníků se dívalo k jejich stolu, ale to ještě nic neznamenalo. Tady cizinci

vždycky vzbuzovali pozornost.

„A zvlášť se bojíme o naše děti. Vy… máte také děti?“

„Ne.“

„Proč ne? Vaše žena nechce?“

„To teď nechme být,“ odbyl ji. Měl pocit, že její otázka nebyla tak nevinná. Jako by si ji připravovala.

„Řešme raději věci kolem vašeho bratra. Jak dlouho byl v armádě?“

Vylíčila mu historii své rodiny. Mluvila o tom, že vyrostli v městečku Ivano-Frankovsk na západě země,

odkud ukrajinští partyzáni za Velké vlastenecké války vyhnali nejdřív Němce a potom Rusy. Řekla, že její otec se v těchto bojích proslavil jako hrdina. „Proto chtěl Michail vstoupit do armády, aby se stal hrdinným vojákem jako otec,“ vysvětlovala. „Navíc v

sedmdesátých letech bylo pro mladé chlapce velmi výhodné vstoupit do armády a dát se na kariéru

důstojníka. Miša byl tak hrdý, že je důstojník. Nosil uniformu skoro pořád, i když byl na dovolené. Tenkrátjsme žili v Kyjevě. Pro něho to byla pocta sloužit v armádě. Vojáci měli v té době krásné platy a spoustu

možností cestovat.

Ale pak přišel Gorbačov a s ním konec Sovětského svazu a nezávislost Ukrajiny. Všechno se změnilo. V

naší zemi je chaos, skutečný chaos, Terry. Miša se snažil, jak jen to šlo, ale brzy se přesvědčil, jak se

poměry v armádě změnily. Nic nefungovalo jako dřív a k moci se dostávali lidé, kterých si nevážil.“

„Takže zůstal odstavený?“ zeptal se Sam. Napadlo ho, jestli právě tohle není skutečný důvod, proč se

snaží zběhnout.

„Ano. Dalo by se to tak říct,“ odpověděla, trochu zmatená jeho poznámkou.

„A teď se chce pomstít,“ řekl. Zklamaný a roztrpčený. Úsudek takového člověk bývá zřídka pravdivý.

„Prosím?“

„Váš bratr si chce vyřídit účty s těmi, co byli dravější než on, je to tak? Pomstít se těm novým u moci,

kterých si neváží, jak jste řekla.“

Civěla na něho s pootevřenými ústy. „Snad si nemyslíte…?“ Modré oči jí potemněly. „Ne. To si nemůžete

myslet…“

Přišel číšník s jablečným džusem a pivem pro Sama.

„Spasíba,“ řekl Sam a podal mu pět hřiven. Číšník se rozzářil, poděkoval a odešel.

Oksana na Sama stále hleděla zcela vyvedená z míry.

„Musíme být opatrní, Ksušo,“ začal ji uklidňovat. Uvědomil si, že se nezachoval příliš diplomaticky.

„Pochopte to. Proto chci mluvit s vaším bratrem co nejdřív. Potřebuju se přesvědčit, že jeho historka je

pravdivá.“

A co důležitější, že se týká jejich věci, pomyslel si.

Vylovila slámkou plátek pomeranče, kterým byl jablečný džus vylepšený. Sam viděl, že se jí na krku

lesknou jemné kapičky potu. Vzala menu a začala se jím ovívat.

Kolik jí asi může být, uvažoval. Podle vrásek by soudil, že přes čtyřicet, ale zřejmě byla mladší. V

posledních deseti letech musel být život na Ukrajině dost tvrdý. Navíc jí zemřel manžel, vzpomněl si.

„Myslím, že máte dceru, jestli si dobře vzpomínám.“

„Ano. Ljubu. I když správně je to Ljubov, to znamená láska,“ řekla. Zatvářila se, jako by chtěla naznačit,že ve vztahu k ní je význam jména její dcery ironií. „Ljuba je to, čemu se u vás říká tatínkovo dítě.Sergejovu smrt nesla velmi těžce a nemohla se s ní vyrovnat. V podstatě mě obvinila, že zemřel, protože

jsem se o

něho nestarala. Ale to je směšné, Sergej podlehl následkům ozáření v Černobylu, víte?“

„Ano, vím. Je mi to velmi líto,“ řekl.

„Mám s Ljubou velké problémy. Chce tolik věci, které jí nemohu dát…“ Zarazila se. Uvědomila si, že

žádný muž netouží poslouchat ženské nářky. Přesto mu něco ze svých starostí potřebovala říct. „Bojím

se, Terry. Bojím se, že když lidé z mafie půjdou po Míšovi, můžou zabít i nás.“

„Jsem si jistý, že k tomu nedojde,“ uklidňoval ji. Okamžitě vycítil, že ve vzduchu visí žádost o další víza.

„Pojďme mluvit o zítřku. Říkala jste tedy v osm hodin?“

„Ano.“ Vstala a sáhla do kapsy svého pláště. „Přinesla jsem vám mapu,“ řekla. Znovu se posadila,

rozložila ji před ním a ukázala stanici metra, kde se setkají. „Tady na vás budu v osm ráno čekat. Odtud

půjdeme pěšky, je to jen pět minut.“

„Okay.“

„Ale přinesete s sebou víza, slibujete?“ naléhala nervózně.

Sam si povzdechl. Přece jí na to nemůže kývnout. Zdálo se, že vůbec nechápe složitost toho, co od něho

žádá.

„Nepřinesu. Prostě to není možné,“ snažil se jí vysvětlit. „Do zítřka do rána je nemůžu obstarat. Ale pak seto dá zařídit celkem rychle. Záleží na tom, co mi váš bratr řekne, chápete?“ Přikývla. Chápala, ale její bratr to nepochopí. A ona neměla chuť bránit se jeho obviňování, že se pro něho neangažovala dostatečně důrazně. „Ale musím vás varovat. Bratr vám nemusí nic říct, když mu ta víza do Anglie neslíbíte.“ „To budeme řešit až při tom setkání. Nemějte obavy, nějak se dohodneme.“ Cítil, že to je všechno, na čem se dnes domluví. Byli jako dva hráči, kteří čekají na hlavní hvězdu, aby mohl být zápas zahájen. A vysedávat tady na veřejném místě, aby si jen tak povykládal, se mu vůbec nehodilo, z toho byl čím dál nervóznější. Rychle dopil pivo.

„Takže zítra…“

Sklopila pohled a prohlížela si ruce. Bylo jasné, že ona se ještě loučit nechce.

„Jste unavený?“ zeptala se. „Nebo možná musíte volat své ženě.“

To už byla druhá sonda tímto směrem. O co jí jde? Je to jen běžná ženská zvědavost, nebo něco

složitějšího?

„Nemám žádnou ženu,“ odpověděl.

Její rozzářené oči ji prozradily.

„To je smutné,“ řekla.

Uvědomil si, že před ním sedí osamělá žena. V zemích bývalého Sovětského svazu je jich spousta,

vdovy, rozvedené nebo ty, co už rezignovaly, že najdou muže abstinenta. A všechny sní o tom, že se

jednou objeví cizinec, který je z té beznaděje, v níž žijí, vysvobodí. Možná i ona má, jako mnoho jí podobných, svou svůdnou mnohoslibnou fotografii u seznamovací internetové agentury. Bylo mu jí líto. Ženy jako ona jsou zranitelné. Ale také nebezpečné. Oksana však byla klíčem ke všemu, na čem teď záleželo. Bez ní se k jejímu bratrovi nedostane. A bez jeho svědectví, pokud se ukáže, že je závažné a týká se chystaného útoku antraxem –, nedokáže odhalit, co chystá světu plukovník Naif Hamdan a jeho ukrajinští pomahači. Uvažoval, jestli na ni dnes večer nebyl moc příkrý. Možná se choval až příliš arogantně, skoro podle představy o násilnících z NATO, kterou sovětská propaganda vtloukala po čtyřicet let zdejším lidem do

hlav. Zítra se pokusí být k ní citlivý a jemný.

„Takže zítra ráno,“ řekl znovu a vstal.

„Oh, už jdete?“ Vůbec se nesnažila skrýt zklamání. „Myslela jsem, že mi povíte něco o Anglii. Jestliže tam

Miša s Lenou odejdou, možná je tam někdy navštívím.“

Nemá přece jen ještě chvíli zůstat? Trochu ji uklidnit? Ne. Neměl na to náladu.

„Musím ještě někomu zavolat, navíc jsem měl dnes dlouhý den. Tak v osm, jak jsme se domluvili.“

„Ano, v osm.“

Pomohl jí do pláště. Když vyšli ven, už nepršelo.

„Dobrou noc, Ksušo.“ Vzal ji za obě ruce a na chvíli je podržel.

„Máte tak milý úsměv,“ řekla prostě.

Jeden jí věnoval na rozloučenou. Pak se otočil a šel hledat telefon.

31 KAPITOLA

ÚTERÝ 8. ŘÍJNA 7.55 HODIN, KYJEV Sam přišel na setkání o několik minut dřív, když předtím chvíli jezdil metrem sem a tam, přestupoval a vracel se, aby měl jistotu, že ho nikdy nesleduje. Teď postával v blízkosti automatu na měnění mincí na žetony a pozoroval eskalátory. Byl v džínsech a větrovce a doufal, že se příliš neliší od místních lidí, i když

bylo dost nepravděpodobné, že by se mu to povedlo. V tomto prostředí člověk poznal cizince na sto honů

– ne ani tak podle oblečení, jako spíš z výrazu tváře, v němž mu chyběla typická zatrpklost a rezignace

obvyklá u Ukrajinců.

Od rána cítil jakési svěděni v hrdle. Bylo mu řečeno, že tím trpí všichni návštěvníci Kyjeva. Prý je to

důsledek znečištěného ovzduší… nebo ještě pořád Černobylu, říkali někteří.

Pozoroval, jak se lidé tlačí u východu. Z toho, kolik jich bylo, usoudil, že asi přijely dva vlaky najednou.

Strkání tady bylo běžné a nikoho příliš nerozčílilo, když mu dav pošlapal nohy. To se považovalo za

normální.

Cítil se dnes jaksi skleslý, zřejmě proto, že se ho zmocnila skepse. Byl čím dál víc přesvědčen, že

Oksaninu bratrovi jde pouze o to, aby se dostal s rodinou do Anglie, a nic závažného neví.

Náhle uviděl na vrcholu eskalátorů Oksanu. Rozhlížela se po něm. Měla na sobě světlehnědé kalhoty,

hnědý plášť do deště a byla dost výrazně nalíčená. Zamával na ni. Pohlédla na něho očima

připomínajícíma vyplašenou srnu.

„Dóbryj děň,“ pozdravil ji.

„Dobryj děň,“ odpověděla a letmo se usmála. Zavěsila se do něho a spolu stoupali po krátkém schodišti

ven na denní světlo. Chytila se ho s takovou samozřejmosti, že na to musela být připravená, usoudil Sam.

„Nevadí vám to?“ zeptala se ho šeptem, aby nikdo kolem neslyšel, že mluví anglicky. „Budeme tak

vypadat přirozeněji. Aspoň si lidé nebudou myslet, že jste cizinec.“

„To je dobrý nápad,“ řekl. Uvažoval, jestli měla hlas vždycky tak chraptivý, nebo se i na ní podepsalo

znečištěné ovzduší.

Vyšli z metra na okraji parku mezi stromy zbarvenými podzimními odstíny. Cesta, kterou se vydali, byla

stále mokrá po nočním dešti, obloha se však už vyjasnila.

Sama pálila kůže vzadu na krku. Měl pocit, jako by byl ozářený radioaktivitou.

„Kam jdeme?“ zeptal se nervózně a rozhlédl se. Nezdálo se, že by je někdo sledoval.

„Není to daleko,“ řekla a ukázala přes park. „Vidíte? Tam je technický institut.“

Sam uviděl komplex hnědých cihlových budov s elegantními prvky stylu konce devatenáctého století.

Když však přišli blíž, bylo zřejmé, že jejich lesk a nádhera jsou dávnou minulostí. Od prorezavělých

svislých svodů dešťové vody se táhly ošklivé špinavé šmouhy, omítka byla zvětralá a místy odpadlá a

většina budov vypadala, jako byly opuštěné. Tento dojem potvrzovaly jedny z dveří, přes něž byla křížem

přibitá dvě prkna. Po studentech ani památky.

„Proč sem jdeme?“

„Hned vám to vysvětlím,“ řekla. „Za sovětských dob to byla velmi významná škola, její katedry fyziky,

elektroniky, počítačů a další měly skvělou pověst. Většinou se tu dělal výzkum pro armádu. Ale teď tu

není

nic, protože nejsou peníze. Naše věda se zastavila v osmdesátých letech. Vím, že jsme v porovnání se

Západem na prehistorické úrovni. Teď už s vámi nemůžeme soupeřit. A nikdo ani nechce.“

„Ale co to má společného s vaším bratrem?“

„Miša je tady,“ zašeptala. „To vám musí být jasné. Proč jinak bychom sem šli? Je v bytě našeho strýce,

zdejšího profesora.“

Došli na konec parku a vstoupili do zanedbaného komplexu. Před budovami stály jako strážní hlídky vysoké bílé topoly obrostlé zespodu chuchvalci mladých výhonků a neudržovaným křovím. „Strýc tu bydlí už dvacet let, přidělili mu tady byt na dožití. Musí tu zůstat, nemá kam jít.“

„Chápu.“

„Nežije si dobře, vůbec ne. Připravte se na to, že budete šokovaný.“

Zahnuli za roh. Mezi stromy se táhla řada činžovních domů, postavených ve stejném stylu jako hlavní

akademické budovy. První z nich byla téměř ruina. Jednu ze zdí provizorně podpírala konstrukce z

dřevěných trámů a polovina oken byla zatlučená. Následující dům byl v lepším stavu a vypadal obydlený,

protože v oknech visely staré chatrné záclony. „Víte, co jsou komunálky?“ zeptala se ho Oksana.

„Vím. Obecní byty. Chruščevovo řešení bytového problému.“

„Přesně tak.“

Vstoupili do chodby, v níž to páchlo vlhkostí a zatuchlinou. Na nástěnce, pověšené na zelené zdi, byl

seznam nájemníků. Vedle visela řada poštovních schránek. Většina z nich měla rozbité zámky a byly

pootevřené.

„V jednom bytě žije třeba pět rodin, každá má k dispozici jeden pokoj,“ připravovala ho Oksana na to, co

uvidí. „Všichni mají společnou koupelnu a kuchyni. Strýc tu teď žije sám. Jeho žena zemřela, už dávno, a

syn, můj bratranec, padl v Afghánistánu. Strýc má penzi, myslím, že třicet pět hřiven měsíčně –, když

ji ovšem dostane. Je to asi dvacet dolarů. Vozím mu ovoce a zeleninu z naší dači, jinak jí jen chléb a

těstoviny.“

Vystoupili po schodech do prvního poschodí a vešli otevřenými dveřmi do dlouhé temné chodby plné

harampádí. Byl tu starý noční stolek, rozebraná postel s drátěnkou, matné zrcadlo s uraženým rohem a

hlavně kartonové krabice plné zažloutlých papírů a novin, naskládané až ke stropu. Vždy po několika

krocích byly dveře a vedle nich elektroměr.

„Jedna malá místnost pro každou rodinu,“ opakovala šeptem Oksana.

Třetí dveře, k nimž došli, byly otevřené.

„A tady je kuchyně,“ ukázala dovnitř. „Skvělá, ne?“

Sam uviděl pět stejných plynových sporáků, pět stolků plných nádobí a kuchyňských potřeb a pět malých

ledniček starých snad patnáct, ne-li víc let. Modré stěny byly zašlé mastnotou a v místnosti bylo cítit plyn.

Došli na konec chodby a Oksana zaklepala na poslední dveře v řadě. „Kdo je to?“ ozval se zevnitř slabý

hlas. „Ksuša.“

Sam měl dojem, že uvnitř někdo odsunuje cosi těžkého. Pak se dveře pootevřely, stále však byly zajištěné řetízkem. Jakmile starší muž v saku a kravatě poznal neteř, otevřel dveře úplně a ustoupil stranou, aby

mohli vejít. Prohlížel si Sama podezíravým pohledem.

Místnost byla menší než Samova ložnice v jeho bytě v Barnesu. Přes dva gauče, přistrčené k pravé stěně,

byly přehozené jakési houně. Nad nimi visela na zdi tmavá olejomalba krajiny. Levou stěnu zakrývala až

ke stropu policová knihovna. Před ní stál menší, ale pevně stavěný muž.

Major Michail Puškin by se nejraději propadl hanbou. Nikdy by nevěřil, že to dojde až do takových konců

–

že bude muset stanout tváří v tvář agentovi mocnosti, která byla ještě před několika lety nepřítelem jeho

vlasti.

Sledoval, jak sestra představuje cizince strýci. Věděl, že teď přijde okamžik pravdy. Nesmí se ponížit, i

když musí toho cizince prosit, aby mu pomohl zachránit holý život.

„A tohle je můj bratr Miša. Strýc trochu mluví anglicky, ale Miša ne.“

Sam podal Puškinovi ruku, ten ji však nepřijal. Oksana se na bratra zamračila a zrudla rozpaky.

„Chápu, že je to pro vás těžké, majore,“ řekl Sam. „Také jsem byl voják, důstojník válečného

námořnictva.“

Obrátil se k Oksaně a ta jeho odpověd bratrovi přeložila.

Puškin jen cosi zabručel. Pak přistoupil ke dveřím a znovu je zabarikádoval těžkým křeslem. Když se

obrátil, uvědomil si, že jim není schopen pohlédnout do očí. V srdci i v hlavě mu bouřil zmatek. Styděl se

za to, jak byl v uplynulých deseti dnech pošetilý. Byla to nemístná opovážlivost, nic jiného, že se vzepřel

svému veliteli a neuposlechl jeho rozkazu, aby se přestal o záležitost s VR šestkou starat. A když mu pak

v rukou vybuchla nálož, kterou si sám přichystal, dal se na zbabělý útěk. Vyčítal si, že se dopustil řady

chyb, vlastně vršil jednu na druhou, ale za situaci, do níž se dostal, vinil také Lenu. Kdyby na něho

neustále nenaléhala a pořád nechtěla víc…

„Mišo?“ Uvědomil si, že na něho sestra ohromeně zírá. Dovedl si představit, co se jí honí hlavou.

Zachytil její pohled. Viděl, že hledá vysvětlení, proč se nechová tak, jak se domluvili. Opravdu se nechoval

podle předem připraveného scénáře. A definitivně se rozhodl, že se jím nebude řídit. Prostě nemohl.

Uvědomil si, že není schopen opustit jen tak z ničeho nic svou vlast a uprchnout do cizí země, do zcela

jiné kultury. Že nemá sílu trápit se s jazykem, který nikdy nezvládne tak, aby se jím vyjadřoval jako svou

mateřštinou, a že nedokáže žít po celý zbytek svého života jako cizinec.

„Nět,“ zavrčel.

Oksana znala ten zaťatý výraz, tu tvrdohlavost, která je ochotná jít proti všemu a všem. Znala to od

Mišova útlého mládí. Chtěla na něho zakřičet, jako to dělala, když byly děti, ale z hrdla jí nevyšel jediný

zvuk.

Sam pochopil, že se potvrdily jeho nejhorší obavy a výsledkem jeho cesty budou jen dva ztracené dny.

„Nemohli bychom se posadit?“ navrhl podrážděně.

Starý profesor, který sledoval tiché drama strnule jako strašák v zelí, náhle ožil. „Sorry, mister Englishman…“

Vytáhl zpod stolu jakési krabice nastrkané do sebe a odklidil je do kouta. Na stole byl prostřený bílý ubrusčerveně vyšívaný křížovým stehem. Puškin zůstal stát u dveří s očima sklopenýma dolů. „Dal byste si trochu čaje?“ zeptal se stařík hosta. „Velmi rád,“ odpověděl Sam. Starý dobrý šálek čaje dokáže zmírnit napětí. Profesor zašeptal Puškinovi, aby ho pustil ven. Major apaticky odsunul křeslo stranou, a když stařík vyšel na chodbu, zase je přisunul zpátky. Jeho strnulý výraz připomínal masku vyřezanou ze dřeva, oči hleděly netečně a chladně jako dva šedé oblázky. Člověk v mezní situaci, který zoufale bojuje sám se sebou.

Sam věděl víc než dobře, jak mu je. Náhle se Oksana obrátila k bratrovi a vychrlila na něho divoký příval slov v ukrajinštině. Puškin však stáljako sloup s rukama založenýma na hrudi a její tirádu ignoroval. Začal se rozhodovat před několika

hodinami po bezesné noci, kdy se jen převaloval týrán zoufalými myšlenkami. Předtím dokonce uvažoval

o sebevraždě, chtěl se zavřít ve společné kuchyni a pustit kohoutky všech pěti sporáků. Pak mu ale došlo, že by to bylo to nejzbabělejší, co by mohl udělat, a že by mu to Lena a Naďa nikdy nezapomněly. Když tedy vyloučil smrt vlastní rukou i útěk do Anglie, napadla ho za svítání třetí možnost. Odjede s rodinou zpátky do města, kde strávil své dětství, do Ivano-Frankovska. Pořád tam měl příbuzné, strýce, tety, bratrance… Určitě tam pro ně najdou nějakou opuštěnou daču, v níž by se mohli ukrýt, a budou žít z

toho, co si vypěstují.

Změní si jména, a co se týče úřadů, přestanou existovat. A jestli je mafie přece jen najde, bude tím nade

vši pochybnost demonstrovat, že neměl nejmenší zájem jejich tajemství vyzradit. Proto ho ušetří.

„Mišo!“

Oksaniny oči sršely hněvem. Udeřila ho dlaní přes tvář. Puškin na ni hleděl zcela šokovaný. Jeho vlastní

sestra… Tohle si nikdy, nikdy nedovolila.

„Prosím vás, přátelé…,“ snažil se Sam uklidnit situaci. Ukázal ke stolu. „Posaďme se a promluvme si o

tom v klidu, rozumně…“

„Pcha!“ pohrdlivě odfrkla Oksana. „Myslíte, že s mým bratrem se dá mluvit rozumně?“

Sam vytáhl židli s rovným opěradlem a ukázal Puškinovi, aby se posadil na druhou. Major pokročil o jeden

krok dopředu, pak se zarazil a začal mluvit. Mluvil pomalu a monotónně.

Sam rozuměl pouze to, že se omlouvá za problémy, které způsobil. Nepochopil však jeho důvody.

Potřeboval, aby mu to Oksana přeložila.

Pohlédl na ni. Stála s rukama založenýma v bok, lehce předkloněná dopředu.

„Můj bratr je hlupák,“ řekla vztekle.

Puškin hleděl přes Samovu hlavu směrem k oknu.

„Říká, že s vámi nechce mluvit.“ Rozhlédla se, jako by hledala něco, čím by svého bratra praštila. „Já ho

snad…“

„Počkejte s tím a řekněte mu, aby se posadil. Chci mu něco vysvětlit.“

Puškin si neochotně odtáhl židli a posadil se, jeho oči však stále hleděly tvrdě a neústupně. S tímhle

chlapem bude těžké pořízení, pomyslel si Sam.

„Majore Puškine, jsem fregatní kapitán,“ obrátil se na něho. Zkusil starý trik přiblížit se k němu jako voják

k vojákovi. „Pochopil jsem, že máte informaci, kterou jste chtěl předat britské vládě. Nevím, jak je ta

informace důležitá, ale z důvodů, které neznáte, by mohla být. A velmi důležitá. Dokonce tak, že by to

tisíce lidí mohly zaplatit životem, kdybyste si ji nechal pro sebe.“

Odmlčel se, aby mu to Oksana mohla přeložit. Viděl, že mu jeho slova tlumočila s očima rozšířenýma

úžasem a strachem.

„Uvědomte si,“ pokračoval, „že za to, co teď dělám, bych mohl být zastřelen jako zrádce, protože se vám chystám říct informaci, která je britskými a americkými zpravodajskými agenturami klasifikována jako supertajná. Přesto jsem připravený takové riziko podstoupit, jestliže vás tím přesvědčím o důležitosti své mise v Kyjevě.“ Samozřejmě s tím zastřelením silně přeháněl, ale to Puškin nemohl posoudit.

Oksana znovu překládala. Její hlas byl stažený napětím. Zdálo se, že ji Puškin pozorně poslouchá, stále se však tvářil nedůvěřivě. Sam se naklonil dopředu a pokračoval tišeji, ale o to naléhavěji. „Majore Puškine, slyšel jsem, že to, co jste nám chtěl říct, se týká nějaké rakety, kterou měli jistí lidé z armády prodat zdejší mafii. Jestli je schopná dopravit na určený cíl několik desítek kilogramů antraxu, mohou zemřít desítky tisíc lidí. Řekl jsem to dostatečně jasně?“ Puškin měl pocit, jako by se v mlze jeho mysli objevilo světlo.

„Jestliže máte informaci, která by mohla tomuto útoku zabránit, a rozhodnete se nechat si ji pro sebe,

budete nést za smrt všech těch lidí spoluzodpovědnost. Pochopil jste mě?“ Puškin pochopil. Byl posedlý strachem o sebe a svou rodinu a zcela zapomněl na nebezpečí hrozící jiným. A teď si uvědomil, že to nebezpečí je opravdu reálné. Seděl rovně se zdviženou bradou a hleděl před sebe. Možná by mohl být hrdý na to, co udělal. Už se chystal něco říct, ale v tu chvíli ho opět přemohly pochybnosti. Co když si ho ten Brit poslechne, získá, co

potřebuje, a pak mu odmítne pomoct? Nebo co když mu Britové dají víza, ale zdejší orgány ho zatknou a obviní z pokusu o vyzrazení vojenských informací cizí mocnosti? Za to mu může hrozit od státu totéž co

od mafie, smrt.

„Míšo!“ ozvala se Oksana chraptivě. Už opět stála a zatínala pravou ruku v pěst.

„Da.“

Přikývl. Ano. Bude mluvit. Uvěřil, že ten muž naproti němu není žádný sup z NATO, který sem přijel, aby vyzvídal informace o armádě jeho země. Řekne mu, co ví. Nebude to nic nečestného, nezradí tím svou zemi. Ostatně přísaha věrnosti, kterou před mnoha lety skládal, byla míněna jí, tomu, čemu se říká vlast, ne houfu zkorumpovaných mizerů. „Nemáme moc času, majore,“ naléhal Sam. „Nevíme, jak jsou ti šílenci daleko.“ Puškin začal. Mluvil v krátkých úsečných větách a po každé se vždy odmlčel, aby ji Oksana mohla přeložit. Vyprávěl svou historii od začátku, o své práci u útvaru v Magerově, o prvním podezření, že s objednávkou na kompletní sadu náhradních dílů není něco v pořádku, a pak o vraždě řidiče, který zásilku vezl do skladu v Oděse. Popsal, jaký se ho zmocnil šok, když zjistil, že je do celé záležitosti zapletený i

jeho velitel, a nakonec vylíčil své osudové rozhodnutí obrátit se se svým podezřením na vyšší autority. Sam cítil, že se mu vzrušením zrychluje tep. Všechno nasvědčovalo tomu, že Puškinova informace je nanejvýš důležitá. Oksanin bratr mluvil o bezpilotním letadle, o němž se Dean Burgess v sobotu při schůzce v konspirační vile zmínil jako o možném prostředku útoku. Uvažoval, jak je to letadlo velké. To byla klíčová otázka; některé takové stroje jsou velmi malé. Než se stačil zeptat, ozvalo se zaklepání na dveře a vzápětí slabý strýcův hlas. Sam v duchu zaklel. Teď ne. K čertu s nějakým pitomým čajem! Puškin vstal a odsunul těžké křeslo od dveří. Starý profesor vstoupil s dřevěným podnosem, na němž nesl čajový servis z pozlaceného porcelánu. Samovi by teď bylo úplně jedno, kdyby mu přinesl čaj v plechovém hrnku, ale přemohl se a několika slovy starci čajovou soupravu pochválil. Puškin vzal podnos, položil ho na stůl, pak se k starci obrátil a uctivě, vzhledem k jeho věku a postavení v

tomto bytě, ho požádal, aby je nechal o samotě. Jakmile znovu přisunul křeslo ke dveřím a vrátil se ke stolu, mohl mu Sam konečně položit nejdůležitější otázku. „Ten letoun, majore, jaký je jeho dolet a co může nést?“ Puškin znal technický manuál nazpaměť a nebyl pro něho problém ocitovat hlavní parametry. „Říká, že to letadlo má název VR-6 Jastréj, což je v angličtině jestřáb,“ překládala Oksana. „Prý je to něco

jako řízená střela s plochou dráhou letu, ale místo nálože nese kameru. Je sedm metrů dlouhé a má krátká křidélka.“ „A jak se ten jestřáb odpaluje?“ „Bratr říká, že pomocí rakety. Z…,“ zaváhala a hledala správné slovo, „z nákladního auta. Osmikolového.“ Tedy dostatečně velký prostředek, aby mohl nést v nose místo kamerového systému kanystr s antraxem.

„Když ho raketa vynese do vzduchu, pohybuje se pak už pomocí vlastního tryskového motoru,“

pokračovala Oksana povzbuzená Samovým zájmem. „Má také počítač pro navádění. Miša říká, že se řídí rádiem. Maximální dolet je devadesát kilometrů, protože má palivo jen na patnáct minut letu.“ Sam v duchu počítal. Rychlý prostředek, zatraceně rychlý. Věděl přesně, co taková věc dokáže. Cítil na

zádech mrazení.

„A kam tedy odvezli ty náhradní díly?“ zeptal se. „Kde teď jsou?“

Puškin pokrčil rameny.

„Říkáte mafie, majore, ale to je obecný pojem. Který gang máte na mysli? Zločineckých band je na

Ukrajině na šest stovek.“

Puškin začal znovu mluvit. Obrátil se k Oksaně a něco k ní vzrušeně ukrajinsky drmolil.

Oksana si povzdechla. „Je to tak, jak jsem vám řekla. Chce vědět, jestli máte pro něho, jeho ženu a dceru

víza.“

„Tady ne, Ksušo. V tuto chvíli je prostě nemůžu mít.“

„Bratr říká, že je chce teď,“ tlumočila.

Sam se chvíli díval z jednoho na druhého. Viděl rysy sourozenecké podoby. Široké ploché čelo a modré

oči, jindy zřejmě vlídné, ale nyní, když šlo do tuhého, tvrdé a zarputilé.

„Říká, že musí vědět, jestli zařídíte víza pro celou rodinu.“

„Ano,“ odpověděl Sam. Sepnul ruce a nervózně brnkal prsty o sebe. Už se dál nemohl vytáčet. Musel se k

tomu zavázat. „Samozřejmě že pro celou rodinu.“

„Miša se ptá kdy?“

„Až mi řekne všechno. Musíte mi věřit, Ksušo.“

Puškinova tvář se zatvrdila. Už se nechal tolikrát podvést. Jména, která chtěl Angličan vědět, jsou

poslední karty, s nimiž může hrát.

„Bratr se ptá, jestli je jisté, že jim bude dovoleno zůstat v Anglii,“ zašeptala Oksana.

„Ano,“ zavrčel Sam. Jeho slib neměl smysl, protože on o tom rozhodovat nebude. Teď ale zoufale

potřeboval ta jména.

Puškin opět vystrčil bradu. Sam si na okamžik myslel, že se Ukrajinec chystá zvyšovat požadavky. Možná

na něm bude vymáhat přijetí u královny.

„Voroninský.“

Sam zatajil dech.

„Gang Anatolije Voronina,“ dodal Puškin.

To bylo ono! Zásah do černého.

„A dál? Znáte ještě jiná jména?“ naléhal Sam. „Kdo řídí větev Voroninova gangu v Oděse? Kdo ve

skutečnosti koupil ten bezpilotní letoun?“

V Puškinových očích zablýskla trpká nenávist vůči kapitánu první třídy Spetznazu, který vnesl spoušť

nejen do jeho života, ale i do životů jeho nejlepších přátel.

„Grimov,“ zasyčel nenávistně. „Dima Filipovič Grimov.“

32 KAPITOLA

BRITSKÁ AMBASÁDA V KYJEVĚ „Musíme je dostat ven už tuto noc, Geralde,“ naléhal Sam a položil na stůl před kyjevského rezidenta SIS tři pasy. „Uvědomte si, v jakém jsou nebezpečí. Grimov je člověk, který zabíjí, aniž mrkne okem.“ „Chápu. Uděláme, co bude v našich silách,“ odpověděl Figgis. Vzal pasy a položil je stranou. Pak sáhl po stolním kalendáři. „Kdy se to všechno podle Puškina stalo?“ „V pátek 27. září dovezli tu sadu náhradních dílů na jakési místo v Oděse. Neví přesně kam, ale myslí si, že je to sklad společnosti Hretzky Transport, která provozuje lodní dopravu zboží a plně ji ovládá

Voroninův gang.“

„A jaký problém je smontovat z těch náhradních dílů funkční letoun?“

„Puškin řekl, že nijak velký…, samozřejmě pro lidi, kteří se v tom vyznají. Ti by to prý mohli zvládnout za

pár hodin. Je to prý skoro stavebnice. A o nezaměstnané vojenské techniky, kteří by to byli schopni dát za

slušné peníze dohromady, není podle mě na Ukrajině nouze.“

„Nejpravděpodobnější je, že to pak dostali ven ze země v zásilkovém kontejneru,“ uvažoval Figgis jakoby

pro sebe. „Takže první, co potřebujeme, je seznam zásilek z oděského regionu počínaje sedmadvacátým

zářím. To by neměl být takový problém. Celníci tu musí vést evidenci a takových zásilek zase nemůže být

moc. Vím, že většina prázdných kontejnerů se vrací na místo, odkud je odeslali.“

Sam začal mít strach, že pokud začne Figgis tyto věci zjišťovat, mohl by přivést Puškina do nebezpečí.

„Jak to chcete zařídit bez toho, že prozradíme ukrajinské straně, odkud jsme tu informaci získali?“

„To nebude problém, uděláme to přes drogový tým. Máme ve Varšavě člověka, jakéhosi styčného

důstojníka na poli narkotik, který udržuje kontakty s agenturami všech zemí bývalého východního bloku.

Zatím to funguje perfektně. Dáme mu instrukce, aby řekl, že se snažíme identifikovat kontejner s

kontrabandem heroinu, který měl odejít odněkud z oděského regionu.“

„Jak dlouho bude trvat, než dostaneme odpověd?“

„Počítám den dva. Fungování celních úřadů ještě není na Ukrajině zaběhané, navíc nemají dost lidí.

Záleží na tom, jak na ně bude SBU tlačit.“

„A co Puškin a jeho rodina? Kdy odletí?“

„V osm večer. Linkou British Airways. S tím by neměl být problém. Samozřejmě pokud ho už armáda

neprohlásila za zběha. Jestliže už vydali oběžník pohraniční stráži, bude to zatracená šlamastyka, pro

něho i pro nás, protože budou chtít vědět, proč jsme udělili jeho rodině víza.“

Figgis vzal znovu kalendář a počítal. „Panebože, to už je jedenáct dní, co si ty náhradní díly odvezli! Teď

už může být jestřáb na kterémkoliv místě na světě.“

Něco si poznamenal.

„Dobře. Je čas, abych si o tom promluvil s Londýnem,“ řekl potom a odešel do místnosti s komunikačním

zařízením pro bezpečné spojení.

Sam stál u okna s rukama v kapsách. Do zadního dvora budovy ambasády vjel landrover Discovery a

zastavil na jednom z vyznačených míst. Když řidič vystoupil, poznal Sam, že je to sám velvyslanec. Ještě

o ničem neví, pomyslel si, ale právě se chystá vstoupit do bouře.

Figgis řekl den nebo dva. Dva dny na to, aby udělali první krok a získali odpověď na otázku, kamukrajinští zločinci VR-6 Jestřáb odeslali. Oficiální kanály jsou pomalé kanály. Příliš pomalé. Za tu dobu se

už mohou

u tisíců lidí projevit příznaky infekce plicním antraxem, které se tak podobají obyčejné chřipce, s tím rozdílem, že u infekce antraxem následuje během několika dní smrt. Ne, musí se najít rychlejší způsob! Odpověď, kterou potřebují, samozřejmě zná Dima Filipovič Grimov. Sam měl vrytou do paměti tu hrubou tvář s chlípným výrazem z fotografie pořízené v hotelu Mondiale. Kdyby jen bylo na světě místo, kde by

se

takovému člověku mohla strčit hlava mezi čelisti svěráku a utahovat je. Ale na Ukrajině to nejde. Tady ho

bude byrokracie chránit, protože si ji koupil a je jeho spojencem.

A co Viktor Rybkin? Ten by měl také vědět, kde se v současné době VR šestka nachází. Sam vzpomínal na podivné okolnosti, za nichž se s tímto bývalým agentem KGB před rokem zde v Kyjevě seznámil. Ten člověk měl něco, čím si dovedl získat sympatie. Mizera s duší, řekla o něm Chrissie, slova, kterých

musela v posledních okamžicích svého života trpce litovat.

Sam si vzpomínal, jak se Rybkin na Kypru od její smrti distancoval a tvrdil, že s tím nemá nic společného. Jako by cítil, že je to něco, co na něho vrhá hanbu. Znamená to snad, že není úplně bezcitný zločinec a má svědomí? Je možné, že ho pomyšlení na smrt tisíců nevinných lidí straší a nedovoluje mu klidně spát? Samovi vířil v hlavě chaos myšlenek. Rybkin ho mohl na Kypru klidně zabít, ale neudělal to. Ušetřil ho, protože chtěl, aby zůstal naživu, chtěl zachovat určitou naději, že se chystanému masakru podaří

zabránit?

Figgis se vynořil z komunikačního „kamrlíku“.

„Všechno je zařízené,“ řekl a posadil se do jedné z klubovek. „Souhlas s udělením víz přijde během

hodiny telegraficky. Letenky se zajišťují. Tři místa na jméno Puškin a jedna na vaše.“

„Já letím taky?“

„Ano. Chtějí, abyste je do Anglie doprovázel. Je to příkaz shora. Třikrát podtržený.“

Kolem poledne se Sam znovu setkal s Oksanou na stanici metra nedaleko technického institutu. Čekala

na něho na kraji parku a Sam si všiml, že má trochu napuchlé oči, jako by plakala. Vydali se po cestičce

mezi stromy, aby jí mohl sdělit novinu o vízech. Řekl jí, že její bratr s rodinou má večer odletět a on je

bude doprovázet. Tentokrát se do něho nepokusila zavěsit.

„Takže vaše návštěva Ukrajiny bude krátká. Kratší než posledně.“

„Ano.“ Jak se to vezme, pomyslel si.

„Škoda. Tak ráda bych si s vámi promluvila. Minule jsme si tak pěkně popovídali. Dokonce jste řekl něco v tom smyslu, že se vám líbím, ale na to si už nevzpomínáte, že?“ chraplavě se zasmála. „Ale vzpomínám. A myslel jsem to upřímně,“ odpověděl. Vůbec si na to nevzpomínal, ale věděl, že to

mohl říct. Nemohl pochopit, proč by tak pohledná žena jako Oksana měla mít problémy najít si za svého

zemřelého manžela náhradu.

„O tom pochybuju. Ale na jednu otázku byste mi mohl odpovědět,“ zvedla oči a nesměle na něho

pohlédla. „Jsem hrozně zvědavá, povězte mi něco o Essexu.“

„O Essexu? Proč vás, proboha, zajímá Essex?“

„Protože jsem slyšela, že je to moc pěkné město.“

Sam se krátce zasmál. „Záleží na tom, jaký máte vkus. Je tam spousta dívek, které se honí za zábavou, a

v ústí Temže se dobře plachtí. Je to Constableův kraj.“

Proč se, panebože, zajímá o Essex?

„Constableův kraj?“

„To je slavný anglický malíř.“

„Ach ano, už si vzpomínám. Ve vstupní hale ambasády je jeho obraz, samozřejmě reprodukce.“ Začala

uvažovat, které z těchto stránek života v Essexu se tak zalíbily agentu výzvědné služby, vedle něhož šla.

Mezi stromy už prosvítala budova techniky. Na kraji parku bylo dětské hřiště, kterého si Sam včera

nevšiml. Jakási matka v džínsech a větrovce s kapuci točila na malém kolotoči tři děti.

Oksana ho vzala za paži a zastavila ho. „Nemáte hlad?“ zeptala se. Hlad? Jídlo bylo to poslední, na co v tuto chvíli myslel.

„Posaďme se tady na chvíli. Jen na pár minut,“ řekla a ukázala na lavičku. „Udělala jsem vám ráno malý

obložený chléb.“ Zalovila v silonové nákupní tašce a vytáhla balíček ve svačinovém papíře.

„Nevím, jestli máme tolik času…“

„Ale ano, máme dost času. Miša může pár minut počkat.“

Tvářila se, jako by chtěla říct: Alespoň tohle pro mě udělejte. Je osamělá a zranitelná, připomněl si Sam.

Posadili se a na chvíli upoutali pozornost znuděné ženy, která hlídala děti. To není dobře, napadlo Sama.

Není dobře sedět tady na veřejném prostranství, kde by ho mohl někdo lehce zlikvidovat. Na chvíli ho

paranoidně napadlo, jestli ho nevlákala do pasti.

Oksana mu podala dva plátky světle hnědého chleba s čímsi mezi nimi.

„To je čerstvý sýr z naší dači,“ řekla. „Náš soused má krávu.“

Ukousl si z jejího sendviče. „Hm, dobrý,“ řekl jen. Nehodlal se snažit o konverzaci. Nechal ji, aby sama

začala, pokud mu chce něco říct.

Chvíli mlčky jedli a pak se Oksana zeptala: „Taky máte v Anglii chatu na venkově?“

„Ne. U nás to nebývá obvyklé. Mám jen menší byt v Londýně.“

„A žijete sám?“

„Ano, Ksušo,“ odpověděl, když spolkl sousto. „Žiju sám.“

Povzdechla si. „Ale není vám smutno být sám? Nemáte děti… Já mám alespoň dceru…, i když si někdy

myslím, že by bylo lepší, kdybych ji neměla,“ dodala trochu hořce.

„Jaké má Ljuba plány se svým životem?“ zeptal se, aby odvedl rozhovor od své osoby.

Oksana se zasmála. „Chce se stát novou Ruskou a mít spoustu peněz.“ Zakousla se do chleba, jako by

chtěla zlikvidovat svou noční můru.

Opět chvíli mlčeli. Pak náhle znovu promluvila.

„Skoro bych řekla, že se chce stát prostitutkou.“

Řekla to klidně, jako by to bylo něco běžného.

Sam zavrtěl hlavou. „Nechce se stát prostitutkou. To není povolání, které si vybíráte. Ono si vybírá vás.“

„Tady ano. Tady si ho vybíráte,“ odpověděla suše. „Podobně uvažuje spousta našich dívek. Být putanka

je nejrychlejší způsob, jak si vydělat dolary. A když máte dolary, můžete si koupit pěkné oblečení, učit se

anglicky a možná pracovat někde v Evropě nebo Americe. A najít si bohatého manžela. Co jiného jim

zbývá? Studovat pět let na univerzitě a pak dostat místo v kanceláři, kde si nevyděláte ani na holé

živobytí? Jak jí můžu v takových poměrech jako matka říct, že jít na univerzitu je správná cesta do života

a být prostitutka špatná?“ „Ale, Ksušo…“

„Pro mladé lidi je jediná budoucnost v tom, dostat se pryč, odejít z Ukrajiny,“ řekla rezignovaně. „Protože

naše země je… prostě katastrofa.“

„Teď ano. Ale to se zlepší,“ prohlásil nepřesvědčivě.

„Ale prosím vás! To se vám lehce říká, když ještě dnes nasednete do letadla a vrátíte se domů,“

odpověděla.

V jejím hlase zazněla nová hořkost.

„Co kdybych odletěla s vámi? Nepotřebujete ženu, která by pro vás v Anglii dělala, cokoliv byste si přál?“

Z tónu jejího hlasu a trpkého úsměvu bylo zřejmé, že žertuje, ale výraz v jejích očích byl vážný. „Ne,

raději mi neodpovídejte.“

Přihlouple se usmál a horečně se snažil vymyslet, co má říct, aby se jí nedotkl a zároveň, aby tenhle

nepříjemný rozhovor skončil.

„Myslím, že je čas, abychom šli za bratrem,“ řekla náhle a ukončila jeho rozpaky. Vzala od něho papír, do

něhož byl zabalený obložený chléb, a zastrčila ho zpátky do tašky. Zřejmě ho ještě použije.

„Díky za svačinu,“ zamumlal rozpačitě.

Bylo to tak nespravedlivé. Co tato žena udělala, co udělal kdokoliv v této zemi, že si zasloužil takovou

mizérii?

„Je mi líto, Ksušo, že tu máte tak špatný život,“ řekl.

Vstali a zamířili k východu z parku. Puškin na ně čekal v strýcově bytě. Bylo zřejmé, že má nervy napjaté

k prasknutí. Teprve když si prohlédl víza, s úlevou se usmál. Přesto stále cítil v srdci tíseň. Znovu si

uvědomil, že začít život v cizí zemi s cizí kulturou je jako jít do vězení.

„Spasíba,“ zašeptal, když strkal pasy do kapsy.

„Odlet je v osm večer z Boryspolu, ale měli by být na letišti už dvě hodiny předtím,“ řekl Sam Oksaně, aby

to bratrovi přeložila.

Puškin přikývl. Pak se Oksany zeptal, jak se na letiště dostanou. Vysvětlila mu, že má známého, kterému

může věřit, a ten je tam zaveze autem.

„A Miša chce vědět, jestli poletíte stejným letadlem jako oni,“ obrátila se na Sama.

Poletí? Copak může opustit tuhle zemi, aniž by se pokusil najít Rybkina a vypáčit z něho pravdu?

„Jestliže nepoletím, nemusí se tím znepokojovat. V Londýně na ně bude čekat někdo, kdo se o ně

postará.“

Oksana na něho užasle hleděla.

„Ksušo, chtěl bych se vašeho bratra zeptat ještě na jednu věc,“ řekl.

„Prosím, ptejte se.“

„Má váš bratr tušení, kde bych mohl v Oděse najít Dimu Grimova?“ O půl hodiny později se Sam rychle vracel parkem ke stanici metra. Oksana šla vedle něho a jen s námahou s ním držela krok. Věděla, že se už rozhodl, ale ještě než přišli ke vchodu do stanice, chytila ho

za paži a zastavila ho.

„Zbláznil jste se,“ vyhrkla udýchaně. Tvář měla staženou úzkostí. „Dočista jste se zbláznil. Zabijou vás.“

„O čem to mluvíte?“

„Myslíte si, že jsem hloupá. To, jak jste se ptal na toho mafiána, na Grimova, co chcete dělat? Odjet do

Oděsy a hledat ho tam? Vážně jste se zbláznil!“

„To se vás netýká, Ksušo,“ odsekl a snažil se jí vytrhnout. Držela ho však pevně.

„Ale ano, týká,“ odpověděla. „A víte proč? Protože vás mám ráda. Ano, mám vás moc ráda, Terry. Ale

nemusíte si s tím dělat starost, protože to je můj problém, ne váš,“ dodala rychle, když uviděla, že na její

vyznání zareagoval kamenným výrazem. „Ale ti lidé z mafie, vím, co jsou zač. Zabijí každého, kdo se jim

postaví do cesty. Nejezděte do Oděsy, prosím vás! Žádám vás o to. Udělejte pro mě alespoň tohle.“

Samozřejmě věděl, že s tím nebezpečím má pravdu. Bude jako myš, která sama leze do klece plné

koček. Byl však pevně přesvědčen, že se o to musí pokusit. Jestli existuje šance, že by mu mohl Viktor

Rybkin prozradit, kde má k útoku dojít, aby uklidnil své svědomí, musí ji za každou cenu využít.

A byl tu ještě další důvod, kvůli němuž potřeboval Rybkina stisknout. Ten důvod se jmenoval Chrissie.

Jestli chce někdy dojít klidu, musí se dovědět pravdu o její smrti.

Oksana viděla umíněný výraz v jeho očích a uvědomila si, že tenhle člověk je úplně stejný jako její bratr.

Nemá moc ho od jeho rozhodnutí odvrátit.

„V tom případě… pojedu s vámi, jestli tam musíte za každou cenu být,“ vyhrkla bez rozmyšlení.

Sam se otočil a pohlédl na ni.

„Ksušo, poslouchejte, to je největší bláznovství, jaké jsem kdy…“

„Mlčte! Vy poslouchejte mě,“ přerušila ho. Ovládla ji euforie. „Já to v Oděse znám. Budu vám dělat

průvodkyni a tlumočnici. Mám tam bratrance, můžeme bydlet u něho.“ Žasla nad tím, s jakou rozhodností

to říká.

„Vy jste se opravdu zbláznila,“ osopil se na ni Sam. „Je to příliš nebezpečné, sama jste to říkala.“

„Nezbláznila. Vím, co říkám. Musím jet s vámi, je to hrozně důležité. Jste cizinec, neumíte řeč, nevyznáte

se ve městě. O to to pro vás bude nebezpečnější, když budete sám.“

Věděl, že má opět pravdu. Sám tam bude na sebe na každém kroku upozorňovat.

„Ale vaše dcera…“

„Ta bude u kamarádky. To není žádný problém.“

„Je to příliš riskantní…“ Teď už váhal. Bez tlumočníka bude ztracený. Jeho ruština je ubohá. Opravdu by mu mohla pomoct, než by se zorientoval. A když by začalo jít do tuhého, přinutil by ji, aby se držela stranou. Neměl nikoho

jiného, kdo by mu pomohl.

Pustila mu paži, o krok ustoupila a prohrábla si prsty čerstvě umyté vlasy. Dívala se na něho s naprostou

upřímností a odhodláním jako žena, která se rozhodla odevzdat se svému osudu.

„Nebojím se, Terry. Nebojím se mafie,“ řekla a hleděla mu do očí. „Je mi fuk, jestli mě zabijí. Řeknu vám

jedno, a je to pravda, naprostá pravda, já tady na Ukrajině už dál nechci žít. Nechci!“

33 KAPITOLA

STŘEDA 9. ŘÍJNA 7.36 HODIN, ODĚSA, UKRAJINA Z posledního schůdku nočního vlaku z Kyjeva to bylo na zem skoro tři čtvrtě metru. Když Sam podával Oksaně ruku, aby jí pomohl, všiml si, že má rozmazanou maskaru na očích. Dav rozespalých lidí je unášel k nádražní hale se stejně neodolatelnou silou, s jakou ho sem, do černomořského přístavního města, hnala touha najít odpovědi na své otázky.

Už asi před hodinou začalo svítat a Sam od té chvíle pozoroval nekonečné stepní pláně ubíhající podél tratě. Roleta na okně jejich kupé v lůžkovém voze druhé třídy byla zaseknutá a nedala se stáhnout, takže jim dovnitř blikala světla stanic, jimiž projížděli. Sam ležel nahoře a za celou cestu ani na chvíli neusnul,

protože ho kromě nepohodlného lůžka zoufale trápilo svěděni na hojících se holeních. Pod ním ležela Oksana, také nespala, alespoň si to Sam myslel. Na druhé straně kupé, sotva na délku paže od nich, leželi na dvou dalších lůžkách dva muži.

Předešlou noc odjel Sam na letiště Boryspol, aby se přesvědčil, že se Puškin s rodinou dostal v pořádku přes všechny kontroly. Jakmile viděl, že letoun společnosti British Airways odstartoval k letu do Londýna s

nimi na palubě, zavolal Figgisovi do bytu a požádal ho, aby vyřídil Waddellovi, že on neodletěl. Když potom dodal, že hodlá jet do Oděsy, Figgis dlouho mlčel a pak na něho pouze naléhal, aby se s ním před odjezdem vlaku sešel. Řekl, že má pro něho něco, co by mu mohlo být užitečné.

Figgis byl šokovaný, když se se Samem setkal v nádražní hale a uviděl vedle něho Oksanu. Řekl mu, že Waddell přijal jeho vzkaz s nelibostí, ale to bylo všechno. Nijak ho prý nepřemlouval, aby se Sama pokusil odradit od úmyslu najít Viktora Rybkina. Pak mu už jen předal igelitovou nákupní tašku a popřál mu

hodně

štěstí. V tašce bylo něco těžkého, zabaleného v novinovém papíře. Jakmile se vlak rozjel, zašel Sam na toaletu podívat se, co to je. Vlastně se jen potřeboval přesvědčit, protože už tušil.

Pistole byla menšího kalibru, taková, jakou lze dobře skrýt. Když Sam ucítil v dlani chladný kov pažby, znovu si uvědomil, do jakého rizika se pouští. Přesto ho ani na okamžik nenapadlo, že by měl couvnout.

Jestliže je tu naděje, že se mu hrou na Rybkinovo svědomí podaří odvrátit připravovaný masakr, musí to

riziko podstoupit.

Dostali se do nádražní haly přeplněné lidmi z ranních dělnických vlaků. Sam ucítil vůni šířící se od stánků spečivem a uvědomil si, že je hladový jako vlk. Oksana však pokrčila nos a řekla, že jídlo kupované na nádraží je drahé a nehygienické.

„Taras pro nás bude mít snídani,“ ujišťovala ho. Byla po noci ve vlaku bledá a tvář měla staženou napětím. „Doufám, že seženeme taxík, nebo alespoň chástnika, soukromého řidiče.“ Zastavili se na schodech před nádražní halou a pátrali mezi auty, čekajícími na blízkém parkovišti. Oksanu vzala za paži jakási stará žena v tlustém vlněném kabátě a nabízela jí pokoj k ubytování. Raději sestoupili ze schodů, a když se jich bábuška stále držela, musela se jí Oksana zbavit několika ostrými slovy.

„Mluvila jste s ní rusky, že?“ poznamenal Sam. Byl zde v tomto černomořském městě poprvé. „Ano. V Oděse se skoro nemluví ukrajinsky, i když je ukrajinština úřední řeč. Tady nejsou takoví nacionalisté jako v Kyjevě,“ odpověděla. Prohrábla si vlasy hřebenem a podívala se do malého zrcátka, které vytáhla z tašky. Pak si přehodila plášť volně přes ramena a vykročili ke kraji chodníku. Sam se neklidně rozhlížel, jako by čekal, že odněkud proti nim vyskočí lidé, kteří zabili Chrissii. Za pár minut zastavil kousek od nich soukromý Žigulík, jehož majitel se zřejmě snažil všemi způsoby vydělat peníze na opravu prorezivělé karosérie. Oksana se sklonila k otevřeným dveřím a chvíli se s ním dohadovala o ceně. Pak se obrátila k Samovi a prstem před rty mu dala znamení, aby mlčel. Sam pochopil, kdyby řidič poznal, že je cizinec, změnila by se sjednaná cena z hřiven na dolary. Položil kufr na přední sedadlo a sedl si vedle Oksany dozadu. Minuli velkou potravinovou tržnici Privoz a potom odbočili na jeden z širokých bulvárů lemovaných stromořadím, které se paprskovitě sbíhaly do středu města. Oděsa Sama překvapila svým rázem, kterým se podobal středozemním přístavním městům. Oksana seděla strnule s koleny přitaženými k sobě a na klíně si držela objemnou tašku, v níž měla všechny své věci. Třebaže se ze všech sil snažila vypadat klidně a vyrovnaně, v nitru jí zmítal zmatek. Rozhodla se doprovázet tohoto muže na jeho sebevražedné misi zcela impulzivně a během noci ve vlaku, kdy se převalovala z jednoho boku na druhý, se snažila přijít na to, proč to udělala. Věděla, že na to existuje prostá odpověd: Má ho ráda, táhne ji to k němu, a proto se snaží co nejvíc prodloužit dobu, kdy s ním ještě může být, než z jejího života zřejmě definitivně zmizí. Zároveň si však uvědomila, že je tu ještě jeden, mnohem vážnější důvod, naléhavé nutkání udělat všechno proto, aby ho zločinci nezabili. Žigulík zahnul doleva a vzdaloval se od centra města. Sam pozoroval lidi na chodnících a zdálo se mu, že vypadají sebevědoměji než Kyjevané, ne tak rezignovaně, jako by tu panovalo optimističtější ovzduší než v hlavním ukrajinském městě. Mířili do čtvrti Moldavanka, domova prostitutek a narkomanů, jak mu řekla Oksana. Její bratranec Taras byl nucen se sem uchýlit poté, co neuspěl v pokusu podnikat a musel zavřít svou restauraci. Sídliště Moldavanka bylo nyní zpustlé a zdevastované, přesto Sam usoudil, že to kdysi mohla být poměrně výstavní část města. Projížděli širokými třídami lemovanými platany. Na domě, v němž měl bydlet Taras, byla sice stará, popraskaná a na několika místech opadávající fasáda, zato se mohl chlubit zdobenými balkónky a u vchodu napodobeninami dórských sloupů. Oksana zaplatila řidiči z peněz, které jí dal Sam. Žigulík odjel a oni zůstali stát na kraji chodníku.

„Musíme rychle dovnitř, než někdo zjistí, že jste cizinec, a ukradne vám kufr,“ obrátila se na něho šeptem.

„Tady jsou lidé všímaví. Pořád hledají příležitost, jak si pomoct.“ Přistoupila ke vchodu do ohrazeného dvora na boku domu a stiskla tlačítko zvonku. „V Moldavance každý den umírají lidé,“ zašeptala znovu.

„Vyrábějí si tu vlastní drogu, které se říká vink. Je to hnědé jako polévka,“ řekla a otřásla se odporem.

„Doufám, že Taras ještě nespí.“

Na zvonění nikdo nereagoval.

Zazvonila znovu. Po chvíli se konečně za zdí ozval jakýsi hlas a pak šoupavě kroky. Branka se otevřela.

Taras vypadal jako lidská troska. Byl středně vysoký, měl tmavé vlasy, na tváři několikadenní strniště a na

sobě pomačkanou, kdysi snad bílou košili a jakési tmavé spodky. Dole na levé noze se mu modraly jizvy.

Cosi zahuhlal a pustil je dovnitř. Sam ucítil alkohol. Ocitli se na malém dvorku, jehož zdi byly obrostlé popínavým vínem. Taras je vedl k nízké stavbě, která vypadala spíš jako zděný dřevník připojený k hlavnímu domu. Uvnitř byla jedna místnost s neustlanou postelí, malým špinavým stolem, dvěma dřevěnými židlemi a pohovkou. Všude byl hrozný nepořádek a zašlá špína.

Taras ukázal na dveře do kuchyně, pak se sesul na postel a zjevně se chystal pokračovat ve spaní.

Oksana polkla naprázdno. Trochu se bála, co je tu čeká, ale tohle bylo horší, mnohem horší. Odložila tašku na pohovku, pak nakoukla do kuchyně a pokrčila nos.

„Koupelna,“ zašeptala a ukázala za plynový sporák, zčernalý od připečené mastnoty, kde byl vidět kout oddělený závěsem. Sam špinavou látku štítivě odhrnul. V holé betonové podlaze byla díra sloužící zřejmě jako klozet a vedle porcelánové umývadlo. „Možná by bylo lepší, kdybyste se ubytoval v hotelu,“ řekla nejistě pod dojmem toho, co tu viděli. „Ale tady bychom zase byli v bezpečí. Tady nás nebude nikdo

hledat.“

O tom Sam nepochyboval. Uvažoval, kde by spali, kdyby tu zůstali na noc.

„Udělám něco k snídani,“ špitla Oksana.

Otevřela ledničku a zoufale povzdechla. Kromě dvou láhví vodky byla prázdná.

„Tarasi,“ zavolala na bratrance žalostně, „nemáš někde alespoň kousek chleba?“ Vykoukla ze dveří.

„Tarasi?“ Z postele nepřišla žádná odpověd. Šeptem zaklela. Otevřela dvířka policové skříňky, ale tam bylo jen pár kousků umatlaného nádobí, žádné jídlo.

„Nezlobte se na mě,“ řekla se sklopenou hlavou rudá studem. „Ujišťoval mě, že na nás bude připravený…“ Pokrčila rameny. „Myslím, že budu muset jít něco nakoupit.“

Sam jí dal dvacet hřiven.

Když odešla, hleděl chvíli na díru v podlaze koupelny pomazanou zaschlými výkaly a uvažoval. Nakonec

se rozhodl, že se tu pokusí vydržet, pokud to bude možné. Z pokoje se ozývalo Tarasovo chrápání.

Vedle postele ležela na zemi prázdná láhev od vína, od něhož zřejmě pocházely i rudé skvrny na špinavé pokrývce, kterou měl Taras přetaženou málem i přes hlavu.

K čertu! Tohle opravdu nečekal. Když se včera odpoledne zeptal Puškina, kde najde Dimu Grimova, pověděl mu Oksanin bratr o jedné oděské restauraci. Voroninský gang ji prý využívá jako svou základnu.

Nebylo to nic moc, ale aspoň něco, z čeho mohl vycházet.

„Taras nám řekne víc,“ ujišťovala ho Oksana. „Ví o oděské mafii všechno.“

Když teď Sam viděl, kdo Taras je, věřil v to stejně jako v snídani, kterou měl pro ně mít Oksanin

bratranec přichystanou. Znovu se rozhlédl kolem sebe a zachvěl se ošklivostí. Odporný pelech, který by potřeboval

vystříkat dezinfekčním prostředkem, pomyslel si. Nebo spíš polít benzínem a zapálit. Chvíli sledoval téměř nepostřehnutelné zdvíhání a klesání špinavé přikrývky a snažil se sám sobě namluvit, že kdyby byl v Tarasově situaci on, kdyby žil ve státě, který řídí zločinci, zřejmě by také hledal útěchu a zapomnění v

láhvi alkoholu.

Včera večer mu Oksana při čekání na vlak vyprávěla historii Tarasova pádu na společenské dno. Za komunistického režimu byl uznávaný strojní inženýr, ale pak přišel o práci po krachu továrny na obráběcí stroje, v níž byl zaměstnán. Několik následujících let žil z platu své ženy, úřednice v přístavní administrativě. Když se v Oděse začaly objevovat dovezená auta, elegantní obchůdky s módním oblečením a další příznaky peněz nových Rusů, zařídil si restauraci, aby se i on svezl na vlně, o níž věřil, že ho vynese k bohatství a štěstí. Udělal také správný první krok a uvolil se platit za „střechu“ mafiánskému bossovi, který kontroloval oblast, v níž byla jeho restaurace situovaná. Dával na střechu dvacet procent ze zisku a navzdory tomuto povinnému „odvodu“ se mu docela dařilo. A podle Oksany se mu dařilo víc než dobře. Ale pak přišli lidé z finančního úřadu s jakýmisi dodatečnými daněmi a zkázu Tarasova podnikání dokonala válka gangů, k níž došlo v sousedství. Z ní vznikl požár a restaurace vyhořela. Taras nebyl pojištěný a přišel o všechno, včetně vlastní ženy, ta mu totiž o pár týdnů později utekla s jedním z gangsterů, jehož banda ho vypálila. Z postele se ozvalo zahuhlání. Taras se převalil a po chvíli chrápání pokračovalo. Sam se znovu rozhlédl. Na špinavě bílých zdech byly mapy od vlhkosti, pod stropem visel staromódní elektrický lustr a na zemi se válelo poházené oblečení. U jedné zdi stála lesklá dýhovaná knihovna, v jejíž spodní přihrádce byly vystavené šálky na čaj. Na nízkém stolku trůnil televizor a video. Vedle ležela videokazeta vytažená z pouzdra. Sam ji ze zvědavosti vložil do přehrávače, zapnul televizor a ztlumil zvuk na minimum, aby nevzbudil Tarase.

Objevil se obraz. Sam nejdřív nedokázal poznat, co na něm je. Kazeta měla bídnou kvalitu, navíc byla místy poškozená. Po chvíli mu však došlo, že bledé tvary, které se na obrazovce pohybovaly, jsou údy několika těl zapletených do sebe.

Samozřejmě, pomyslel si. Kdyby byl na Tarasově místě on, také by zřejmě hledal útěchu v porno videu.

Nechal kazetu puštěnou a chvíli jen uvažoval, která noha patří ke které tváři. Ještě než však stačil hlavolam vyřešit, scéna se náhle zjednodušila. Jakási nahá blondýna klečela před mužem, jehož penis byl velký jako salátová okurka. Kamera najela na detailní záběr a zachytila okamžik, kdy si žena vsunula obrovský úd do úst a začala ho zpracovávat. Po chvíli se záběr svezl po blonďatých kadeřích na záda lesklá potem a dál k pěknému zadku, až nakonec najela na masivní železné okovy, které jí poutaly zápěstí ke kotníkům nohou.

Sam sáhl po tlačítku STOP. Vždycky se tak trochu styděl, když se přistihl, že ho tyto věci vzrušují.

Podobných videonahrávek viděl za své kariéry u námořnictva spousty, v poddůstojnické jídelně se běžně pouštěly.

Záběr se vrátil k dívčině obličeji, aby zachytil její výraz. S přivřenýma očima předstírala okamžik extáze,

kdy muž dospěl k orgasmu a stříkal do ní semeno. Jakmile úd vytáhl, nechala ejakulát vytékat přes rty

ven, ale pak ho znovu zachytila jazykem a vtáhla do sebe.

Dost, pomyslel si Sam. To už stačilo. Vzal ovládač, aby kazetu zastavil.

Ale nezastavil. Protože se scéna opět změnila a při tom, co uviděl, mu přeběhl mráz po zádech.

Teď ležela dívka na zádech a zmítala se, zatímco mezi jejími široce roztaženými stehny klečel muž. Na dívčině břiše bylo cosi, znamení, které Samovi připadlo tak povědomé, až se mu rozklepala ruka s ovládačem.

„Panebože!“ zamumlal.

Muž do dívky divoce vrážel úd. Byl opřený tak, aby se kamera mohla kochat jejími ňadry, lesklými od oleje. Vzrušeně si je třela a mačkala a prsty si dráždila bradavky. Rytmicky se pohybující zadky, detailní záběry na jejich tváře… Kamera měnila snad každou vteřinu úhel záběru. Následoval pohled z boku, muž právě vytahoval úd a chystal se k vyvrcholení.

„Doprdele…“

Teď záběr z pohledu muže, hleděl dolů na dívčin rozevřený klín a rukou se dráždil, až jí vystříkl semeno na břicho.

Na břicho s jakýmsi znamením.

S vytetovaným znamením.

Kamera najela na detail. Sam stiskl tlačítko STOP.

Náhle měl pocit, že se mu zhroutil svět. Tetování vyplnilo celý roh obrazovky.

Teď je viděl jasně. Glóbus. Modrý glóbus s červenými skvrnami znázorňujícími světadíly, pod ním

písmeno B.

Totéž znamení na témže zatraceném místě, kde ho viděl na sinalém Chrissiině těle v márnici v Akrotiri.

34 KAPITOLA

Než se ozval zvonek ohlašující Oksanin návrat, stačil se Sam dát alespoň trochu dohromady.

Vyšel na dvůr a otevřel branku. Oksana se vrátila s dvěma igelitovými taškami plnými jídla. Sam teď

neměl chuť k jakémukoliv hovoru a raději ji požádal, aby udělala kávu.

V hlavě mu znělo jako gong Rybkinovo varování. Čím víc se na ni budete ptát, tím se dovíte víc věcí,

které se vám nebudou líbit. Ale on se musel ptát. A zvláště teď. Musel se dovědět, co to, sakra, všechno

znamená.

Vůně kávy vyvolala pohyb na posteli. Taras se zvedl na lokti a zamračil se. Nemohl si vzpomenout, kde se

tu vzal ten cizí chlap, co sedí na jeho pohovce.

Sam vstal, vyjmul kazetu z přehrávače a přistoupil k posteli.

„Odkud to máte?“ zeptal se svou ubohou ruštinou.

Když Ukrajinec poznal, co mu strká pod nos, zamračil se ještě víc, ale pak jen mávl rukou a znovu si lehl. Z kuchyně vyšla Oksana, nesla hrnek z umělé hmoty s kávou a talíř s chlebem, kolečky salámu a kyselou

okurkou.

„Co je to?“ zeptala se a ukázala na videokazetu.

„Video,“ odpověděl Sam vyhýbavě. „Potřebuju, aby mi Taras řekl, kde k tomu přišel.“

Oksana na bratrance zadrmolila, ale ten pouze mávl rukou.

„Proč to chcete vědět?“ obrátila se znovu k Samovi. Bylo zřejmé, že její zvědavost ještě vzrostla. „Co na té kazetě je?“

„Pornografie. Sex…“

Zvedla obočí, jako by ho najednou viděla v jiném světle. „Vy chlapi… Takže zatímco jsem nakupovala, vy

jste tu měli zábavu, že?“

„Zábavu?“ řekl hořce. „Věřte mi, že to je všechno možné, jen ne zábava, Ksušo.“ Uvažoval, jak jí vysvětlit,

proč ho ta kazeta tak zajímá. „Je na ní jedna žena…“

„Samozřejmě, co jiného,“ přerušila ho ironicky. „Kdyby tam byl jen chlap, začala bych mít o Tarase

obavy.“

„Poslyšte, Ksušo, ta žena, co je na té kazetě, má na břiše znamení, vytetovaný obrázek. Víte, co tím

míním?“

Oksana přikývla. Ironie byla ta tam. „Samozřejmě. Spousta mužů má tetování a teď to začala být móda i

u

dívek, jak jsem se dověděla od Ljuby.“

„Ano, ale tohle tetování je zvláštní,“ pokračoval. „Zvláštní tím, že už jsem ho jednou viděl, na těle ženy,

která byla zavražděna.“

Oksana se zarazila. Měla obavy ze všeho, co se týkalo jeho minulosti, a teď tohle…

„Asi bude líp, když mi to ukážete,“ řekla. „A taky Tarasovi, možná ví, co to znamená.“

„Nejsem si jistý, jestli byste se měla na tyhle věci dívat.“

„Ach, jaký jste džentlmen, Terry,“ poznamenala posměšně, aby zakryla rozpaky. „Ale nemějte o mě

obavy. Slibuju vám, že to snesu. Tarasi…“ Vysvětlila mu, co od něho chtějí. Pokusil se něco namítat, ale

ona ho zarazila. „Pusťte to,“ řekla Samovi.

Než Sam kazetu vyjmul, přetočil ji o kousek zpět, a když ji teď pustil, objevil se záběr s masturbujícím

mužem.

„Panebože!“ vydechla Oksana zděšeně. „Tak tohle je na mě moc,“ dodala. „To není podívaná pro ženu.“

Byla rudá jako rak.

Sam zastavil obraz při detailním záběru na tetování. Taras si už natáhl jakési černé kalhoty a stál před

televizorem s hrnkem kávy, který Oksana přinesla Samovi.

„Vidíte ten glóbus a pod ním písmeno B?“ ukázal Sam na obrazovku. „Má to něco znamenat?“

Taras se otočil, dosedl na pohovku a rozkašlal se jako starý horník. Hrnek s kávou si položil na podlahu k

nohám, chvíli si třel spánky a pak se začal shánět po cigaretách. Oksana na něho znovu naléhala, aby

řekl, jestli ví, co to tetování znamená.

„Nět,“ prohlásil, když přestal kašlat. Našel na podlaze zpola vykouřený nedopalek a zapálil si ho.

Sam mu nevěřil. „Zeptejte se ho, jestli ta kazeta byla natočená v Oděse.“

Oksana otázku přeložila. Taras převaloval cigaretový kouř v ústech, jako by to bylo sousto houževnatého

masa. Pak cosi řekl.

„Myslí si, že ano,“ obrátila se Oksana k Samovi. „Říká, že je tady velké filmové studio, ale protože nemají

peníze na normální filmy, dělají tohle…, prostě pornografii.“

„A komu to studio patří? Kdo to natáčí? Lidé z mafie?“

„Samozřejmě. Všechen tenhle bíznis je v rukou mafie,“ potvrdila.

„Ano, ale zeptejte se na to Tarase. Který gang? Potřebuju to vědět přesně.“

Přetlumočila jeho otázku Tarasovi, ale ten na ni neodpověděl.

„Nechce o tom mluvit,“ řekla Oksana. „Kvůli tomu, co se mu stalo. Chápete?“

„Řekněte mu, že musí,“ vyštěkl Sam. „Vysvětlete mu, že jsou v sázce životy tisíců lidí. To zatracené

tetování je stopa, která může vést k jejich záchraně!“

Oksana na něho vytřeštila oči. „O čem to, proboha, mluvíte?“

Byl to samozřejmě nesmysl. Snažil se vyřešit záhadu, která byla osobní povahy, ne hrozbu útoku

antraxem. Ale nemůže uškodit, když tím vyburcuje Tarase z jeho apatie.

„Souvisí to s prodejem toho bezpilotního letounu Grimovovi. Řekněte mu to.“

Zatvářila se krajně pochybovačně, ale otázku přetlumočila. Taras náhle vstal, ukázal na Sama a vychrlil

na něho několik otázek.

„Rozuměl jste, co se ptá?“ zašeptala Oksana.

„Chce vědět, kdo jsem a co dělám v Oděse?“

„Ano. Co mu mám říct?“

„Cokoliv, co ho přesvědčí, aby mluvil.“

Vzal talíř s jídlem, který mu přinesla, odešel s ním do kuchyně a nechal ji, ať si to se svým bratrancem

vyřídí sama. V kuchyni byly nalité další dva hrnky kávy. Vzal si jeden a napil se. Tekutina byla hustá a

silná. Zhltl chléb se salámem, který chutnal po česneku. Uvědomil si, že naposledy jedl někdy před

dvanácti hodinami. Oksana a Taras spolu mluvili chvíli rusky, chvíli ukrajinsky a Sam se ani nesnažil jim

rozumět.

Dojedl a dopil a čekal, až ti dva vedle skončí. Teprve potom se vrátil do pokoje a vzal přitom Oksaně

kávu.

„Ať vám nevystydne.“

„Díky.“

Taras se zadíval stranou, ale ona ho vzala za paži.

„Okay,“ řekl nakonec anglicky s pohledem upřeným do země.

Oksana povzdechla.

„Poví vám všechno, co o oděské mafii ví,“ oznámila. „Řekl si, že se jich možná nemusí bát, protože už mu všechno zlé, co mohli, udělali. Prý už ho mohou jen zabít, ale to je mu jedno.“ Sama její poslední věta zarazila. Napadlo ho, jestli je taková laxnost k vlastnímu životu rodinná, nebo

národní dispozice.

Taras začal mluvit tichým monotónním hlasem. Oksana ho zprvu nechala a čekala, kdy se odmlčí, aby mohla překládat. Když se k tomu neměl, začala ho přerušovat.

„První gangy nového typu se začaly v Oděse objevovat už někdy kolem roku 1980. Tehdy se v bývalém Sovětském svazu začínalo se soukromým podnikáním, které bylo však stále ilegální,“ překládala. „Oděsa je přístav, a proto se tu mnoho obchodů odbývalo v cizích měnách, dolarech, německých markách. Jenže tenkrát byla u nás tvrdá měna zakázaná a to byla příležitost pro kriminálníky, aby právě na tom zákazu vydělávali. Řekli obchodníkům, zaplaťte nám v dolarech, nebo ohlásíme milici nebo KGB, že obchodujete v tvrdé měně.“ „Čili vydírání,“ poznamenal Sam. „Ano, vydírání. A obchodníci proti tomu nemohli nic dělat. Kdyby si na vyděrače stěžovali policii, šli by do

pracovního tábora.“

„Vydírání, nejodpornější způsob, jak vydělat peníze.“

„Samozřejmě.“

Oksana Tarase pobídla, aby pokračoval.

„Říká, že se oděští kriminálníci organizovali ve dvou silných klanech, samozřejmě vzájemně

znepřátelených. Jeden se jmenoval ‚Repin‘, protože jejich vůdce byl velmi dobrý malíř. Znáte ruského

malíře Ilju Jefimoviče Repina?“

„Ne.“

„Devatenácté století. Velký realistický malíř z předrevoluční doby,“ vysvětlila mu. „Přítel Tolstého a

Musorgského. Možná maloval podobně jako váš malíř Constable z Essexu.“

Taras pokračoval.

„Někdy ke konci osmdesátých let došlo v Oděse k velkému boji gangů. Bylo to skoro jako válka. Všichni

hlavní šéfové v Repinově bandě byli zabiti.“

Náhle z Tarasových úst zaznělo jméno Gorbačov, následované přívalem kleteb a urážek.

„Taras mluví o tom, co udělal Gorbačov s ekonomikou Sovětského svazu. Říkal tomu perestrojka, ale více

méně to byla zlodějina. Dovolil kriminálníkům, aby rozkradli úplně všechno, ropný průmysl, chemický,

metalurgický, strojírenský… Ukrajina nebyla zaostalá země, ale kriminálníci a straničtí pohlaváři skoupili

od státu všechno za babku a pak to prodali zahraničním firmám za obrovské peníze.“

„Tohle všechno já vím, Ksušo,“ přerušil ji Sam. „Ale jak je to dnes? Co to zatracené tetování znamená?“

„Jistě, jistě. Zeptám se na to Tarase.“ Řekla bratranci, aby svůj výklad zrychlil.

„Okay,“ pokračovala po další tirádě Tarasovy mumlané ruštiny. „Říká, že dnes je v Oděse patnáct gangů,

které si dohromady říkají Mafie. Jejich vůdci jsou ti, co přežili válku před šesti sedmi lety. Mafie teď

kontroluje všechno, co v Oděse vydělává peníze. Jeden gang ovládá petrochemický průmysl, pokaždé,

když obyčejný člověk čerpá benzin do auta, platí Mafii. Další gangy kontrolují banky, kasina, restaurace, prodej vodky, cigaret, aut, prostě všeho, co lidé potřebují a za co musí platit. Samozřejmě i dnes panuje mezi gangy rivalita a probíhají boje. Spousta španov a gangsterov bylo zabito. A také novinářů, kteří se o

Mafii odvážili psát pravdu.

A milice nedělá skoro nic, aby proti tomu zakročila. Proč? Za prvé jsou i nejvyšší velitelská místa v milicišpatně placená a hodně policistů bere od gangů úplatky, a za druhé, gangy mají lepší vybavení než milice

– víc zbraní, rychlejší auta, modernější komunikační prostředky, a…,“ odmlčela se, aby náležitě vyznělo, co se chystala říct, „hlavně mají blat. Kontakty na vládu. Uvědomte si, že mnozí vůdci gangů jsou teď členy parlamentu a podle ukrajinských zákonů jsou chráněni poslaneckou imunitou. Takže se samotná

vláda postarala o jejich beztrestnost. Už jste to pochopil?“

„Naprosto,“ přikývl Sam, třebaže většinu toho věděl už předtím. „Ale který gang vyrábí tyhle pornokazety?

Co je to za lidi?“

Oksana přetlumočila otázku Tarasovi. Bratranec si povzdechl a odpověděl s lehkým zavrtěním hlavou.

„Není si jistý,“ řekla Oksana. „Říká, že tetování je v oblibě u všech gangů. Každý má své ‚logo‘. Ale myslí

si, že tenhle znak, ten glóbus, používá gang, který má silné vazby na Rusko, Ameriku, Izrael, prostě na

spoustu zemí ve světě. Proto znázorňuje zeměkouli.“

„Ale co znamená to zatracené B? Co to označuje?“

Znovu se obrátila k Tarasovi. Po jeho odpovědi se zatvářila překvapeně.

„Terry, to písmeno, které považujete za B…“

Už věděl, co se chystá říct. Bože, jak byl hloupý, neskutečně hloupý!

„To není písmeno latinky, ale ruské azbuky. Takže ve skutečnosti je to vaše V.“

„Chápu,“ vydechl.

„A Taras si myslí, že to znamená Voroninskij‘.“

Sam se odvrátil a ruka mu vylétla k ústům. V hlavě mu vířil divoký zmatek. Chrissie měla na těle znak Grimovova gangu! Byla označená jako dobytče cejchem toho, kdo ji vlastnil. Podezření, které doutnalo v nejtemnějším koutu jeho mysli, náhle vzplálo jako ničivý požár. „Ne!“ vydralo se mu ze staženého hrdla. To prostě není možné. Zoufale se snažil zapudit tu hroznou myšlenku, vrátit to podezření zpět, než se stačí změnit v jistotu. Oksana viděla, jak je otřesený, a bylo jí ho líto, třebaže nic nechápala. Tušila jen, že ta věc s tetováním je

něco osobního, co nijak nesouvisí s bezpilotním letounem a nebezpečím teroristického útoku. Vstala a

dotkla se jeho paže. „Terry?“

Znovu byl v mysli na Kypru. Kdy jí to tetování udělali? V tu noc, kdy ji zabili? Byla to snad součást

nějakého sexuálního sadistického rituálu požadovaného Dimou Grimovem, jemuž se Chrissie podvolila v

naději, že se jí snáze podaří vyzvědět od něho jeho tajemství?

„Terry, prosím vás,“ snažila se získat si jeho pozornost Oksana. „Můžete mi to vysvětlit? Proč je to

tetování pro vás tak důležité?“

Otočil se k ní. Její téměř tyrkysově modré oči na něho hleděly se starostlivým znepokojením. Všiml si, že

se v nich leskne vlhkost. Teď jí nemohl vyprávět o Chrissii.

Znovu si uvědomil nebezpečí, do něhož ji dostal. Nechal ji, aby s ním došla až sem, ale byl by to zločin,

kdyby ji s sebou vlekl ještě dál. Ale co má dělat? Copak ji teď může posadit do vlaku a poslat zpátky do

Kyjeva? Potřeboval ji tady, potřeboval její tlumočení, její znalost prostředí. A potřeboval její společnost,

aby nebyl nápadný.

Byl nyní tak blízko, tak blízko odpovědím, které hledal. Věděl, co teď musí udělat, a věděl také, že to

nesvede sám.

„Ksušo,“ zašeptal a sevřel jí obě ruce ve svých dlaních. „Potřeboval bych, abyste mi pomohla…“ Je to špatné, říkal si. Špatné, špatné, špatné! Jinou možnost však neměl.

35 KAPITOLA KRÁTCE PO POLEDNI

Jeli do centra Oděsy autobusem přecpaným lidmi. Oksana stála přitisknutá k muži, do jehož rukou svěřila svůj život. Byla mu tak blízko, že cítila živočišný pach jeho těla. Rozhodla se, že nebude uvažovat o tom, kam jí může dovést tohle dobrodružství, jemuž pořádně nerozuměla. Pozorovala ho, jak se během cesty dívá z okna, a věděla, že jeho zadumané oči nevidí nic z toho, co míjejí. Snažila se celou svou myslí soustředit a proniknout do něho, aby pochopila, proč si tak neochvějně věří. V její zemi by žádný muž neměl tu šílenou odvahu, nebo možná ztřeštěnost, postavit se Mafii přímo, jak se to chystal udělat on. Ten Angličan ji fascinoval. Byl agentem proslulé MI 6, známé z filmů o Jamesu Bondovi, a proto si představovala, že jeho odvaha a chladný úsudek jsou výsledkem zkušeností, které získal překonáním nesčetných nebezpečí a nástrah zločinců po celém světě. A skutečnost, že ji někdo takový požádal o pomoc, někdo, kdo věří ve spravedlnost, o níž mohou lidé na Ukrajině jenom snít, najednou dala jejímu životu smysl, jejž předtím necítila. Věděla, že to může trvat jen krátce nebo že je to vše pouhá její iluze,

ale ať, i za to byla vděčná. I kdyby to měla být jen iluze, pokud potrvá, bude se jí držet, protože jít poboku tohoto muže proti silám zla byl neuvěřitelně vzrušující pocit, jemuž nemohla odolat, třebaže ji zároveň svíral strach.

Uvědomovala si, že je až směšně náchylná k tomu, vytvářet si fantastické představy. Ale proč ne? Její

život byl v posledních letech tak šedivý a prázdný. Vedle Sama cítila euforii, i když to ve skutečnosti bylaspíš hysterie. Představovala si, že takhle nějak to mohlo být s Kristovými učedníky. Také bezvýhradně věřili, že ten, za kým jdou, nedopustí, aby se jim stalo něco zlého. Dívala se na Sama a snažila se načerpat do sebe něco z jeho síly a odhodlání. Navíc cítila v jeho přítomnosti čím dál silnější sexuální touhu a věděla proč. Když Taras odešel vyhledat svého přítele, který prý ví o voroninském gangu víc, a Sam si lehl na pohovku a po chvíli začal lehce pochrupovat, využila příležitosti a pustila si tu hroznou videokazetu od začátku. Nikdy předtím neviděla tak otevřené zachycení sexuálního aktu, kdy je žena zcela podřízená vůli muže, a přistihla se, že ji to mocně vzrušuje. Autobus se dokodrcal na zastávku u Opery. Ranní mlha se už zcela rozplynula a na jasné obloze zářilo

slunce, jehož teplé paprsky vyvolávaly vzpomínky na léto.

Sam sledoval ostražitým pohledem spěchající davy lidí a podvědomě mezi nimi hledal zjizvenou tvář

Viktora Rybkina. Až ho najde, a tím si byl jistý –, bude důležité, aby byl sám, ne s Dimou Grimovem.

Jedině pak snad bude mít šanci zapůsobit na jeho svědomí. Z toho, co zatím o Grimovovi slyšel, usoudil,

že tenhle člověk žádné svědomí nemá.

Taras mu nakonec dobře posloužil. Sebral se natolik, aby zjistil, že bossové voroninského gangu řídí své

operace z nově opraveného domu na Artemově ulici. Přišel také se zaručenou informací, že se na této

adrese vyskytuje Dima Grimov, a Sam usoudil, že tam, kde je Grimov, bude i Rybkin.

Sam si vzal na „obchodní“ schůzku lehký kostkovaný oblek a modrou košili bez kravaty, bylo však tak teplo, že si sako svlékl a přehodil si ho přes rameno. Oksana se převlékla do světle růžové bavlněné blůzy s květinovými výšivkami a hladké modrošedé sukně nad kolena, aby vypadala jako jeho osobní asistentka. Nastříkala si na vlasy lesk a na tělo parfém s vůní růžových květů. Přes rameno měla přehozenou malou kabelku z umělé kůže. Opět se do něho zavěsila a z toho, jak pevně mu tiskla paži, usoudil, že je hodně nervózní. Když ji požádal o pomoc, bez váhání souhlasila a Sama teď vůbec nezajímalo, jaké ji k tomu vedly důvody. Pro něho bylo důležité, že ji v tuto chvíli potřebuje a ona je mu k dispozici. Obdivoval její odvahu

a odhodlání, s nímž ho následuje. Také se mu čím dál víc líbilo, když se do něho zavěsila a ucítil dotyk jejích boků. Přešli po cestičce mezi malým upraveným trávníkem před barokní budovou Opery a vstoupili na elegantní Primorský bulvár, jehož neoklasicistní domy kdysi patřívaly místní aristokracii. Situované na pískovcových útesech shlížely na přístav a vytvářely dojem přímořských lázní. Pod platany a kaštany se promenovaly hloučky mladých dívek, kterým se pod tenkými tričky houpala bujná ňadra.

„Tamhle se asi bude konat nějaká slavnost nebo co,“ ukázala Oksana na pódium postavené před budovou městské radnice s bílými sloupy v průčelí, kterou bylo vidět na konci bulváru. „Možná tu bude dnes večer koncert,“ dodala a povzdechla si. „Mám moc ráda Oděěsu,“ protáhla prostřední slabiku, jako by se s tím slovem mazlila. „Když jsem byla malá, jezdili jsme sem každé léto.“ Stiskla mu paži. „Říká se, že v Oděse jsou nejkrásnější dívky z celé Ukrajiny. Možná jste si toho už stačil všimnout.“ Samovu pozornost však v tuto chvíli zaujala skupina námořníků, kteří se loudavě procházeli mezi ostatními lidmi. Náhle si uvědomil, že mu jsou jejich uniformy podezřele známé. Když k nim přišli blíž, uviděl na páscích jejich čepic nápis HMS Devonshire. Vzpomněl si na návštěvu válečných lodí NATO, o níž se zmínil Figgis. Takže v Oděse jsou vyslanci britského královského námořnictva. Podíval se kolem a zjistil, že promenáda je plná námořníků z cizích zemí okukujících oděské krásky. Byli tu černí Američané v zářivě bílém oblečení, mladí muži s olivovou pletí, zřejmě z nějakého středozemního loďstva, a jiní. A také Britové se vší svou nafoukaností a

nemožným chováním.

„Podívejte se tamhle do přístavu,“ zvolala náhle Oksana a ukázala mezerou v živém plotě, který lemoval

promenádu. „Válečné lodě, vidíte americkou vlajku? Vypadají jako nové. Podle toho si můžete být jistý, že

nejsou ukrajinské,“ dodala s hořkou ironií.

Zastavili se uprostřed bulváru na vrcholu širokého kamenného schodiště vedoucího dolů do přístavu.

„Znáte tyhle schody?“ zeptala se ho Oksana. „Viděl jste někdy slavný film Křižník Potěmkin?“

Sam přikývl. Vzpomínal si na scény vraždění v klasickém Eizenštejnově filmu někdy z roku 1920.

„Jsou jich skoro dvě stovky.“

Dole u paty schodiště ležel jako ošklivá skvrna přístav. Jeho jeřáby většinou nečinně stály a přístavní

hráze byly sotva ze čtvrtiny obsazené kontejnery se zbožím. Flotila lodí NATO kotvila ve vnitřním přístavu.

Sam napočítal šest bitevních lodí, mezi nimiž poznal charakteristický profil britské fregaty třídy Duke.

„Musíme jít,“ připomněl jí šeptem. „Jak je to ještě daleko do Artemovy ulice?“

„Pět minut, víc ne.“

Cítil, že její ruka na jeho paži ztěžkla, jako by se ho snažila zadržovat.

Měl v plánu dostat se přes ostře střežený vchod Voroninské pevnosti, jak se vyjádřil Taras, tím

způsobem, že se bude vydávat za britského velkoobchodníka s erotickými videofilmy, který má zájem o

nákup zdejšího zboží. Nebyl to kdovíjak promyšlený plán, ale Sam doufal, že jakmile se ocitne uvnitř,

nějak už k Viktoru Rybkinovi pronikne.

Opustili bulvár, minuli velký starý dům obestavěný lešením a přešli po pěší lávce přes jakousi strž. V

malém parčíku za ní se před vodotryskem fotografovali svatebčané.

Oksana si neustále odkašlávala. Sam věděl, že jí začínají cvičit nervy.

„Slyšel jste někdy o oděských katakombách?“ zeptala se v zoufalé snaze upoutat jeho zájem jiným

směrem a oddálit tak okamžik pravdy.

„Ne,“ odpověděl stroze, aby jí dal najevo, že ho teď žádné katakomby nezajímají.

„Když kdysi stavěli Oděsu, vytesali v pískovci pod zemí chodby,“ nedala se odradit. „Říká se, že jejich

celková délka je až tisíc kilometrů. Jsou prý jako chodbičky v mraveništi. Za Velké vlastenecké války se v

nich ukrývali partyzáni před Němci. Tarasův otec, můj strýc, byl taky oděský partyzán,“ brebentila.

Pohlédl na ni a přinutil se k úsměvu. Nebylo to lehké, protože byl stejně nervózní jako ona.

„Už tam budeme, Oksano?“

„Skoro.“ Náhle se zastavila a obrátila se přímo k němu. „Nemyslíte, že je to šílený nápad?“ zeptala se ho rozechvělým hlasem. Byla bledá strachy a hleděla na něho prosebně, jako by doufala, že ho pořád ještě může od jeho rozhodnutí odvrátit. „Asi je,“ odpověděl a povzbudivě jí stiskl ramena. „Ale na jiný jsem nepřišel.“ Na adrese, na niž je Taras poslal, stál nově opravený rohový dům o čtyřech podlažích s rizalitovou střechou a fasádou zdobenou rokokovými prvky. Okna s krásnými nadokenními oblouky byla opatřena lamelovými roletami, které zabraňovaly vidět odkudkoliv dovnitř. Před domem stál velký černý mercedes. Hlídali ho dva muži v černých rolácích a černých kalhotách. „Terry…,“ zašeptala Oksana. Hrdlo měla stažené strachem. „Gángstery!“ „Držte se vedle mě, Ksušo,“ řekl klidně, aby jí dal najevo, že si věří, což nebyla pravda. Jakmile bylo zřejmé, že míří ke vchodu, oba mafiáni zpozorněli a doslova je provrtávali pohledy. Venkovní dveře byly z neprůstřelného skla. Oksana zazvonila a pak řekla do mikrofonu, že je tu pan Molloy z Anglie a rád by nakoupil nějaké pornokazety. To nemůže vyjít, pomyslel si Sam. Cítil, jak ho pohledy obou hrdlořezů v černém doslova pálí v zádech. Kupodivu u dveří zazněl bzučák a vzápětí vstoupili do malého vestibulu. Dveře se za nimi s klapnutím zavřely. Všude kolem byla zrcadla. Sam si uvědomil, že od této chvíle každý jejich pohyb, každé mrknutí sledují kamery. Obrátil se do ulice, aby mu neviditelné oči neviděly do tváře. Asi po minutě zazněl druhý bzučák a vpustil je dál do haly, která se podobala vstupnímu vestibulu běžné menší prosperující firmy. Zpoza stolu si je podezíravým pohledem měřila mladá žena v tyrkysově modré

hedvábné blůze, na níž měla perlový náhrdelník.

Oksana se nadechla a řekla jí, že pan Molloy je jedním z nejvýznamnějších prodejců erotických

videokazet v Anglii a rád by se setkal s panem Viktorem Rybkinem, jak mu poradili jeho obchodní přátelé.

Sam zaslechl v odpovědi slůvko „nět“, ale to bylo všechno, čemu rozuměl.

„Říká, že to není možné,“ obrátila se k němu Oksana s tváří staženou napětím.

„Povězte jí, že tu počkáme, až to bude možné,“ řekl a ukázal na dlouhou pohovku potaženou černou kůží,

která stála u zdi. Oksana zakroutila hlavou a očima ho prosila, aby dostal rozum a zmizeli odtud, dokud je

čas.

Když se posadil, všiml si, že se žena opřela a kolenem se natáhla dopředu pod stůl, jako by jím tiskla

bzučák. Vida, ani to netrvalo dlouho, pomyslel si. Cítil se podivně klidný.

Oksana se posadila vedle něho. Přerývaně dýchala. Ruce, které jí spočívaly v klíně, měla křečovitě

sepnuté.

Přijímací vestibul neměl okna a kromě vstupních dveří tam byly ještě další dvoje, zřejmě pancéřované a opatřené zámkem na číselný kód. Opravdová pevnost. V rozích vysokého stropu s okrajovou římsou byly kamery namontované na kovových konzolách. Sam sklopil hlavu a počítal dírky ve svých botách. Po chvíli se otevřely dveře na pravé straně. Stál v nich malý štíhlý asi pětadvacetiletý mladík v příliš velkém saku. Úsměv na jeho tváři působil, jako by mu ho tam někdo namaloval. „Prosím,“ řekl anglicky. „Počkejte tady, Ksušo,“ zašeptal Sam. „Ne. Oba,“ řekl stroze mladík. Ustoupil stranou, aby mohli projít. Za dveřmi byla chodba vyložená kobercem a z ní stoupalo nahoru elegantní schodiště. Na stěnách visely olejomalby. Dveře se za nimi

zaklaply.

Náhle z jedné boční místnosti vyšli dva muži v teplákové soupravě, na hlavě milimetrového ježka. Sam stáhl břicho v očekávání rány pěstí. Místo toho mu gorily sevřely paže železným stiskem a začaly ho vléct ke schodům. Na spánkové kosti za pravým uchem ucítil chladný dotyk kovu. Prudce se mu rozbušilo srdce. Za ním se ozval tlumený Oksanin výkřik, zřejmě s ní zacházeli stejným způsobem.

„Nechte ji na pokoji!“ pokusil se protestovat.

Panebože… Co to udělal, že ji přivedl do takového hadího hnízda?

Klopýtal nahoru po schodech víceméně nesen silnýma rukama svých „průvodců“. Za ním to dvakrát tvrdě

plesklo a Oksana ztichla.

„Nech ji, ty hajzle!“ vykřikl Sam a pokusil se otočit hlavu.

Několik stupňů pod vrcholem schodiště uviděl na odpočívadle nohy. Boty z jemné černé kůže. Šedé

pečlivě vyžehlené kalhoty. Sam zvedl hlavu. Modrá košile, zlatavá vázanka se sponou s drahým

kamenem, a nad ní křivá čelist Viktora Rybkina.

Šokovaný, že ho tu vidí, se bývalý důstojník KGB otočil na patách a začal stoupat po druhém rameni

schodiště. Sama dovlekli za ním do malé místnůstky, kde kromě holých stěn byl jen stůl se dvěma židlemi.

Muži v teplákové soupravě ho zkušenými hmaty prohledali, zda nemá zbraň. Když žádnou nenašli, poslal

je Rybkin mávnutím ruky pryč.

„Co tu, sakra, děláte, vy troubo pitomej?“ vyštěkl potom. „Na Kypru jsem vám řekl, že už vás nechci nikdy

vidět.“

„Kašlete na to, co jste mi řekl na Kypru, Viktore! Jste v bryndě, a já jsem vám přišel pomoct.“

Z Rybkinova výrazu bylo zřejmé, že si není jistý, jestli slyšel dobře.

„Vy? Pomoct mně?“

„Ano. A radím vám, abyste se té ženy, co se mnou přišla, nedotýkali, rozuměl jste?“

„Sakra, vy musíte mít nervy, když tohle říkáte. Ale já vám taky něco poradím, jestli si myslíte, že s námi

sehrajete nějakou hru, rychle si uvědomte, že jste na Ukrajině. Tady kriketu neholdujeme.“

Vytáhl z kapsy balíček Marlboro Lights, jednu cigaretu si vzal a hodil balíček Samovi.

„Jste blázen, že jste sem přišel,“ řekl už klidnějším tónem. „Víte to?“ Samovi se zdálo, že jeho americký

akcent je o maličko silnější, jako z Tarantinových filmů, pomyslel si. „Ostatně, co je to za ženskou?“

„Pracuje na britské ambasádě v Kyjevě, jako překladatelka, tak se k ní chovejte s respektem.“

„S respektem!“ zasmál se Rybkin. „Ale my se vždycky chováme k našim ženám s respektem, Same. Viděl

jste přece na videu…“

Sam mu hodil balíček cigaret zpátky.

„K čertu! Měl jsem vás na tom Kypru odprásknout,“ vyrazil ze sebe vztekle Rybkin. „A teď mi řekněte, co

tu, sakra, chcete.“

„Vědí o té VR šestce, Viktore,“ začal Sam a nahrbil se dopředu. „Myslím MI 6, CIA, prostě celý západní

zpravodajský aparát, vědí o vaší dohodě s Naifem Hamdanem.“

Rybkin sebou trhl. Sam poznal, že trefil do černého.

„A jestli k tomu iráckému útoku antraxem dojde, pak půjdete vy a ti vaši šílení bossové ke zdi. Chápete?“

Rybkin na něho vyfoukl kouř.

„A nezachrání vás, ani když budete mít v kapse polovinu ukrajinské vlády. Tlak zbytku světa bude tak

silný, že vás budou muset vydat.“

„Nevíte, co mluvíte, sakra,“ vyštěkl Rybkin.

„Ale vím. Jediná vaše šance, jak se z toho dostat se zdravou kůží, je, že tomu zatracenému útoku

zabráníte. Ve vlastním zájmu. Rozuměl jste mi?“

Rybkin zaťal křečovitě čelist.

„Říkám vám to jako přítel,“ dodal Sam jedovatě. „Jako přítel, Viktore.“

Rybkin se pomalu opřel dozadu a založil si paže na hrudi. Díval se na Sama přivřenýma očima, jako by se

snažil odhadnout, co ten člověk vlastně ví.

„Hamdan?“ řekl a svraštil obočí. „Nikoho toho jména neznám.“

Samovi se rozbušilo srdce. Ten parchant byl ve svých lžích tak přesvědčivý, že mu na vteřinu uvěřil.

Podobně jako mu uvěřil na Kypru, že je stále agentem SBU. A že neví, jak zemřela Chrissie.

„Stejně tak vědí, jaký jste dokonalý lhář,“ dodal.

Ozvalo se ostré zaklepání na dveře a vstoupil mladík v příliš velkém saku. Naklonil se přes Sama a podal

Rybkinovi jakési papíry. Oksaniny dokumenty, usoudil Sam. Rybkin si je chvíli prohlížel, pak mu je vrátil a

vyštěkl na mladíka několik ruských slov.

„Řekl jsem mu, aby byl k vaší přítelkyni Oksaně Ivanovně Kozlovové slušný,“ vysvětlil Rybkin, když mladík

odešel. „Aby se k ní choval s respektem.“ Usmíval se jako kočka, která právě sežrala vrabce.

„Mimochodem, kde je vlastně pan Kozlov? Pokračujete ve svém starém zvyku špásovat s vdanými

dámami?“

„Je už pár let po smrti. Byl v Černobylu.“

„Ach, to je samozřejmě smutná věc.“ V očích mu potměšile zablýsklo. „Takže jste oba ztratili své

milované. Hm, řekl bych, že si máte o čem povídat.“

Sam na jeho poznámku nereagoval. „Kam má být ten útok veden, Viktore?“

Rybkin se zatvářil, že neví, oč jde. „Jaký útok?“

„Útok antraxem s pomocí bezpilotního letounu VR-6,“ řekl Sam. Hnědé oči na něho zamrkaly. „Když

budete mít štěstí, pořád to můžete zastavit. Zachráníte si tím kůži.“

Ukrajinec si přejel prsty po jizvě na tváři, jako by o jeho návrhu uvažoval. Pak se naklonil dopředu a

ukázal na Sama nataženým prstem.

„Běžte domů, Same. Běžte domů, dokud dýcháte,“ řekl.

Sam ho pozoroval. Mýlil se. Ten člověk před ním nemá svědomí. Ten mizera s duší, který před rokem tak

zapůsobil na Chrissii, tu duši prodal ďáblu.

A přesto… Bylo zřejmé, že je nervózní. Možná se v té pokřivené lebce přece jen něco hnulo, zrnko pochybnosti zapustilo kořínky…

Rybkin náhle vstal. Uhladil si kalhoty.

„Teď si řekneme sbohem. Naposledy,“ zavrčel. „Myslím opravdu naposledy.“

„Já vám ještě sbohem neřeknu, Viktore,“ prohlásil Sam a zůstával sedět. „Ještě jsem s vámi neskončil.“

Byla tu jedna odpověd, bez níž nehodlal odejít.

„Vy? Neskončil se mnou?“

„Co znamenalo to tetování, Viktore?“

Rybkin se na cestě ke dveřím zarazil.

„Proč byla Chrissie označena jakýmsi zatraceným voroninským tetováním?“

Rybkin chvíli jen stál, potom se pomalu otočil a zdálo se, že se chystá odpovědět. Neřekl však nic, znovu

se obrátil ke dveřím, otevřel je a ukázal na chodbu.

„Proč, Viktore?“ vyštěkl na něho Sam.

Chopily se ho gorily v teplákových soupravách.

„Proč?“

Rybkin se k němu otočil s opovržlivým úšklebkem na tváři.

„Něco vám řeknu. Když jsem se učil v Moskvě angličtinu, četli jsme taky básně. Jednu si pamatuju, končí

slovy: ‚Je pošetilé být moudrý tam, kde je nevědomost blaženstvím.‘ Radím vám, zůstaňte v nevědomosti,

vy nulo.“

Sam sevřel pěsti.

„Sbohem, Same. Moji lidé se postarají, abyste ještě dnes odjel z Oděsy. Abyste oba odjeli, vy i ta vaše

dáma. Až vás uvidím příště, jestli nějaké příště nastane, budete ležet v truhle s víkem nad hlavou.“

Otočil se a odcházel chodbou pryč.

O pět minut později už jel Sam s Oksanou Oděsou v černém mercedesu, vtisknuti mezi dva muže v

teplákové soupravě. Od chvíle, kdy je strčili do auta, spolu nepromluvili. Sam však cítil, že se Oksana

chvěje.

Černá limuzína se proplétala dopravou jako policejní vůz a nakonec zastavila před nádražím. Jeden z

pacholků v teplákách jim ukázal, aby vystoupili, a vyštěkl na Oksanu pár ruských slov.

„Říká, že máme okamžitě odjet do Kyjeva. Za pět minut nám prý jede vlak,“ tlumočila.

Oba mafiáni je vedli mezi sebou do nádražní haly a pak chodbou k nástupišti. Z ampliónu se ozvala

znělka ohlašující odjezd, ale gangstery ještě stačili otevřít zavřené dveře, strčit je do vlaku a zabouchnout

za nimi.

Sam zatínal pěsti. Čeho tady v Oděse dosáhl? Ničeho, kromě toho, že zavlekl Oksanu do situace, kdy musela strpět ponížení a třást se strachem. Pohlédl kradmo na ni, vzlykala s kapesníkem přitisknutým na tvář. Vlak se dal pohybu. Sam pohlédl na hodinky. Bylo čtvrt na tři. Ukázal mafiánům na nástupišti dva

zdvižené prsty. Jestli si Rybkin myslí, že se ho tímhle zbavil, je na velkém omylu.

Oksana se hlasitě vysmrkala.

„Jste v pořádku, Ksušo?“ zeptal se opatrně. Viděl, že jí stále hoří tváře po ponižujících políčcích.

„Myslela jsem, že mě zabijí,“ zašeptala a potáhla nosem.

„Je mi to líto, Ksušo. Nikdy jsem vás neměl…“

„Ale dověděl jste se něco?“ přerušila ho. Pohlédla na něho jasnějšíma očima. „Mělo to pro vás nějakou

cenu?“

Co jí měl říct? Co jiného než pravdu.

„Ne. Nic jsem se nedověděl, Ksušo. Snad jen něco o sobě. Třeba to, že i ve zralém věku šestatřiceti let

může být člověk naivní jako malé dítě!“

„Zato já jsem se něco dověděla,“ řekla a triumfálně se usmála.

„Opravdu?“

„Ano. Že nechci zemřít!“

„Ach, to je skutečně něco.“

„Proč vám říkal Same?“ zeptala se Oksana.

„Zná mě pod tím jménem,“ odvětil bez dalšího vysvětlení.

Její úsměv se rozšířil a zůstával na jejích rtech, i když už vlak nabíral rychlost a projížděl pochmurným

oděským předměstím.

Když vyjeli z města a po obou stranách trati se objevila nekonečná pláň stepi, začal Sam opět uvažovat

střízlivě. Jestliže s ním Viktor Rybkin odmítl mluvit, donutí ho k tomu.

„Bože! Naše věci!“ vydechla zděšeně Oksana. „Zůstaly u Tarase.“

To je pravda, uvědomil si Sam. A mezi těmi jeho je něco, co bude potřebovat.

„Mám nápad. Až přijedeme do Kyjeva, zavolám Tarasovi a požádám ho, aby nám je zítra přivezl. Zaplatíte

mu lístek?“

„Do Kyjeva?“ Sam se zamračil.

Rozhodl se, že od této chvíle bude jednat sám. Všechno bylo mezi ním a Rybkinem. Jeden na jednoho.

„Samozřejmě že do Kyjeva.“

Tón jeho otázky ji zmátl. Pak uviděla vzdorně vystrčenou bradu a neústupný výraz v očích. Pochopila.

Vrátí se. Vrátí se do Oděsy. Vrátí se do smrtelného nebezpečí, z něhož právě unikli. V hlavě jí začal vířit

divoký zmatek myšlenek. Zbláznil se? Je tak hloupý, nebo odvážný? „Oksano…“

„Vím,“ řekla. „A já se vrátím s vámi.“

36 KAPITOLA

V době, kdy dojeli zpátky do Moldavanky, už padalo šero. Oba byli k smrti unaveni, oba však hnalo cosi, co nemohli ovládnout vůlí.

Sam se snažil Oksanu přesvědčit, aby dojela až do Kyjeva. Umíněně mu odpověděla, že když má on odvahu se vrátit, má ji ona taky. Po padesáti minutách jízdy tedy na první zastávce vystoupili a pak seděli

dvě a půl hodiny v páchnoucí čekárně malé stanice, než zde zastavil vlak jedoucí zpátky na jih k Černému moři. Počasí se zhoršilo, od severu táhly mraky a teplota se citelně snížila. Oksana, stále v lehkém oblečení, se k němu choulila, a když se jemně zmínil o Sergejovi, ochotně mu vyprávěla příběh svého života s ním, příběh o šťastném manželství, které ukončila největší nehoda vyvolaná člověkem, k jaké kdy na světě došlo. Na konci se Oksana neubránila slzám. Sam ji držel a těšilo ho, že jí může svou blízkostí poskytnout útěchu a možná i dodat sílu.

Stáli před brankou do dvora, v němž byl malý Tarasův domek.

V ulici nesvítilo jediné světlo, tmou se pouze občas mihly reflektory projíždějících aut. Taras půjčil Oksaně

klíč, takže nyní jen odemkla.

V domku byla tma. Oba tápali ke dveřím.

Oksaně se velmi ulevilo potom, co Samovi pověděla o Sergejovi. Považovala za důležité, aby věděl, že svého manžela milovala. Cítila, že jedině tak bude moct po Samovi toužit, aniž by se trápila pocitem viny, a zdálo se jí, že si tím vybudovala most mezi svou minulostí a budoucností, pokud nějaká bude.

Neočekávala, že jí Sam na oplátku poví zase všechno o sobě. Pochopila už, že plot kolem jeho soukromého života je spletený z nejhustšího ostnatého drátu. Věděla, že by trvalo hodně času, mnohem víc, než s ním zřejmě stráví, aby se přes něj dostala. Ale z toho, jak účastně ji poslouchal, neomylně vycítila, že i on utrpěl nějakou ztrátu. A vycítila také, že na rozdíl od té její, která už byla nyní minulostí, je

ta jeho živá a jeho trápení stále ještě trvá.

Otevřela dveře.

„Tarasi?“ zavolala.

Žádná odpověd. Ticho a tma. Nahmatala vypínač, ale světlo se nerozsvítilo. Otočila se a pohlédla přes zeď obklopující dvůr. Všude byla tma.

„Nejde elektřina,“ povzdechla si. „Tohle se v Oděse stává často. Možná má Taras někde svíčku.“

Tápala do kuchyně, zatímco Sam opatrně došel k pohovce. Tam měl být jeho kufřík a v něm baterka.

Oba vykouzlili světlo ve stejném okamžiku.

„Vidíte? Jsme sehraný tým,“ řekla Oksana a zasmála se.

Sam posvítil na Tarasovu postel, předtím ho napadla absurdní myšlenka, že tu byli Rybkinovi lidé a Oksanina bratrance zabili. Postel však byla prázdná, špinavá přikrývka i prostěradlo ležely zmuchlané v

jednom chumlu v nohách.

„Určitě šel za svým kamarádem, který si doma pálí samohonku,“ tipovala Oksana. Postavila svícen na televizi a zimomřivě se objala. „Máte hlad?“

Sam byl tak unavený, že o tom musel chvíli přemýšlet. Klesl na pohovku.

„Ano, Ksušo. Asi mám.“

„Podívám se, jestli tu zbylo něco z toho, co jsem včera nakoupila,“ řekla a vrátila se do kuchyně. „Sláva, zbylo,“ zavolala odtud. „Za chvíli udělám večeři.“ Sam si opřel hlavu dozadu a nechal klesnout víčka. Věděl, že by se měl trochu prospat, jestli má být dnes v noci čehokoliv schopný, ale zjitřené nervy mu to nedovolovaly. Plán, který vymyslel, byl v nejlepším případě problematický a nebezpečnější než všechny akce, do nichž se kdy pustil. Samozřejmě že Oksanu do toho tentokrát zatahovat nebude. Ne, za žádných okolností. Přesto na ní viděl, že je naprosto odhodlaná sdílet s ním cokoliv, jakékoliv nebezpečí. Bude se muset z jejího sevření nějak vymanit. K tomu, aby zahnal Rybkina do kouta, bude potřebovat ze všeho nejvíc štěstí. Neměl tušení, kde bydlí, ani jestli se někdy pohybuje sám bez falangy osobních strážců. Měl jediné vodítko, po němž mohl jít, jméno restaurace, které mu řekl major Puškin, nočního operačního štábu voroninského gangu. Pohlédl na hodinky. Bylo půl osmé. Za tři hodiny bude muset být v centru Oděsy. Sám. Oksana připravovala jídlo. Snažila se nebrat na vědomí špínu kolem sebe a stejným způsobem se bránila strachu, který se jí zmocnil ve chvíli, kdy se zde opět ocitli. Byl to silnější strach, než jaký kdy poznala, ale zároveň méně ochromující, protože se vůči němu necítila bezmocná. Mohla být tady v Oděse po boku Angličana, k němuž se upnula a jehož milovala. Bohužel však neměla moc zabránit mu, aby se znovu vydal do smrtelného nebezpečí a pokoušel svůj osud. Vrátila se do pokoje s talířem nakrájeného chleba, plátky salámu a sýra a miskou rajčat a nakládaných okurek.

„Omlouvám se, že vám nemohu nabídnout nic lepšího, ale Tarasova kuchyně mě k žádnému většímu kuchtění neinspiruje,“ řekla. „Za chvíli, až bude horká voda, udělám ještě čaj.“ Sam se usmál, když se posadila vedle něho. Vůně růžového parfému už částečně vyprchala a mísila se nyní s pachem těla upoceného po únavném dni. S pachem ženského těla, živočišným aroma, které teď jeho smysly zachytily a vzrušeně na něj reagovaly. Držela podnos na kolenou a hleděla na něho. Samovi se zdálo, že je to pohled někoho, kdo vidí budoucnost a čeká, až nastane. Pohled vyjadřující osudovou jistotu vykladače tarotových karet. To ho tak vylekalo, že uhnul a zadíval se stranou.

„Díky, Ksušo,“ zašeptal. „Asi bych vám to měl říkat častěji.“

Vzal si z podnosu talíř a pustil se do jídla. Oksana na něho dál hleděla.

„Vy nebudete jíst?“ zeptal se.

„Teď ne.“

Už se rozhodl, co udělá, aby se jí zbavil. Možná ho za to bude později nenávidět, ale teď se jí to tak nedotkne. Alespoň doufal.

„Co chcete dělat, Terry?“

Její trochu chraplavý hlas na něho působil jako samet. Ve světle svíčky se její oči zdály téměř šedozelené.

„Zkusím to ještě jednou.“

„Ale jak?“

„Snad něco vymyslím. Uvidím ráno,“ lhal.

Položil prázdný talíř na podlahu. Uvědomil si, že se na něho Oksana stále dívá. Její pohled se nechvěl, neuhýbal, pronikal jím, jako by se snažil dostat až k pravdě, kterou před ní skrýval. Vzal ji za ruce. Byly

malé a tak hebké, až ho to překvapilo.

„Máte krásné oči,“ řekl najednou.

Neodvrátila je a rty se jí roztáhly do úsměvu.

„To jste mi řekl už před rokem, jenom jste na to zapomněl,“ škádlila ho.

Přitáhl ji k sobě a políbil ji. Zadržela dech s rukou opřenou o jeho hruď, jako by si nebyla jistá, jestli mu

to může dovolit. Pak se ruka posunula nahoru, dozadu za krk.

Nasála jeho pach, jako by si ho chtěla vštípit do paměti, než z jejího života vyvane. Nevěděla, proč tak silně cítí, že Samův život je vyměřen na pouhé hodiny. Takové jistoty se vždycky těžko vysvětlují, pokud je vůbec lze vysvětlit. Vzpomínala si však, že stejný děsivý pocit se jí zmocnil tenkrát v tu noc, kdy zemřel

Sergej. Lékaři jí řekli, že bude trvat měsíce, než ho rakovina zdolá, ale ona věděla už ve chvíli, kdy si vedle něho večer lehala, že až se ráno probudí, bude mrtvý.

Odtáhla se od něho. Oči měl přivřené, jako by hleděl někam k vzdálenému horizontu.

„Proč jste to udělal?“ zeptala se tiše.

„Protože jsem to chtěl udělat,“ odpověděl. Znovu ji políbil, ale ona ho od sebe odstrčila.

„Nechte mě, ať se na vás podívám. Jste moc pěkný muž.“ Je jako náměsíčník, pomyslela si. Chodí nad propastí a nevnímá, že do ní může spadnout.

Náhle ho vzala za ruku a položila si ji na ňadro. Jakmile ucítila jeho dotyk, začalo se jí z podbřišku do celého těla šířit chvění.

„Moc se o vás bojím, Terry,“ zašeptala.

Z kuchyně se ozval zvuk vřící vody. V tu chvíli se rozsvítilo světlo. Oba rozpačitě mrkali před náhlou záplavou jasu. „Znovu zhasnu,“ navrhl. „Bude to lepší.“

Když vstal a zamířil k vypínači, rychle vklouzla do kuchyně a vypnula plyn.

Začal hrát televizor. Četli hlavní zprávy dne na jakémsi anglickém satelitním kanálu. Sam hleděl na obrazovku a náhle se ho zmocnil strach, že se už útok antraxem možná uskutečnil.

Oksana přišla z kuchyně a objala ho zezadu kolem pasu.

Oba se dívali. Sebevražedný útok v Jeruzalémě, napětí mezi židovskými osadníky na Západním břehu.

Stávka řidičů kamionů ve Francii. Střípky z prezidentské volební kampaně ve Spojených státech.

Sam televizor vypnul.

Oksana se k němu stále tiskla.

„Jste ke mně moc milý,“ zašeptala. Její ruce byly teď na jeho hrudi. „Cítím, jak vám tluče srdce.“

Stále mu tiskla ruce na hruď, vnímala tep jeho srdce, jeho životní sílu, rozhodnutá vzít si z ní tolik, kolik je

možné.

„Prosím, Terry, milujte se se mnou,“ vydechla. „Hned teď. Tady.“ Otočil se. V očích jí zářila v měkkém světle svíčky touha. Přitiskla se boky k jeho klínu a zvedla k němu ústa. Laskal se s jejími rty a rukou hmatal po knoflíčcích vyšívané blůzy. Pomalu jí je rozepínal, pak sáhl dozadu na sponu podprsenky.

Náhle se od něho odvrátila a pohlédla k posteli. Aniž se potřebovali domlouvat, oba se v jediném okamžiku rozhodli, že nemají chuť milovat se tam, kde noc co noc lehává Taras a masturbuje před svými pornokazetami.

„Pohovka,“ zašeptala. „Pojď. Rozložím ji.“

Dala zavazadla na podlahu, pak zvedla sedací polštáře a rozložila je jako harmoniku na zem. Plátno z druhé strany bylo docela čisté.

Sam už ji znovu objímal. Dýchala teď po námaze s rozkládáním rychleji. Po tváři jí přelétl lehký úsměv. V očích měla touhu, ale také trochu strach. Stáhl jí blůzu z ramen a pak i podprsenku. Měla oblá a plná ňadra jako mladá dívka, růžové bradavky tvrdé a naběhlé vzrušením.

„Terry…,“ vydechla a laskala mu ústy ucho, když se k nim sklonil, aby ji na ty vzrušující hroty políbil.

„Chci, abys mi něco řekl.“

Narovnal se a položil jí prst na rty.

„Proč? Nic vědět nepotřebuješ.“

„Potřebuju,“ naléhala. „Je to pro mě důležité.“

„Nic není důležité,“ zašeptal. „Nic kromě tady toho.“ Hledal zip její sukně.

„Ano, je,“ trvala na svém. Odtáhla se od něho a držela ho před sebou na vzdálenost paží. „Musíš mi to říct.“

„A co tedy?“

„Chci vědět, jestli někoho miluješ, Terry.“

Jestli někoho miluje? Už ani nevěděl, co to znamená.

„Ne,“ vydechl po chvíli.

Nebyla si jistá, jestli mu může věřit, přesto se jí ulevilo. Znovu ho objala kolem pasu, pak sklouzla rukamaníž a přitiskla si jeho boky k sobě ve strachu, jestli jeho tvrdý naběhlý úd, který předtím cítila na břiše, pojejích řečech neochabl. Naštěstí ne. Začala mu rozepínat košili.

Rychle se svlékli a stáli v mihotavém světle svíčky nazí. Uviděla na jeho hrudi tmavé skvrny jakoby po spáleninách a zmateně na něho pohlédla. Než se však stačila zeptat, přisál se na její ústa a pak ji líbal na krku. Vnímal teplo a měkkost jejího těla. Sepjala si prsty za jeho hlavou, tiskla se k němu, poddávala se mu, otvírala se jako květ krokusu v sluneční záři.

A potom udělala něco, co nečekal. Vymanila se z jeho objetí, klekla si před ním a natáhla ruce dozadu, jako by je měla připoutané ke kotníkům nohou.

„Jsem moc ráda, že nejsi jako ten muž na videu,“ usmála se. Pak mu vzala penis do úst.

Sam prudce vydechl. Držel ji za hlavu a jemně ji hladil za ušima. Rychle však poznal, že to takhle dělá poprvé. Toužila mu dát rozkoš, ale nevěděla jak. „Ksušo,“ zašeptal. Odtáhl se a sklonil se k ní. „To nemusíš.“ Políbil ji na ústa, vzal obě její měkká ňadra do dlaní a laskal se s nimi.

„Ale já chci…,“ zasténala chraptivě.

„Nechceš.“

Položil ji na záda a posouval se polibky po jejím těle níž a níž. Cítila to. Její tělo vnímalo každý dotyk jehorukou, jazyka, rtů…

„Miluju tě, Terry. Miluju,“ šeptala přerývaně. Široce rozevřela stehna, aby ho mohla do sebe pojmout a držet ho tam, držet ho tak pevně, aby ji už nikdy nebyl schopen opustit. A pak ten vulkán, který v ní poléta dřímal, konečně vybuchl.

37 KAPITOLA

Probudil se a chvíli tupě hleděl do tmy. Náhle si uvědomil, co teď musí udělat, a prudce se mu rozbušilo

srdce.

Svíčka už dohořela, ale světlo z kuchyně stačilo, aby rozeznal, kolik je hodin. Jedenáct pryč. Spal mnohem déle, než měl v úmyslu. Oksana ležela vedle něho a pravidelně zhluboka oddechovala. Po milování klesli vedle sebe, přetáhli přes sebe chatrnou přikrývku a usnuli jako malé děti. Opatrně, aby ji neprobudil, vstal. Děkoval bohu, že se Taras nevrátil. Posbíral části svého oblečení poházené po zemi, oblékl se a odnesl svůj kufřík do kuchyně. Chvíli v něm hledal, až nahmatal balíček, který mu dal Figgis v Kyjevě. Vybalil pistoli z papíru a prohlédl si ji. Figgis mu

řekl, že je to PSM, ruská verze policejní pistole Walther, s níž svého času absolvoval střelecký výcvik. Našel pojistku, která byla na rozdíl od waltheru v zadní části závěru, pak se přesvědčil, že je zásobník plný, a nakonec zastrčil hlaveň zbraně do ponožky na vnitřní straně levé nohy a pažbičku přivázal kravatou k lýtku. Vstal, spustil nohavici kalhot a udělal pár kroků, aby se přesvědčil, že může s takto upevněnou zbraní normálně chodit. Pas a peníze měl v pouzdru v opasku, který si připnul na holé tělo. Potom si na košili navlékl tlustý svetr. Cítil, že v domě je chladno, a venku bude ještě chladněji. Zastrčil do kapsy baterku a mapu města, kterou si koupil v kiosku na nádraží, když se vrátili do Oděsy, pak ještě jednou zkontroloval, jestli nenechal v kufříku něco, co bude potřebovat, a pohledem se s ním rozloučil. Nečekal, že by se s ním ještě někdy

shledal.

Po špičkách se vrátil do pokoje. Oksanin dech byl stále klidný a pravidelný. Ležela na zádech s roztaženýma nohama a s jednou rukou pod polštářem jako nejspokojenější tvor na světě. Rozhodl se, že jí napíše pár slov na rozloučenou. Vedle videa našel kousek papíru a propisovačku. Napsal jí, aby ráno odjela prvním vlakem, který stihne, do Kyjeva a počkala tam, až se jí ozve. Nechal vzkaz na polštáři. Potom vzal prázdnou láhev od vodky, ležící na zemi vedle Tarasovy postele, a zastrčil si ji pod svetr. Byl hotov. Naposledy pohlédl na Oksanu, pak tiše otevřel dveře a vyklouzl do noci. Kráčel rychle širokými ulicemi Moldavanky, znepokojený tím, že se na místo dostane pozdě a zmešká svou příležitost. Vyhýbal se všem průchodům a tmavým koutům, kde zpozoroval, že se pohnul nějaký stín. Občas kolem projelo šílenou rychlostí auto, jako by unikalo z místa nějakého kriminálního činu. Z jednoho domu zaslechl vykřiknout ženu, nedokázal však poznat, zda to bylo na vrcholu rozkoše, nebo po manželově úderu. Zachvěl se zimou a možná i trochu strachem. Nikdy se necítil víc sám než teď a nikdy neměl tak silné pochybnosti, jestli dělá dobře. Věděl, že má jen mizivou naději, pokud vůbec nějakou, vyzvědět od Rybkina víc o té šílenosti s antraxem. To však nebyl jediný problém, který si s ním potřeboval vyjasnit. Obloha byla jasná a posetá hvězdami. Teprve po více než dvaceti minutách ostré chůze se dostal tam, kam potřeboval, do míst, která se od slamů Moldavanky lišila jako den od noci. Širokou ulici dlážděnou kočičími hlavami lemovaly stromy a na jejich spodních větvích se třpytily řetězy bílých žárovek. Pod velkými deštníky s nápisy Marlboro a Pall Mall byly rozestavené stolky a křesílka z umělé hmoty, Deribasovská ulice, centrum oděského nočního života. Přes citelný chlad se to na pěších zónách jen hemžilo mladými v džínsech a kožených sakách, ale také lidmi v elegantních oblecích, šatech a dlouhých kabátech. Sam se mezi né vmísil a přizpůsobil se loudavému pohybu davu. Po chvíli zahlédl několik bílých a modrých uniforem, námořníci z válečných lodí NATO byli stále ještě ve městě. Potvrdil si to, když uviděl na rohu lesklé přilby a pod nimi ostražité pohledy příslušníků vojenské policie americké armády. Ulice byla přeplněná kavárničkami a bary. Dobře vydělávají na národu, který je na kolenou, pomyslel si Sam trpce. Noví Rusové, nové peníze. A někde tady je restaurace, kterou zběhlý major označil za noční brloh Dimy Filipoviče Grimova a jeho přátel. Sam si pečlivě prostudoval turistickou mapu centra města a vštípil si do paměti rozloženi ulic. Věděl, že restaurace Grimovova gangu by měla být nalevo za čtvrtým křížením ulic od místa, z něhož vyšel. Když však na té straně pátral pohledem, neviděl nic než tmu. Žádné křiklavé neony, v nichž si libují všechny noční podniky, které dosud viděl. Právě se chystal prohlédnout následující ulici, když ho cosi upoutalo. Rychle zabočil za nejbližší roh, přitiskl se ke zdi v temném stínu a chvíli čekal, až se jeho oči přizpůsobí tmě. Po několika vteřinách rozeznal obrys velkého vozu parkujícího asi třicet kroků od něho. Podle tvaru karosérie usoudil, že je to s

největší pravděpodobností mercedes. Byla příliš tma, aby viděl, zda ve voze nebo vedle něj někdo je. Aby si ho nikdo nevšiml, vytáhl prázdnou láhev od vodky, zvedl ji k ústům a chvíli dělal, že pije. Pak se potácivým krokem pustil ulicí. Jakmile se po

protější straně dostal na úroveň vozu, kymácivě se zastavil a rozepnul si poklopec, aby se vymočil. Ted už viděl, že na druhé straně na chodníku jsou dva muži a pozorují ho. Náhle se otočili zpátky k domu za nimi, jako by reagovali na nějaký hluk. Krátce nato zablýskl od vchodu kužel světla a ozval se hrubý smích. Jeden z mužů na Sama houkl cosi, čemu Sam porozuměl, nebo spíš odhadl, jako schovej si to, kurva, a vypadni odsud. Gangster dokonce zamířil k němu a Sam se raději dal na ústup. Zrychlil ještě víc, když za sebou zaslechl kovové cvaknutí natahované zbraně, proboha, co když mají ve zvyku používat opilce jako terče k výcviku střelby v terénu! Asi po dvaceti potácivých krocích se odvážil ohlédnout. U mercedesu stálo několik mužů a polohlasně spolu hovořili. Pak dva nastoupili do vozu, nastartoval motor a vůz se rozjel. Do tmy vyšlehla světla reflektorů. Sam se opilecky opíral o strom. Mercedes projel kolem a v záři jeho koncových světel se na protějším chodníku objevil muž. Sam se přikrčil, znovu se ho zmocnil strach, že je to chlap, který na něho vytáhl zbraň a teď ho hledá. Muž však šel rychle se skloněnou hlavou po chodníku, aniž se o něho zajímal. Rozložitá postava podobná té, jakou měl Viktor Rybkin. Sam hodil prázdnou láhev ke stromu a vykročil stejným směrem jako muž v tmavém kabátě. Modlil se, aby měl štěstí. Když se blížili k Primorskému bulváru, zaslechl dunění beatové hudby a vzpomněl si na pódium, které viděli dopoledne před radnicí. Je to Rybkin? V šerém osvětlení ulice si všiml, že muž má husté vlasy. To bylo málo, potřeboval mu alespoň krátce pohlédnout do tváře. Zrychlil krok, aby se k němu dostal blíž. Náhle se nad městem ozval silný výbuch. Vysoko nad střechami se rozprskla raketa ohňostroje a vytvořila na obloze velké padající květy. Muž se zastavil, pootočil hlavu a díval se. Sam byl asi deset metrů od něho. Ve světle padajících jisker zřetelně uviděl křivou čelist a jizvu na tváři. Usmál se. Bohové mu přáli. Vzápětí se rychle schoval za strom, protože se Rybkin rozhlédl. Sam si uvědomil, že ho pistole tlačí do kotníku. Rybkin se náhle pustil doleva přes dlážděnou ulici. Sam počkal, až zmizí za rohem, a pak se rozběhl za

ním.

Prostor nad Potěmkinovými schody byl plný lidí a všichni pozorovali se zakloněnými hlavami ohňostroj.

Sam se rozhlédl. „Sakra!“ zaklel tiše.

Ztratil ho. Začal se prodírat davem a hledat hlavu s hustými vlasy. Dostal se na druhou stranu náměstí,

kde dav řídl, až se rozplynul. Začal se vracet. Znovu se zmateně prodíral mezi lidmi… A pak ho uviděl.

Zacházel do boční uličky, ohlížel se, kontroloval situaci za sebou. Ale proč? Bojí se úkladného vraha z

konkurenční bandy? Nebo si ověřuje, jestli ho Sam sleduje?

Poznal ho už ve chvíli, kdy kolem něho projel mercedes? Láká ho za sebou a vede ho k té rakvi, jejíž víko

by nad ním tak rád zatloukl? Sam zaváhal. Neměl by se vrátit? Ne! Dnes se to musí rozhodnout. Musí za

každou cenu z Rybkina vyrazit, co ví.

Došel na roh, kde naposledy Rybkina zahlédl. Opět ho ovládl strach, skoro čekal, že odněkud ze tmy

vyšlehne výstřel. Ulička procházela jakýmsi malým náměstíčkem osvětleným jednou lampou vysoko na

zdi. Dlážděný prostor s vyschlou kašnou, nad ním balkóny s tepaným zábradlím. Na protější straně se

ulička nořila do klenutého průchodu. Kde je Rybkin? U zdi se pohnul stín.

Pomalu. Uváženě. Záměrně. Lákal ho jako návnada.

Sam se ohlédl v náhlé obavě, že může mít někoho v zádech. Nikoho však neviděl. Byli tu sami, on a

Viktor Rybkin. Teď už nepochyboval, že ho Ukrajinec láká do pasti. Dnes měl však zbraň, a jestli je tohle

jediná cesta, kterou mu osud přichystal, půjde po ní až do konce.

Přeběhl přes náměstí pod klenbu průchodu a přitiskl se ke zdi. O pár kroků dál ulička končila ve tmě.

Snažil se představit si mapu a zorientovat se. Věděl, že Oděsa je postavená na jakési plošině, jejíž okraje

se ostře svažují k moři. Možná se dostal právě do toho místa.

Postupoval podél zdi, až narazil na schody vedoucí kamsi dolů. U jejich paty viděl další malé náměstí

osvětlené lampou na zdi jednoho z domů, které je ohraničovaly. V dálce nad střechami spatřil ostrá světla

obloukových lamp v přístavu.

Seběhl ze schodů. Spodní náměstí bylo spíš jako dvůr vydlážděný kočičími hlavami, do něhož ze všech

stran shlížela okna. Slyšel, jak kdesi z proděravělé okapové roury kape voda, a z dálky od Primorského

bulváru k němu doléhaly zvuky rockové hudby, soutěžící svým duněním s výbuchy ohňostroje.

Po Rybkinovi ani stopy.

Sam rozeznal několik vchodů. Byly čtyři, všechny dveře otevřené, za nimi schodiště k bytům. Že by tady Rybkin bydlel? Přikradl se podél zdi k prvnímu vchodu, zastavil se a poslouchal. Slyšel jen tlumené bědování nějaké ženy. Zadržel dech. Cítil, že tu někde Rybkin je a rovněž naslouchá. Tiše přešel k druhému vchodu a opět se zaposlouchal. U třetího vchodu byla situace trochu jiná, vnitřní schodiště vedlo nahoru, ale také dolů. Dolů na podestu pod úrovní přízemí. Náhle ucítil alkohol…, jako by blízko něho dýchal muž, který celý večer pil. Zdola vrzly dveře. Sam se skrčil a nahmatal uzel na kravatě, kterou měl přivázanou pistoli. Pak se zarazil. Něco mu říkalo, aby ji ještě nechal schovanou. Cítil silné nutkání zavolat, ukončit to nesnesitelné napětí, ukázat se

Rybkinovi a vyzvat ho k rozhovoru.

Chvíli zhluboka dýchal, aby uklidnil bušící srdce, a pak začal pomalu sestupovat dolů. Kolem byla tma, nic neviděl. Vytáhl z kapsy baterku, zastínil ji prsty a rozsvítil. U paty schodů byly další dveře natřené nazeleno a vyzdobené klikyháky sprejem. Byly pootevřené. Sam cítil srdce až v krku. Přiblížil se k nim, vzal za kliku, prudce je otevřel a namířil plný kužel světla dovnitř. Uviděl další dva schody dolů. Znovu ucítil pach alkoholu, tentokrát silnější. Svíral ho strach. Nejraději by se otočil a utekl, ale nohy se nehýbaly. Kužel baterky mu ukázal sklepní chodbu asi dva kroky širokou a deset kroků dlouhou. Nebylo v ní nic jiného než řada zamknutých kovových skříněk, jaké lze vidět v šatnách, kde se lidé převlékají do práce. Zeleným nátěrem prorážely skvrny rzi. Sklepní skříňky pro jednotlivé byty, došlo mu. Třeba na víno, aby bylo v chladu. Odtud se táhl ten pach. Takže žádný Rybkinův dech.

Tiše zaklel.

Vzadu na krku ho svědila kůže. Prudce se otočil a pohlédl na schody, po nichž před chvíli sestoupil. Byly prázdné. Nikdo nikde. Ani živáčka. Slepá cesta. Ideální past.

Vydechl zadržovaný vzduch. Poslouchal. Dlouho poslouchal, ale nic nezaslechl. Jen ty zatracené výbuchy

raket z dálky. Chytil se do své vlastní pasti, Rybkin ho setřásl.

Setřásl? Vždyť ho sem přilákal vrznutím dveří. Tak kam, k čertu, zmizel?

Znovu pohlédl na řadu skříněk. Jejich dvířka byla dostatečně velká, aby se jimi protáhl člověk. Pomalu šel

od jedné ke druhé a každou zatřásl. Všechny byly zamknuté, všechny zněly dutě, plechově jako prázdné.

Všechny, kromě poslední. Ta byla těžká, ani se nehnula.

Sam o krok ustoupil. Skříňka se vzhledem ničím nelišila od ostatních, ale nebyla stejná. Namířil kužel

baterky dolů. Hrubá betonová podlaha kolem byla pokrytá prachem, útržky z lepenkových krabic a listím,

které sem zavály podzimní větry. Jen tady, před touto skříňkou, byla podlaha širokým obloukem

zametená.

Sáhl na dvířka skříňky a pokusil se nahmatat nějakou kliku nebo úchyt. Nic takového nenašel. Dvířka však před chvílí někdo otvíral, o tom byl Sam pevně přesvědčen. Byla to jediná cesta, kterou před ním mohl

Viktor Rybkin zmizet.

Objel skříňku světlem baterky. Dvířka byla dvojitá, kolem klíčové dírky masivní mosazné kování. Sáhl na ně a zkusil, jestli se jím dá pohnout do strany. Nedalo. Pak jím zkusil otočit. Zevnitř se ozvalo mechanické vrčení. Dvířka se otevřela a odhalila otvor ve zdi, dostatečně veliký, aby jím

mohl projít přikrčený člověk. Z otvoru táhl proud vzduchu, čerstvějšího než ve sklepě a suššího, jako by

vanul z klimatizovaného prostoru.

Samovi se stáhlo hrdlo strachem. Přesto po krátkém zaváhání do otvoru posvítil. Kužel světla odhalil úzkou chodbu svažující se dolů. Vkročil do ní, udělal několik kroků a vzápětí se vyděšeně přitiskl k hrubé kamenné zdi. Dvířka kovové skříňky se za ním zavřela. Rychle na ně posvítil. Neviděl žádnou kliku, žádné kování, kterým by se dalo otočit, nic, čím by ta zatracená dvířka mohl otevřít a vrátit se. Past sklapla! Chodba se táhla dolů. Sáhl na zeď. Pískovec. Náhle ho napadlo, že se zřejmě ocitl v jednom z vchodů do oděských katakomb, o nichž mu vyprávěla Oksana, v síti podzemních chodeb, kterou stavitelé města vytesali do kamene, aby vytvořili na břehu Černého moře svou malou Paříž. Odhodlal se postupovat jediným směrem, kterým mohl, dopředu. Strop se postupně snižoval, až byl nucen se zastavit. Kolem bylo ticho, slyšel jen svůj vlastní dech. Pistole ho tlačila do bolavé holenní kosti,

zřejmě se mu trochu přetočila dopředu. Dřepl si, aby ji posunul zpátky a trochu ji uvolnil, pro případ, žeby ji potřeboval rychle vytáhnout. Postupoval dál téměř v polodřepu. Chodba se rozdvojovala. Levá větev byla zablokovaná zhrouceným stropem, a když Sam namířil baterku do pravé, padl kužel světla na železné dveře. Uviděl kryt interkomu. Chvíli na dveře hleděl jako hypnotizovaný. Je to snad tajný vchod do doupěte voroninského gangu? Cesta, kterou mají šéfové gangu připravenou pro únik v případě, že by jejich pevnost nad zemí oblehl nepřítel? Věděl, že ho sem Viktor Rybkin přivedl z jediného důvodu, aby ho za tyto dveře dostal a už mu

nikdy nedovolil z nich vyjít.

Naprázdno polkl. Věděl, že za těmi dveřmi leží kritický bod jeho cesty, místo, z něhož není návratu. Jeho ruka se zvedla k tlačítku. V okamžiku, kdy se jej dotkl, se mu nad hlavou rozsvítilo silné světlo a oslnilo ho. Dveře se otevřely. Za nimi stál Viktor Rybkin s automatem škorpion namířeným na Samovo

srdce. 38 KAPITOLA

„Měl jsem vás tam na Kypru zastřelit,“ zasyčel Rybkin. Jeho hluboké oční důlky byly pod ostrým světlem,

které mu svítilo těsně nad hlavou, ještě tmavší než jindy. „První myšlenka je vždycky nejlepší. Jste jako

pes, Packere. Člověk vás odkopne a vy se připlazíte pro další kopanec. Dejte ruce za hlavu!“

Sam poslechl. Za Rybkinem stál jeden z bodyguardů v teplákové soupravě, kteří je dopravili na nádraží.

Byl připraven ho prohledat.

Samovi bylo jasné, že tomu chlapovi bude stačit pár pohybů, aby jeho pistoli našel. Jenže kdyby ji držel v

ruce, když se dveře otevřely, byl by už teď mrtvý.

Ruce bodyguarda mu sáhly do podpaží, pak do rozkroku, přejely po stehnech a po netrpělivém Rybkinově

výkřiku skončily u kolen. Sam pocítil nával úlevy spojený s úžasem. Gangster ho postrčil dovnitř. Když

Sam procházel kolem Rybkina, kopl ho bývalý důstojník KGB do zadku.

„To je ono,“ řekl Sam. „Jen si udělejte radost. Dlouho vám to nevydrží.“

„Držte hubu, idiote! Kdyby bylo po mém, skončil bych to s vámi tady na místě. Ale můj šéf vám chce něco

ukázat, aby se vám dobře umíralo.“

Sam věděl, že mluví o Grimovovi. Dveře za ním zabouchly a vzápětí cvakl masivní zámek.

Chodba vpředu byla jasně osvětlená zářivkami rozmístěnými po každých deseti metrech. Po obou

stranách chodby byly jakési výklenky ve tvaru komor, z nichž vanul teplý vzduch. V některých stály za

mřížemi velké bankovní trezory, v jiných zase stoly s počítači a kalkulačkami. Na jednom zcela absurdně

ruční počitadlo.

„Jste tu pěkně zařízeni, Viktore,“ řekl Sam klidně, třebaže byl bez sebe strachem z toho, co bude

následovat. Musí ho přimět k hovoru, říkal si. Vyprovokovat toho parchanta, aby mluvil.

„Alespoň vidíte, s kým jste se pustil do boje,“ odpověděl Rybkin.

Ale nikdo jiný tu není, uvažoval Sam: Žádná noční směna.

„Bude to pro vás smutné, až vás odtud vytáhnou, příteli,“ popíchl Rybkina.

Ukrajinec pohrdlivě odfrkl. „Vytáhnou? Odsud nás nikdo nevytáhne, příteli. Když se tady za války ukrývali

partyzáni, neměli proti nim Němci šanci. Ani celá německá armáda by je odsud nedostala.“

„Za války… To byla jiná doba. Říkám vám, Viktore, jestliže dojde k tomu útoku antraxem, nezachrání vás

nic, absolutně nic. Dnes jsou k dispozici jiné prostředky, než měli Němci před půl stoletím. Jestli vaší

zásluhou zemřou tisíce nevinných lidí, srovnají to tu Američané se zemí. A pokud byste náhodou přežil,

budete viset. Pověsí vás na kandelábr pro výstrahu ostatním mafiánům, kterým by se zachtělo

podporovat teroristy.“

Sam cítil, že mu začíná být všechno jedno. Hněv a zoufalství beznadějné situace způsobily, že se

nedokázal ovládnout a být zticha.

„Drž hubu, idiote!“ okřikl ho Rybkin a tvrdě ho rýpl do zad hlavní samopalu. „Tudy!“

Chlap s oholenou hlavou, který ho vedl, jím smýkl doprava přes další kovové dveře do malé místnosti

čtvercového půdorysu. Na stole u protější stěny byly televizní monitory, videopřehrávače a jakýsi ovládací

pult, pracoviště pro zpracování videozáznamů. Před tím vším seděl silný chlap s vlasy jako chumel drátů.

Měl na sobě bílý plášť a prohlížel si na jednom z monitorů nahou ženu. Byla svázaná jako kuře připravené

k rožnění.

Dovedli ho do středu místnosti. Několik vteřin se nikdo nepohnul, nikdo nic neřekl.

Pak Dima Grimov video zastavil a otočil se s křeslem. Tvářil se smrtelně vážně, v tvrdých nesouměrně položených očích svítil hněv a údiv. Sam si uvědomil, že stojí tváří v tvář muži, který zabil Chrissii. Necítil nic, jen ledový chlad. A přece ještě

něco, chuť sehnout se pro pistoli a vpálit tomu bastardovi kulku do čela. „Da!“ řekl Grimov. „Gavarítě pa rusky?“

Sam pochopil, na co se ho ptá.

„Nět,“ odpověděl.

„Pak máte štěstí, že mě učili anglicky, když mě v Sovětské armádě připravovali na invazi do Anglie,“ řekl

Grimov a dunivě se zasmál. „Naštěstí dnes už nemusíme pronikat do vaší země silou,“ dodal posměšně.

„Není to třeba, když si můžeme Brity koupit.“

„Mě si nekoupíte, Vladimíre Filipoviči,“ odpověděl Sam.

„Vás si nepotřebujeme kupovat, protože nemáte cenu zlámané grešle. Ale v Londýně teď děláme dobré

obchody. Kupujeme nemovitosti, restaurace… A krásné domy. Znáte to v Holland Parku?“ „Znám.“

„Tak za šest týdnů tam budu mít dům,“ prohlásil hrdě a luskl prsty na Rybkina, aby přitáhl Samovi židli.

„Sedněte si,“ zavrčel.

Pak vstal. Nebyl příliš vysoký, ale svalnatý a silný jako býk.

„Proč jste sem přišel?“ zeptal se. Nahrbil se dopředu a zkřížil ruce jako nějaký hollywoodský zlosyn.

„Zabijeme vás. Předpokládám, že to víte.“

„Přišel jsem vás varovat.“

„Vy jste mě přišel varovat?“ řekl Grimov a znovu se dunivě zachechtal.

„Ano. Pro případ, že vám tady ten kašpar, ten váš hlídací čokl nevyřídil, že se vám krátí čas. Západní

zpravodajské služby vědí všechno o vašem komplotu s Iráčany. Jestli k tomu útoku antraxem dojde,

smete mezinárodní společenství vaši organizaci z povrchu zemského.“

„Cha cha! Mezinárodní společenství! To jste se vrátil, abyste mi řekl tenhle fór?“ zaburácel Grimov.

Namířil na Sama prstem a téměř mu jím píchl do nosu. „Přišel jste sem, abyste mě poučoval, jak mám

řídit svůj byznys? Ha! Jste úplně stejní, vy a ona.“

Sam věděl, že tím ona myslel Chrissii. Takže jim to opravdu řekla. Pokusila se jejich komplot s Iráčany

zastavit.

„Jste směšný člověk,“ pokračoval Grimov. Ustoupil dozadu a opřel se o stůl. Zatvářil se zmateně. „Ale to je všechno? To jste sem přišel jen proto, abyste mi řekl tohle?“

Věděl, že to není všechno. Věděl, že Sam má pro svůj návrat ještě jiný důvod. Hrál si s ním. Přehazoval si

ho ve svých drápech, jako si kočka přehazuje ptáka se zlomeným křídlem.

„Co jsem měl dělat, když jsou v sázce životy tisíců lidí?“ odpověděl Sam.

„Nevěřím. To není jediný důvod,“ usmíval se Grimov jako sadistický mučitel.

„Myslíte?“

„Nemyslím. Vím to. Chcete vědět, jak to bylo s Chrissií. Proto jste se vrátil. Chcete se dovědět, jak

zemřela, protože jste ji miloval.“ Olízl si rty, jako by se chystal k smrtící ráně. „Dobrá, ukážu vám to.“

Vyjmul z videopřehrávače kazetu a vložil do něj jinou.

Samovi se sevřel žaludek. Nebyl schopen dýchat.

„Mám rád video,“ řekl Grimov spokojeně.

Za ním byly dva monitory, a teď se na nich objevily dva identické obrázky. Místnost snímaná kamerou s

širokoúhlým objektivem, umístěnou někde vysoko na zdi. Na posteli muž a žena. Souložili.

„Panebože…“

Sam měl pocit, že se mu roztrhne hruď. Na tohle se nebyl schopen dívat. Na to, jak Chrissie… s tímhle

kreténem…

Kamera najela na bližší záběr. Chrissie byla trochu pootočená, takže jí neviděl do tváře. Byla to však ona,

o tom nebylo pochyb. Ty kaštanové vlasy přilepené potem na čelo… Štíhlé nohy měla zaklesnuté kolem Grimovových opálených zad a jeho komicky bílý zadek se trhaně v zarputilém rytmu pohyboval. Sam cítil, že se mu obrací žaludek. Dal si ruku na ústa pro případ, že by nepotlačil nevolnost. Dělala to v

dobrém úmyslu, říkal si. Aby zachránila nevinné životy. Z žádného jiného důvodu. „Nechcete si poslechnout?“ řekl Grimov a zesílil zvuk. „Směrový mikrofon,“ zamumlal hrdě.

Bylo slyšet mužské hekání, pak ženský hlas, hrdelní, naléhavý.

„Dimo, Dimo…“

Sam strnul. Snažil se vší silou držet, aby se na ty prokleté monitory nevrhl a všechno holýma rukama

neroztřískal. Bože, Chrissie! Vyslovuje jméno toho hajzla, toho kreténa prašivého, a vyslovuje ho se

stejnou žádostivostí a stejně vzrušeně jako jeho jméno těsně před orgasmem, se vzdechy touhy, o nichž

si myslel, že patří jen a jen jemu.

Grimov se zachechtal. „Tak co si o tom myslíte? Co si myslíte teď?“

„Myslím si, že jste prašivý hajzl. Hajzl a vrah!“

„Ne o mně. Co si myslíte o ní? Jaké označení má pro takové ženy váš jazyk? Podívejte se na to video. Vidíte, co dělá?“ rozplýval se škodolibostí. „A dělá to dobře, nezdá se vám? Profesionálně. No tak, řekněte mi to správné slovo.“

Stál nad Samem a šklebil se na něho svým stříbrným zubem.

„Kurva!“ vykřikl potom. „To je to pravé slovo. Opakujte ho po mně! Moje milá byla kurva!“ Jeho zdravé

oko

se lesklo maniackým svitem.

Sam zaťal pěsti. Jedinou ranou by ho vyřídil. Jedinou…

„A vy přece víte všechno o kurvách,“ zavrčel. Každé slovo vyplivoval jako žluč. „Jste na ně něco jako

expert…“

Když viděl Samův zatvrzelý výraz, obrátil se k videopřehrávači a stiskl rychlý posuv dopředu.

Obraz se rozpadal, chvěl se, poskakoval, přesto bylo poznat, že se scéna se změnila. Teď byla Chrissie

na posteli sama, klečela s ručníkem kolem ramen. Něco říkala. Její hlas zněl, jako by to mluvil Mickey

Mouse, ale zdálo se, že se s někým pře.

„Teď to uvidíte,“ zasyčel Grimov. „Teď uvidíte, co děláme s anglickými kurvami.“

Sam zaslechl vpravo nad sebou lehké mlasknutí jazykem, jako by se Rybkinovi příliš nezamlouvalo, co

se tu děje.

Obraz ztmavl. Grimov stiskl tlačítko přehrávání a opět se otočil k Samovi, aby si vychutnal jeho muka.

Záběry byly zrnité a nažloutlé. Zprvu nebylo poznat, jestli je to venku, nebo uvnitř v místnosti. Světlo

poblikávalo, jako by pocházelo od dohasínající svíčky. Chrissie seděla na dřevěné židli připoutaná za

kotníky k jejím nohám. Za ní bylo zábradlí a k němu měla zase připoutané ruce. Potom Sam rozeznal

vzdálená mihotavá světélka. Limassol! Balkón rozestavěného domu v horách.

Chtělo se mu vyskočit a zastavit ty hrozné záběry její smrti. Věděl, že je pak bude mít před očima pořád a

že si tímto krutým a drásavým způsobem oživí přetrvávající pocit viny z toho, že tomu nedokázal zabránit.

Chrissiina tvář byla napuchlá, ústa měla plná ran. Dýchala těžce a oči měla vytřeštěné hrůzou.

„Ne!“ vykřikl Sam a vyskočil. „Ne! Vypněte to!“

Grimov ho svou býčí silou strhl zpět a gangster v teplákové soupravě ho srazil zpátky do židle.

Sam chtěl odvrátit pohled, ale jakési nepochopitelné puzení ho nutilo dívat se dál. V záběru se objevil

Grimov, jednou rukou uchopil Chrissii za vlasy, druhou za oteklou bradu. Trhnutím ji přinutil otevřít ústa.

Sam měl pocit, že se mu odkrvuje mozek.

Další pár rukou nad ní držel trychtýř, jaký se používá na nalévání benzinu do auta. Na ruce, která ho

držela, chyběl u jednoho prstu poslední článek. Rybkin! Společnými silami nacpali Chrissii trychtýř do úst.

Samovi vířil v hlavě nevýslovný zmatek. Měl pocit, jako by byl kdesi mimo vlastní tělo a díval se na celou

místnost odněkud shora.

Viděl, kde kdo stojí. Nalevo od něho gangster s oholenou hlavou s pohledem přilepeným na obrazovku, po pravé straně Rybkin hledící stranou, evidentně deprimovaný pocitem viny, a před ním Grimov, úchylný zločinec bez svědomí sadisticky vychutnávající Chrissiinu smrt, kterou si pro vlastní potěšení natočil na

video.

Koutkem oka zaregistroval samopal v Rybkinově svěšené ruce. Byla to jediná zbraň v této místnosti, kromě jeho pistole. Náhle byl Sam opět ve svém těle. Sáhl dolů k noze. Ruka sevřela pažbu, pistole vyklouzla zpod kravaty jako namazaný meč z pochvy. Paže vyletěla nahoru, levá se přidala k ní. Palec přepnul pojistku, prst na spoušti, pohled upřený pouze k jednomu bodu. Grimov se stačil otočit a v absolutním ohromení vytřeštit oči. Pistole tiše třeskla. Pak třeskla znovu. Sam neslyšel rány, pouze hučení v hlavě. Na Grimovově spánku vyskočila dvě rudá kola. Netvor se naklonil dopředu a žuchl na zem. Sam vycítil pohyb vpravo. Prudce se odrazil od podlahy a popojel na kolečkové židli dozadu. Ruka se škorpionem se zvedala proti němu. Další dvě tichá třesknutí z Figgisovy PSM poslala samopal na

podlahu. Rybkin vrávoral ke zdi a držel si levou rukou rameno.

Pohyb vlevo, holohlavý gangster se shýbal pro ležící zbraň. Sam znovu vystřelil. Opět mu nějaká

nadpřirozená moc dopřála přesnost, které nikdy na cvičné střelnici nedosáhl. Gangster sebou po nárazu

kulek do boku trhl a vyrazil přidušený výkřik.

To už byl Sam na nohách. Mlha na mozku se mu vyčistila. Teď už mu v uších zněly ostré rány výstřelů.

Rybkin křičel bolestí, levou ruku stále přitisknutou k rameni.

Sam se rozhlížel, jako by nemohl uvěřit. Grimov ležel mrtvý, další muž na zemi sténal, ale nehýbal se. On

sám se chvěl, ruka s pistolí se mu nekontrolovatelně třásla. Tohle udělal on?

Spolu s Rybkinovými bolestnými výkřiky a gangsterovým sténáním se však v místnosti ozývalo ještě něco

jiného, jiné zvuky, mnohem děsivější. Zvuky dávení, zaškrcené výkřiky vyrážené v absolutní hrůze, které

rvaly Samovi nitro. Skočil ke stolu a vypnul to děsivé video.

Pak se otočil k Rybkinovi, byl připravený zabít i jeho.

„Ty parchante zatracenej!“ zařval. „Jsi mrtvý! Mrtvý! Rozumíš? Na kolena, ty hovado!“ Sehnul se a levou

rukou sebral ze země škorpion.

„Ne, Same… Poslouchejte mě,“ začal škemrat Rybkin. „To on, Grimov. To byl jeho nápad. Všechno. To,

jak ji zabít…, natočit na video… Šílel po takových věcech. Já…, já jsem jen dělal…“

„… co ti řekl, že? Nesnaž se mi namluvit, že za nic nemůžeš, parchante! Zabil jsi ji. Oba jste ji zabili, společnou rukou. Je to na té zatracené kazetě.“ Namířil pistoli Rybkinovi mezi oči a napjal prst na spoušti. „Ne! Nestřílejte! Můžu vám říct, co potřebujete…“

„Tak mluv, parchante!“

„Ano. Řeknu vám všechno…“

Náhle si Sam plně uvědomil, co udělal, a strnul hrůzou. Couvl o pár kroků a rozhlédl se. Zabil šéfa

voroninského gangu v Oděse, těžce zranil jednoho z jeho pochopů a teď stojí v centru tajného štábu

všemocné zločinecké organizace, v němž ještě doznívají ozvěny jeho výstřelů. Dveře byly otevřené.

Poslouchal, jestli neuslyší dupot kroků nebo výkřiky.

„Nejdřív řekni, kdo tu ještě je?“ vyštěkl na Rybkina. „Kolik tu máte lidí?“

Rybkin zamrkal, jako by uvažoval, co musí a nemusí říct. Sam ho rýpl hlavní do jizvy na tváři.

Rybkin ucukl. „Tři,“ řekl. „Ale jsou nahoře, nad zemí, v kanceláři, kde jste byl odpoledne.“

„Jak se sem můžou dostat?“

„Výtahem.“

„A udělají to?“

„Jen kdybych je zavolal.“

Lže, nebo mluví pravdu? Sam to nedokázal poznat.

„Pamatuj si, parchante, jakmile se někdo objeví tam v těch dveřích, máš díru v hlavě. Rozuměls?“

„Rozuměl. Říkám vám pravdu, Same.“

„A teď mi řekni pravdu o antraxu. Kde ho chtějí použít? A kdy?“

Rybkin strnul, pak se pokusil pokrčit rameny, ale znovu mu odtud vystřelila bolest. „Nevím,“ zaskučel.

„Lžeš, parchante!“ Sam ho udeřil přes obličej hlavní škorpionu. „Mluv, nebo ti ustřelím hlavu!“

Rybkin se chvíli vzpamatovával z úderu. Tkáň jizvy se mu protrhla a začala krvácet.

„Řeknu vám to, řeknu,“ vydechl. Nahrbil se a sklonil hlavu, jako by se hroutil pod tíží zrady, k níž se

odhodlával. „Nevím to jistě, ale myslím si, že to má být Izrael.“

„Jak to myslíš, že to nevíš jistě? Organizoval jsi přece transport toho bezpilotního letounu, kam, k sakru?

Kam jsi ho poslal?“

Rybkin zvedl hlavu. Jeho hnědé oči předstíraly nevinnost. „Všechno řídil on, Dima Filipovič. Chápete? Ne

já. Já jsem jen…“

„… poslouchal rozkazy. To vždycky všichni. Nech těch keců, parchante, a řekni, kam jste tu VR šestku

poslali.“

„Do Haify,“ zašeptal. „Ten kontejner šel do Haify…“

„Idioti!“ vykřikl Sam. „Uvědomuješ si, co jste udělali? Jestliže Irák zasáhne antraxem cíl v Izraeli, poletí naBagdád střela s atomovkou. Jste šílenci, víte to? Absolutní šílení idioti.“ „To Grimov, ten o tom všem rozhodl,“ ukázal Rybkin na tělo svého mrtvého bosse. Panebože, pomyslel si Sam. Musím se odtud co nejdřív dostat. Je třeba Izrael varovat. „Ale kdy?“ naléhal dál na Rybkina. „Kdy má k útoku dojít? A proč? Jaký mají k tomu šílenství důvod?“ Rybkin zavrtěl hlavou. „Nevím. Opravdu,“ zaskučel, když Sam zvedl škorpion, připravený ho znovu udeřit. Z nějakého důvodu mu Sam tentokrát uvěřil. „Poslyšte, Same, jsem zraněný…, krvácím. Potřebuju doktora,“ škemral Rybkin. „A taky Saša…,“ ukázal

na gangstera roztaženého na podlaze.

„Potřebuješ doktora?“ vykřikl Sam a vytřeštil na něho nevěřícně oči. „A jakého doktora jsi zavolal k

Chrissii? Ne! Tebe, kamaráde, bude doktor prohlížet až na stole v márnici.“

Zbývala ještě jedna otázka, pro něho životně důležitá, na niž musí získat odpověd předtím, než ho pošle do pekel. Otázka, kterou se téměř bál vyslovit. „Co znamenalo to zatracené tetování, Viktore?“ řekl. „Proč byla Chrissie poznamenaná znakem

voroninského gangu?“

Rybkin se zatvářil překvapeně. „Vy to ještě pořád nevíte?“

„Ne.“

„Pak se musíte podívat na to video,“ zamumlal a v očích mu blýskl výraz triumfu.

„Už jsem to viděl.“

„Ne. Na zbytek,“ řekl. Do tváře stažené bolestí se mu vrátila krutost. „Na tu část, kterou Dima přeskočil.“

Záběry, kde byla Chrissie sama, kde klečela na posteli a něco říkala… Rybkinovy oči ho probodávaly jako

laserové paprsky. Čím víc se budeš ptát… zaznělo Samovi v uších Ukrajincovo varování z Limassolu. Ale

on musel dojít do konce. Odpověd byla zde, v tom prokletém videu.

„Ukaž mi to,“ řekl a postrčil Rybkina ke stolu. Měl pocit, jako by mu srdce drtil ocelový svěrák.

Rybkin stál nad Grimovovou mrtvolu a nehýbal se.

„Hni sebou!“ vyštěkl Sam a zastrčil svou pistoli do kapsy.

Rybkin se sklonil nad stolem a levou rukou stiskl tlačítko převíjení. Po chvíli převíjení zastavil a na

monitorech se objevil obraz.

Ručník, který měla Chrissie přehozený přes ramena, jí téměř zakrýval ňadra, přesto byla vidět na jednom z nich rudá skvrna po milostném kousnutí. Nebyla úplně nahá, měla oblečené kalhotky.

Když se ozval její hlas, jasný a nezkreslený, jako by mluvila teď v této místnosti, zamlžily se Samovy oči

slzami.

Křičela.

„Poslyš, Dimo, čerta starýho musíš, to je to.“

Nejdřív jí nerozuměl, jen si uvědomil, že polyká hlásky, jako když je člověk opilý.

„To nestačí. Za to, co jsem udělala, to nestačí.“

Nestačí? Sam nechápal.

„Víc nedostaneš,“ ozval se Grimovův hlas. Vzdálený. Mimo mikrofon. Tvrdý a pohrdavý. „To je obchod.

Takovou máš pro mě cenu, ne větší.“

Obchod? Cena? Co to má společného s tím, že se snažila dostat z toho lotra tajné informace??

„Panebože, Di-imo. Jak můžeš tohle říct?“

Byla opilá, hodně opilá. Mluvila pomalu, splývavé. Sam hleděl na její rty napuchlé od polibků toho

zločinného parchanta.

„Takže to je málo, že jsem ti řekla nejdůležitější informace pro ten tvůj šílenej plán,“ vyštěkla, „a že jsem

tě ještě navíc nechala zašoustat, ty malá špinavá lasičko?“

Informace? Sam to slovo vnímal, jako by se z reproduktoru vysunula ruka a sevřela mu hrdlo. Takže je to

pravda, to tušení, zlý sen, který se celou dobu snažil potlačit.

„Lasičko?“ ozval se opět Grimovův hlas odkudsi zdálky. Bylo slyšet tekoucí vodu, jako by byl v koupelně.

„Co to blábolíš?“ Jeho hlas zazněl hlasitěji, zřejmě se vrátil do pokoje. Hlasitěji a vztekle.

„Lasička je malé chlupaté zvířátko,“ odpověděla škádlivě. Její šedé oči byly najednou mírné a vystrašené.

„Takové pěkné milé, víš?“

„Nebuď na omylu, Chrissie…“ Grimov se objevil v záběru, kromě ručníku kolem beder byl nahý.

„Nenamlouvej si, že tě potřebujeme.“

Potřebujeme? Sam si zoufale přál, aby to všechno bylo nedorozumění, nějaká bláznivá perverzní virtuální

realita.

„Samozřejmě že mě potřebujete, Dimo,“ trvala na svém. „Bez mý pomoci byste vubec nemohli začít.“

Bože všemohoucí, co to udělala?

„A za to jsi už dostala zaplaceno,“ odpověděl Grimov. „Takže jsme si kvit. Je ti to jasné?“

Chrissie se prudce narovnala. „Budu to muset říct Voroninovi.“

„Už začínáte chápat?“ ozval se Rybkin, který Sama pozoroval jako kroužící jestřáb.

Sam neodpověděl. Nemohl. Klesl do otáčivého křesla se škorpionem položeným na kolenou.

Grimov udeřil Chrissii dlaní přes tvář, až ji povalil.

„Co si to dovoluješ!“ vykřikla rozhořčeně, když vstávala. „Jestli si myslíš, že se mnou můžeš jednat jako snějakou flundrou, když mi Voronin zaplatil… Musela jsem zradit svý lidi. Přátele, Dimo, přátele! Jenže ty

nemáš tušení, co to slovo znamená…“

Grimov stál s pažemi svěšenými podél těla jako lidoop.

„Sto tisíc není moc,“ pokračovala opilým hlasem Chrissie, aniž si uvědomovala, že už padá do jámy,

kterou si sama vykopala. „Chci půl milionu.“

„Ty ses dočista zbláznila. Souhlasilas s padesáti tisíci,“ odsekl Grimov. „A padesát jsi dostala už vloni.“

Sam zkřivil tvář, jako by mu někdo vrazil nůž do těla. „To není možné,“ vydechl zdrceně.

„Ano, souhlasila, ale to bylo předtím, než jsem se o tom dověděla všechno, Dimo. Dřív, než jsem se

dověděla, kolik na té dohodě můžeš vydělat ty…, a než jsem si uvědomila, jakou šílenou hru to hrajete.

Panebože, Dimo… Antrax! V době, kdy jsem souhlasila, že vám pomůžu, ses o žádném antraxu ani

nezmínil. Uvědomuješ si, že by to mohlo skončit třetí světovou válkou?“

Sam se díval na její oči a hledal nějakou známku hanby. Ne, nic takového v nich nebylo.

Grimov jí neodpověděl.

„Poslyš, Dimo, věř, že uděláš líp, když mi zaplatíš, kolik chci,“ řekla. Hrozbu, která měla následovat,

nevyslovila, ale byla víc než zřejmá.

Sam si sevřel hlavu v dlaních. Dál už nebylo slyšet slova, pouze pleskání úderů, Chrissiiny ječivé výkřiky a

Grimovovo hekání připomínající rozzuřeného medvěda.

Rybkin video vypnul.

„Takže teď to víte,“ řekl s tváří zkřivenou bolestí. „Chrissie patřila k Voroninovi, od loňska, kdy jste spolu

byli v Kyjevě. To tetování, tak Voronin označuje své ženy. Když si od něj vezmou peníze, musejí to nosit.

Jako stvrzenku. Chrissie si to poprvé ještě nenechala udělat, souhlasila s tím teprve letos v červnu, když

zavětřila, že by si mohla vydělat dalších padesát tisíc.“

V červnu! V době, kdy ukončila jejich vztah. Zřejmě proto, aby mu nemusela vysvětlovat, jak k tomu

tetování přišla.

Sam se přinutil vstát. Škorpion držel v levé ruce. Už se v téhle díře dusil. Pořád nemohl pochopit, co mu

to Chrissie udělala.

„To ona vám řekla, že mě poslali do Bagdádu?“ zeptal se.

„Ano.“

„A vy jste to pak řekli Hamdanovi, aby mě mohl unést.“

„Ano.“

„A řekla vám taky, kde v Londýně bydlím…, aby Hamdan věděl, kde mě najít, kdyby mě chtěl zabít!“

Rybkin povzdechl. „Nevěděl jsem, že vás hodlal zabít.“

Další lež, pomyslel si Sam. To už je způsob života. Stiskl tlačítko na videopřehrávači a vyjmul kazetu.

„A teď mě odtud dostaň, parchante,“ zahučel. Strčil si kazetu za košili.

Proč to, proboha, udělala? Kvůli penězům? Aby si mohla koupit tu zatracenou perníkovou chaloupku u

řeky? Nebo to nové BMW, o němž se zmínila Clare? Kvůli tomu riskovala život a nakonec ho ztratila?

Vzpomněl si na malou dětskou ložnici v Ammánu, na to, jakou starost o něho měla těsně po jeho

propuštění z Iráku. Na dojemnou láskyplnou starost, o níž teď věděl, že pro ni měla jediný účel, ujistit

se, jestli náhodou nepřišel na to, že to byla ona, kdo ho zradil. Vzpomněl si také na její sondování kolem

antraxu. Teď bylo jasné, že nešlo o pouhou zvědavost, jak se mu tenkrát zdálo. Nic takového.

Potřebovala zjistit, co všechno o té věci ví. Co všechno je prozrazené z plánu, na němž spolupracovala.

„Tak se pohni,“ vyštěkl a namířil škorpionem Rybkinovi na břicho. „Vyveď mě tou cestou, kterou jsi sem

přišel.“

Rybkin se na něho podíval. „Potřebuju do nemocnice,“ zašeptal. „A Saša taky.“ Sam pohlédl na gangstera

ležícího na podlaze. Nezdálo se, že by dýchal. Pro něho už je zřejmě pozdě.

„Běž!“

Chodba byla prázdná a až strašidelně tichá. Sam postrčil Ukrajince k těžkým kovovým dveřím.

„Otevři je a doveď mě do toho sklepa se skříňkami.“

Rybkin otočil masivním kolem, západka s cvaknutím odskočila a dveře se otevřely. Vyšli ven. Sam

rozsvítil baterku.

Musel se nutit, aby soustředil myšlenky na nejbližší budoucnost a zapomněl na to, co viděl a udělal v té prokleté videokomoře. Aby definitivně odsunul Chrissii do minulosti, do minulosti, která se nikdy nestala. Kdyby byl v normální zemi, v níž nevládnou mafiáni, odvedl by Rybkina před hlavní samopalu až na policii. Byl však na Ukrajině a věděl, že Rybkin zřejmě má na milici známé, lidi, kteří celou situaci obrátí

na ruby, Rybkina pustí a jemu znemožní dostat se z téhle země pryč. A on se odtud musí dostat, a

rychle.

Najednou ho napadlo jak.

Postupovali chodbou, dokud kužel světla baterky nedopadl na holou kovovou desku zadní stěny falešné

sklepní skříňky.

„Otevři to!“

Rybkin neměl sil dělat problémy nebo se pokoušet o nějakou lest. Sáhl levou rukou na jakési místo nad

vchodem, stiskl neviditelný spínač a kovová stěna se odklopila.

Sam vystoupil ven. „Tady se rozloučíme, Viktore,“ řekl potom. „Jsi zatracený parchant a měl jsem tě tam

dole taky zabít, ale mám takové tušení, že to pan Voronin udělá brzy za mě.“

Rybkin neodpověděl, pouze zaťal zuby. Skříňka se zavřela a Rybkin zůstal na druhé straně v absolutní

tmě.

„Doufám, že v těch katakombách nezabloudíš,“ zavolal za ním Sam.

Posvítil si do všech koutů sklepní chodby, aby se ujistil, že je sám. Pak vytáhl z automatu zásobník, strčil

ho do kapsy a hodil zbraň dozadu na jednu ze skříněk. Došel chodbou ke schodům a po nich ven.

Na Prímorském bulváru už bylo skoro prázdno, toulalo se tam jen pár mileneckých dvojic a sem tam

skupinka námořníků vracejících se do přístavu. Když se blížil k Potěmkinovým schodům, zaslechl z dálky

kvílení policejních sirén. Auta se blížila.

Zmocnila se ho panika a začal utíkat. Rybkin měl pět minut, dost času, aby zalarmoval své druhy.

Vzpomněl si, co říkala Oksana, dvě stě schodů. Dvě stě příležitostí uklouznout a zlámat si údy. Sbíhal

opatrně dolů a v hlavě se mu znovu začaly honit myšlenky. Cosi tu nesedělo. V tom, co se dověděl, bylo

něco, co nedávalo smysl.

Jak to mohla Chrissie vědět? Jak mohla vědět, že ho poslali do Bagdádu, pokud jí to neřekl její manžel?

Že by jí Martin Kessler prozradil přísně tajnou informaci? Proč by to dělal? Koupili snad i jeho? Kessler,

shnilé jablko v hierarchii SIS? To je ten pach, o němž mluvil, pach, který měl Sam odstranit?

Doběhl na poslední rameno schodů a náhle se zastavil. Mezi vjezdem do přístavu a schodištěm byla ulice

a uprostřed ní stálo policejní auto. Shora se k němu blížila potácivým krokem skupinka námořníků.

Vzájemně se podpírali a zpívali.

„… nikdy nechoď sám…“

Sam objal kolem ramen posledního v řadě a začal zpívat s nimi.

„Hej…, co seš ty zač, kamaráde?“

„To zas byl večer, co?“ zamumlal Sam. „Sem úplně vyřízenej.“

Došli na silnici a začali ji těsně před policejním autem přecházet.

„Jo. Ale, sakra, vodkuď seš? Tys přece s náma nešel?“

„Nešel, ale teď jdu. Kašli na to. Co oděský ženský? Kočky, co?“ Sam se otočil na druhou stranu, aby mu z

policejního auta neviděli do tváře.

„Hovno! Ta, co se přilepila na mě, byla škaredá jako ropucha.“

„Nikdy nechoď sám…,“ hulákal Sam.

Dorazili na protější chodník a širokou kolébavou chůzí začali stoupat po rampě do přístavu. Prošli kolem

dvou ozbrojených milicionářů, kteří je bez zájmu sledovali, takových opilců už dnes viděli nepočítané. „Z který lodi seš?“ zeptal se námořník.

„Z tvojí, ty moulo.“

„Kecáš. Hej,“ houkl na své druhy, „už jste někdy tohohle chlápka viděli? Že není z Devonshiru?“

„Dej si pohov, kamaráde,“ zavrčel Sam a snažil se je přinutit, aby šli rychleji. „Jsem technik. Zavolali mě z

domu na opravu radaru.“

„Vážně? Tak to jo. Tak promiň.“ Po pěší lávce se dostali do vnitřního přístavu, kde stály zakotvené válečné lodě NATO. Tady, na dohled lodi, už Sam nechal své nové kamarády jít. Ti se přestali objímat, ztichli a snažili se působit střízlivě. Sam

se díval, jak pochodují v řadě po lodní lávce a salutují důstojníkovi, který kontroloval jejich jména podle

seznamu posádky. Pak se vydal za nimi.

„Je mi líto, pane, sem nemůžete,“ zastavil ho nadporučík. Sam se zhluboka nadechl.

„Jsem korvetní kapitán Packer a pracuju pro britskou zpravodajskou službu,“ řekl. „Potřebuju okamžitě

mluvit s vaším kapitánem.“ 39 KAPITOLA

ČTVRTEK 10. ŘÍJNA, ČERNÉ MOŘE Helikoptéra typu Sea King dosedla jako obrovský dravý pták na vytyčenou přistávací zónu istanbulského Atatürkova letiště. Sam se naklonil k malému ušpiněnému okénku a snažil se vykouknout ven. Ulevilo se mu, když nechal Oděsu za sebou. Velmi ulevilo. Ale po tom, co viděl a udělal v uplynulých hodinách, stále ještě zůstával ve stavu ohromení. To, že se včera pozdě večer objevil na přístavním můstku britské válečné lodi, způsobilo větší rozruch, než očekával. Dělal si naděje, že mezi sedmnácti důstojníky bude alespoň někdo, kdo si na něho bude pamatovat z dřívější doby, válečné námořnictvo je jedna velká rodina –, ale neměl štěstí. Většina jich byla mladších třiceti let, takže příslušeli ke generaci, která následovala po té jeho, a čtyři byly dokonce

ženy.

Kapitán zprvu jeho historce o zpravodajské službě nevěřil, vzal mu pistoli a nechal ho střežit v důstojnickéjídelně, zatímco se jeho podřízení pokoušeli navázat bezpečné satelitní spojení s ministerstvem obrany.

Teprve někdy kolem čtvrté ráno se rozruch uklidnil a Sam dostal spojení s důstojníkem ve službě ve

Vauxhall Cross.

V šest hodin ráno pak HMS Devonshire vyplula spolu se zbytkem flotily NATO z oděského přístavu. Společné cvičení s ukrajinskými námořními silami skončilo. Jakmile se fregata ocitla na volném moři, vystoupil Sam na ubytovací palubu na zádi a zůstal stát pod sonarem s Figgisovou pistolí v ruce. Ještě pořád se nemohl plně vyrovnat se skutečností, že zbraň opravdu použil, že jednoho muže zabil a druhého zranil, s největší pravděpodobností smrtelně. Jenže kdyby ji neměl, byl by už teď mrtvý on sám, to bylovíc než jisté. Teď už však pistoli nepotřeboval a po krátké úvaze dospěl k závěru, že bude pro něho i pro Geralda Figgise lepší, když zmizí ze světa. Rozmáchl se tedy a hodil ji do zpěněné brázdy, kterou za sebou Devonshire na klidné šedivé hladině Černého moře zanechávala. Potom stál dlouho u pažení a tiskl v ruce kazetu z hrůzným videofilmem Dimy Grimova. Byl to důkaz, jediný existující důkaz o Chrissiině zradě. Obsah kazety však byl děsivý, odpornější než scény z nejhorší pornografie. Navíc záběry ukazovaly Chrissii takovou, jakou ji nikdy neznal, a on nechtěl, aby ji v takové podobě někdo někdy viděl. Znovu se rozmáchl a širokým obloukem hodil prokletou kazetu do moře. O dvě hodiny později, kdy už byla Devonshire daleko za hranicí výsostných vod Ukrajiny, získal kapitán povolení vyslat helikoptéru na let dlouhý víc než tři sta kilometrů do turecké metropole pod záminkou, že jeden z členů posádky potřebuje neodkladnou lékařskou péči doma v Anglii. Helikoptéra bezpečně přistála. Sam si odepnul popruhy a po chvíli, když posádka zhasla motory a otevřela dvířka, vystoupil. Už na přistávací ploše si svlékl potápěčský gumový oblek a záchrannou vestu a pohlédl přes letištní plochu k terminálu osobní přepravy. Za dvě hodiny, těsně před polednem, už bude znovu ve vzduchu, tentokrát v letadle na lince do Londýna. Tady u helioportu na něho mělo čekat auto, ale ještě žádné neviděl. Nebylo mu lehko, když ho před pár hodinami spojili s důstojníkem ve službě v Londýně, kterého neznal. Těžko se mu hovořilo, když měl ohlásit britské zpravodajské službě, že jeden z jejích agentů zradil své kamarády a vlast za balíček peněz, zvlášť když tímto agentem byla jeho milenka. A rovněž těžké bylo s klidem vysvětlovat, jak došlo k tomu, že zastřelil muže, který ji zavraždil. Vylíčil všechno pokud možno objektivně a věcně. Žádný komentář, žádné spekulace, pouhá fakta. To, že se Chrissie s největší pravděpodobností dověděla o jeho misi do Bagdádu od jeho vlastního nadřízeného, mohlo zatím počkat. V tuto chvíli měl jinou, mnohem větší starost, byl krajně znepokojený osudem Oksany Kozlovové. Rybkin znal její jméno i adresu. Jestliže se voroninský gang začne mstít za smrt Dimy Grimova, je klidně možné, že se Oksana stane jejich obětí. Požádal proto Figgise, aby se ji pokusil dostat ven, pokud si to bude ona sama přát. Ze všeho, co mu během jejich krátké známosti řekla, usoudil, že

toho využije.

Zřejmě jen díky adrenalinu se udržel přes noc na nohou, teď už však spálil všechno palivo a padal vyčerpáním. Během letu helikoptérou přes Černé moře se sice snažil usnout a hlava mu neustále klesala únavou, ale pak se mu vždy před očima objevil děsivý obraz Chrissie s trychtýřem v ústech a bylo po spánku. Šok z toho, že ji viděl umírat, ale také, že teprve teď poznal tak drastickým způsobem její pravou podstatu, v něm kvasil, hlodal mu v útrobách a vyvolával v něm spalující hněv. Hněv vůči Grimovovi a

Rybkinovi za jejich absurdní krutost, hněv vůči ní, že cynicky opovrhla všemi, kteří jí věřili, a nakonec ihněv vůči sobě za to, že se nechal tak totálně oklamat. Jeden z členů posádky helikoptéry se dotkl jeho paže a ukázal nalevo. Přijížděl tanker na doplňování pohonných hmot a za ním auto, které ho mělo dovézt

k terminálu osobní dopravy. LONDÝN, 16.30 HODIN

Duncan Waddell poslouchal s tváří prostou jakéhokoliv výrazu.

„Tu videokazetu jste s sebou asi nevzal, že?“ zeptal se, když Sam skončil.

„Ne,“ odpověděl. Přes Waddellův vyčítavý pohled byl rád, že se jí zbavil.

Jejich schůzka se odbývala v bytě v Isleworthu.

„Je to hrůza, absolutní hrůza,“ poznamenal Waddell a zakroutil hlavou. „Abych řekl pravdu, skoro se mi

nechce věřit, že tak pohledná žena jako ona mohla být tak ďábelsky nevyzpytatelná.“ Pak se plácl dlaní

do čela. „Ale co to říkám? Vždyť měla klamání v krvi. Vezměte si, co dělala celých pět let svému

manželovi.“

Pohlédl tázavě na Sama. Ten se zatvářil rozpačitě. Vždyť v podstatě klamala i jeho. „Přemýšlel jste o tom, jak se to dozvěděla?“ zeptal se Sam kousavě.

„Myslíte to, že jste v Bagdádu?“ „Ano.“

„To byla první otázka, která mě napadla, když mi důstojník ve službě předal vaši zprávu.“

„A jak jste si na ni odpověděl?“

„Začal jsem uvažovat, kdy jste se s Chrissií naposledy viděl.“

„Co tím, sakra, chcete říct?“

„Martin Kessler si myslí, že to zase tak dávno nebylo. Má podezření, že jste se scházeli ještě dost dlouho

potom, co jste svůj… vztah přerušili. Podle něho jste se mohli vidět jen pár dní před vaším odjezdem do

Bagdádu.“

„Cože? Kessler si myslí, že jsem jí to řekl já? To je absolutní hovadina!“

„S veškerou rozhodností tvrdí, že on to nebyl.“

„Tvrdit může, co chce.“

„A co mi odpovíte, když se vás oficiálně zeptám, kdy jste se s ní před Bagdádem naposledy viděl?“

„V červnu.“

Tvář teriéra neprozradila, co si o tom myslí. „Uvidíme, jak se to vyvine dál. Nechte to na mně.“

Sam cítil, že opět upadl do podezření. „Nechám, pokud pochopíte, že ode mě se o Bagdádu nedověděla.“ „Vyslechl jsem vás,“ odpověděl Waddell. „Ale stejně je škoda, že jste tu kazetu nepřinesl… No nic, přejděme k jiné věci. Zařídili jsme vízum pro tu Ukrajinku, Oksanu Kozlovovou, pro případ, že by o ně požádala, až se vrátí do Kyjeva. Její bratr by byl určitě rád, kdyby ji tu měl. Ani on, ani jeho žena nemluví

anglicky.“ „Mají z toho trauma?“

„On z toho má trauma. Jeho žena a dcera zatím strávily většinu času chozením po obchodech s otevřenými ústy.“ „A co ten bezpilotní letoun, ten Jestřáb?“ zeptal se Sam. „Kde je?“ „To nevíme. Ale zdá se, že by mohla být pravda to, co vám řekl Rybkin. SBU se s námi před pár hodinami spojila. Žádali jsme je o přehled pohybu kontejnerů z oděského regionu. V inkriminovaném období odtud příliš moc zásilek neodešlo a všechny byly zkontrolované, vyjma jedné. Údajně šlo o kontejner s ovocnými a zeleninovými džusy, který vraceli do Izraele, do Haify, protože se jeho obsah zkazil. Před dvanácti dny odešel z Iljičevska do Pirea. Teď už by měl být podle zasilatelů v Izraeli. Shin Beth nedělá nic jiného, než se snaží zjistit, kde skončil. V Izraeli se uvažuje o vybavení civilního obyvatelstva plynovými maskami a armáda se horečně připravuje na vzdušný útok proti Bagdádu.“ Sam přimhouřil oči. Kdesi v hlavě mu začala vrtat pochybnost, neurčité podezření, že se nechali oklamat. Že jim naletěli. Nedovedl vysvětlit, proč ho to napadlo, snad jen proto, že ho Rybkin vždycky klamal. To, že mu držel pistoli u spánku, z něho ještě neudělalo pravdomluvného člověka. „Rybkinovi se nedá věřit,“ řekl varovně. „Svatá pravda,“ souhlasil Waddell. „Ale jak jsem řekl, je tu ještě jiný důkaz, který tuto hypotézu

podporuje.

Doufám, že to Izraelci zvládnou, ale zatím musíme být připraveni na všechno. Ten útok může být veden na kterékoli místo na zeměkouli, na Rijád, New York, dokonce i na Londýn. Myslím, že byste se měl několik příštích dní držet v ústraní pro případ, že se tu někde pořád ještě pohybuje Hamdan. Bohužel

jsme

po něm nenašli ani stopu. Můžete zůstat třeba tady. V protějším pokoji je pohovka a lednička je plná

jídla.“

„To je od vás velmi ohleduplné, ale raději se vrátím domů. Dávám přednost své vlastní posteli. V ulici je

policejní stanice, můžete jim říct, aby to tam trochu pohlídali.“

Waddell se zatvářil zklamaně, ale zřejmě ho to příliš nepřekvapilo.

Sam vstal. „Jestli se něco dozvíte z Izraele, tak či onak, byl bych rád, kdybyste mi zavolali. Jen pro klid

duše.“

„Samozřejmě,“ řekl Waddell a také vstal. „Asi se už chcete dostat domů. Chápu, musíte být unavený. Řekl

jsem řidiči, aby počkal, pro případ, že byste pohrdl naší pohostinností.“

Během jízdy do Barnesu začal Sama zoufale přemáhat spánek. Pohovor s Waddellem vnímal jako něco,

co sejmulo odpovědnost z jeho beder. Teď ji převzali zodpovědní činitelé.

Zůstávala tu však jedna věc, kterou bude muset brzy vyřešit, protože bylo jasné, že vedení SIS se hodlá

semknout kolem jednoho ze svých řad.

Kolem Martina Kesslera.

12.00 HODIN VÝCHODNÍHO ČASU, WASHINGTON, D.C. Dean Burgess vstal od svého stolu ve velké společné kanceláři protiteroristického oddělení v nejvyšším poschodí ústředí FBI na Pensylvania Avenue. „Jdete ven, Deane?“ zeptala se ho ctižádostivě vyhlížející žena s černými vlasy, která seděla v kóji proti němu. „Asi na půl hodiny.“ „Nemáte zájem o společnost?“ „Jindy klidně, ale teď potřebuju něco zařídit, Jess,“ odpověděl. Vrhla na něho úsměv, jako by mu chtěla dát najevo, že stačí říct. Jess Bissettová byla jedna z atraktivnějších zvláštních agentek protiteroristického oddělení, specialistka na jaderné zbraně. Byla však rozvedená a Dean z ní měl strach, protože jí z očí přímo sršela dychtivost někoho uhnat. Sjel výtahem do přízemí, přičemž to musel až do druhého podlaží vydržet se svým bezprostředním nadřízeným Ive Stobalem, chlápkem s postavou basketbalisty a dlouholetým pracovníkem FBI. Burgess opustil budovu východem na Pensylvania Avenue a zamířil k lahůdkářství, které objevil krátce po svém příchodu z New Yorku. Tenhle podnik plně vyhovoval jeho potřebě rychlého a levného oběda, který si mohl odnést zabalený do kanceláře. Od svého návratu z Iráku začátkem týdne naléhal na Stobala a ostatní vedoucí pracovníky oddělení, aby brali hrozbu útoku antraxem smrtelně vážně. Narazil však na aroganci, o níž by nikdy nevěřil, že může v

téhle branži existovat. Hrozbu dosud neodhalily a nezpracovaly americké zpravodajské agentury a tato

skutečnost udržovala všechny v neochvějné víře, že neexistuje. Teprve když v úterý ráno přišli Britové s tím, že jako prostředek k realizaci útoku se připravuje bezpilotní letoun ukrajinské armády, začali brát v oddělení celou záležitost vážněji. Ve frontě před ním stálo šest lidí, to bylo v nejhorším případě pět minut čekání. Burgessovy polední chutě byly konzervativní, kuře s majonézou a rýží, každý den stejně. Dnes byl teplý říjnový den a kousek

oblohy mezi vysokými bloky federálního trojúhelníku byl mlhavě modrý.

Úterní zpráva o bezpilotním prostředku VR-6 Jestřáb způsobila svolání zvláštní konference uvnitř FBI,

které předsedal samotný ředitel. Nedávná prezidentská směrnice přisoudila FBI vůdčí roli na poli

prevence a vyšetřování teroristických činů v USA, ale protiteroristický tým se stále ještě jen formoval.

Teď, z ničeho nic, to však vypadalo, že stojí před skutečně reálnou hrozbou útoku antraxem, který může

být

směrován na kterékoliv místo Spojených států.

Jestliže teroristé dopravují bezpilotní letoun v lodním kontejneru, může vstoupit do země v každém z

půltuctu atlantických přístavů mezi Hustonem a New Yorkem. Burgess se dověděl, že za normálních

okolností provádí celní služba Spojených států namátkovou kontrolu asi u pěti procent došlých kontejnerů.

Aby se toto číslo podstatně zvýšilo, musel by se také podstatně zvýšit počet lidí, kteří to dělají. A pokud

Iráčanům pomáhají ve Spojených státech organizované kriminální gangy z řad ruských emigrantů, mohlo

by být pro FBI těžší rozbít tuto alianci než zlikvidovat Cosa Nostru. Vždyť v USA žije v současné době na

tři sta padesát tisíc lidí z bývalého Sovětského svazu a snaha zjistit, kteří z nich by mohli být napojeni na

voroninskou mafii v Oděse, přinesla zatím jen velmi chabý výsledek.

Obavu, že nebezpečí, jemuž jsou vystaveny Spojené státy, může nabýt charakteru pustošivého tornáda,

však dnes zmírnila zpravodajská informace od britské výzvědné služby, v níž se konstatovalo, že cílem

připravovaného útoku má být Izrael. Proto Burgess necítil výčitky svědomí, když si dnes zašel na oběd

mimo budovu J. Edgara Hoovera. Tenhle týden si to dovolil poprvé. Byl zvyklý jíst „na pochodu“ a

jednoznačně dával přednost jídlu donesenému v papírovém sáčku před čekáním ve frontě na stůl v

samoobslužné restauraci v osmém podlaží.

„Pepř?“ zeptala se ho Hispánka s hustými tmavými vlasy zakrytými bílou baseballovou čepici s nápisem „Betťs Eats“. Ani si nevšiml, že už je na řadě.

„Ano.“

Zaplatil za sendvič a plechovku sodové vody, vyšel na Devátou ulici a dal se směrem k otevřeným prostorám na Mallu. Potřeboval vypadnout na chvíli z kanceláře, aby mohl přemýšlet o tom, jak začít nový

život.

Od návratu do USA se ještě nedostal domů, další položka, kterou může Carole připojit k seznamu jeho manželských poklesků. Burgess naprosto chápal, jak je to pro ženy těžké, když manželé nedokáží vysvětlit své důvody, proč je zanedbávají. Jemu však nepůsobily starosti běžné manželské rozepře, kterým ostatně čelí všichni agenti FBI, ale spíš čím dál silnější pocit, že Carole je připravená vyhrotit každou drobnou neshodu v otevřenou válku.

Řekla mu, že brzy přijede do Washingtonu, ovšem ne hledat byt, aby mohli být pohromadě, a

poohlédnout

se po škole pro děti, jak ji žádal. Přijede v sobotu spolu s desítkami tisíc dalších amerických žen s dětmi ase svými manžely, aby se zúčastnila sjezdu hnutí Slib rodině, který vyvrcholí večerní pobožností za svitu svíček před washingtonským Monumentem. Chtěla, aby tam byl i on a slíbil před Bohem a zástupem svědků, že se bude o ni, o Patty a Deana juniora starat ze všech svých sil. Chtěla, aby slíbil své rodině věrnost a oddanost, tedy totéž, co už slíbil svému zaměstnavateli, státu v podobě služby v FBI. Nechtěla od něho nic víc, je přece realistka –, ale také nic méně. Když jí řekl, že se setkání Slibu rodině nemůže zúčastnit, protože na poli mezinárodního terorismu vrcholí krize a on musí všechny síly věnovat své práci, začala do telefonu křičet: „Tak si alespoň najdi čas a podívej se v sobotu ráno z okna. Budu stát na chodníku před tou vaší budovou s transparentem Vrať mi

mého manžela, FBI.“

Burgess věděl, že to myslí vážně. A věděl také, že si svou vizáží Jamie Lee Curtisové a provokativním chováním rychle získá pozornost reportérských štábů, které se budou honit za senzacemi pro první relace. Dovedl si představit, že by mohla skončit i v některé večerní zpravodajské show a postarat se o to,

že by se stal terčem všeobecného posměchu. Bohužel Carole nechápala, že to je utkání, v němž sice může vyhrát jedno kolo, ale zároveň tím zarazit hřebík do rakve jeho kariéry i jejich manželství. Na přechodu naskočila zelená a Burgess přešel na druhou stranu přes Constitution Avenue. Zavadil pohledem o kopuli Národního přírodopisného muzea, pak pokračoval po Deváté, až se dostal k travnatým prostorám Mallu. Doufal, že si někde sedne, ale všechny lavičky byly obsazené a ani na trávu to nešlo, protože ji před polednem kropili a byla ještě mokrá. Zatočil tedy doleva ke Kapitolu, rozbalil sendvič a pustil se v chůzi do jídla. V posledních několika dnech mu začínalo být jasné, že jeden z nich, buď on, nebo Carole, bude muset ustoupit, jinak jejich manželství skončí. Buď bude ona souhlasit, že se přestěhuje na jih do DC, nebo

bude

muset on požádat, aby ho z rodinných důvodů přeložili na jeho staré místo v New Yorku. Tím by však svou kariéru totálně zazdil a to pro něho bylo nepřijatelné. Logicky mu tedy vycházelo, že to bude muset být Carole, kdo půjde do sebe a podvolí se. Problém byl v tom, že si nebyl ani trochu jistý, zda to Carole udělá. Všude, kam pohlédl, viděl na rozlehlých trávnících kolem Kapitolu dvojice. Studentské lásky, ale také páry ve věku kolem třiceti i čtyřiceti let, které to nikdy nedotáhly k oltáři nebo začínají znovu, nebo podvádějí

svého stálého partnera. Všichni ti se dávají dohromady, protože je k tomu vedou jejich hormony a instinkty.

Někdy si Burgess říkal, jestli nemá v tomto ohledu nějaký nedostatek. Seznámil se s Carole, když mu bylo

šestnáct, a vše nasvědčovalo tomu, že tím se jeho sdružovací hormony a instinkty uspokojily.

Carole byla přesně to, co chtěl. Netrápila ho mladická očekávání, že třeba najde za rohem něco lepšího,

ani později v manželství nutkání posílit své ego příležitostným milostným dobrodružstvím. Nepřemáhala

ho tak silná sexuální potřeba, kterou by nemohl diskrétně uspokojit sám, když třeba byla Carole daleko.

Přesto chtěl, aby byla s dětmi kolem něho, potřeboval je, jako potřeboval, aby všechny čtyři zdi jeho

domu

zůstaly na svém místě. Nebyl si však jistý, jestli má v sobě takový oheň, aby o to bojoval i v případě, že

by vše nebylo podle jeho představ.

Náhle se zastavil šokovaný závěrem, k němuž právě dospěl. Znamená to, že je opravdu připravený

obětovat manželství svému zaměstnání?

„No kruci!“

To je přece nesmysl. Takhle problém nestojí. Není třeba volit mezi manželstvím a kariérou, buď to, nebo

ono. Obojí se dá zvládnout. Musí to jít!

Začal stoupat po schodech vedoucích k západnímu průčelí budovy senátu. Asi uprostřed schodiště stál vysoký hubený muž s dlouhými tmavými vlasy a pouštěl draka. Blíž k vrcholu uviděl tři nebo čtyři cvoky s krátkovlnnými přijímači a sluchátky na uších, kteří monitorovali komunikaci letadel s řídicí věží na

Národním letišti.

Burgess se obrátil a pohlédl zpátky po celé délce Mallu. Tady bude Carole v sobotu, s Patty a Deanem,

a budou před Monumentem zpívat aleluja spolu s davem znovuzrozených Ježíšových blouznivců. A

Carole chce, aby tam byl s ní.

„Okay, miláčku,“ zamumlal. Možná by si teď mohl najít čas, když se zdá, že útok antraxem je namířen proti Izraeli, a ne proti Spojeným státům. Bude to sice z jeho strany pokrytectví, ale jestli si tím vykoupí trochu klidu, zaplatí

tuhle cenu velice rád.

Podíval se na hodinky. Byl čas vrátit se do kanceláře. Ještě jednou pohlédl na těch pár nadšenců

sledujících komunikaci letadel. Chvíli uvažoval, proč to dělají a jaké jim to může přinášet potěšení. Všichni

byli mladí, pouze jeden z nich byl trochu starší. Měl na sobě dlouhý plášť do deště. Opravdu cvok,

pomyslel si Burgess. Vždyť se v tom musí při dnešním horku péct k nesnesení.

Muž zpozoroval, že se na něho dívá, a otočil se.

Burgess si stačil všimnout, že má tvář se zvláštními rysy. Psí hlava s anglickou čepicí na vršku.

40 KAPITOLA

PÁTEK 11. ŘÍJNA, LONDÝN Sam se náhle probudil z hlubokého spánku. Několik vteřin zíral na bílou plochu stropu, než pochopil, že je v posteli ve svém bytě v Barnesu. Zvonil telefon, to ho probudilo. Dovlekl se do kuchyně, a než zvedl sluchátko, podíval se na nástěnné

hodiny. Za deset minut deset. Nevzpomínal si, kdy naposledy vyspával takhle dlouho.

„Haló.“

„To jste vy, Same?“ ozvalo se ve sluchátku. Poznal hlas Duncana Waddella.

„Ano.“

„Jsem v západním Ealingu. Potřebuju, abyste sebou hodil a přijel sem za mnou.“

„Co se děje?“ zeptal se Sam a zívl.

„Zatím nic, ale je tu něco, na co byste se měl podívat. Mrtvý člověk.“

„Doprdele!“ Sam byl okamžitě probuzený. „Někdo, koho známe?“

„Ne. Ale mohlo by to souviset s jistými věcmi. Úzce souviset.“

„Zavolám taxík. Dejte mi adresu.“

Zapsal si ji, zavolal taxislužbu a pak si vzal jablko, aby měl v autě do čeho kousnout.

O půl hodiny později ho černé taxi vysadilo v úzké uličce v Asijské čtvrti v západním Londýně. Před

domem s hrubou omítkou parkovalo policejní auto. Řekl policistovi, který stál na stráži u červeně

natřených dveří, kdo je, a ten ho pustil dovnitř. V malé chodbičce, v níž se vznášel léty zažraný pach kari,

na něho čekal Waddell.

„Musíme chvíli počkat,“ řekl a ukázal na zpola otevřené dveře za sebou. „Teď tam jsou policejní technici.“

Sam za nimi zahlédl jasný záblesk fotoblesku. „Až nás pustí dovnitř, chci, abyste se podíval, jestli toho

chlapa znáte.“

„Nemůžete mi k tomu něco říct?“

„Je irácké národnosti a jmenuje se Sadik Abbas. Říká vám to něco?“

„Vůbec nic.“

„Uvidíme. V každém případě je to Iráčan žijící v Jordánsku. Zřejmě tam musel mít dobré konexe, protože

jezdil ven, kdy se mu zamanulo, alespoň takové mám informace. Asi rok pendloval s tím velkým GMC

mezi Ammánem a Bagdádem. Jako taxi. Dovedu si představit, že přitom pašoval zboží pro špičky

iráckého režimu. Pak se něco pokazilo. Jeho bratr byl v Bagdádu zabit a Sadik si zřejmě spočítal, že

vrahové půjdou i po něm.“

„Kdy to bylo?“ zeptal se Sam, který začal tušit souvislost. „Kdy byl jeho bratr zabit?“

„Uprostřed září.“

„Aha.“ Kostky začínaly zapadat do sebe.

„Asi týden nato přijel Sadik Abbas sem. Vstoupil do Británie na turistické vízum, požádal o politický azyl a

navázal kontakt s lidmi, kteří podporují irácké utečence. Právě ti mu našli tohle ubytování. Žena, která tu

organizaci vede, nám řekla všechno, co o něm ví. A tady je jádro problému. Před třemi dny jí dal dopis a

řekl jí, aby ho otevřela pouze v případě, že se mu něco stane.“

„A teď se mu něco stalo.“

„Přesně tak. Abbas nepřišel na schůzku, kterou s ní měl domluvenou, a ona dostala strach. Otevřela tedy

dopis a málem dostala z jeho obsahu infarkt. Pak zavolala na policii, a když si dopis přečetli poldové,

jejich zvláštní oddělení kontaktovalo nás. Potom vpadli do jeho bytu. Tady to je.“

Waddell podal Samovi dvě stránky linkovaného papíru vytržené ze školního sešitu. Byly hustě popsané

písmem připomínajícím pavoučí nohy.

„Jeho angličtina nebyla nejlepší… a je tam plno keců, ale to není podstatné,“ dodal Waddell.

Drahá Freda, četl Sam. „Freda je ta žena, která případ ohlásila,“ vysvětloval Waddell, třebaže to Samovi

bylo jasné.

Jestli tenhle dopis čtete asi mně něco stalo. Viděl sem ho v neděli tak myslím mě zabije. Je moc chytrý a

moc jistý co dělá. Je tady v Londýn. Viděl sem u jeho očích že chce zabít mě a utekl sem.

„Ze začátku je to trochu zmatené,“ poznamenal Waddell. „Kdo je to ten on?“ zeptal se Sam.

„Čtěte dál.“

Musím říct o tom člověku co jmenuje plukovník Naif Hamdan…

„Doprdele!“

„Takže už chápete?“

Já velmi ho bojím protože velmi nebezpečný člověk. On je důvod proč já v Anglie. Už zabil můj bratr Haji.

Už pokusil zabít mě v Ammán protože bojí mě já něco vím o plánu co chystá. Teď stopoval mě sem.

Sam se zachvěl. Kolik scházelo, aby Hamdanův nůž ukončil i jeho život?

Plukovník Hamdan chce Saddám mrtvý. Ale ví že to nemožné protože irácký vojáky by zabili ho. Už

mnoho se pokusilo zabít Saddám. Hamdan řekl jen Američani to udělaj. Maji armádu co vtrhne do Irák a Saddám zlikvidujou. Tak plukovník Hamdan rozhodl tentokrát dát Amerika velmi velký důvod zabít

Saddám Husajn.

„Doprdele! Takže Amerika, ne Izrael?“ zahučel Sam. „Pokouší se vyprovokovat Washington k další

válce?“

„Zřejmě,“ odpověděl Waddell. Snažil se ho pohledem varovat, aby nemluvil tak otevřeně, protože ze zadní

místnosti vyšli dva policisté. „Ten chlap je absolutní šílenec.“

„Nebo neobyčejně chytrý člověk,“ dodal Waddell.

Sam letěl očima po řádcích a hledal to, co tak zoufale potřebovali vědět, přesné určení, kde a kdy má k

útoku dojít. Nikde na to však nenarazil.

Pokračoval tedy ve čtení z místa, kde skončil. Můj bratr Haji byl major v armáda v samým vojsko jako plukovník Hamdan. V 1992 šel do penze ale byl dál přítel Naif Hamdan. V červnu říkal mně tajná věc o plukovníka Hamdan. Říkal že Hamdan je z důstojníku co zkoušeli udělat útok proti Saddám v létě toho roku pomoci CIA. V červnu Saddám je odhalil a mnoho nich zabil. Hamdan měl velmi štěstí a zůstal živý. Brzy udělal nový plán. Teď ale rozhodl držet to v malé skupině pro větší bezpečí. Má pár lidí blízko sebe jako vnitřní radu. Pár dalších pomáhali co nebyli

tak blízko. Přátele jako můj bratr. Skupina jako vejce. Jestli ste v žlutý části víte všechno. V bílý části jenvíte co vám řeknou v žlutý části. Haji byl v žlutý části. Řekl mně Hamdan chce udělat útok na US

prezident s antraxová bomba.

„Šílenec, absolutní šílenec,“ opakoval Sam. „Vědí o tom ve Washingtonu?“

„Právě jsme jim to řekli. Jenže tam je teď šest ráno. Ještě neměli čas pořádně zareagovat.“

Sam pokračoval ve čtení.

Naif Hamdan říká Američani uvěří že Saddám je kdo to udělal a pošlou vojáky zničit ho. Haji myslil o tom

jako o špatný plán. Hodně Američan se zabije. Je ale věrný Hamdan a řekne že vezme bombu do

Jordánsko pro něho. On a já vzali ji do mého auta. Bylo tam dost místa v nádrži pro taková věc. Ale když

Haji vrací do Bagdád Hamdan zabíjí ho aby Haji nemůže říct co ví.

To není tak docela pravda, pomyslel si Sam. Ten muž byl zabit, protože už mluvil.

Nevím jak Hamdan dělá ten útok nebo kde ho bude dělá. Ale Haji myslí že zbraň jde z Jordánsko do Kypr. „Kruci! Na Kypr? Proč na Kypr?“ zamumlal Sam.

Došel k poslednímu odstavci.

Drahá Freda. Vy dobrý přítel můj. Tyhle věci já se bál říct někomu když jsem živý kvůli Hamdan ale jestli vy čtete tenhle dopis tak protože Hamdan mě našel a zabil. Je to velmi nebezpečný muž. Myslí že co dělá je dobré pro irácký lid. Ale je stejný jako Saddám. Nerozumí obyčejný lidi. Já cítím velmi vinu že vím to

zlé tajemství a nic neřekl nikomu. Ale jestli mě Naif Hamdan zabije cítím se lepší když setkám s mým Bůh

a

mým bratr když jsem to někomu řekl. Váš upřímný Sadik Abbas. „Neuvěřitelné,“ vydechl Sam.

Z místnosti vyšel uniformovaný policista vyšší hodnosti.

„Jsme hotovi, pánové,“ obrátil se k nim. „Můžete tam jít. Ale být vámi, dal bych si na nos kapesník.“ „Díky,“ řekl Waddell a vykročil první. „Abbas byl ubodán,“ varoval Sama.

„Myslel jsem si to.“

„Kuchyňským nožem koupeným v Harrodsu. Hamdan tu nechal jakousi tašku.“ Puch rozkládajícího se těla se mísil ještě s jiným pachem, stejně odporným. Útroby mrtvého muže se zřejmě v posledních vteřinách života vyprázdnily. Sam s rukou na tváři pohlédl na tělo hubeného, nepříliš vysokého muže ležící na koberci, který byl nasáklý krví a výkaly. Sinalá tvář nesla i ve smrti rysy zřetelné

podoby s mužem, který mu téměř před třemi týdny zašeptal ve vestibulu hotelu Rašid varování.

„Ano,“ potvrdil. „Jako by vypadl svému bratrovi z oka.“

Oba sourozenci mrtví. Jeden utlučený k nepoznání tyčemi a pověšený na stropní hák, druhý ubodaný kuchyňským nožem. Oba životy ukončeny proto, aby zůstalo utajeno hrůzné tajemství muže, jehož Sam poctil přezdívkou Saladin.

Waddellovi zacvrlikal u pasu mobil.

„Stačí vám to?“ zeptal se Sama, než telefon vytáhl a vyšel z místnosti.

„Až až,“ odpověděl Sam. Následoval Waddella do chodby.

Waddell stál u zavřených předních dveří a napjatě poslouchal s mobilem přitisknutým k uchu. „Rozumím,“

opakoval několikrát a nakonec řekl: „Jestli se objeví cokoliv nového, informujte mě.“

Kývl na Sama. „Pojďme do mého auta. Věci se daly do pohybu.“

Kousek od domu stál u sloupu pouličního osvětlení malý modrý rover. Když se blížili k autu, pozoroval ho

zpovzdálí zvědavě hlouček Asiatů.

„Nastupte,“ pobídl ho Waddell. „Odjedem kousek za roh, abychom nebyli tak nápadní.“

Po chvíli zastavili v tiché postranní uličce.

„Zatracený Kypr!“ zaklel Waddell. „Ty jejich zatracené celní praktiky.“ „Nerozumím.“

„Okay. První věc je, že Izraelci mají dva svědky, kteří přísahají, že když se ten kontejner z Ukrajiny v pondělí ve skladu na předměstí Tel Avivu vykládal, byly v něm jen kartony zkažených ovocných džusů, nic

jiného. Žádný bezpilotní letoun. Žádný antrax. Prý si tím jsou naprosto jisti.

A druhá věc, přišlo se na to, že kontejner odeslaný z Ukrajiny nešel z Iljičevska přímo do Haify, ale byl překládán. Dokonce dvakrát. Poprvé v Pireu, kde ho přeložili hned v doku z jedné lodi na druhou, a pak v Limassolu, kde, světe div se, ležel tři dny v jakémsi pitomém celním skladu!“

„To je jasné… Právě v době, kdy tam všichni byli, Grimov, Rybkin i Hamdan!“

„Správně. Ti parchanti udělali klamný manévr a pak hlavní náklad přehodili na jinou kolej. Takže VR-6

odešel z Ukrajiny v kontejneru. V Limassolu letoun vytáhli, vybavili ho antraxem propašovaným přes

Jordánsko a do kontejneru naložili zkažené džusy, které odněkud vyhrabali. Ten pak poslali do Izraele.

Bluf, Same, habaďúra, která přesně odpovídá tomu, k čemu se vám přiznal ten hajzl Rybkin v Oděse.“

„Měl jsem ho odprásknout, parchanta,“ zasyčel Sam.

„To měl. Ale to by už nic nezměnilo na skutečnosti, že VR-6 je i s antraxovou hlavicí někde v nějakém

jiném kontejneru, o kterém absolutně nic nevíme. Jen snad to, že míří do Ameriky.“

41 KAPITOLA

19.30 HODIN VÝCHODNÍHO ČASU, CHESAPEAKE BAY, USA Nákladní loď Karen Star byla mezi transoceánskými plavidly obr. Dlouhá jako tři fotbalová hřiště a široká jako hlavní třída křižovala Atlantik z jedné strany na druhou s nákladovým prostorem v podpalubí i na samotné palubě plným zasilatelských kontejnerů. Při této plavbě jich bylo tři tisíce dvě stě sedmdesát čtyři

– a ani to ještě nebyla plná kapacita lodi, protože Karen Star se už zastavila ve třech přístavech na této straně oceánu a část svého nákladu vyložila. Čtyřiatřicetiletý dánský první důstojník stál na pravém křídle velitelského stanoviště a prohlížel si dalekohledem východní pobřeží zálivu Chesapeake. Kdysi před sto lety emigrovala polovina jeho rodiny do Ameriky a bratranec z druhého kolena dnes žil v městečku Eastonu ve státě Marylandu, tedy někde v blízkosti pobřeží, kolem něhož nyní pluli. Právě teď byli na úrovni Tilghmanova ostrova, ležícího asi půl-druhé míle od nich na pravoboku, ale navzdory silnému dalekohledu na kardanovém kloubu a jasnému počasí s čistým vzduchem viděl Dán z vesničky, kterou před rokem navštívil, jen pár bílých skvrn dřevěných domků. Vzpomínal si na kotviště na opačné straně ostrova, domovský přístav flotily malých plachetnic s těžkými dřevěnými stěžni. Nebyly to žádné jachty, ale pracovní lodě. Když tu vloni v létě pobýval, stály zakotvené a čekaly, až začne období lovu ústřic. Teď už zřejmě budou v plné permanenci. Marně pátral po velkých bílých plachtách, ale pak si vzpomněl, že jejich hlavní loviště jsou na druhé straně ostrova podél pobřeží pevniny. Karen Star zpomalila na dvanáct uzlů, což byla zhruba polovina maximální rychlosti, kterou plula na pravidelné plavbě z Algecirasu. Na široké ploše vod zálivu se bělaly skvrny pěny hnané východním větrem. Byla to správná plachtařská bríza, proto také o několik mil dál uviděl Dán bílé tečky malých sportovních jachet na trati závodu. Za pár hodin propluje Karen Star pod vysokým mostem US-50 a zamíří k Baltimoru, aby kolem jedenácté hodiny večer doplula do přístavu Seagirt. První důstojník pohlédl na mapu, aby se ujistil, že tam budou včas, tím se přece Karen Star vždycky pyšnila. Až zakotví u mola, potrvá asi hodinu, než proběhnou všechny přístavní formality, a pak si konečně bude moct lehnout, zatímco se přístavní dělníci pustí do vykládání čtyř set padesáti kontejnerů, které mají v tomto přístavu skončit svou pouť přes oceán. Vrátil se do kabiny, kde bylo po hukotu větru venku zvláštní ticho. Třicet metrů pod ním hučel svou monotónní uklidňující píseň dvanáctiválcový dieselmotor. Jedinými dalšími zvuky, které se tu ozývaly, bylo šumění ventilátoru a lehounké pískání elektronek radarů. Dán přistoupil k předním oknům a pohlédl na úhledně vyrovnané řady barevných kontejnerů uložených na palubě. Někdy si říkal, co v nich vlastně je. Něco samozřejmě ano. Pokud je v doprovodných dokumentech všechno v pořádku a celní úředníci nedostali žádnou hlášku, že mají udělat namátkovou kontrolu, mohla by se takhle propašovat do Ameriky bez větších problémů třeba i atomová bomba. Přístavy, jako je baltimorský, jsou hladové po byznysu. Tady je rozhodující rychlost a množství přeloženého zboží, ne kontroly, jestli náklad odpovídá tomu, co je

psáno v dokumentech.

Odstoupil od okna a zkontroloval radar. Už dávno věděl, že po tolika plavbách, jako je tato, po těch desítkách tisíců přepravených kontejnerů se může jednoho dne nevědomky podílet na uskutečnění nějakého velkého zločinu. Příliš se tím však nezneklidňoval, protože proti tomu nemohl nic dělat.

BUDOVA J. EDGARA HOOVERA, WASHINGTON, D. C.

Dean Burgess si v pátém podlaží v automatu na chodbě vedle výtahů koupil kávu. Od první chvíle, kdy se ráno jako blesk rozšířila zpráva, že terčem útoku antraxem nemá být Izrael, panovala v protiteroristickém centru horečná aktivita. Teď ke konci pracovního dne se situace přece jen trochu uklidnila. Zamíchal kávu tyčinkou z umělé hmoty a pak vykročil s šálkem chodbou směrem k těžkým kovovým dveřím operačního štábu strategických informací, známého po budově jako SIOC. Tento sál, vybavený zvláštní ochranou proti bombovým útokům a plný monitorů a pultů s komunikační technikou, připomínal podle zasvěcenců vnitřek ponorky. Komunikační zařízení měla stálou čtyřiadvacetihodinovou obsluhu a před několika hodinami se ještě rozhodlo o posílení této stálé služby, aby byla směna plně funkční. Burgess přešel do zasedačky za hlavním sálem SIOC, kam vedení FBI svolalo operační schůzku. Sešlo se zde na třicet lidí, mužů i žen, z nichž všichni byli specialisté na problematiku terorismu. Asi s deseti z

nich se už Burgess v uplynulých několika týdnech setkal, pouze pár z nich však znal jménem. Spolu se specialisty z FBI tu byli také zástupci CIA, Pentagonu a Agentury pro národní bezpečnost. Burgess se posadil. Chvíli po něm vešel ředitel FBI doprovázený šéfem oddělení pro národní bezpečnost a Burgessovým přímým nadřízeným Ivem Stobalem. Na pódiu je za předsednickým stolem doplnil na čtveřici brigádní generál vojenského letectva. Ředitel začal tím, že zdůraznil ošidnost zpravodajské služby a zmínil problémy s interpretací poznatků, k nimž se dopracovává. „Ale někde, bohužel nevíme kde, dámy a pánové, se v rukou šílenců nachází strašlivá smrtonosná zbraň, která může ohrozit životy tisíců lidí. A my musíme vzít na vědomí, že ta zbraň je namířená proti Spojeným státům,“ řekl chmurně. V místnosti byla patrná napjatá atmosféra. Všichni

byli

nějakým způsobem připravováni, aby se v takové krizové situaci dokázali orientovat a mohli řídit činnost svých podřízených. Nikdo z nich však nezažil nic podobného ve skutečnosti. „Operace, kterou na toto nebezpečí reagujeme, dostala krycí název Ohnivý jestřáb,“ pokračoval ředitel. „Všichni víte, že zbraň, o níž mluvím, je bezpilotní letoun ukrajinského původu vyzbrojený bojovou hlavicí s antraxem a že tento letoun už může být někde na území Spojených států, zřejmě uložený v běžném zasilatelském kontejneru, jakých je po celém našem území… prostě nepočítaně. Problém je, že neznáme ani sériové číslo toho kontejneru, ani expediční údaje, s nimiž byl odeslán. Je to zkrátka jehla v kupce sena, přátelé. Bezpilotní letoun typu VR-6 Jestřáb je prostředek vzdušného průzkumu, jímž jsou běžně vyzbrojeny ozbrojené síly zemí bývalého Sovětského svazu. Za normálních okolností se vypouští pomocí rakety z rampy umístěné na osmikolovém nákladním autě. Máme informace, že pro vojenské techniky znalé problému není těžké upravit ke stejnému účelu běžný zasilatelský kontejner, myslím instalovat do něj tu startovací rampu. A když si představíme, že za tímto připravovaným teroristickým činem je pět milionů dolarů, pak nemusíme pochybovat, že technická stránka věci je dokonale zajištěná.“ Kdosi v auditoriu po těch pěti milionech tiše hvízdl. „Ano, pět milionů dolarů,“ opakoval ředitel. „To už je slušná podpora. Zda tento šílený plán vznikl v hlavě

Saddáma Husajna, nebo někoho jiného, to přísluší řešit spíš NSA a Sboru náčelníků štábů než nám. Jako vedoucí agentura na poli potírání terorismu je však FBI povinna reagovat na vzniklé akutní nebezpečí a z toho pro ni vyplývají dva hlavní problémy, jak útoku zabránit, a kdyby se to nepodařilo, jak situaci řešit v

případě, že by se uskutečnil. Jak jsem před chvílí řekl, musíme předpokládat, že VR-6 Jestřáb se už v tuto chvíli nachází někde na území Spojených států a je připraven k odpálení. Kde to může být? Na kterémkoliv místě v okruhu do osmdesáti kilometrů od cíle. A kde se nachází cíl? To nevíme. Útok může být namířen proti prezidentovi, ale pouze může, nelze to považovat za samozřejmé. Antrax rozptýlený z řízené střely není ten nejefektivnější způsob, jak zaútočit na jednu vysoce chráněnou osobu. Naštěstí prezident pobývá tento týden většinu času v Bílém domě. Výjimkou má být sobotní večer, kdy se

chystá vystoupit na předvolebním mítinku na Veteran Stadiu ve Filadelfii. Mítink bude přenášet živě

televize, což by mohli teroristé vnímat jako výhodnou situaci. Rozhodnutí, zda prezident dodrží svůj plán,

se uskuteční v nejbližších hodinách.

Naší prioritou samozřejmě je najít kontejner dřív, než ho teroristé použijí. Domníváme se, že na něm

budou muset ještě před odpálením pracovat, uvědomte si, že má za sebou dlouhou cestu –, takže ho

budou chtít umístit na nějakém místě, kde by nebyli rušeni. Úplně by stačil starý nepoužívaný sklad,

případně jiný podobný objekt, dokonce i obyčejná stodola. Policie všech států východního pobřeží od New

Hampshiru po Floridu už na to byla upozorněna a provádí kontrolu všech těchto míst.

Druhým úkolem pro všechny agentury je být připraveni na to, že by se jim tu zatracenou raketu podařilo

odpálit. VR-6 Jestřáb je vybaven systémem inerčního vedení letu, který je třeba před odpálením

naprogramovat. Bylo mi řečeno, že to trvá asi dvacet minut. Do vzduchu se dostává pomocí prvního

stupně rakety na tuhé palivo a pak už funkci pohonného mechanismu převezme tryskový motor. Existuje

jistá šance, že v krátkém časovém úseku mezi odpálením a uvolněním vlastního účinného prostředku,

řekněme v intervalu deseti minut, může být jestřáb sestřelen. Ministerstvo obrany už zajistilo plné

pokrytí vzdušného prostoru východních sektorů Spojených států E-2 a E-3 radary.“

Obrátil se k zástupci vzdušných sil, zda to potvrdí. Brigádní generál s vážným výrazem přikývl a

zvednutím ruky požádal o slovo.

„Prosim, Brade,“ řekl ředitel FBI.

„Chtěl bych jen něco upřesnit, aby nedošlo k omylu,“ začal důstojník letectva. „Praktická možnost sestřelit

vzdušný prostředek, jakým je VR-6 Jestřáb, závisí na celé řadě faktorů. Za prvé letí rychlostí vyšší než

osm set kilometrů za hodinu. Vyslat proti němu stíhací letoun, aby to stihl, není jednoduché. A odpálit

obrannou raketu nebo se ho snažit zasáhnout protiletadlovou palbou nad hustě osídlenou oblastí zase

nepřipadá v úvahu. Právě teď diskutují členové Sboru náčelníků štábů s prezidentem o tom, jaké zásady

naší angažovanosti ve věci jsou přijatelné. Mohlo by se totiž stát, že pokud bychom letící řízenou střelu

zasáhli a zničili ji, došlo by ke stejné nebo podobné katastrofě, jako kdybychom ji nechali doletět k cíli.

Pro každý případ jsme ale poslali do vzduchu několik F patnáctek a F šestnáctek jako CAP*. A v případě,

že

by opravdu k něčemu došlo, je připravena armádní technická doprovodná jednotka z útvaru chemické a biologické obrany v Aberdeenu ve státě Maryland pomoct vám zvládnout situaci svým dekontaminačním týmem. To je všechno, co jsem v tuhle chvíli chtěl říct.“

Posadil se.

„Díky, Brade. To, co jsme teď slyšeli, mě přivádí k dalšímu bodu. Jak zvládnout situaci v případě rozptýlení antraxu, pokud tomu nezabráníme. Spory by byly zřejmě rozprášeny sto a více metrů nad zemí

proti větru od cíle a vytvořily by neviditelný smrtonosný mrak, který by vítr unášel k obětem. Za ideálníchpodmínek by stačilo několik kilogramů této biologické látky, aby byly infikovány desítky tisíc lidí. Spory jsou však velmi citlivé na poškození teplem a slunečním zářením a účinek mraku může také eliminovat silný vítr, kdyby ho rozptýlil, nebo déšť. Je to prostě látka, při jejímž nasazení jsou meteorologické podmínky kritické. Máme zprávy, že Iráčan, který teroristickou operaci řídí, je vojenský specialista, takže

si je určitě všech těchto věcí vědom. A ví také, že předpověď počasí pro následující dny je pro účel jeho akce příznivá. Mají být nižší teploty, jen lehký vítr a žádné srážky. Dámy a pánové, pokud se útok uskuteční, musíme očekávat, že během týdne zemřou tisíce lidí. Z okolních států budou letecky dopraveny všechny zásoby antibiotik, které jsou k dispozici. Tímto způsobem zřejmě lze snížit počet obětí, bohužel však jen snížit. Jak všichni víte, plicní forma antraxu je obvykle smrtelná. Navíc ve dnech a měsících, následujících po útoku, bude přetrvávat riziko infekce od spor, které spadly na zem nebo se dostaly do klimatizačních systémů veřejných budov. Proto by bylo nutné spustit masivní dekontaminační program. Optimální čas pro útok biologickými prostředky je kolem západu slunce, což se opět hodí na sobotní prezidentův mítink ve Filadelfii. Podle plánu by měl promluvit kolem sedmé hodiny večer. Jestliže tedy

míří teroristé na prezidenta, je skutečně nejpravděpodobnější Filadelfie. Pokud však ‚pouze‘ chtějízpůsobit obrovský masakr, nemají tento týden nouzi o vhodné příležitosti. Bude se hrát několik významných fotbalových zápasů jak v univerzitní lize, tak v NFL, navíc zítra se má konat právě tady ve Washingtonu na Mallu, to znamená kousek odtud, velký mítink hnutí, které si říká Slib pro rodinu.“ Burgess cítil, že mu přeběhl mráz po zádech. Samozřejmě ho už napadlo, jakým vynikajícím terčem by mohly být pro bezbožné fanatiky desítky tisíc modlících se Američanů, ale teď, když to slyšel takhle naplno vyslovit… Včera večer udělal Carole obrovskou radost, když jí zavolal a slíbil, že tedy bude na Mallu s ní. Teď jí bude muset říct něco úplně jiného. „Prezident je o tomto všem plně informován, dámy a pánové,“ pokračoval ředitel. „Mluvil jsem s ním asi před hodinou. Diskutovali jsme o tom, jestli by bylo vhodné vyhlásit veřejné varování, a hovořili jsme i o eventualitě zákazu všech mítinků a sportovních utkání pod širým nebem. Nakonec jsme se shodli, že toto opatření zatím odložíme, snad postupem času získáme nové zpravodajské informace, které upřesní lokalizaci útoku. A varovat veřejnost v celonárodním měřítku, to by mohlo způsobit obrovskou paniku. To je možné v Izraeli, jejich populace je malá a je na podobné věci zvyklá, protože žijí skoro padesát let v

permanentní válce. Navíc mají, na rozdíl od nás, obrovské zásoby dýchacích masek. My nejsme schopni

poskytnout ochranu všem, kteří se ocitnou v ohrožení.

Takže v této fázi žádné varování, pouze maximální připravenost všech agentur, jichž se to týká. Zatím

můžeme všichni jen doufat, doufat ve zpravodajský průlom a modlit se, že k té šílenosti nikdy nedojde.“

Schůzka skončila a Burgess se vrátil do společné kanceláře, kterou sdílel s deseti dalšími kolegy.

Tmavovlasá jaderná specialistka uklízela stůl a chystala se jít domů.

„Vypadá to, že biologická sekce bude mít z pekla štěstí,“ poznamenala, když šel kolem jejího stolu.

„Říkáte to, jako byste záviděla, Jess,“ odpověděl ohromeně.

Měla v sobě tolik slušnosti, že se zatvářila rozpačitě. „Takhle jsem to nemyslela. Ale na to se přece

školíme, ne? Takže kdybyste potřeboval pomoct, dejte mi vědět, okay?“

„Samozřejmě.“

Posadil se ke stolu. Na pracovní ploše měl vedle počítače postavený malý kožený rámeček s fotografií, na

níž byla Carole s dětmi. Vzal ji do ruky. Nechtěl, aby tento víkend přijeli do Washingtonu. Nechtěl to kvůli

nebezpečí teroristického útoku, jakkoliv bylo neurčité, ale především proto, že kdyby tu byli, opět by

musel řešit to prokleté dilema, buď Carole a rodina, nebo jeho kariéra.

Postavil fotografii zpátky. Musel pracovat, musel honit celní službu Spojených států, aby urychleně

pokračovala v pátrání po stopě každého kontejneru, který přišel v posledních dnech z Ukrajiny nebo z

Kypru. Věděl, že je to zbytečné, protože teroristé bezpochyby pohyb kontejneru zkomplikovali, byla to

však jedna z mála konkrétních akcí, kterou mohli dělat. Zvedl sluchátko, pak ale zaváhal a nakonec místo

celním orgánům zavolal domů. Nemělo smysl to dál odkládat.

„Byt Burgessových,“ ozvalo se. Sedmiletý Dean junior si hrál na dospělého.

„Ahoj, fešáku,“ řekl Burgess.

„Ahoj, tati! Přijedeš dnes večer domů?“

„Dnes ještě ne, Deane. Neřekla ti to maminka?“

„Řekla. Ale myslel jsem, že sis to třeba rozmyslel.“

„To je mi líto. Víš, mám teď…“

„Já vím, spoustu práce,“ dokončil za něho syn sarkasticky. Na sedmiletého kluka to není špatné, pomyslel

si Burgess. „Už je tu mamka, dám ti ji.“

„Jsi v pořádku, drahoušku?“ ozvala se Carole. Ne sarkasticky, podezíravě. Řekl jí, že dnes už nebude volat. „Doufám, že platí, jak jsme se na zítřek domluvili.“ Měli přijet vlakem a on na ně měl čekat na

nádraží.

„Carole…,“ začal nejistě. Zavolal při prvním popudu a vlastně neměl rozmyšlené, co jí řekne. „To jsem mohla čekat. Už to slyším z tvého hlasu. Jsi hrozný, víš to? Hrozný!“

„Carole, poslouchej mě. Je tu něco, co ti nemůžu říct.“

„O čem to mluvíš, Deane?“ zeptala se tiše, jako by ji napadlo podezření, že si začal nějaký poměr.

„Přece víš, co tady dělám…“

„Nevím, miláčku,“ řekla chladně. „Nemám tušení. Nikdy o své práci nemluvíš.“

„Jsem v protiteroristickém oddělení. To víš dobře, Carole,“ odpověděl.

„Jistě. Ale to je všechno.“

Sakra! Zase začal úplně špatně. Už jsou opět tam, kde vždycky, popichování, výčitky.

„Carole, poslouchej mě! Právě teď se děje něco velmi vážného. Nechci, abyste zítra přijeli do

Washingtonu. Mohlo by to být pro vás nebezpečné, pro tebe i pro děti. Chci, abyste zítra zůstali ve

Westchesteru.“

Na druhém konci linky bylo dlouho ticho.

„Carole?“

Pak se spojení přerušilo. Zavěsila.

Burgess zaklel.

Náhle zaslechl, že ve vedlejším boxu něco spadlo na zem. Vstal, podíval se přes dělicí stěnu a hleděl na

Jess.

„Jen jsem si říkala, jestli nepotřebujete nějakou pomoc hned teď,“ vysvětlovala rychle, když zvedla pero.

„Mohla bych vám třeba vyřídit nějaké telefonáty. Nemám dnes nic domluvené.“

„Ne, díky,“ odpověděl chladně. Z toho, jak byla rudá, poznal, že jeho hovor s Carole poslouchala.

„Zvládnu to sám.“

„Dobře. Tak zase v pondělí,“ řekla. Podala mu služební vizitku. „Na zadní straně je číslo do mého bytu.

Budu přes víkend doma…, kdybyste si to rozmyslel nebo zatoužil po společnosti.“

Ochotná ke všemu, pomyslel si. Jako pouliční šlapka. Kdyby Carole nedostala rozum, možná by mohl…

Sakra, ne! Takhle se to nedá řešit.

Znovu vytočil číslo domů. Carole se ozvala teprve po desátém zvonění.

„Co je?“

„Miláčku, poslouchej mě. Je to opravdu vážné.“

„V tom s tebou naprosto souhlasím, Deane. Myslíš si, že jsem hloupá? Myslíš, že ti ještě věřím? Že věřím

těm tvým trapným výmluvám, těm výmyslům? Děláš všechno, abys se mnou na to shromáždění nemusel.

Když nechceš, nemusíš, Deane. Já se zařídím podle toho.“

„Carole, poslouchej mě, prosím tě…“

„Už jsem se tě naposlouchala dost, Deane. S posloucháním jsem už skončila. A jestli nebudeš zítra v

poledne na nádraží, skončím s tebou úplně.“

Přerušila hovor. Když se snažil zavolat znovu, zjistil, že nechala telefon vyvěšený.

19.45 HODIN VÝCHODNÍHO ČASU, NEWARK, STÁT NEW JERSEY Letecká linka z Ammánu přes Frankfurt přistála na newarském mezinárodním letišti přesně podle letového řádu a z letadla právě vycházeli první cestující. Stranou od davu lidí čekajících před celní bariérou stál vysoký muž středního věku s pískově šedými vlasy. Jeho velké oči připomínající labradora se zdály klidné, uvnitř však byl napjatý jako stlačená pružina. Naif Hamdan byl ve Spojených státech už dva dny, tedy dostatečně dlouho, aby překonal pásmovou nemoc a prohlédl si místo odpálení i cíle. Muž, který právě přiletěl, byl posledním dílem v jeho skládačce,

druh ve zbrani, člověk stejně oddaný myšlence odstavit Saddáma Husajna od moci jako on. Major Sadoun věděl o bezpilotním letounu VR-6 Jestřáb všechno. Znal tento prostředek vzdušného průzkumu už od roku 1990, kdy jich Irák koupil větší množství od Sovětského svazu a on byl zodpovědný za jeho zavedení do

irácké armády.

Hamdan Sadouna zprvu nepoznal, protože se stejně jako on před touto misí oholil. Malý šlachovitý

človíček v elegantním šedém obleku za sebou táhl kufr na kolečkách. Hamdan se pohnul směrem k

němu, ale když si byl jistý, že ho Sadoun uviděl, otočil se zamířil k východu z haly a na parkoviště. Věděl,

že za ním Sadoun přijde.

Odjeli ve dvou autech, která Hamdan pronajal, a mířili po Mezistátní číslo 95 směrem k Baltimoru. Cestou,

kdy oba muži pozorovali v osobních autech, dodávkách nebo kamionech kolem sebe tu směs amerických

tváří nejrůznějších ras, v nich napětí ještě sílilo. Věděli, že během několika dní budou mnozí z těchto lidí v

prvním stadiu neod-vratné smrti.

22.45 HODIN VÝCHODNÍHO ČASU, WASHINGTON, D.C. Když se Dean Burgess vrátil do malého pronajatého pokoje v penziónu v Alexandrii, točily se mu myšlenky v hlavě jako na pouťovém kolotoči. Později se ještě několikrát pokusil zavolat Carole, telefon u nich doma však zůstával vyvěšený. Teď už na ni byl opravdu pořádně naštvaný. Z jeho pohledu se chovala sobecky a nezodpovědně. Několikrát během večera vytáhl z kapsy vizitku, kterou mu dala Jess Bissettová. Bydlela v Arlingtonu, tedy na téže straně města, jako je situovaná Alexandrie. Tato žena alespoň chápe, jak je pro něho jeho práce důležitá. Pomyslel si, že by Carole dostala jen to, co si zaslouží, kdyby si s Jess něco začal. Zvlášť když

má jeho kolegyně postavu, která musí v každém normálním muži vzbuzovat touhu uvidět ji jen tak, bez oděvu.

Věděl však zatraceně dobře, že by jakékoliv uspokojení, které by tímhle způsobem získal, trvalo jen

krátce. Nic by tím nevyřešil, a zvláště ne problém, který ho tížil právě teď, jak zabránit tomu, aby Carolepřijela zítra s dětmi do Washingtonu a ocitla se spolu s desítkami tisíců dalších nevinných lidí v nevypočítatelném nebezpečí. Vlak z Manhattanu měl přijet v půl jedné. Sakra, bude muset na tom zatraceném nádraží být a čekat na ně, kdyby jen proto, aby zajistil, že zase příštím vlakem odjedou

zpátky do New Yorku.

V jeho alexandrijském pokoji byla jedna postel, šatní skříň, stůl a židle. Koupelna se sprchou byla venku na chodbě a sloužila pro několik dalších pokojů. Pro něho to bylo místo, kde mohl na noc složit hlavu, nic víc, prostě levné provizorní ubytování v blízkosti stanice podzemní dráhy. Navíc bytná připravovala svým nájemníkům velmi dobré snídaně. Našel si to jen jako dočasné útočiště do doby, než se za ním přistěhuje

celá rodina.

Seděl na posteli, stahoval si boty a uvažoval, jak k sakru dnes usne, když mu mozek pracuje na plné obrátky a nenachází řešení, které by mu přineslo klid. Přemýšlel o všech procedurách, které dnes uvedla FBI do pohybu, a nemohl potlačit znepokojující myšlenku, že se určitě na něco zapomnělo. Ale to cítil vždycky uprostřed nějakého případu. Lehl si a pohledem spočinul na saténovém stínítku se střapci na lampě u stropu. Během večera se myšlenkami stále vracel do Iráku, k šoku, který se ho zmocnil, když viděl ležet na zemi před administrativní budovou továrny v Haji iráckého vědce s tváří staženou smrtelnou křečí. Fanatismus, to je problém, jemuž nyní musí čelit. Lidé ochotni pro svou věc zemřít, ochotni do té míry, že se na to

připravují systematicky a promyšleně dlouho dopředu. A někteří z těchto lidí jsou už zřejmě tady v USA. Přinejmenším dva, jeden, aby střelu odpálil, a druhý s vysílačkou, kterou dá povel k uvolnění smrticích patogenů.

Dva muži, z nichž jeden bude plukovník Naif Hamdan.

A nikdo v Americe neví, jak Hamdan vypadá. Jediné, co mají, je zoufale rozmazaná a nejasná fotografie

britského agenta, kterou nějak získal na Kypru.

Náhle se Burgess posadil. Samozřejmě! Sam Packer viděl Hamdana na vlastní oči. Ale kde je Packer?

Víc než šest tisíc kilometrů odtud na druhé straně Atlantiku.

Bude SIS spolupracovat? Sakra musí!

Pohlédl na hodinky. Byla téměř půlnoc. V Londýně je sobota pět hodin ráno.

„Sorry, mister Waddell,“ zamumlal. Vstal, otevřel kufřík a našel svůj zápisník s telefonním čísly. „Dnes

budete mít časný budíček.“

42 KAPITOLA

SOBOTA 12. ŘÍJNA, LONDÝN Sam se vzbudil brzy ráno, natáhl si džínsy a svetr a vyšel ven, aby si koupil noviny. Měl za sebou velmi neklidnou noc, ani nevěděl, kolikrát se probudil, civěl na tmavý strop a přemýšlel. A právě v jedné z těchto chvil se rozhodl, že se dopoledne sebere a navštíví svého barneského souseda Martina Kesslera. Potřeboval se dovědět pravdu o Bagdádu. Definitivní pravdu. Vrátil se s novinami, udělal si kávu a rozevřel Telegraph, když zazvonil telefon. Volal Waddell, aby mu řekl, že ho chtějí Američané. „Potřebují vaše oči. Myslejí si, že byste mohl poznat našeho iráckého přítele v davu. Zajistili vám letenku v

Concordu, odlet v deset třicet z terminálu číslo čtyři. Jste schopný to stihnout?“

Sam pohlédl na hodinky.

„Bez problémů.“

„Zaplatí to americká vláda,“ dodal Waddell suše.

„Strýček Sam dělá dobře. Zjistili už něco o tom kontejneru?“

„Ne. Limassolská policie zadržela majitele skladu, kde se překládal jeho obsah, ale zatím prý nepromluvil.

A celní seznamy kontejnerů, které se tam skladovaly, jsou samozřejmě ztracené. Je jasné, že těch

Khalilových pět milionů dolarů se roztéká pěkně doširoka.“

„A to toho majitele skladu nedokážou skřípnout, aby promluvil?“

„Asi ano. Limassolská policie už dostala rady, aby mu strčili hlavu do plechového sudu a pak do něj mlátili

obuškem, samozřejmě do sudu. Obvykle to funguje.“

Sam zavěsil. Za půl hodiny pro něj má přijet auto. Nejvyšší čas, aby si sbalil pár věci.

Návštěva u Martina Kesslera musí počkat.

WASHINGTON, D. C.

Dean Burgess přišel do budovy FBI krátce po osmé ráno. Po telefonním volání do Waddellova bytu zůstal tak vzrušený, že už toho moc nenaspal. Po příchodu do kanceláře se dověděl, že přišel fax potvrzující podrobnosti o Packerově letu. Concordem se dostane až na JFK v New Yorku a pak bude pokračovat kyvadlovou dopravou na Washington National, kam by měl přiletět těsně před polednem v jedenáct padesát devět. Burgessovi byla ode dneška přidělena pozice v SIOC. Jakmile vstoupil do operačního centra, okamžitě ho chytil Ive Stobal, který se nad ním se svým sto pětadevadesáti centimetry tyčil jako hora. „Z Kypru nám konečně dodali identifikační číslo kontejneru,“ řekl mu hlasem vycházejícím až odněkud z pat. „Nalodili ho v Haifě a obsah je deklarovaný jako tiskařský lis. A vstupní přístav v USA je Baltimore.“

„Sakra! Stihneme to?“

„To uvidíme za pár minut. Zatím se ověřuje číslo kontejneru v automatickém informačním systému zasilatelské služby. Loď, která ho měla na palubě, připlula před devíti hodinami, ale brány přístavu se otevírají pro autodopravce až po sedmé. Takže je šance, že bychom ho tam ještě mohli chytit.“ „A víme přesně, co má v tom kontejneru být?“ „Jistě. Toho chlápka v Limassolu pořádně stiskli a konečně promluvil. Přiznal, že udělal obchod se skupinkou Ukrajinců. Prý přiletěl technický tým z Oděsy a pracoval na tom kontejneru celou noc, kdy tam nebyl nikdo ze zaměstnanců. Ve hře byly dva kontejnery, jeden z Izraele s místem určení Baltimore, deklarovaný obsah jakýsi tiskařský stroj. Jenže místo toho v něm byly kartony zkažených džusů. Ukrajinci pak v Limassolu přeložili džusy do jiného kontejneru, který byl zase na cestě z Ukrajiny do Haify, v něm byly komponenty toho bezpilotního letounu. Navařili do prázdného izraelského kontejneru kolejnice jako odpalovací rampu, smontovali letoun, připravili ho k odpálení, pak oba kontejnery zavřeli a dali zpátky celní pečeti. Druhý den odletěli domů a zbytek za ně udělala rejdařská společnost.“ „Chytře vymyšlené. Opravdu chytře.“ Přešli místnost s počítačem, v níž seděla černovlasá žena s telefonním sluchátkem u ucha. Otočila se a blýskla po Burgessovi úsměvem. Jess Bissettová. „Já vím, že je na nukleární techniku, kamaráde,“ zašeptal Stobal, když viděl Burgessovo překvapení. Málem že se nedotýkal rty jeho ucha. „Ale je celá divá, aby se na tom podílela. Dokonce mi kvůli tomu včera večer volala,“ řekl a pokrčil rameny, jako by chtěl říct ‚Co jsem s ní měl dělat?‘ Jess psala přímo do systému poznámky o tom, co jí hlásili celníci. Po chvíli skončila a položila telefon. „Okay. Dvě zprávy, dobrá je ta, že našli kontejner v baltimorském počítači, a špatná, že už ho dnes ráno v sedm třicet z terminálu Seagirt odvezli.“ Jejich pohledy se obrátily k digitálním hodinám nad řadou monitorů. „Doprdele!“ zaklel Stobal. „Už na nás mají skoro hodinu. Okay. Vyhlásíme silniční blokádu v okruhu sta kilometrů od baltimorského přístavu. Máte poznávací značku auta, které ho odvezlo?“ „Samozřejmě. A taky jméno rejdařské společnosti, autodopravce a importéra. To všechno mají v počítači.“ „Fajn. Rozešlete ty údaje našim terénním kancelářím a policii v Marylandu, Virginii a Pensylvánii,“ řekl Stobal a vzal Burgesse stranou. „Deane, chci, abyste zorganizoval videokonferenci se všemi veřejnými pohotovostními službami. Celé se to může semlít dřív, než jsme si mysleli. Ale zajistěte, aby ještě nic nepustili do médií. V tuhle chvíli se klidně bez paniky obejdeme.“

Burgess s ním souhlasil. Oba však věděli, že se jim to dlouho utajovat nepodaří.

„Co je?“ zazubil se Stobal a plácl ho po rameni. „Proč se tváříte, jako by vám uletěly včely? Mám pocit, že

to vyhrajeme!“

Burgess si přál, aby měl podobný pocit i on.

8.40 HODIN, LOWER LAYTON, STÁT MARYLAND

Malá komunita Lower Laytonu sestávala ze tří farem, ale její obyvatelé čekali v brzké době nové sousedy. Starý Matt Halcrow už dlouho inzeroval na prodej stavební parcelu se stodolou a někdy před čtyřmi týdny se konečně prodala. Nikomu však nebylo jasné, proč by měl někdo z Filadelfie chtít stavět dům v tak odlehlé oblasti, kde se pěstuje jen tabák a obilí. Ne že by to místo nevypadalo pěkně, když se na ně člověk díval z dálky od zálivu, ale teď na něm nestálo nic jiného než stará dřevěná stodola, pro niž už neměl Matt využití. Matt svým sousedům řekl, že sem přijdou nějací zazobaní přistěhovalci z východní Evropy a postaví si tu montovaný dům s trámovou kostrou kanadského typu. Prý přivezou díly ve dvou

velkých dopravních kontejnerech.

A právě auto s prvním z nich dorazilo před pár minutami, Jonesovi to viděli z kuchyňského okna, když dojídali snídani. Kolem projel obrovský trajler a lámal větvičky svídy u cesty. Paní Whitmanová dokonce viděla trajler zblízka, protože právě v tu dobu vybírala u cesty poštovní schránku. A konečně volal i sám Matt Halcrow, aby se omluvil za rušení klidu a ujistil je, že už přijede jen jedno takové auto, a to ne dřív

než za dva dny.

Asi o dvacet minut později uviděli jet trajler zpátky, teď už bez kontejneru.

Později si paní Jonesová i paní Whitmanová našly důvod, aby mohly projet kolem Mattovy staré stodoly,

jen aby ukojily svou zvědavost. Nic však neuviděly, protože kontejner byl uvnitř a dveře stodoly byly

zamknuté.

9.20 HODIN, LETIŠTĚ JOHNA F. KENNEDYHO, NEW YORK V době, kdy Sam přiletěl do New Yorku, bylo podle místního času o hodinu méně než v Londýně při jeho odletu. V příletové hale na něho čekal podsaditý muž, který se představil jako agent z newyorské terénní kanceláře FBI. Ten ho pak bez čekání provedl přes imigrační kontroly a rychle s ním zamířil k jinému terminálu, kde měl v deset třicet pět odlétat kyvadlový spoj společnosti American Airlines do

Washingtonu.

Sam se přistihl, že se už teď dívá po lidech a snaží se vybavit si Hamdanovu podobu. Věděl, že Iráčan už jednou změnil vizáž tím, že si oholil knír, a uvědomil si, že možná nebude nijak lehké ho poznat.

10.30 HODIN, ADMINISTRATIVNÍ BUDOVA BÍLÉHO DOMU, WASHINGTON, D. C.

Prezident Spojených států poslouchal se zachmuřeným výrazem souhrn zpravodajských informací, které mu prezentoval ředitel CIA. U dlouhého stolu ve staré administrativní budově vedle Bílého domu s ním seděli ještě ministři zahraničí a obrany a předseda Sboru náčelníků štábů armády. „Britové si pořád myslí, že hlavní osoba, která celou akci spustila a řídí ji, je plukovník Hamdan, jemuž pomáhá asi deset konspirátorů,“ prohlásil ředitel CIA. „Také si pořád myslí, že Hamdan jedná bez vědomí Saddáma Husajna. Ale nejsou si tím jisti a stejně tak ani my ne, pane prezidente. Abych řekl pravdu, my jsme si tím jisti méně než Britové. Jeden z našich vlastních informátorů zjistil, že Hamdan patřil ke

skupině armádních důstojníků, kteří se letos v červnu pokusili vystoupit proti Saddámovi, i když v tu dobu

jsme

jeho jméno ještě neznali. Saddám to spiknutí odhalil a zlikvidoval a konspirátory nechal samozřejmě popravit. Náš informátor byl dost překvapen, když se dověděl, že se Hamdanovi podařilo Saddámově pomstě uniknout. Dokonce vyslovil podezření, že tam došlo k nějakému obchodu, prostě něco za něco. Saddám mohl nechat Hamdana naživu proto, aby pracoval přímo pro něho na nějakém důležitém úkolu.“

„Co by z toho vyplývalo?“ zeptal se prezident.

„Vyplývalo by z toho, že za chystaným útokem stojí Saddám. Útok antraxem na USA provedený pod

rouškou teroristické akce pomateného jednotlivce, tedy něco, za co může Saddám odmítnout

zodpovědnost.“

„Ale o této spekulaci nemáte žádné důkazy, že ne?“

„Ne, pane.“

„Mohl bych k tomu něco podotknout, pane prezidente?“ ozval se vždy slušný předseda Sboru náčelníků

štábů a předklonil se s rukou zdviženou dopředu.

„Samozřejmě, generále.“

„To, o čem mluvíme, je třeba klasifikovat jako vojenský útok, ne jako teroristickou akci. Antrax má být

dopraven k cíli vojenským prostředkem, bezpilotním průzkumným letounem. Člověk, který akci řídí, je,

pokud víme, stále aktivním příslušníkem irácké armády. Jestliže se útok uskuteční, pane prezidente,

nebude se jednat o nic menšího než o válečný akt, na nějž mohou Spojené státy odpovědět jediným

možným způsobem, bleskovým a smrtícím vojenským protiúderem.“

„Smrtícím pro Saddáma Husajna?“

„Ah…, ne. Bohužel to by nebylo možné zaručit,“ přiznal neochotně generál. „Odstranit Saddáma je v tuto chvíli stejně těžké, jako bylo vždy. Ale ten úder by měl být smrtící pro jeho armádu, jeho vojenskou

infrastrukturu, a také pro jeho hrdost. Musíme ho zasáhnout, pane prezidente, abychom prokázali rozhodnost našeho národa a odvrátili další útoky proti nám.“

„Hm. A co vy ostatní, máte stejný názor?“

Ozvalo se souhlasné mumlání. Pak si vzal slovo ministr zahraničí.

„Myslím, že než se dostaneme do fáze, o níž je tu řeč, měli bychom dát Saddámovi ostré varování,“

prohlásil. „Nejrychlejší by to bylo prostřednictvím jeho velvyslance u Spojených národů. Vydat stručné

prohlášení, že o tom bezpilotním letounu i o Hamdanovi víme, a že pokud k útoku dojde, bude to mít pro

něho velmi vážné důsledky.“

„To je, myslím, moudré,“ přikývl prezident. „Řekl bych, že bychom to měli udělat okamžitě.“

„Náš velvyslanec se už k tomu chystá, pane prezidente. Za půl hodiny se má sejít s iráckou stranou.“

„Výborně.“

Nastalo ticho, v němž všichni uvažovali o obludnosti toho, co by se mohlo v blízké budoucnosti v jejich

zemi stát.

„Takže souhlasíte s tím, abych vydal příkazy k přípravě případné vojenské akce, pane prezidente?“ zeptal

se nakonec předseda Sboru náčelníků štábů.

„Ano souhlasím, generále. Musíme být připravení na nejhorší.“

11.00 HODIN, SIOC, ÚSTŘEDÍ FBI Dean Burgess zaujal své místo v konferenční místnosti právě ve chvíli, když přišel ředitel. V SIOC panovala atmosféra napjatého a až úzkostného očekávání. „Právě jsem mluvil s prezidentem,“ oznámil ředitel. „Říkal, že pokud k útoku dojde, budeme s Irákem ve válečném stavu. Stanovil pro nás konečný termín, dvě hodiny odpoledne. Jestli tu střelu do té doby nenajdeme, odřekne svou účast na mítinku ve Filadelfii a oznámí vše médiím. Ive, řekněte nám, jaký je poslední stav, a proboha snažte se, aby to znělo nadějně.“

„To nebude lehké, pane, ale pokusím se. Získali jsme o tom kontejneru nové informace. Dopravu z Izraele

zajišťovala společnost, která se údajně zabývá polygrafickými pracemi. Zaregistrovala se ve Filadelfii předměsícem, takže předpokládáme, že byla zřízena pouze k účelu této operace. Vedoucí manažeři, kteří jsou

na registraci uvedeni, neexistují, existují však náznaky, že za vším mohou být ruští emigranti. Jména bohužel nemáme.

Kontejner odvezl ráno z přístavu trajler běžného dopravce, ale řidič dostal instrukce, že se má setkat s klientem v motorestu na Mezistátní číslo devadesát pět severně od baltimorské okružní. Svědci viděli, že

tam nastupoval do jakési bílé dodávky. Krátce nato vyjela dodávka na sever a trajler s kontejnerem

převzal jiný řidič. Původního řidiče od té doby nikdo neviděl a jeho mobilní telefon je vypnutý, takže po něm nemůžeme touto cestou pátrat.

Domníváme se, že kamery sledování dopravy v baltimorské oblasti musely někde trajler s kontejnerem zachytit, ale zatím se záznamy z nich stále vyhodnocují. Bohužel nám nepřeje štěstí, protože záznamy kamer z východního úseku baltimorské okružní jsou zrovna dnes v důsledku technické poruchy

nekompletní.“

Právě štěstí je to, co potřebujeme nejvíc, pomyslel si Burgess.

„Nevíme tedy, jestli jel trajler s kontejnerem na sever, jih, východ, nebo západ. A pátrání státní policie po

tom, kde se nachází nějaká nevyužitá stodola nebo průmyslový objekt dostatečně velký, aby v něm bylo možné umístit kontejner, zatím nepřineslo žádné výsledky.“ Stobal se obrátil k řediteli. „Podle mého mínění, pane, bychom do toho teď měli zapojit média. Výzva obyvatelstvu o pomoc by nám mohla přinést ono potřebné štěstí.“ „Já s tím souhlasím,“ odpověděl ředitel bez váhání. „Bohužel prezident je opačného názoru. Stále doufá v zázrak. Dal nám lhůtu do dvou odpoledne, do té doby médiím ani slovo. Takže teď jsme v tom sami.“

12.00 HODIN

Burgess zvedl hlavu od obrazovky monitoru počítače. Začaly ho pálit oči a potřeboval na chvíli vypnout. Procházel seznamy ruských emigrantů registrovaných v kriminální činnosti a pátral po nějaké stopě,

kterou mohl automatický vyhledávací systém pominout.

V newyorské terénní kanceláři, kde ještě před pár týdny pracoval, vedli takové lidi pod zkratkou ROC, Russian Organised Crime. Tři písmena stejně zlověstná jako LCN, La Cosa Nostra, dvě zkratky vyslovované s veškerou vážností profesionály, kteří bojují s mezinárodním zločinem. Dvě organizace, jejichž bohatství a vliv by je mohly postavit do role supervelmoci, kdyby se jim někdy podařilo své

zločinné síly spojit. V tuto chvíli si Dean Burgess přál být v New Yorku na svém bývalém pracovišti v Brighton Beach a mít k dispozici své zdroje. Někdo přece musí něco vědět o organizaci z řad ruských emigrantů, o lidech natolik hloupých a nerealisticky uvažujících, že se angažují v aktu války proti nejsilnější světové mocnosti. Pouze

hrstka ROC gangů v USA operovala v takovém měřítku jako sicilské rodinné klany a FBI jedné z nich usekla hlavu, když v roce 1995 zatkla Vjačeslava Ivankova. Burgess věděl, že ve Spojených státech působí víc než dvě stě z tisíců gangů mafiánského typu ze zemí bývalého Sovětského svazu. Většina z nich však zde využívala samostatně „působících“ zločinců a nevytvářela gangy s pevnou organizační strukturou. Ale právě proto byly tak nevypočitatelné.

Pohlédl na nástěnné hodiny, bylo deset minut po poledni. Za dvacet minut vystoupí Carole s Patty a Deanem z vlaku a budou se rozhlížet po peróně, jestli na ně čeká. A on tam nebude. V tuto chvíli nebylo prostě možné, aby opustil na půl hodiny nebo na hodinu SIOC. K čertu! Byl přesvědčený, že Carole později pochopí, proč to musel udělat, a nesplní svou hrozbu, že s ním skončí, když se nezúčastní shromáždění. Tím se teď netrápil. Víc starostí mu dělalo, že se ho zúčastní ona s dětmi. Kdyby zůstali doma ve Westchesteru, byli by v bezpečí. Ještě horší by však bylo,

kdyby si naplánovali výlet do Filadelfie.

Znovu se soustředil na obrazovku. Náhle zazvonil telefon. Strážní služba od návštěvnického vchodu mu ohlásila, že přijel Sam Packer. Řekl, aby ho doprovodili do pátého podlaží, kde na něho bude čekat u výtahu. Stobal vřele uvítal Burgessovu noční iniciativu a zařídil pro Angličana vstup do prostor SIOC. Sam vystoupil za hubeným černošským strážným z výtahu. Už stačil zaznamenat ono zvláštní aroma, jež znal ze všech veřejných budov a hotelů v Americe. Byl to zvláštní pach čehosi umělého, co snad pochází z klimatizačních systémů nebo z prostředku, kterým čistí koberce…, těžko říct. „Vítám vás, Same. Jsem rád, že vás vidírn,“ zdravil ho Burgess zdálky, když k němu kráčel chodbou po modrém koberci s napřaženou rukou a snahou o úsměv. Sam už zapomněl, jak vysoký Burgess je. „Co

let? Dobrý?“

„Po péči, kterou vám věnují v Concordu, bych se nic jiného říct neodvážil,“ zazubil se Sam.

„Fajn. Ani nevíte, jak jsme rádi, že tu jste.“

Burgess ho vedl přímo do SIOC.

„Dáte si kávu?“ zeptal se, jakmile prošli přes bezpečnostní zařízení. „Nebo něco k jídlu?“

„Kávou bych nepohrdl.“ „Se smetanou a cukrem?“

„Stačí černá. Díky.“

Zatímco Burgess čekal u nápojového automatu na kávu, Sam si prohlížel baterii obrazovek operačního

štábu, nad nimiž se skláněly snad dvě desítky hlav. Připadlo mu, že to tu vypadá jako na velitelském

můstku válečné lodi, a najednou se cítil jako doma.

Burgess ho odvedl do postranní místnosti, aby ho krátce informoval o situaci.

„Domníváme se, že nejpravděpodobnějším cílem útoku je Filadelfie. Už nejméně dva týdny je v široké

veřejnosti známo, že tam má prezident dnes večer na stadionu Veteránů mítink.“

Pak ho stručně seznámil s tím, co vědí o kontejneru.

„Předpokládám, že prezident ten mítink odvolá,“ řekl Sam.

„Jestliže nebudeme mít do dvou hodin odpoledne kontejner pod kontrolou, cestu do Filadelfie zruší. Ale to se už dostáváme k otázkám. První je, zda se Hamdan doví, že byl mítink odvolán.“

„Podle mě ano,“ odpověděl Sam okamžitě. „Doví se to. Je to člověk, který neponechává nic na náhodě.“

„Také si to myslíme. Ale s tím souvisí další otázka, má připravený alternativní cíl?“

„Opět odpovídám ano. Se stejným odůvodněním,“ řekl Sam a přivřel oči. „Co se to dnes ve Washingtonu

děje? Viděl jsem, že se na Mallu stahují hloučky lidí.“

„Koná se tu mítink Prosby za rodinu. To je takové pravicové náboženské hnutí, které usiluje o to, aby

otcové trávili víc času se svými dětmi. Budou tam tisíce lidí,“ vysvětloval Burgess rozpačitě.

Sam udělal grimasu a pokýval hlavou. „Tak to je hodně lákavý cíl,“ poznamenal. „Zvlášť když jde

Hamdanovi o to, aby vyvolal zuřivou nenávist Ameriky proti Saddámu Husajnovi.“

Burgess na něho chvíli jen zíral.

„Bože, jak bych si přál, abyste tohle neřekl,“ zamumlal nakonec.

13.20 HODIN, LOWER LAYTON

Ve stodole to páchlo po zetlelých plevách a starém seně. V jednom koutě se válely kempovací matrace a spací pytle dvou Iráčanů. Nebyla to pro ně klidná noc a ani jeden z nich toho moc nenaspal. Vedle ležela kartonová krabice s potravinami, které Hamdan včera koupil. Skoro všechno zůstalo, na jídlo neměli ani

pomyšlení.

V každém případě se jim velmi ulevilo, když přijel trajler s kontejnerem. Přesto v nich určité napětí a nejistota zůstaly, protože bylo víc než jisté, že příjezd auta s velkým kontejnerem na samotu, kde se nic neděje a klevetí se tu o každé hlouposti, musel způsobit mezi místními lidmi stejný rozruch, jako kdyby se

tu objevil cirkus.

Začali pracovat hned, jak nemluvný řidič ruského původu odjel. Nejdříve utěsnili všechny větší škvíry v

dřevěných stěnách stodoly, aby ven nepronikal hluk, kterému se při práci nevyhnou. Pak plni obavotevřeli kontejner. Do této chvíle neměli jistotu, zda v něm nenajdou kartony zkažených džusů nebo tiskařský lis,

a

teprve když uviděli šedivý kužel nosu letounu, usmáli se na sebe a zaklesli si vzájemně ruce tak, jako to udělali před mnoha týdny nad plamenem svíčky v Hamdanově bagdádském bytu. Čekala je práce s testováním. Nastartovali malý benzinový generátor pro napájení elektroniky VR šestky a Sadoun ověřil, zda správně fungují odpalovací a naváděcí systémy. Pak naprogramoval koordináty trasy i samotného cíle, které Hamdan změřil už předtím pomocí ručního GPS. Potom se Hamdan vzdálil asi na dvě stě metrů od stodoly do nízkého křovinatého porostu a ukryl tam krátkovlnnou vysílačku, pomocí níž měl později řídit poslední úsek letu střely a především spustit elektromagneticky ovládaný rozprašovací

systém bojové hlavice.

Sadoun objevil menší závadu v ovládání křidélek letounu, brzy však zjistil, že jde pouze o uvolněný konektor, a odstranil ji. Jinak se zdálo všechno v pořádku. Teď je čekala závěrečná fáze příprav. Odstoupili od rezavějícího kontejneru, vytáhli z brašen masky, navlékli si je a vyzkoušeli, zda dostatečně těsní na jejich oholených tvářích. Hamdan vstoupil do kontejneru první a v dřepu podlezl krátké deltovité křídlo, aby se dostal až na druhou stranu. Tam se nacházel válec velikosti odpadkového koše, upevněný na stěnu kontejneru pružným řemínkem. Když odjistili a zvedli tlusté polystyrénové víko, ucítili chlad od ledových vložek, jimiž vnitřek

obložili ještě na Kypru. Hamdan, který měl na rukou gumové rukavice, sáhl dovnitř a vytáhl kovový

kanystr

velikosti běžné termosky, zabalený v průhledné polyetylénové fólii. Vážil asi pět kilogramů a obsahoval takové množství antraxových spor, které by stačilo zlikvidovat populaci menšího města. Hamdan nejdřív zkontroloval kanystr vizuálně, jestli obsah neprosakuje. Potom ho donesl k přední části letounu a odstranil nožem plastový obal. Oba pak nádobu společnými sílami nainstalovali do prostoru, kde v jiných VR šestkách bývá průzkumná kamera. Teď už Hamdan sestoupil na zem a nechal Sadouna dokončit připojení nádoby na elektromagnetický

rozprašovací mechanismus.

Po chvíli se major připojil k Hamdanovi a stáhl si z obličeje masku. „Hotovo,“ řekl tiše. „Jestřáb je připraven k letu, plukovníku.“

14.55 HODIN, ÚSTŘEDÍ FBI Dean Burgess pozoroval, jak se tvář Ivea Stobala postupně čím dál víc stahuje napětím. Čas ubíhal a od těch, co organizovali zoufalou honbu na kontejner, nepřicházela žádná pozitivní zpráva. Dálniční videokamery sice zachytily trajler při jízdě směrem na jih od Baltimoru, ale pak ho ztratily, když odbočil na

vedlejší cestu. Burgess si uvědomil, jak by se jim v této fází hodila pomoc obyvatel. Ale musela by být

okamžitá.

Prezident téměř před hodinou zrušil svůj mítink ve Filadelfii a chystal se během několika minut promluvit v

živém televizním i rozhlasovém vystoupení.

Samovi přidělili v sále SIOC nevyužitý terminál a on se pustil do prohledávání souborů se seznamy ruských emigrantů, registrovaných kriminálních živlů, v mizivé naději, že se mu podaří objevit nějakou vazbu na Dimu Grimova. Burgess mu řekl, že jistá spojení zdejšího ruskojazyčného podsvětí s Oděsou se datují už od sedmdesátých let, kdy z Oděsy do Brooklynu emigroval jistý lump jménem Balagula. V Americe rychle zbohatl na podvodech a daňových únicích v obchodech s pohonnými hmotami a rozšířil

svá chapadla za hranice do Jižní Afriky a Izraele.

Většina ROC kriminálníků, o nichž měla FBI záznam, byla dostatečně brutální, aby mohli v Americe

pracovat pro voroninský gang. Teď však už nebyl čas zjišťovat, co kdo z nich právě dělá. Burgess měl

pravdu. V tuto chvíli potřebovali ze všeho nejvíc zpravodajskou funkci ulice, oči a uši obyčejných lidí.

Zezadu mu poklepal po rameni Burgess. Na monitorech na videostěně se objevil prezident Spojených

států. Právě oslovoval svůj národ.

„Drazí spoluobčané…“

Sam si pomyslel, že takhle zachmuřeného a vážného ho ještě neviděl. Známá tvář, dnes však úplně jiná.

Oči bez obvyklých šelmovských světélek…

Amerika stojí před velmi vážnou hrozbou, oznámil prezident téměř slavnostně. Před hrozbou

teroristického útoku biologickou zbraní, jehož následky by mohly být nesrovnatelně horší než při

bombovém atentátu v Oklahoma City. Nezmiňoval se o podrobnostech. Neřekl jediné jméno, ani

národnost teroristů. Bylo zřejmě, že se před veřejností zdržuje jakýchkoliv obvinění, dokud nebude jisté,

kdo za celou věcí stojí a jak na ni Spojené státy odpoví.

„Dokud tato hrozba nepomine, nezúčastním se žádného veřejného mítinku ani ostatních veřejných akcí.

Tímto se tedy omlouvám těm, s nimiž jsem se chtěl dnes večer setkat na stadionu Veteránů ve Filadelfii.

Totéž platí pro má dnešní a zítřejší plánovaná vystoupení pod širým nebem v Pensylvánii, Marylandu a

Virginii. Vyzývám také všechny občany, aby, pokud možno, nevycházeli a zůstali ve svých domovech, kde

budou v naprostém bezpečí.“

Bohužel v naprostém ne, pomyslel si Sam. Jestliže se smrtonosná biologická látka dostane ventilací do

bytů…

Prezidentovo vystoupení bylo krátké a věcné a končilo slibem, že bude národ informovat o dalším vývoji

událostí, a prosbou o zachování klidu.

„Ujišťuji vás, že je to situace, na niž jsou naše bezpečnostní agentury připraveny a jsou schopny ji zvládnout. Prosím vás, abyste s nimi plně spolupracovali. S vaší pomocí můžeme hrozbu ukončit dřív, než způsobí jakoukoliv škodu.“ „Doufám, že se mu podařilo obalamutit alespoň někoho,“ zamumlal Burgess a nervózně si přejel palcem a

ukazovákem po kníru.

Všechny hlavní televizní sítě nyní přepnuly na tiskovou konferenci v Pentagonu.

Burgess si vzrušeně mnul tvář. „Zdá se, že to berou do svých rukou hoši v zeleném,“ řekl a zakroutil

hlavou. „To znamená, že prezident je ochoten vyhlásit válečný stav.“

Na obrazovce se objevil obrázek kontejnerového trajleru, který po chvíli vystřídala mapka

baltimorskowashingtonské oblasti s výzvou, aby lidé podávali informace o všech podobných autech, které

by viděli jinde než na hlavních dálnicích.

„Haló, Deane!“ zavolala Jess Bissettová. Burgess kývl na Sama, aby šel s ním.

Představil je a Jess po Samovi blýskla krátkým úsměvem. Pak se obrátila k Burgessovi. „Dálniční hlídka právě objevila něco u motorestu na silnici číslo tři asi deset kilometrů na sever od křížení s Devadesátsedmičkou. Mluvili s řidičem nákladního auta, řekl jim, že viděl trajler s dvanáctimetrovým kontejnerem odbočovat z trojky, prý pár mil na sever od místa s názvem Clifdene. Říkal, že ho to překvapilo, protože to tam zná a cesta, na kterou trajler odbočil, je široká tak akorát pro farmářský

traktor.

Poslali šest aut, aby tu oblast uzavřeli.“

„Sakra, to by mohlo být ono!“ Burgess se obrátil ke svému terminálu, aby si vytiskl mapku okolí Clifdenu.

„Jste ve Washingtonu poprvé?“ zeptala se Jess Sama.

„Ne. Ale poprvé jsem tady u vás.“

Usmála se a znovu se obrátila ke své obrazovce. „Ještě se uvidíme, okay?“

Sam přistoupil k Burgessovi, který čekal, až z tiskárny vyjede mapka.

„Necháte to na státní policii, aby to tam prověřila?“ zeptal se.

„V žádném případě. Okamžitě tam pošlu dva zvláštní agenty z washingtonské terénní kanceláře,“

odpověděl Burgess. „Sakra vážně doufám, že jsme na to teď kápli.“

Opět pohlédl na televizní monitory. Na dvou kanálech se objevily živé záběry z Mallu, kde se pomalu

chystal mítink hnutí Prosba za rodinu. Bylo to ani ne kilometr odtud.

Burgess pocítil zvláštní úlevu. Nepochyboval, že teď pořadatelé připravovaný mítink ukončí a Carole s dětmi bude brzy na cestě domů do bezpečí.

LOWER LAYTON

Na zadní verandě prvního z laytonských farmářských domků seděla paní Betsy Jonesová a četla životopis Eleanor Rooseveltové, zatímco její manžel blaženě spal na pohovce. Ani jeden z nich neposlouchal rádio a televizi zapínali obvykle až večer. Pokud šlo o ně, svět mohl spět ke svému konci, ale oni by se to

dověděli, až by k tomu došlo.

O čtvrt míle dál stál dům Whitmanových. Nikdo nebyl doma, protože Whitmanovi si vyjeli s dětmi na

rybářský výlet motorovým člunem zakotveným v zátoce Chesapeake kousek na jih od Annapolisu.

A v domku sto metrů od stodoly, kterou prodal byznysmenům z Filadelfie, seděl starý Matt Halcrow nad

výpisy ze svého konta u Inland Revenue Service a poslouchal CD se Sinatrou, jež mu koupila před pár

měsíci dcera k narozeninám.

Betsy Jonesová zaslechla zvuk motoru a na štěrkové příjezdové cestě chrastění pneumatik. Že by někdo

přijel na návštěvu, aniž zavolal? Zvedla se z proutěného křesla a vešla do domu.

„Panebože!“

Na příjezdové cestě blikal červeným majákem policejní hlídkový vůz. Něco se muselo stát…! Že by

některému z jejich dětí ve Washingtonu?

Otevřela přední dveře. To, že uviděla policistku, její obavy jen posílilo.

ÚSTŘEDÍ FBI

Dean Burgess hleděl na televizní monitory a nevěřil svým očím. Opět tam byly živé záběry z Mallu.

Navzdory prezidentově výzvě a doporučení policie hlavního města, aby se shromáždění nekonalo, se

před washingtonským Monumentem shromáždil nejméně třicetitisícový dav a tiše poslouchal, jak se jejich

vůdce modlí k Bohu, aby zadržel ruce zločinců.

„Doprdele s nimi se všemi!“ vykřikl Burgess zoufale.

Sam, polekaný jeho výbuchem, se ohlédl. Poznal, že v Burgessově zaklení bylo něco víc než pouhý hněv

nad tím, že lidé neuposlechli výzvy autorit. Že v něm zazněla jakási osobní frustrace.

„Co se děje?“ zeptal se.

„Carole, moje žena, je tam někde taky,“ řekl staženým hlasem Burgess. „S dětmi.“

„Panebože!“

Sam zíral na obrazovky. Kamery zabíraly celý prostor, aby ukázaly, kolik je tam lidí. Všiml si však, že na

okrajích, třeba na vzdálené straně před Smithsonovým institutem a naproti schodišti Kapitolu, se ti malověrnější obracejí pryč. Někteří ještě šli, matky a otcové pobízeli děti ke spěchu –, jiní už dokonce utíkali na pokraji paniky. Možná mají vůdcové shromáždění pravdu, pomyslel si Sam. Kdyby vyhlásili, ať všichni prchají domů, že hrozí velké nebezpečí, zřejmě by obrovský dav propadl panice a… Hrůza domyslet, kolik dětí a možná i dospělých by bylo ušlapáno. Kamery si začaly vybírat tváře. Jedna najela na plačící dítě, jiná na jakéhosi otce s úzkostným výrazem…,

na blonďatou matku hledící s obavami k obloze. Režisér rychle střídal záběry, tváře se měnily každých

několik vteřin. Divák měl sotva čas zaregistrovat jeden výraz a už byl na obrazovce další. Dva smějící se

teenageři, dobrá, proč ne? Staré tváře, oči zavřené při modlitbě.

A pak se na obrazovce objevil muž s tmavými brýlemi a anglickou čepicí s radiopřijímačem u ucha.

„Ježíšmarjá, tam je!“ vykřikl Sam a píchl prstem do obrazovky.

„Kdo?“ „Zaznamenáváte to?“

„Jistě.“

„Poznal jsem ho. Jsem si tím jistý. Viděl jsem Naifa Hamdana!“

43 KAPITOLA LOWER LAYTON

Odpalovací rampa byla vztyčena a připravena. Sadoun otevřel široká vrata stodoly. Úzkostné napětí,

které cítil už několik hodin, dostoupilo vrcholu. Měl za sebou bohaté vojenské zkušenosti, ale v samém

srdci nepřátelské země ještě neoperoval.

Největší strach měl z toho, že někdo uslyší hluk generátoru. Každým okamžikem se zvyšovalo nebezpečí,

že se někdo z místních nepozorovaně přiblíží, aby se podíval, co se to tu děje. Samozřejmě by si poradil,

byl na to připravený, i když by to vůbec nedělal rád. Hamdan mu nechal dlouhý ostrý nůž.

Sadoun nevěděl nic o vystoupení amerického prezidenta v médiích ani o policejní síti, která se kolem

něho stahovala. Ale i kdyby měl tady ve stodole rádio nebo televizor, ničemu by nerozuměl, protože

neuměl anglicky.

Znovu zkontroloval řídicí panel, aby se ujistil, že na VR šestce nedošlo k nějaké poruše. Samotné

odpálení byl automatický proces. Jeho úkolem bylo pouze spustit dvouminutové odpočítávání, které mu

umožňovalo doběhnout do malého chevroletu, schovaného za stodolou, a ujet s ním co nejdál.

Bylo zataženo a chladno. Stejné počasí je zřejmě i o sedmdesát kilometrů dál ve Washingtonu, takže

nemají důvod čekat s útokem na večer. V chladném vzduchu se spory antraxu rozprostřou nad cílovou

oblastí jako deka a nic s nimi nezmohou ani stoupající vzdušné proudy. Odpálit řízenou střelu a uniknout,

dokud to jde, to bylo vše, co si v tuto chvíli přál. Byl v silném pokušení zavolat Hamdanovi mobilem a

říct mu to. Už také vzal mobil do ruky a chtěl stisknout první tlačítko, když přístroj zacvrlikal.

„Ano?“

„Musíme to spustit hned teď!“ ozval se Hamdan chraptivým šeptem. „Vědí o nás.“

„Sakra!“

Hlas na druhém konci linky zněl vzrušeně a udýchaně, jako by se Hamdan zastavil v běhu. „Okamžitě

spusť odpočítávání. Jsem skoro na místě.“

„Právě to dělám,“ odpověděl Sadoun a stiskl tlačítko START.

„Za dvě minuty. Alláh s námi.“

WASHINGTON, D. C.

Dean Burgess byl rychlejší a běžel po Deváté ulici kousek před Samem. Někde za Přírodopisným muzeem však byli nuceni zpomalit, protože proti nim proudily z Mallu směrem k federálnímu trojúhelníku

a stanici metra davy lidí.

Zatím na nich nepozorovali paniku, pouze snahu dostat se odtud pryč. Sam s Deanem přeběhli na druhou stranu tříproudé Madison Drive. Jakmile se ocitli na trávníku, přešli z běhu v chůzi. Washingtonský Monument se tyčil vpravo asi osm set metrů od nich, ale až k nim se táhla obrovská masa lidí, kteří napjatě poslouchali slova svého kazatele na tribuně. Burgess se prodíral davem a téměř zapomněl, že má za sebou Sama. Pátral pohledem kolem sebe v zoufalé snaze najít jedinou tvář, chlapecky vyzývavou tvář své ženy. Carole byla na ženu poměrně vysoká, kdyby se k ní dostal blíž, měl by ji mezi jinými rozeznat. Ale jak má, proboha, najít kohokoliv v tlačenici tisíců lidí? „Deane!“ křikl na něho Sam. „Zastavte se na chvilku.“ Burgess se otočil. Zoufalým pohledem se rozhlížel kolem sebe. V uchu měl zastrčené sluchátko krátkovlnné komunikační soupravy a částí své mysli vnímal útržkovitá hlášení agentů a policistů rozptýlených v davu, kteří se snažili přimět lidi, aby se rozešli. „Hamdan je tu proto, aby provedl závěrečné navedení jestřába,“ křikl na něho vzrušeně Sam. „A pak musí dát rádiový povel k uvolnění antraxu.“

„To je mi jasné.“

„Jenže pokud není sebevrah, určitě nebude stát mezi lidmi, které chce zabít.“

„Ale sám jste ho přece viděl v televizi. Za ním byl vidět Smithsonův institut,“ namítl Burgess. Než opustili

SIOC, zhlédl v rychlosti opakovaný záznam.

„Já vím. Ale než sem ta střela doletí, bude se snažit zmizet na nějaké vyvýšené místo, odkud by mohl situaci sledovat. Nemůže navádět střelu, když se kolem něho tlačí dav.“

Oba se obrátili ke Kapitolu.

„Ty schody…,“ ukázal Burgess. „To je tady jediné vyvýšené místo, kam se může dostat.“ „Pojďme!“

LOWER LAYTON

Paní Betsy Jonesová se na zadním sedadle předklonila a ukázala dopředu na cestu, po níž policejní vůz ujížděl jako při automobilové rely. „Ještě dvě zatáčky a pak už bude vidět Mattovu stodolu,“ vykřikla vzrušená dramatem, v němž se náhle ocitla. Obrovsky se jí ulevilo, když zjistila, že jí policie nepřijela sdělit zlou zprávu o jejích dětech. Náhle policejní řidič prudce zpomalil a zastavil na kraji. V ohbí cesty se objevil malý modrý chevrolet a řítil

se proti nim.

„Hrome…! Kdo je to, paní?“ zeptala se policistka vedle řidiče. „Nevím. Ale určitě ne nikdo z místních.“

„Okay…“ Policistka sáhla po mikrofonu a ohlásila popis vozu.

„Na dálnici je hlídka, ta by ho měla zastavit,“ řekla, když skončila.

Znovu se rozjeli a po chvíli projeli druhou zatáčkou.

„Tamhle to?“ zeptal se řidič a ukázal na stodolu.

„Ano. Asi ten kontejner složili uvnitř. Je tam dost místa, však uvidíte.“

Zastavili na kamenité cestě ke stodole. Oba policisté vystoupili a vytáhli z pouzder zbraně.

„Zůstaňte v autě,“ řekla policistka Betsy Jonesové, když chtěla také vystoupit.

„Bylo odsud něco slyšet?“ zeptal se řidič.

„Bylo,“ odpověděla Betsy. „Motor… Jako pumpa nebo generátor.“

Náhle se ozval hukot jako při zemětřesení. Z vrat stodoly se vyvalil bílý kouř a z něho vylétl k obloze

dlouhý šedivý válec.

„Panebože!“ vykřikla policistka a nesmyslně namířila na letoun pistolí. SIOC, ÚSTŘEDÍ FBI Ive Stobal se sklonil nad pult a přitáhl si mikrofon, jímž mohl živě komunikovat s policii, velením požárních

sil a dispečinkem první pomoci. Několik vteřin po varování policejní hlídky v Lower Laytonu přišla zpráva z Pentagonu, že radary výzvědného letadla E-2C Hawkeye zachytily vypuštěnou střelu a okamžitě za ní odstartovala F šestnáctka. Jestřáb letěl na Washington. „Tady je D. C,“ řekl Stobal zdánlivě klidným hlasem do mikrofonu. „Podle mě míří střela na Mall. Proboha, dostaňte všechny ty lidi odtud pryč! A zajistěte, aby ve všech veřejných budovách v centru Washingtonu vypnuli ventilační systémy. A zastavte podzemku, žádné další vlaky do centra nepouštějte!“ Jess Bissettová ukončila hovor s dispečinkem marylandské státní policie a položila sluchátko. Právě zatkli vyděšeného Araba, který se snažil ujet v malém modrém autě policejní hlídce. Otočila se k Burgessovu

křeslu a teprve teď si všimla, že je prázdné.

Okamžitě ji napadlo, kde její kolega je. Věděla o jeho problémech s ženou víc, než on sám tušil.

„Deane, ty hlupáku! Co jsi to udělal?“ zamumlala jen tak pro sebe.

Sam běžel ke Kapitolu, až ho pálily plíce. Vůbec si nebyl jistý, jestli právě tam budou něco platní, ale kam

jinam se měli obrátit? Burgess běžel před ním a rukou si tiskl k uchu sluchátko komunikační soupravy.

Doběhli k jezírku v parku. Ke kapitolským schodům zbývalo ještě asi tři sta metrů. Teď už nechali dav

uctívačů Prosby za rodinu za sebou. Široké schodiště sídla Kongresu se zdálo prázdné. Burgess už

předtím požádal rádiem policii, aby pátrala v okolí Kapitolu po vysokém muži s krátkovlnnou vysílačkou.

U paty schodiště se Burgess zastavil a znovu si přitiskl dlaní sluchátko do ucha. Zaslechl nové zprávy.

„Pilot F šestnáctky má střelu na radaru, ale nemůže ji zaměřit na sestřelení,“ řekl Samovi přerývaným

hlasem, jak popadal dech. „Je moc malá a letí nízko nad zemí.“

Samovi se po prudkém běhu ozvala bolest v holenních kostech. Oba těžce dýchali.

„Panebože!“ vydechl Burgess po chvíli. „Pilot hlásí, že střela je dvě minuty letu od nás.“

„Sakra! Pojďme!“ vykřikl Sam a rozběhl se do schodů. Nahoře se proti nim vykolébal tlustý černý polda a

mávl rukou, aby se vrátili.

Burgess vytáhl odznak FBI. „Neviděl jste tu vysokého chlapa s rádiem?“ vykřikl udýchaně.

„Ne. Nikoho, kdo by odpovídal popisu, co jsem dostal,“ odpověděl černoch. „Ale stejně jsme to tady

vyklidili.“

Sam se bezradně rozhlédl. Na dvou křídlech schodiště skutečně nebylo živé duše a stejně tak na samotné terase. Sevřelo se mu srdce. Hamdan dosáhne svého. Burgess pohlédl dolů na Mall směrem na západ, kolem washingtonského Monumentu se stále tísnily desítky tisíc lidí. Zmocnilo se ho zoufalství. Někde v tom obrovském davu je jeho vlastní rodina. Ta zatracená Carolina tvrdohlavost! Ani hrozba teroristů ji nemohla odradit od zoufalé snahy udělat všechno pro to, aby se její manžel vrátil zpátky k rodině. Sam náhle ucítil na tváři závan větru od jihu, jako zaševelení poselství. „Tudy!“ vykřikl a ukázal podél terasy. „Jestli tady někde je, bude na straně proti větru.“ Znovu vyrazili, ale tentokrát běžel Sam první. Terasu blokoval policejní zátaras, oba se mu však obloukem

vyhnuli.

„Jestřáb je míli od Kapitolu,“ vykřikl Burgess.

Doběhli na konec terasy a oba pohlédli nalevo k obloze. Míle, to může být deset vteřin, odhadl bleskově

Sam.

„Kruci!“

Po Hamdanovi ani památky. Uvažoval jsem špatně, napadlo Sama. Šance odvrátit neštěstí neodvratně

mizela. Zoufale se rozhlížel. Oči mu zabloudily k vysokým budovám na jižní straně Mallu.

„Může se někdo dostat tam nahoru?“ ukázal na střechy věžáků.

„Nevím. Jsem tu teprve pár týdnů.“

Tak jako tak bylo už pozdě. Pozdě na všechno. Sam se opřel rukou o kamennou balustrádu a pohledem

úzkostně pátral po obloze, kdy uvidí malou tečku, která může přinést smrt tisícům lidí.

Náhle ho upoutal jakýsi pohyb dole na trávníku. Ležel tam muž. Měl špinavé džíny, dlouhé umaštěné

vlasy a vypadal jako tulák nebo opilec, který tam spí a neví o světě. Když se však Sam podíval pozorněji,

uviděl, že muž nespí. Díval se upřeně na oblohu. A držel cosi v ruce!

„Deane!“ vykřikl Sam polohlasně. „Tam!“ ukázal dolů.

Burgess vytáhl pistoli.

„Jste si jistý, že je to on?“ zasyčel.

Sam se zarazil. Jak by si mohl být jistý?

Náhle se muž posadil a natáhl před sebe ruku s tím, co držel. Nalevo nad stromy se objevila šedá šipka.

Muž vystrčil bradu v bezděčné křeči nejvyššího vypětí nervů.

„Hamdane!“ vykřikl Sam ze všech sil. Muž sebou trhl a zpola se otočil.

Burgess vystřelil a vzápětí znovu. Agenti FBI musí cvičit střelbu, musí být připraveni v případě nutnosti

zabít. Kulky zasáhly muže do hlavy a strhly paruku tuláka nasazenou na šedivých vlasech. „Panebože!“ vydechl Sam.

Vtom se vzpamatoval a pohlédl na Mall. Jestřáb letěl rovně jako vystřelený šíp. Proletěl několik set metrů

jižně od lidí shromážděných kolem Monumentu a nad Potomakem se začal stáčet doleva. Pár vteřin za

ním letěla F šestnáctka.

„Bože!“ zaúpěl Burgess.

Lidé na Mallu poznali, že se něco děje. Zaslechli výstřely, vzápětí hukot stíhače… Davu se ve vteřině

zmocnila panika. Ozvaly se výkřiky hrůzy, muži, ženy a děti se rozbíhali do stran v zoufalé snaze uniknout

smrtonosnému mraku, který v panickém děsu cítili nad svými hlavami.

Burgess stál jako přimrazený. Někde uprostřed toho davu byli tři lidé, na nichž mu záleželo víc než na

čemkoliv jiném na světě. Mnohem víc. Jak o tom, proboha, mohl někdy pochybovat?

Konečně se vzpamatoval. Musí podat hlášení. Sklonil hlavu k mikrofonu upevněnému na klopě a ohlásil,

co se tady stalo.

Sam seběhl ze schodů dolů na trávník. Chtěl mít jistotu. Než však došel k ležícímu tělu, už se nad ním skláněli dva poldové s pistolemi v rukou a obraceli je. I přes spoušť, kterou udělaly obě kulky, bylo nad slunce jasné, že hrubá tvář ošlehaná pískem patří plukovníku Naifu Hamdanovi. Sam hleděl na mrtvolu muže, který způsobil tolik škod, tolik utrpení… Stále však nebylo jisté, zda je Hamdan vítěz, nebo

poražený.

„Viděl jste, že by s tou vysílačkou stačil něco udělat? Vyslat nějaký povel?“ zeptal se Burgess, když k

němu doběhl. „Ne,“ řekl Sam, „Ale to neznamená, že se mu to nepodařilo.“

Malá povelová vysílačka s dlouhou anténou ležela na trávníku potřísněná krví.

„Naši technici možná poznají, jestli něco stihl vyslat,“ zamumlal Burgess. Vší vůlí potlačoval myšlenky na

to, co se mohlo stát o míli dál na Mallu, a raději uvažoval o všech těch procedurálních záležitostech, které

budou nutně po jeho zásahu následovat.

Oba se otočili a nerozhodně odstoupili o pár kroků stranou. Najednou nevěděli, co dělat. Hluk panicky

prchajícího davu nyní překrylo kvílení sirén.

„Vyjíždějí vojenské dekontaminační čety,“ opakoval mu Burgess to, co slyšel ve sluchátkách. Jeho tvář

byla stažená napětím a nejistotou.

Na Pennsylvania Avenue se objevily vojenské vozy, z nichž vyskakovaly postavy v ochranných oblecích a

maskách. Nad hlavami jim rachotily helikoptéry. Za Kapitolem vyběhlo několik mužů ze zásahového týmu washingtonské terénní kanceláře FBI se stříbrnými bednami s protichemickou výstrojí. Všichni rněli dlouhé gumové rukavice a ochranné masky. Otevřeli jednu z beden a rozdali masky Burgessovi, Samovi i oběma policistům. „Rychle si je navlečte!“ zahuhlal jeden z nich. Burgess poslechl a pak agentovi stručně řekl, co se tu stalo. Chtěl se odtud rychle dostat a žádal, aby je odvezli zpátky do budovy ústředí. Když pak poodešel se Samem stranou, znovu si přitiskl na ucho sluchátko. „Počkejte,“ řekl. Chytil Sama

za paži a chvíli poslouchal. „Pilot F šestnáctky hlásí, že za raketou žádný mrak nedetekoval. Prý by to

FLIR stoprocentně zobrazilo, kdyby došlo k uvolnění agens. Kruci, co je to ten FLIR?“

„Forward-Looking Infra-Red,“ odpověděl Sam. „Zobrazení termální kamerou. Má pravdu, že by to muselo

být vidět. Kdyby došlo k rozprášení antraxu, měl by mrak určitě jinou teplotu než okolní vzduch.“

Pohlédli na sebe přes okuláry masek.

„Takže… jsme to dokázali?“ zahuhlal Burgess.

„Skoro to tak začíná vypadat,“ zašklebil se Sam pod maskou. „Moment, zase něco hlásí,“ zvedl ruku Burgess a poslouchal. „To je neuvěřitelné,“ řekl po chvíli. „Jestřáb dopadl po vyhoření paliva do areálu Pentagonu. Chvíli potom tam přistála helikoptéra s dekontaminačním

týmem. Prý mají situaci v rukou. Zdá se, že hlavice je nepoškozená.“

Oba se zcela spontánně objali.

Sam si strhl masku. „Vyhrál jste nad ním! Porazil jste toho parchanta!“ vykřikl v náhlém návalu radosti.

„Já? Přece vy…“

„Ale vy jste ho zastřelil. Nebýt vás…“

„Sakra! Zase to na mě hrajete těmi vašimi britskými způsoby?“

O pár minut později přijelo auto z terénní kanceláře FBI a odvezlo je ke vchodu budovy J. Edgara Hoovera

na Pennsylvania Avenue. Vystoupili a mířili ke dveřím, když náhle Burgess vykřikl překvapením. Sam se

ohlédl a pak už jen sledoval, jak Burgess objímá vysokou tmavovlasou ženu, která mu hrozně připomínala

jednu senzační herečku z filmu Ryba jménem Wanda, na jejíž jméno si nemohl vzpomenout. Na tváři

měla šmouhy od slz.

K nohám se jim tiskly dvě malé, ani ne desetileté děti. Chlapec a děvče.

44 KAPITOLA

NEDĚLE 13. ŘÍJNA, LONDÝN

Sam odletěl ze Spojených států ve vší tichosti, jak se ostatně sluší na agenta zpravodajské služby. A

protože mu zpáteční cestu platila MI 6, zajistili mu letenku v turistické třídě sedmsetčyřicetsedmičky.

Jakmile technické jednotky armády Spojených států nezvratně potvrdily, že ze spadlého bezpilotního

letounu VR-6 Jestřáb neuniklo sebemenší množství antraxu, chtěl Dean Burgess poukázat na Samův

rozhodující podíl při odvrácení katastrofy. Sam mu to však rozmluvil. Byl Brit a hodlal se chovat tak, jak

byl zvyklý, britsky. Řekl, že pracuje pro SIS, pro tajnou službu, a jeho účast na celé záležitosti tedy musí

zůstat tajná.

Do Londýna přiletěl v šest hodin ráno, když téměř celý let v plně obsazeném zadním oddělení prospal.

Jeho bioritmus byl stále nastavený na britský letní čas, vždyť odletěl do Ameriky před necelými

čtyřiadvaceti hodinami.

Na letišti v Heathrow na něho čekal Duncan Waddell a osobně ho odvezl domů. Zářil spokojeností nad

tím, jak všechno dopadlo.

„Saddám Husajn poskytl CNN interview,“ řekl Samovi.

„Cože?“

„Důrazně popřel, že by o přípravě útoku cokoliv věděl, a označil Hamdana a jeho lidi za zrádce. Mowbray

zachytil v Ammánu pověsti, že Saddám dal zatknout další dvě stovky armádních důstojníků.“

„Ach Bože! Takže opět noc dlouhých nožů.“

„Když o tom mluvíme, určitě vás bude zajímat, že váš starý přítel Viktor Rybkin byl ‚stažen z oběhu‘,“

sdělil mu Waddell suše. „SBU nás ujistila, že už o něm nikdy neuslyšíme. Neptali jsme se na podrobnosti,

ale

říká se, že ho našli v jakési bažině na předměstí Oděsy se sedmnácti dírami v těle.“

„Nic lepšího ho nemohlo potkat, parchanta.“

„A ještě jednu novinu pro vás mám. Ta vás určitě překvapí.“

„Jakou?“

„Oksana Kozlovová naši nabídku na britské vízum odmítla.“

„No né!“

„Řekla Figgisovi, že se teď cítí v Kyjevě bezpečná. Prý má strach z toho, že by se všechny její iluze mohly

zhroutit, kdyby odjela do Anglie. Na Ukrajině se jí to stát nemůže, protože tam žádné nemá. Takhle to,

Same, řekla. Namouduši!“

Sam se usmál. Věřil tomu, dovedl si ji přitom představit. A byl si téměř jistý, že většina oněch iluzí, o

nichž mluvila, se vztahovala k jeho osobě.

„Víte, Duncane, z celé té záležitosti tu pořád zůstává jedna věc, která mi dělá starosti,“ řekl Sam po

určitém váhání. Věděl, jak bude Waddell reagovat, ale cítil, že tu otázku musí znovu otevřít.

„Co?“

„Bagdád. To, jak se Chrissie dověděla, že tam jsem. Ať o tom přemýšlím jak přemýšlím, vychází mi, že jí

to musel říct Martin Kessler.“

Waddell se nahrbil nad volantem, jako by ho trápil žaludeční vřed. „Zapomeňte na to, Same,“ řekl suše.

„Už je to minulost, okay?“

Vysadil Sama v postranní uličce kus od jeho domu a slíbil, že se sejdou někde u oběda, aby si mohli o všem pořádně promluvit. Sam vystoupil po schodech ke svému bytu, vešel do předsíně a zavřel za sebou, snažil se to brát jako symbolický akt, poslední ohlédnutí za nedávnou minulostí. Ale nešlo to. Nešlo to, protože ještě nebyl s

minulostí hotov a nebude s ní hotov, dokud si nevyjasní Kesslerovu úlohu na svých bagdádských

útrapách. Cítil křivdu, osobní křivdu, kterou musí vyřešit osobně.

Svlékl zpocené oblečení, v němž vězel téměř čtyřiadvacet hodin. Zkontroloval jizvy na holeních a s

uspokojením konstatoval, že se konečně pořádně hojí. Pak se osprchoval a oholil.

V Londýně bylo šedivo, drobně mžilo. Došel do kuchyně, jen tak nahý si udělal kávu a dvě topinky a po

snídani si oblékl manšestrové kalhoty, košili a pulovr.

Opravdu se dnes cítil nějak jinak, a když si to uvědomil, okamžitě věděl proč. Poprvé po dlouhé době s ním nebyla Chrissie. Její aura, která v jeho bytě přetrvávala i po jejich červnovém rozchodu, konečně

vyprchala.

Záznamník ho neustálým blikáním upozorňoval, že má pro něho nějaký vzkaz. Byl od Toma. Jeho

jachtařský partner ho vyzýval, aby, sakra, dovezl loď až do Hamblu, protože on, sakra, nemá čas ani

peníze letět pro ni až kamsi na Guernsey.

Samozřejmě, zaletí pro ni. Možná zítra. Ale předtím se musí vyrovnat s Kesslerem. To má přednost.

Waddellova rada, aby se už nezajímal o to, kdo ho ‚práskl‘, a nechal to minulosti, ho jen utvrdila v

podezření, že SIS přijala Kesslerovu verzi. Znal ji, Kessler nemohl přijít s ničím jiným než to hodit na něho

– že o své misi v Bagdádu řekl Chrissii on sám. Kvůli tomu, kdyby kvůli ničemu jinému, musel celou věc

uvést na pravou míru.

Bylo devět hodin dopoledne. Oblékl si lehké goretexové sako a se-el dolů na ulici. Dopravní provoz byl v neděli ráno sporadický. Počkal, až přejede autobus, přešel ulici a vydal se po potahové stezce směrem proti proudu řeky. Po pěti minutách chůze odbočil od řeky a zamířil do spleti uliček plných spadaného listí, které tvořily předměstí Barnesu. Šel asi dvě stě metrů. Většina aut stojících u obrubníků měla novější poznávací značku. Řadu nablýskaných audi, BMW a golfů kazila jen špinavá dodávka jakéhosi obchodníka se

sanitárním zbožím.

Sam se zastavil před vchodem do poloviny dvojdomku se světle hnědou fasádou a předzahrádkou,

ohrazenou dřevěným laťkovým plotem natřeným na bílo.

Dům Martina Kesslera a ještě nedávno také Christine Kesslerové.

Ocitl se tu poprvé. Během jeho vztahu s Chrissií to pro něho bylo zakázané teritorium. Cítil se jako člověk,

který neoprávněně vstoupil na cizí pozemek.

Pohlédl do oken ložnice. Stále ještě nepochopil ten podivný, téměř bizarní vztah, který se donedávna vedl

za krajkovými záclonami, na něž se teď díval. Vztah nekonečného podvádění.

Ze sousedního domu vyšla žena s malým šedivým psíkem a sledovala ho, jako by byl zloděj. Sam rychle

otevřel branku a zamířil ke krytému vchodu.

Kessler otevřel pár vteřin po zazvonění. Měl na sobě modrou šusťákovou soupravu a bílé tenisky.

Vypadal bledý a napjatý, a když uviděl Sama, zatvářil se téměř vyděšeně.

„To jste vy? Co chcete? Nemám na vás čas.“

Přivřel dveře, jako by se snažil zbavit podomního obchodníka.

„Ale máte!“

Sam se opřel do dveří, aby je Kessler nemohl zajistit. Vrazil do nich ramenem tak prudce, až odhodil

domácího pána stranou.

„Co se to opovažujete!“ protestoval Kessler. „Jste na soukromé půdě. Tohle je můj dům.“

„Vím. Ale jsme sousedé, takže si myslím, že bychom si měli konečně popovídat.“

Vstupní hala zařízená ve stylu třicátých let měla podlahu z dřevěných naleštěných kostek a páchlo to v ní

levandulovým voskem. U jedné zdi stál dubový stůl, na němž byla stříbrná mísa, v jaké se kdysi nechávaly

vizitky.

Nad ním visela olejomalba.

Byl to portrét ženy v životní velikosti. Sam užasl. Ta podoba… Chrissiiny šedé, vyzývavé oči na něho

hleděly se stejnou intenzitou, s jakou pozorovaly svět, když byla živá, pohled plný nedočkavé touhy a

snahy získat od života ještě víc, než z něho zatím stačila vymáčknout.

Odvrátil se. Bylo to na něho moc.

„Namaloval to jeden Američan. Velmi žádaný,“ řekl Kessler váhavě. Protáhl se kolem Sama a rychle

zavřel dveře do obývacího pokoje. „Chrissie mu seděla, když jsme byli ve Washingtonu.“ Podíval se na

něho a vzdorně vystrčil bradu. „A teď… Uvědomujete si, že jste sem vtrhl jako vetřelec?“

„Ano. Ale mám k tomu důvod,“ odpověděl Sam.

Krátce se po malé vstupní hale rozhlédl. Vedle domovních dveří stál velký černý kufr.

„Někam odjíždíte?“ zeptal se.

„Vzal jsem si na pár dní dovolenou,“ řekl Kessler. „Jedu na návštěvu ke známým. Ještě jsem se

nevzpamatoval z Chrissiiny smrti… Teprve teď se s tím vyrovnávám. Poslyšte, opravdu nemám čas.

Odejděte, než zavolám policii.“

„Neodejdu,“ prohlásil Sam a založil si ruce na prsou. „Nechcete se mě zeptat, proč jsem vlastně přišel?“

„Co to, sakra, znamená? Co si to dovolujete? Vrazíte sem jako… Poslyšte, jestli okamžitě neodejdete,

tak…, tak se postarám, abyste u SIS skončil.“

Sam ho provrtával pohledem.

„Říkáte, že jste to nechal namalovat ve Washingtonu,“ ukázal na obraz. „Žádaným malířem. Módním. A nepochybně drahým. Washington. Ano, to musel být opravdu skvělý služební post. Všude samí zajímaví lidé…, takoví, kteří mají peníze. Skvělé příležitost pro vytváření sítě. Pro budování kontaktů, kontaktů s

lidmi, jako byl Viktor Rybkin.“

Kessler zbledl.

„Chcete tím něco naznačit?“

„Samozřejmě.“

Kessler stál před zavřenými dveřmi do obývacího pokoje a rukou se držel jejich zárubně.

„Co tam schováváte?“ zeptal se ostře Sam.

„Nic.“

Sam se pohnul k němu. „Když nic, tak by vám nemuselo vadit, kdybych se tam podíval.“

„Nemuselo vadit? Sakra kde si myslíte, že jste? Vypadněte odtud a okamžitě! Tohle je můj dům.“

„A tohle je zase můj život…, a vy jste do něj svinsky zasáhl!“ Samův hněv vybuchl jako žhavé magma.

Chytil Kesslera za ramena a snažil se ho odstrčit, ale ten se držel dveří jako klíště.

„Však ty se hneš, parchante!“ zařval Sam a vyrazil prudce kolenem dopředu.

Kessler hekl, zlomil se v pase a rukama se chytil za rozkrok. Sam ho loktem odstrčil a otevřel dveře.

Tady to musí být, říkal si. Cítil to. Někde v téhle místnosti. Tady se musí skrývat důkaz, který potřebuje.

Starožitný nábytek ve viktoriánském stylu. Pečlivě udržovaný. Chrissiin vkus. Ale jinak byl v místnosti

hrozný nepořádek. Na podlaze ležely role bublinkové fólie, archy balicího papíru, klubko provázku a kolo

izolepy. O dvířka skleníku plného bílého porcelánu stály opřené obrazy obrácené přední stranou k

nábytku, takže bylo vidět jen vypnutá plátna. Olejomalby.

Sam jeden z nich vzal a obrátil ho. Krásná práce. Vzácná. Malba připomínal Hockneye. Podíval se na

signaturu, opravdu to byl Hockney.

Zaslechl za sebou kroky. Prudce se otočil. Kessler se na něho hnal s velkou křišťálovou vázou. Pozvedl těžký kus skla, ale Sam stačil ránu srazit předloktím stranou. Zapotácel se. Ze zasažené ruky mu vystřelila ostrá bolest. „Doprdele s tebou, parchante!“ vykřikl a zoufale se rozhlížel po nějaké zbrani. „Tak na tohle jste potřebovali peníze? Na pitomé obrazy?“ Kessler se k němu znovu blížil, ve vytřeštěných očích vražedný výraz, vázu opět nad hlavou. Sam chytil

Hockneye a zdvihl obraz jako štít.

„Opatrně, Kesslere. Přece byste nezničil takovou drahou investici,“ řekl. Viděl, že Kessler zaváhal. Nemohl tomu uvěřit. Takže ti dva se podíleli na plánu na masovou vraždu kvůli tornu, aby se mohli

obklopit cennostmi.

„Tisíce lidí měly zemřít, abyste si vy mohli kupovat obrazy a porcelán!“ křičel Sam neschopný uvěřit.

„Chápete to alespoň? Chápete, jaká je to šílenost?“

„Nevíte, co říkáte,“ odpověděl Kessler upjatým tónem. „O žádném antraxu jsme nic nevěděli. Absolutně

nic.“

Sam na něho užasle hleděl. Konečně přiznání. Šéf oddělení globálních rizik Martin Kessler se přiznal, že byl do toho hrůzného komplotu zapleten. „Že jste o žádném antraxu nic nevěděli? A o co jste, sakra, mysleli, že jim jde?“ „O finanční podvod,“ odpověděl Kessler téměř pohrdavě. „O peníze. O to, zmocnit se části Saddámových peněz, které si všude možně ulil.“ Sam pátral, zda uvidí v Kesslerově tváři alespoň záchvěv hanby. Ne, nic takového v ní nebylo. Tenhle člověk byl stejně nezatížený svědomím jako jeho žena. Žádná hanba, spíš zpupná vyzývavost. „Aha. Tak potom je to v pořádku,“ řekl Sam posměšně. „Jestli to bylo jen kvůli penězům… To musí každý pochopit, že když je šance dostat se k balíku, nemá smysl si dělat výčitky svědomí. Přece se zase tak moc nestalo, jen pár prozrazených státních tajemství. Je naprosto v pořádku, že jste poslal nějakého pitomého Packera do pekla, když si za to budete moct koupit třeba Rembrandta!“ Kessler sklonil hlavu a opovržlivě si ho měřil. Vypadal jako býk připravený vrhnout se na matadora. Brýle mu seděly na nose nakřivo a oči za oválnými čočkami se dívaly chladně a vypočítavě. Sam ustoupil stranou. Obraz držel stále před sebou jako štít. Koutkem oka zpozoroval mahagonový psací stůl. „Kam se s těmi poklady chystáte, Kesslere?“ zeptal se, aby rozptýlil jeho pozornost. „To nejsou moje obrazy. Měl jsem je vypůjčené od svého přítele. Vracím mu je,“ zamumlal Kessler a také

se pohnul.

„Takže vy jste si půjčil Hockneye, abyste se jím mohl kochat,“ řekl Sam posměšně a zatřásl obrazem. „A

od koho? Můžete mi říct? Od Saatchise?“

„Položte ten obraz. Je to cenná věc.“

„To vím. Proto ho držím.“

Sam se dostal ke stolu. Vtom si všiml, že na něm leží letenka a svazek cestovních šeků. A pas. Postavil

obraz na zem, opřel si ho o nohy a sáhl po letence.

„Jamajka,“ přečetl rychle. „No to je krásné.“

Náhle Kessler vyrazil. Než se Sam stačil sehnout, Kessler obraz odkopl. Sam ztratil rovnováhu, zavrávoral

a padal dozadu. Kessler se na něho vrhl jako šílený. Sevřel mu hrdlo a povalil ho na zem. Samovi bouchla

hlava o podlahu. Vzápětí mu Kesslerovo tělo vyrazilo z těla dech.

Nemohl dýchat.

Neměl vzduch. Proboha! Dusil se. Kessler na něm ležel rozplácnutý jako žába a vší silou ho rdousil. Sam se v panice snažil dostat se mu na hrdlo, ale Kessler přitiskl křečovitě bradu na hrudní kost a nedal mu šanci. Sam zoufale bojoval. Zkusil mu hrábnout do očí, ale Kessler se opřel čelem o jeho hruď a dál mu tiskl hrdlo v buldočím sevření. Sam mu rval vlasy, bil ho do ramen, kopal nohama, kam mohl, ale nebylo to nic platné, Kessler na něm ležel a svíral ho o to větší silou, čím bylo Samovo vědomí zamlženější. Panebože! blesklo Samovi hlavou. On mě opravdu zabije. Po tom všem, co se stalo, mě ten parchant

zardousí.

Náhle v síni bouchly dveře. Sam ucítil, že sebou Kessler trhl. Slyšel dupání nohou, výkřiky… Pak

najednou byla tíha Kesslerova těla pryč a hrdlo měl volné. Křečovitě se nadechl.

„Same? Jste v pořádku?“ ozvalo se nad ním.

Uviděl jakousi tvář. Poznal Charlese, muže, který ho vyslýchal v bytě nad prádelnou v Isleworthu po

návratu z Bagdádu. Člověk z vnitřní bezpečnosti SIS.

Sam cítil, že ho kdosi zvedl a posadil.

„Jsem,“ zasýpal. Stále přerývaně dýchal. „Nic mi není. Odkud jste se tu najednou vzali?“

„Byli jsme naproti v té dodávce. Odposlouchávali jsme ho.“

Takže se mýlil. Waddell a ti druzí Kesslera nechránili, dělali něco úplně jiného.

„Hrome, ještě že tak. Nebýt vás…“

Na druhé straně místnosti drželi dva silní muži Kesslera. Ztratil brýle a vypadal teď jako krtek, kterého

vytáhnou z díry na sluneční světlo.

Sam pomalu vstal.

„Díky. Ten hajzl by mě asi vážně uškrtil,“ řekl a zakroutil nevěřícně hlavou.

„Věřte, že by to lehce dokázal,“ řekl Charles. „Cvičil dvakrát denně s činkami. Možná se nezdá, ale je silný

jako býk.“

Vytáhl z kapsy mobil a vyťukal číslo. „Volám na zvláštní oddělení policie,“ zašeptal směrem k Samovi, když se ozval vyzváněcí tón. „Musíme ho předat jim. Nemám pravomoc někoho zatýkat, víte?“ Sam se znovu rozhlédl po pokoji a poprvé ho vnímal jako celek. Oknem bylo vidět udržovanou zahradu s čerstvě posekaným trávníkem a záhony jiřin hýřící barvami. Vedle okna stálo křídlo a na jeho lesklé černé desce byly vystavené fotografie v rámečcích. Sam vzal jednu do ruky, po ní druhou… Na všech byla

Chrissie. Otočil se. Všude, kam pohlédl, byly fotografie. Na krbové římse, na policích knihovny, ve

skleníku. Bral do rukou další. Chrissie jako dítě i jako teenager. Chrissie na svatebním snímku s

Kesslerem. Chrissie na lavičce, na cestě ve volné krajině, ateliérové snímky… Celý pokoj byl její svatyně.

Svatyně ženy, která zradila všechny své přátele a blízké.

Charles zasunul anténu a schoval mobil. „Do půl hodiny někdo přijede,“ řekl. „Ale předpokládám, že dřív.“

Zvedl ze země obraz. Plátno bylo v jednom místě maličko natržené. „Tyhle věci mi nikdy moc neříkaly,“

zamumlal. „Jenže já jsem staromódní.“ Postavil Hockneye k ostatním obrazům. „Budou se na to muset

mrknout experti na umění z Yardu.“

Obrátil se ke Kesslerovi. Ten stál vzpřímeně a všechno, co se v místnosti dělo, sledoval pohrdavým

pohledem, jako by jim chtěl dát najevo, že ho nic z toho neznepokojuje.

Charles se postavil přímo před něho. „Ale stejně bych rád věděl ještě jednu věc, Martine,“ řekl. „Kdo z vás

dvou seděl za volantem? Ty, nebo Chrissie?“

Teď hodí všechno na ni, pomyslel si Sam.

„Já,“ odpověděl bez váhání Kessler. „Já ji řídil. Potřebovala mě. Sama by nesvedla vést ani obchod s

čajem.“ Pohlédl vítězoslavně na Sama. „Mimochodem,“ dodal s neskrývanou škodolibostí, „o všem jsem

věděl.“

„O čem?“

„O všem, co bylo mezi ní a vámi. I o Clare.“

„Cože?“ vytřeštil na něho oči Sam. Byl přesvědčený, že lže. „Samozřejmě že jsem to věděl. Překvapuje vás to, co? Ale je to pravda. Chrissie mi vždycky všechno říkala. Absolutně všechno. Od samého počátku.“ Sam na něho ohromeně zíral. Ať už to byla pravda, nebo ne, zdálo se, že Kessler je hrdý na to, jak statečné se vyrovnával s mnohonásobnou nevěrou své ženy. Dokonce o tom začal mluvit, aniž se ho na to někdo ptal. Dychtil jim dokázat, jak byl informovaný, jak byl ochotný přijmout všechno, co jeho choť prováděla, pokud se s ním o to nakonec podělila.

Charles vzal Sama za paži a odvedl ho ven do vstupní haly.

„To už, myslím, stačilo,“ řekl varovně. „Jsou tu jisté citlivé věci a bylo by zřejmě lepší, kdybyste tu nebyl,až přijede policie.“ Zkusil další dvoje dveře, které z haly vedly, a když za jedněmi objevil kuchyň, zavedlSama na chvíli tam. „Opravdu to pro nás bude jednodušší, když tu nebudete. Jsem přesvědčený, že to

chápete.“

„Samozřejmě,“ kývl Sam. Teď neuvažoval o tom, co bude nebo nebude pro SIS lepší. V hlavě mu vířily zmatené myšlenky. Snažil se pochopit, v jakém zoufalém světě citového strádání musel Kessler celé ty

čtyři roky žít.

Pak si uvědomil, že Charles čeká, až odejde.

„Já… pořád tomu tak docela nerozumím,“ řekl váhavě. „Jak dlouho jste o Kesslerovi věděli?“

„Dlouho ne. Měli jsme jen silné podezření, to je všechno,“ přiznal Charles. „Ale to, co vám před pár

minutami řekl, celou věc mění. Uvidíme, všechno máme nahrané.“

„A od kdy jste to podezření měli?“

„V podstatě od toho dne, co jste se vrátil z Bagdádu. To, jak jste protestoval proti našim otázkám… Pořád

jste opakoval, že nechápete, jak se o vás mohli Iráčané dovědět. Zkrátka jste mě přesvědčil.“

„Ale tvářili jste se, jako byste mě…“

„Ano, jistě. Jenže to je moje práce,“ řekl a usmál se. „Prověřili jsme si určité věci, kolik utrácel peněz a

za co. Auta, dovolené… Jen vloni byli několikrát na Jamajce. Ale když jsme se zajímali, co tam dělali, vyšlo

najevo, že byli většinu času jinde. Vždycky hned odjeli na Kajmanské ostrovy otevřít si další bankovní

účty.“

„Bože!“

„Ale to už berte jako důvěrnou informaci, all right? Použijeme to jako důkaz. A jak se teď cítíte? Jste

šťastný, že se vám to nakonec povedlo?“

„Absolutně,“ povzdechl Sam. „Nikdy jsem se necítil líp.“

Potřásli si rukou a Charles mu otevřel domovní dveře. „Teď už to opravdu můžete nechat na nás,“ řekl

mu

na rozloučenou. „Okay?“

„S radostí.“

Zdálo se mu, že vzduch venku voní nádherně svěže. Obloha se jasnila a zvedal se lehký větřík.

Když šel směrem k řece, začínal mít pocit, jako by uplynulou hodinu strávil na druhé straně jakéhosi

zrcadla. Přece jen ho však trápilo, že jedna z postav, která ten svět na opačné straně obývala, hrála po

tolik let tak velkou roli v jeho životě.

Čím déle však o tom přemýšlel, tím jasněji si uvědomoval, že všechno, co se stalo, jen potvrdilo, co o

sobě věděl už dávno, že je bídný znalec žen.

Ale konečně pro něho Chrissiina historie skončila. Pro Kesslera však zřejmě neskončí nikdy. V jeho světě,

tam na druhé straně zrcadla, bude Chrissie stále přítomná.

Blížil se k řece. Začal uvažovat o skutečném světě, který na něho odevšad kýval. Ne o tom, viděném přes

pokřivenou optiku, v němž neexistuje cit, ale o světě, který se zadírá do kůže, v němž někdy promrzají

prsty a jindy se zrychluje tep.

Ano, pomyslel si, když znovu pohlédl na oblohu. Vypadá to, že by zítra mohlo být pěkně. Den jako stvořený k tomu, aby vyrazil na moře.