ISAAC ASIMOV

A ZRODÍ SE

NADACE

FORWARD THE FOUNDATION

Copyright © 1993 by Nightfall, Inc.

Published by arrangement with Doubleday, a division of Bantam

Doubleday Dell Publishing Group, Inc.

All rights reserved, which includes

to reproduce this book or portions

any form whatsoever.

AND CLASSIC, 1995

Translation Copyright © 1995 by Robert Čapek

Cover Art by J. P. Krásný

Digitalization by Lusiko

ISBN 80-85782-40-5

Vytiskl Akcent, tiskárna Vimperk s.r.o.

Všem mým věrným čtenářům

ČÁST I

ETO DEMERZEL

- 7 -

DEMERZEL, ETO – …přestože není pochybností o tom, že Eto De-

merzel byl skutečným motorem státní správy během většiny vlády císaře

Cleona I., historici se neshodují, pokud jde o podstatu jeho panování. Kla-

sická interpretace tvrdí, že byl jen dalším z dlouhé řady silných a krutých

despotů v posledním století trvání jednotné Galaktické Říše, ale objevily se

revizionistické náhledy, které trvají na tom, že pokud jeho vláda byla

despotismem, pak byla despotismem benevolentním. Z tohoto pohledu by-

la přikládána velká důležitost jeho přátelství s Hari Seldonem, i když zů-

stává navždy nejisté, obzvlášť během neobvyklé epizody s Laskinem Jora-

numem, jehož meteoritický vzestup –

ENCYCLOPEDIA GALACTICA*

* všechny citace z Encyclopedia Galactica byly se svolením nakladate-

lů převzaty z jejího 116. vydání, které v roce 1020 e.n. vyšlo péčí Naklada-

telství pro Galaktickou encyklopedii na Terminu.

- 8 -

1

„Říkám ti znovu, Hari,“ řekl Yugo Amaryl, „že ten tvůj přítel Demerzel

je v pořádném průšvihu.“ Velice lehce a se zřejmým nádechem znechucení

zdůraznil slovo ‘přítel’.

Hari Seldon ten kyselý tón postřehl, ale přehlédl ho. Vzhlédl od svého

tripočítače a řekl: „A já ti zase říkám, Yugo, že to je nesmysl.“ A pak – s

nádechem rozmrzelosti, ale jenom nádechem – dodal: „Proč mě vlastně

zdržuješ tím, že mi to tvrdíš?“

„Protože si myslím, že je to důležité.“ Amaryl se vzdorovitě posadil.

Bylo to gesto, které svědčilo o tom, že se nenechá lehce odbýt. Tady byl a

tady zůstane.

Před osmi lety byl jámařem v dahlském sektoru – tak hluboko na spole-

čenském žebříčku, jak jen to bylo možné. Odtud byl vyzvednut do svého

nynějšího postavení Seldonem, stal se matematikem a intelektuálem – a ví-

ce než to, psychohistorikem.

Ani na minutu nezapomínal, kým byl a kým je nyní a komu za tu změnu

vděčí. To znamená, že pokud promluvil na Hariho Seldona ostře – pro Sel-

donovo vlastní dobro – nemohl jej zastavit žádný ohled na úctu a lásku ke

staršímu muži, ani zřetel na vlastní kariéru. Touto drsností – a mnohem ví-

ce věcmi – byl Seldonovi povinován.

„Podívej, Hari,“ řekl a sekl do vzduchu levou rukou, „z nějakého důvo-

du, který nechápu, ty o tomhle Demerzelovi smýšlíš dobře, ale já ne. Ni-

kdo, jehož názoru si cením – kromě tebe – si o něm nic dobrého nemyslí.

Nesejde mi na tom, co se s ním děje osobně, Hari, ale pokud na tom záleží

tobě, jak si myslím, nemám jinou možnost, než ti to připomenout.“

Seldon se usmál stejně tak upřímnosti toho druhého, jako tomu, co po-

kládal za jeho zbytečnou starost. Měl Yuga Amaryla rád – více než jen rád.

Yugo byl jedním ze čtyř lidí, se kterými se setkal během krátkého období

svého života, kdy prchal po povrchu planety Trantor – Eto Demerzel, Dors

Venabili, Yugo Amaryl a Raych – čtyři, jimž podobné ještě nenašel.

Svým vlastním a v každém případě odlišným způsobem byli pro něj tito

čtyři nepostradatelní – Yugo Amaryl pro své chápání principů psychohisto-

rie a vynalézavého prošetřování nových oblastí. Bylo povzbuzující vědět,

že kdyby se Seldonovi samotnému něco přihodilo ještě předtím, než by

- 9 -

úplně vypracoval výpočty pole – a jak pomalu to pokračovalo a jak obrov-

ské byly překážky – zůstala by tu alespoň jedna dobrá mysl, která by po-

kračovala ve výzkumech.

Řekl: „Je mi líto, Yugo, nechtěl jsem vůči tobě být netrpělivý ani zavr-

hovat, cokoli se mi tady snažíš vysvětlit. Je to prostě tou mou prací; je to

všechno tím, že musím být vedoucím katedry –“

Amaryla napadlo, že je nyní řada na něm, aby se usmál a potlačil lehké

uchechtnutí. „Promiň, Hari, neměl bych se smát, ale k tomu postavení ne-

máš žádné přirozené schopnosti.“

„To vím stejně dobře, ale budu se učit. Musím vypadat, že dělám něco

neškodného, a není nic – nic – neškodnějšího než být vedoucím matema-

tické katedry streelingské univerzity. Mohu strávit celý den nedůležitými

úkoly, takže se nikdo nebude zajímat ani ptát, jak probíhají naše psycho-

historické výzkumy, ale problém je v tom, že opravdu trávím celé dny ne-

důležitými úkoly a nemám dostatek času na to, abych –“ Jeho oči zatěkaly

po kanceláři a materiálu, uloženém v počítačích, ke kterým měli hesla pou-

ze on a Amaryl a které, i kdyby do nich někdo náhodou zabloudil, byly

pečlivě zabezpečeny hesly ve vymyšlené symbolice, kterou by nikdo jiný

nepochopil.

Amaryl řekl: „Až si jednou vypracuješ přístup k úkolům, můžeš začít

převádět pravomoci na ostatní a pak budeš mít více času.“

„V to doufám,“ pronesl Seldon pochybovačně. „Ale řekni mi, co je na

tom Etovi Demerzelovi tak důležitého?“

„Prostě to, že Eto Demerzel, náš velký císařský první ministr, horlivě

připravuje povstání.“

Seldon se zamračil. „Proč by to chtěl udělat?“

„Neříkám, že to chce udělat. Prostě to dělá – ať už si to uvědomuje nebo

ne – a se značnou podporou svých politických nepřátel. To podle mě není

špatné, rozuměj. Myslím, že za ideálních podmínek by bylo docela dobře,

kdyby zmizel z paláce, pryč z Trantoru …, ven z Říše, když na to přijde.

Ale ty o něm smýšlíš dobře, jak už jsem řekl, a tak tě varuji, protože mám

podezření, že nesleduješ současný politický běh událostí tak pečlivě, jak

bys měl.“

„Je příliš mnoho důležitějších věcí,“ prohlásil Seldon mírně.

„Jako psychohistorie. Souhlasím. Ale jak můžeme rozvinout psychohis-

torii s nějakou nadějí na úspěch, pokud zůstaneme neznalí politiky? Chci

- 10 -

říct současné politiky. Nyní – nyní – je chvíle, kdy se současnost mění v

budoucnost. Nemůžeme jen studovat minulost. Víme, co se v minulosti

stalo. Naše výsledky můžeme ověřovat pouze na současnosti a blízké bu-

doucnosti.“

„Zdá se mi,“ řekl Seldon, „že jsem tenhle argument už někdy slyšel.“

„A uslyšíš ho znovu. Nezdá se mi, že bych to zrovna tobě musel vysvět-

lovat.“

Seldon si povzdechl, opřel se do křesla a s úsměvem Amaryla pozoro-

val. Mladší muž mohl být neomalený, ale bral psychohistorii vážně – a to

vyrovnávalo vše.

Na Amarylovi byly stále ještě vidět stopy jeho mladých let jámaře. Měl

široká ramena a svalnatou postavu člověka, který je přivyklý těžké tělesné

práci. Nedovolil svému tělu, aby ochablo, a to bylo jenom dobře, protože

to povzbudilo Seldona, aby i on odolal popudu trávit veškerý čas za sto-

lem. Neměl Amarylovu dokonalou fyzickou sílu, ale stále ještě měl vlohy

k zápasení – přesto, že se právě blížil ke čtyřicítce a nemohl si ji udržet na-

vždy. Ale stejně bude pokračovat. Díky každodenním tréninkům byl v pase

štíhlý a jeho nohy a paže byly pevné.

Řekl: „Ta starost o Demerzela nemůže být pouze kvůli tomu, že je mým

přítelem. Musíš mít ještě jiný popud.“

„To není žádná záhada. Dokud budeš Demerzelovým přítelem, bude tvé

postavení tady na univerzitě bezpečné a budeš moci pokračovat v práci na

psychohistorických výzkumech.“

„A máš to. Takže opravdu mám důvod k tomu, abych byl jeho přítelem.

Není to vůbec nepochopitelné.“

„Máš zájem na tom, abys jej podporoval. To chápu. Ale pokud jde o

přátelství, to nechápu. Ale – jakmile Demerzel přijde o moc, tak kromě ná-

sledků, jaké to bude mít na tvé postavení, bude Cleon vládnout Říši sám a

tempo rozpadu vzroste. Můžeme pak mít na krku anarchii, ještě než stačí-

me vypracovat všechny závěry psychohistorie a umožníme jí zachránit lid-

stvo.“

„Chápu. Ale, víš, upřímně si nemyslím, že pochopíme psychohistorii

ještě v době, kdy bychom mohli pádu Říše zabránit.“

„Ale i kdybychom nemohli pádu zabránit, můžeme alespoň zmírnit ná-

sledky, není to tak?“

„Snad.“

- 11 -

„Tak vidíš. Čím déle, budeme pracovat v míru, tím vetší bude možnost,

že pádu zabráníme nebo alespoň zmírníme následky. Vzhledem k tomu, že

je tomu tak, když se na to podíváme zpětně, bude nutné, abychom zachrá-

nili Demerzela, ať už se to nám – nebo alespoň mně – líbí nebo ne.“

„Přece jsi zrovna před chvílí říkal, že bys rád viděl, kdyby zmizel z pa-

láce, pryč z Trantoru a ven z Říše.“

„Ano, za ideálních podmínek, to jsem řekl. Ale nežijeme v ideálních

podmínkách a prvního ministra potřebujeme, i když je dokonce nástrojem

útlaku a despotismu.“

„Chápu. Ale jak jsi přišel na to, že je Říše tak blízko rozpadu, že ji do

něj může uvrhnout ztráta prvního ministra?“

„Psychohistorií.“

„Používáš ji k předpovídání? Nemáme vypracovanou ani vhodnou hru-

bou kostru. Jakou předpověď jsi mohl udělat?“

„Je to intuice, Hari.“

„ Vždycky to byla intuice. Chceme něco více, nebo ne? Chceme matema-

tický vztah, který nám dá možnosti specifických budoucích vývojů za těch

nebo oněch podmínek. Pokud stačí intuice k tomu, aby nás vedla, pak vů-

bec psychohistorii nepotřebujeme.“

„Není to jen záležitost jednoho nebo druhého, Hari. Mluvím o obojím: o

kombinaci, která může být lepší než jedno nebo druhé – alespoň dokud ne-

bude psychohistorie zdokonalena.“

„Pokud vůbec bude,“ řekl Seldon. „Ale řekni mi, odkud hrozí Demerze-

lovi to nebezpečí? Co je to, co by mu mělo ublížit nebo ho svrhnout? Mlu-

víme přece o Demerzelově svržení?“

„Ano,“ řekl Amaryl a na tváři se mu usadil pochmurný výraz.

„Tak mi to řekni. Slituj se nad mou nevědomostí.“

Amaryl se začervenal. „Jak jsi blahosklonný, Hari. Určitě už jsi slyšel o

Jo-Jo Joranumovi.“

„Samozřejmě. Je to demagog – počkej, odkud že je? Z Nishaye, je to

tak? Velice nedůležitý svět. Pěstování koz, myslím. Velmi kvalitní sýry.“

„Přesně tak. Jenže není jen demagog. Má mnoho přívrženců a sílí kaž-

dým dnem. Usiluje o, jak říká, sociální spravedlnost a větší politické zapo-

jení lidu.“

„Ano,“ řekl Seldon. „To jsem slyšel. Jeho heslo je: ‘Vláda patří lidu’.“

„Ne tak docela, Hari. Říká: ‘Vláda je lid’.“

- 12 -

Seldon přikývl. „Nu, víš, já s tou myšlenkou docela souhlasím.“

„Já také. Jsem pro – pokud to Joranum myslí vážně. Ale on to tak nebe-

re, možná jen jako odrazový můstek. Je to cesta, ne cíl. Chce se zbavit

Demerzela. Pak už bude jednoduché Cleona zmanipulovat. Pak se ujme

trůnu Joranum sám a on bude lidem. Říkal jsi mi sám, že takových historek

bylo v říšských dějinách mnoho – a dnes je Říše slabší a méně stabilní, než

bývala. Rána, která by jí v dřívějších dobách jenom otřásla, by ji nyní moh-

la rozbít. Říše se bude zmítat v občanské válce a nikdy se nevzpamatuje a

my nebudeme mít psychohistorii na místě, odkud by nás mohla učit, co je

třeba vykonat.“

„Ano, chápu, o co ti jde, ale určitě nebude tak jednoduché zbavit se

Demerzela.“

„Nevíš, jak Joranum zesílil.“

„Nezáleží na tom, jak zesílil,“ zdálo se, že přes Seldonovo čelo přelétl

zamyšlený stín. „Divím se, že jej jeho rodiče pojmenovali Jo-Jo. Na tom

jméně je něco dětinského.“

„Jeho rodiče s tím nemají nic společného. Jeho skutečné jméno je

Laskin, na Nishayi jméno velice rozšířené. Jo-Jo si vybral sám, nejspíše

podle první slabiky příjmení.“

„Tím větší je blázen, nemyslíš?“

„Ne, nemyslím. Jeho následovníci na něho křičí – ‘Jo…Jo…Jo…Jo’ –

pořád dokola. Je to hypnotické.“

„Nu,“ řekl Seldon a obrátil se zpátky ke svému tripočítači a nastavil ví-

cerozměrnou simulaci, kterou vytvářel, „uvidíme, jak to dopadne.“

„Jak se k tomu můžeš stavět tak klidně? Říkám ti, že nebezpečí je blíz-

ko.“

„Ne, není,“ odvětil Seldon s chladnýma očima a náhle tvrdým hlasem.

„Neznáš všechny skutečnosti.“

„Které skutečnosti neznám?“

„O tom si pohovoříme jindy, Yugo. Prozatím pokračuj ve své práci a

starosti o Demerzela a stav Říše přenech mně.“

Amarylovy rty se sevřely, ale zvyk poslouchat Seldona byl silný. „Ano.

Hari.“

Ale ne nepřekonatelně silný. U dveří se otočil a řekl: „Děláš chybu. Ha-

ri.“

Seldon se lehce usmál. „To si nemyslím, ale vyslechl jsem tvé varování

- 13 -

a nezapomenu na ně. Uvidíš, že bude všechno v pořádku.“

A po Amarylově odchodu Seldonův úsměv zmizel. Bude skutečně

všechno v pořádku?

2

Ale Seldon, přestože nezapomněl na Amarylovo varování, mu nevěno-

val ani příliš velkou pozornost. Den jeho čtyřicátých narozenin přišel a

odešel – spolu s obvyklou psychologickou ránou.

Čtyřicet! Už nebyl mladý. Život se už před ním nerozkládal jako obrov-

ská, nezmapovaná oblast s obzorem ztraceným v dálce. Byl na Trantoru už

osm let a čas rychle utíkal. Za dalších osm let mu bude skoro padesát. Bu-

de se blížit stáří.

A on ještě s psychohistorií ani pořádně nezačal! Yugo Amaryl jasně ho-

vořil o zákonech a vypracoval své vzorce na základě smělých předpokladů,

založených na intuici. Ale jak mohl člověk tyto předpoklady zkoušet? Psy-

chohistorie nebyla experimentální vědou. Ke kompletní studii psychohisto-

rie by bylo zapotřebí pokusů vyžadujících celé světy lidí, staletí času – a

naprostý nedostatek morální odpovědnosti.

To představovalo neuvěřitelný problém a on cítil odpor k tomu, že by

měl strávit další čas nad úkoly katedry, takže šel večer domů v nevrle nála-

dě.

Obvykle se mohl vždy spolehnout na to, že mu zvedne náladu procház-

ka po univerzitním kampusu. Streelingská univerzita byla vysoko klenutá a

kampus působil dojmem, že se člověk nachází pod širým nebem bez nut-

nosti snášet rozmary počasí, které zažil při své jedné (a jediné) návštěvě

Císařského paláce. Byly tam stromy, trávníky, cestičky, skoro jako by byl

v kampusu staré školy na svém domovském světě Heliconu.

Iluze oblačnosti byla připravena na dny slunečního svitu (ne slunce, sa-

mozřejmě, ale slunečního svitu), objevující se a mizící v nepravidelných

intervalech. A bylo trochu chladno, i když jenom trochu.

Seldonovi se zdálo, že chladnější dny přicházejí trochu častěji, než byl

zvyklý. Šetřil snad Trantor energií? Bylo to přibývajícím lajdáctvím? Nebo

(a při tom pomyšlení se v duchu zamračil) stárnul a jeho krev řídla? Strčil

ruce do kapes kabátu a nahrbil ramena.

Obvykle by se neobtěžoval vědomým řízením své chůze. Jeho tělo zna-

- 14 -

lo dokonale cestu z kanceláří do počítačové místnosti a odsud do jeho bytu

a zpět. Zpravidla tu cestu vykonával s myšlenkami kdovíkde, ale dnes se

mu do vědomí vetřel zvuk. Zvuk beze smyslu.

„Jo… Jo… Jo… Jo…“

Znělo to poměrně tiše a vzdáleně, ale vyvolalo to vzpomínku. Ano,

Amarylovo varování. Ten demagog. Byl snad tady v kampusu?

Jeho nohy změnily směr bez toho, že by jim dal nějaký vědomý příkaz,

a přenesly jej přes nízkou vyvýšeninu na univerzitní hřiště, které bylo vyu-

žíváno pro gymnastiku, sporty a řečnění studentů.

Uprostřed hřiště stál nevelký zástup studentů, kteří nadšeně skandovali.

Na pódiu stál někdo, koho nepoznával, někdo, kdo měl silný hlas a kdo se

pohupoval do rytmu.

Nebyl to však ten muž Joranum. Viděl už několikrát Joranuma v holovi-

zi. Po Amarylově varování mu Seldon věnoval pozornost. Joranum byl

velký a usmíval se se škodolibým přítelíčkováním. Měl husté pískové vla-

sy a bleděmodré oči.

Řečník byl jeho pravým opakem – malý, hubený, se širokými ústy, tma-

vými vlasy a silným hlasem. Seldon neposlouchal, co říká, i když zaslechl

frázi ‘moc jednoho mnohým’ a mnohahlasý pokřik v odpověď.

Pěkné, pomyslel si Seldon, ale jak toho chce dosáhnout – a myslí to

vážně?

Byl nyní na okraji zástupu a rozhlížel se po někom, koho by znal. Spat-

řil Finangela, nováčka, který studoval pret–matematiku. Nebyl to špatný

mladík, snědý a s kudrnatými vlasy.

„Finangele,“ zavolal.

„Profesore Seldone,“ řekl Finangelos po chvilkovém zkoumání, jako by

nebyl schopen poznat Seldona bez klávesnice pod prsty. Přiběhl k němu.

„Přišel jste si poslechnout toho chlapíka?“

„Nepřišel jsem ze žádného důvodu, jen jsem chtěl zjistit, co je to za

hluk. Co je zač?“

„Jmenuje se Namarti, profesore. Mluví za Jo-Jo.“

„ To jsem zaslechl,“ řekl Seldon, jak se znovu zaposlouchal do skando-

vání. Dělo se to očividně vždy, když se Namarti zmínil o tématu proslovu.

„Ale kdo to je, ten Namarti? To jméno mi nic neříká. Z které katedry je?“

„Není členem univerzity, profesore. Je jedním z Jo-Jových lidí.“

„Pokud není členem univerzity, nemá tu právo mluvit bez povolení. Má

- 15 -

nějaké, nevíš?“

„To nevím, profesore.“

„Dobrá tedy, pojďme to zjistit.“

Seldon se začal prodírat zástupem, ale Finangelos jej chytil za rukáv.

„Nezačínejte nic, profesore. Má s sebou rváče.“

Za mluvčím stálo šest mladých mužů, rozestavěných spíše do šířky, s

nohama rozkročenýma, rukama založenýma a úšklebkem na tváři.

„Rváče?“

„Na drsnou práci, pro případ, že by se někdo o něco pokusil.“

„Pak tedy určitě není členem univerzity a ani povolení by nepamatovalo

na jeho rváče. – Finangele, uvědom univerzitní strážníky. Měli by sem do-

razit i bez volání.“

„Myslím, že nechtějí mít problémy,“ zamumlal Finangelos. „Prosím

vás, profesore, nepokoušejte se o nic. Pokud chcete, abych zavolal strážní-

ky, tak to udělám, ale vy jen počkejte, než přijdou.“

„Možná bych to mohl ukončit, ještě než přijdou.“

Začal se tlačit zástupem dopředu. Nebylo to těžké. Někteří z přítomných

jej poznali a všichni mohli vidět profesorské označení na rameni. Došel k

pódiu, položil na ně ruce a s lehkým zafuněním se vyhoupnul do výšky de-

vadesáti centimetrů. Se zklamáním si uvědomil, že před deseti lety by to

dokázal jednou rukou a bez funění.

Narovnal se. Řečník přestal hovořit a hleděl na něj ostražitýma a ledově

tvrdýma očima.

Seldon řekl klidně: „Vaše povolení k projevu ke studentům, prosím.“

„Kdo jste?“ řekl řečník. Řekl to nahlas a zvučně.

„Jsem členem profesorského sboru této univerzity,“ řekl Seldon podob-

ně silným hlasem. „Vaše povolení, pane?“

„Popírám vaše právo tázat se mě na tuto záležitost.“ Mladí muži za řeč-

níkem se stáhli blíže.

„Pokud žádné nemáte, musím vás požádat, abyste okamžitě opustili

univerzitní pozemky.“

„A pokud ne?“

„Nu, tak například univerzitní strážníci jsou na cestě.“ Obrátil se k zá-

stupu. „Studenti,“ zvolal, „v tomto kampusu máme právo svobody projevu

a svobody shromažďování, ale to nám může být odňato, pokud dovolíme

lidem mimo univerzitu, aby tu bez povolení dělali neoprávněné –“

- 16 -

Na rameno mu dopadla těžká ruka a on sebou škubl. Obrátil se a zjistil,

že je to jeden z těch mužů, o kterých se Finangelos zmínil jako o ‘rváčích’.

Muž řekl, s těžkým přízvukem, jehož původ nedokázal Seldon okamžitě

zařadit: „Vypadni vocaď – hned. “

„K čemu to bude dobré?“ řekl Seldon. „Strážníci tu budou každou chví-

li.“

„V tom případě,“ zašklebil se divoce Namarti. „tu bude výtržnost. To

nás neděsí.“

„Samozřejmě že ne,“ řekl Seldon. „Máte to rádi, ale žádná výtržnost tu

nebude. Odejdete rychle.“ Znovu se obrátil ke studentům a shodil ruku z

ramene. „O to se postaráme, je to tak?“

Někdo v zástupu zavolal: „To je profesor Seldon! Je v pohodě! Nemlať-

te ho!“

Seldon vycítil v zástupu rozpolcenost. Byli tu někteří, to věděl, kteří by

uvítali rvačku s univerzitními strážníky, jen tak z principu. Na druhé straně

tu byli někteří, kteří ho měli osobně rádi, a ještě další, kteří ho sice neznali,

ale nechtěli vidět násilí, páchané na členu profesorského sboru.

Zazněl ženský hlas. „Bacha, profesore!“

Seldon si vzdychl a podíval se pozorně na velké mladé muže, kteří proti

němu stáli. Nevěděl, jestli to ještě dokáže, jestli jsou jeho reflexy ještě do-

statečně rychlé, svaly dostatečně pevné, i přes svou obratnost v zápase.

Jeden rváč se k němu blížil, samozřejmě s přílišnou sebedůvěrou. Ne

příliš rychle, což dalo Seldonovi trochu času, který jeho stárnoucí tělo po-

třebovalo. Rváč zvedl paži, což celou věc usnadnilo.

Seldon jeho paži popadl, otočil se a přikrčil, trhl paží nahoru a pak dolů

(se zafuněním – proč vůbec funěl?) a rváč proletěl vzduchem, poháněný

zčásti svou hybnou sílou. Přistál s dutým thump na okraji pódia, paži vy-

kloubenou.

Z publika se v reakci na tento naprosto nečekaný vývoj ozval divoký

řev. Náhle se ozvala univerzitní hrdost.

„Sejmi je, prófo!“ zaječel osamělý hlas. Ostatní jen řvali.

Seldon si přičísl vlasy a snažil se nelapat po dechu. Shodil nohou sténa-

jícího rváče z pódia.

„Ještě někdo?“ zeptal se vesele. „Nebo rychle odejdete?“

Stál tváří v tvář Namartimu a jeho pěti pochopům, a jak nerozhodně stá-

li, Seldon řekl: „Varuji vás. Ten zástup je nyní na mé straně. Pokud se mě

- 17 -

pokusíte napadnout, roztrhají vás na kusy. – Dobrá, kdo je další? Pojďme.

Jeden po druhém.“

Při poslední větě zvedl hlas a pohybem prstů jako by je k sobě zval. Zá-

stup zaječel radostí.

Namarti tam tupě stál. Seldon k němu přiskočil a sevřel mu krk do ohy-

bu loktu. Studenti se nyní drali na pódium, řvali: „Jeden po druhém! Jeden

po druhém!“ a běželi mezi tělesné ochránce a Seldona.

Seldon zesílil tlak na průdušnici toho druhého a zašeptal mu do ucha:

„Je způsob, jak na to, Namarti, a já ho znám. Trénoval jsem ho celé roky.

Pokud se pohnete a pokusíte se uvolnit, zničím vám hrtan, takže už nikdy

nebudete moci promluvit, ale jenom šeptat. Pokud máte svůj hlas rád, udě-

lejte, co vám říkám. Až vás uvolním, řekněte té své bandě lotrů, aby zmi-

zeli. Pokud řeknete něco jiného, budou to poslední slova, která vyslovíte

normálně. A pokud se ještě někdy vrátíte do tohoto kampusu, už nebudu

hodný chlapík. Dokončím svou práci.“

Na okamžik povolil tlak. Namarti chraplavě řekl: „Vy všichni. Vypad-

něte.“ Rychle ustoupili a pomáhali přitom svému poraněnému kamarádovi.

Když o několik okamžiků později dorazili univerzitní strážníci, řekl

Seldon: „Omlouvám se, pánové. Falešný poplach.“

Odešel z hřiště a pokračoval v cestě domů s mírnou rozmrzelostí. Uká-

zal svou stránku, kterou ukazovat nechtěl. Byl Hari Seldonem, matemati-

kem, ne Hari Seldonem, sadistickým zápasníkem.

Kromě toho, pomyslel si chmurně, se o tom dozví Dors. Ve skutečnosti

by jí o tom měl říct sám, než zaslechne verzi, která vylíčí tu událost v hor-

ším světle, než ve skutečnosti byla.

Nebude mít radost.

3

Neměla.

Dors na něj čekala u dveří jejich bytu v nenuceném postoji, jednu ruku v

bok, a vypadala skoro tak, jako když ji potkal poprvé na této univerzitě

před osmi lety: štíhlá, pěkně tvarovaná, s vlnitými zlatavě rudými vlasy – v

jeho očích velice krásná, ale ne krásná v obvyklém smyslu slova, ačkoliv ji

nebyl nikdy schopen po prvních několika dnech jejich přátelství ohodnotit

objektivně.

- 18 -

Dors Venabili! To si pomyslel, když spatřil její klidnou tvář. Bylo mno-

ho světů, dokonce i mnoho sektorů na Trantoru, kde by bylo běžné, kdyby

jí říkal Dors Seldon, ale to by, myslel si vždy, na ni vtisklo vlastnickou

značku, a to si nepřál, i když to byl zvyk uznávaný už v neurčité mlze

předříšské minulosti.

Tiše a se smutným potřesením hlavou, které stěží narušilo její neukáz-

něné kadeře, Dors řekla: „Slyšela jsem o tom, Hari. Co s tebou mám jen

dělat?“

„Pusa by neškodila.“

„Nu, možná, ale ne dokud mi to trochu nevysvětlíš. Pojď dovnitř.“ Dve-

ře se za nimi zavřely. „Víš, miláčku, že mám své přednášky a své vý-

zkumy. Pořád ještě dělám na té strašné historii trantorského Království, o

které jsi říkal, že je pro tvou práci nepostradatelná. Mám ji snad odhodit a

chodit všude kolem s tebou a chránit tě? Je to pořád ještě moje práce, to

víš. Je to moje práce tím více, že začínáš dělat pokroky s psychohistorií.“

„Dělat pokroky? Přál bych si, aby tomu tak bylo. Ale mě chránit nemu-

síš.“

„Že ne? Poslala jsem Raycha, aby se po tobě podíval. Koneckonců jsi se

opozdil a já měla starost. Obyčejně mi říkáš, kdy přijdeš později. Je mi líto,

jestli to zní tak, jako bych se pokládala za tvého hlídače, Hari, ale já tvůj

hlídač jsem. “

„Copak ti nedochází, hlídačko Dors, že se čas od času potřebuji utrh-

nout ze řetězu?“

„A co mám říct Demerzelovi, když se ti něco stane?“

„Opozdil jsem se na večeři? Máme už objednáno u kuchyňské služby?“

„Ne. Čekala jsem na tebe. A když už jsi tady, objednávej ty. Máš lepší

vkus než já, když přijde na jídlo. A nesnaž se uhýbat.“

„Copak ti Raych neřekl, že jsem byl v pořádku? Proč bychom se o tom

měli bavit?“

„Když tě našel, měl jsi už situaci pod kontrolou a vrátil se sem dříve než

ty, ale ne o moc. Neslyšela jsem všechny podrobnosti. Řekni mi, co – jsi –

tam – dělal?“

Seldon pokrčil rameny. „Bylo tam nepovolené shromáždění, Dors, a já

ho ukončil. Univerzita by z toho mohla mít spoustu problémů, pokud bych

to neudělal.“

„A měl jsi na to, abys tomu zamezil? Hari, už nejsi zápasník. Jsi –“

- 19 -

Prudce ji přerušil: „Stařec?“

„Na zápasníka ano. Je ti čtyřicet. Jak se cítíš?“

„Nu – trochu ztuhle.“

„Dokážu si to představit. A jednoho dne, až se budeš zase snažit před-

vést, že jsi mladý helikonský atlet, si zlomíš žebro. – Tak mi o tom něco

řekni.“

„Nu, říkal jsem ti o tom, jak mě Amaryl varoval, že Demerzel má pro-

blémy díky té demagogii Jo-Jo Joranuma.“

„Jo-Jo. Ano, o tom vím. Co vlastně nevím? Co se stalo dnes?“

„Na hřišti byla manifestace. Nějaký Jo-Joův partyzán jménem Namarti

mluvil k davu –“

„Namarti je Gambol Deen Namarti, Joranumova pravá ruka.“

„Nu, víš o tom více než já. V každém případě se tam shromáždil velký

dav a on neměl povolení a mě napadlo, že doufá v to, že se mu podaří vy-

volat nějaké nepokoje. Oni těmihle výtržnostmi žijí, a pokud by dosáhl ale-

spoň dočasného uzavření univerzity, obvinil by Demerzela z narušování

akademických svobod. Soudím, že ho obviňují ze všeho. A tak jsem je za-

stavil. – Odešli bez nepokoje.“

„Mluvíš o tom hrdě.“

„Proč ne? Na čtyřicátníka to není špatné.“

„Proto jsi se do toho vložil? Abys vyzkoušel, jak ti to půjde po čtyřicít-

ce?“

Seldon zamyšleně navolil menu večeře. Pak řekl: „Ne. Opravdu jsem

měl starost o to, že by se mohla univerzita dostat do nějakých zbytečných

problémů. A měl jsem starost o Demerzela. Obávám se, že na mě udělaly

Yugovy historky o nebezpečí větší dojem, než jsem si uvědomil. To byla

hloupost, Dors, protože vím, že se o sebe Demerzel dokáže postarat. Ne-

dokážu to vysvětlit Yugovi nebo komukoli jinému, kromě tebe.“

Zhluboka se nadechl. „Je to úžasné, jakou radost mám z toho, že si o

tom mohu pohovořit alespoň s tebou. Ty víš a já vím a Demerzel ví a nikdo

jiný neví – alespoň nikdo, o kom bych věděl já – že je Demerzel nedotknu-

telný.“

Dors se dotkla spínače na panelu, zapuštěném do zdi, a v jídelním koutě

jejich bytu se rozsvítilo jemné broskvové světlo. Spolu s Harim odešla ke

stolu, který už byl prostřený lněným ubrusem, křišťálem a nádobím. Sotva

se posadili, začala přicházet večeře – v tuto večerní hodinu to nikdy netrva-

- 20 -

lo dlouho – a Seldon ji snědl celkem lhostejně. Už dávno se přizpůsobil

společenskému postavení, při kterém nemuseli pravidelně chodit na večeře

do společné jídelny fakulty.

Seldon si oblíbil koření, které poznali během jejich pobytu na Mykoge-

nu – byla to jediná věc, kterou si na tom podivném, zkostnatělém, nábo-

ženstvím prostoupeném a muže prosazujícím sektoru neošklivili.

Dors řekla tiše: „Co tím myslíš, ‘nedotknutelný’?“

„Ale jdi, miláčku, vždyť přece může měnit city. Na to nesmíš zapomí-

nat. Pokud se Joranum skutečně stane nebezpečným, může“ – udělal neur-

čité gesto rukama – „být změněn; může se rozmyslet.“

Dors vypadala znepokojeně a v jídle pokračovali v nezvyklém tichu. Až

poté, co dojedli a zbytky – talíře, příbory a všechno ostatní – zmizelo pryč

skluzavkou ve středu stolu (která se pak sama hladce zakryla), řekla: „Ne-

chci o tom sice mluvit, Hari, ale nemohu tě nechat, aby ses dál klamal svou

neznalostí.“

„Neznalostí?“ zamračil se.

„Ano. Nikdy jsme o tom nemluvili. Nikdy jsem si nemyslela, že to při-

jde na přetřes, ale Demerzel má nedostatky. Není nedotknutelný, může být

zraněn a Joranum je pro něj skutečně nebezpečný.“

„Myslíš to vážně?“

„Samozřejmě že ano. Ty robotům nerozumíš – určitě ne tak složitým,

jako je Demerzel. A já ano.“

4

Rozhostilo se krátké mlčení, ale tiché pouze proto, že myšlenky jsou ti-

ché. Alespoň ty Seldonovy byly dost bouřlivé.

Ano, byla to pravda.

Zdálo se, že jeho žena má neskutečné vědomosti, pokud jde o roboty.

Hari se nad tím v průběhu let zamýšlel tak často, že to nakonec vzdal a od-

sunul to do pozadí své mysli. Pokud by nebylo Eta Demerzela – robota –,

nikdy by se s Dors nesetkal. Dors totiž pro Demerzela pracovala; byl to

Demerzel, kdo ‘přidělil’ Dors Harimu před osmi lety během jeho útěku

mezi různými trantorskými sektory. Dokonce i nyní, když byla jeho ženou,

jeho pomocnicí, jeho ‘lepší polovičkou’, Hari občas přemýšlel o podivném

Dorsině spojení s Demerzelem. Byla to jediná oblast Dorsina života, kam

- 21 -

Hari, jak skutečně cítil, nepatřil – nebo kde nebyl vítaný. A to mu podsou-

valo v mysli tu ze všech nejbolestivější otázku: Bylo to z poslušnosti k

Demerzelovi, že s Harim Dors zůstala, nebo proto, že jej milovala? Chtěl

věřit tomu, že to bylo to druhé – a přitom…

Jeho život s Dors Venabili byl šťastný, ale za jistou cenu a za jistých

podmínek. Podmínky byly tím přísnější, že nebyly dojednány diskusí nebo

domluvou, ale pouze vzájemným mlčenlivým porozuměním.

Seldon chápal, že našel v Dors všechno, co v manželce hledal. Pravda,

neměl děti, ale ani žádné neočekával a ani, popravdě řečeno, po nich ne-

toužil. Měl Raycha, který mu byl citově více než synem, jako by v sobě

měl všechny seldonské geny – a možná ještě více.

Pouhý fakt, že jej Dors nutí k těmto myšlenkám, byl porušením dohody,

která jim zajišťovala klid a pohodlí po všechna ta léta, a měl z toho mír-

nou, ale narůstající zlost.

Ale znovu odsunul tyto myšlenky, tyto otázky, stranou. Naučil se přijí-

mat její roli ochranitelky a tak tomu bude i nadále. Konec konců, byl to on,

s kým sdílela domov, stůl a lože – ne Eto Demerzel.

Dorsin hlas jej vytrhl zpět ze zasnění.

„Povídám – trucuješ, Hari?“

Trochu sebou trhnul, protože v jejím hlase nezachytil tón opakování, a

uvědomil si, že se nořil stále hlouběji do své mysli a dále od ní.

„Omlouvám se, drahá. Netrucuji – alespoň ne úmyslně. Jen přemýšlím,

jak bych ti odpověděl na to, co jsi mi řekla.“

„O robotech?“ Vyslovila to slovo docela klidně.

„Říkala jsi, že toho o nich moc nevím. Jak ti na to mám odpovědět?“

Odmlčel se a pak tiše dodal (a věděl, že riskuje): „Totiž, bez urážky.“

„Neřekla jsem, že o robotech nic nevíš. Pokud mě chceš citovat, dělej to

přesně. Řekla jsem, že robotům nerozumíš. Jsem si jistá, že toho víš spous-

tu, možná více než já, ale vědět ještě nutně neznamená rozumět.“

„Poslyš, Dors, úmyslně mluvíš v paradoxech, abys mě rozzlobila. Para-

dox vzniká pouze z dvojznačnosti, která je myšlena buď nevědomky, nebo

plánovitě. Nemám to rád ve vědě a nemám to rád ani v neformálních roz-

hovorech, pokud to není míněno v žertu, což, jak si myslím, není tento pří-

pad.“

Dors se zasmála svým zvláštním způsobem, tiše, skoro jako by pobave-

ní bylo příliš vzácné, než aby mohlo být zahrnuto do jejího obvyklého

- 22 -

chování. „Paradox tě zjevně přihání k nafoukanosti a vždycky, když jsi na-

foukaný, jsi legrační. Nicméně ti to vysvětlím. Nechci tě zlobit.“ Naklonila

se, aby ho poplácala po ruce, a Seldon s překvapením (a trochou rozpaků)

zjistil, že ji má zaťatou v pěst.

Dors řekla: „Vyprávěl jsi toho o psychohistorii spoustu. Alespoň mně.

Víš to?“

Seldon si odkašlal. „Pokud jde o tohle, tak jsem se ti vydal na milost.

Projekt je tajný – už samou svou podstatou. Psychohistorie nebude fungo-

vat, pokud o ní lidé, kterých se týká, budou vědět, takže o ní mohu mluvit

pouze s Yugem a s tebou. Pro Yuga je to celé intuice. Je vynikající, ale má

talent na to, aby se vrhal do temnoty, takže musím hrát roli opatrnosti a

vždy jej strhávat zpátky. Ale i já mám divoké myšlenky a to mi pomáhá v

tom, abych je dokázal vyslechnout vyřčené nahlas, i když“ – a usmál se –

„mi je jasné, že nechápeš jediné slovo z toho, co ti tu říkám.“

„Vím, že jsem tvůj zkušební králík, a vůbec mi to nevadí. – Opravdu mi

to nevadí, Hari, takže si nedělej předsevzetí, že své chování změníš. Přiro-

zeně že tvou matematiku nechápu. Jsem jen historická – a dokonce ani

nejsem vědecká historická. To, čím se nyní zrovna zabývám, je vliv eko-

nomických změn na politický vývoj –“

„Ano, a v tom jsem tvůj pokusný králík já, nebo sis toho nevšimla? Až

přijde čas, budu to pro psychohistorii potřebovat, takže cítím, že pro mě

budeš nepostradatelná.“

„Dobrá! Takže nyní, když jsme si ujasnili, proč vlastně se mnou jsi –

věděla jsem, že to nemůže být pro mou nadpozemskou krásu – bych ti ráda

vysvětlila, že tu a tam, když se tvůj hovor odvrátí od přísně matematických

pojmů, se mi zdá, že tě chápu. Už jsi mi, při několika příležitostech, vy-

světloval to, čemu říkáš nutnost minimalismu. Myslím, že tomu rozumím.

Tím myslíš –“

„Vím, co tím myslím.“

Dors vypadala dotčeně. „Prosím, trochu méně nadutosti, Hari. Nepo-

kouším se to vysvětlit tobě. Chci si to vysvětlit sama. Říkal jsi, že jsi můj

pokusný králík, tak se podle toho chovej. Výměna úloh je docela fér, nebo

ne?“

„Výměna úloh je v pořádku, ale jestli mě budeš obviňovat z nadutosti,

když řeknu jediné –“

„Dost! Mlč už! – Říkal jsi mi, že minimalismus má v aplikované psy-

- 23 -

chohistorii největší důležitost; v umění změnit nežádoucí vývoj v žádoucí

nebo alespoň v méně nežádoucí. Říkal jsi, že změna musí být užita tak

přesně a tak minimálně, jak je to možné –“

„Ano,“ řekl Seldon horlivě, „to proto, že –“

„ Ne, Hari. Já se to pokouším vysvětlit. Oba víme, že ty tomu rozumíš.

Musíš mít minimalismus, protože každá změna, jakákoli změna, má myri-

ády postranních účinků, které není možné vzít v úvahu. Pokud je změna

příliš velká a postranních účinků příliš mnoho, pak je jisté, že výsledek bu-

de dalece vzdálen tomu, co jsi naplánoval, a že může být naprosto nepřed-

vídatelný.“

„Správně,“ řekl Seldon. „To je podstata chaotického účinku. Problém je

v tom, zda je jakákoli změna dostatečně malá na to, aby byly její důsledky

dostatečně předvídatelné, nebo zda jsou lidské dějiny nevyhnutelně a ne-

změnitelně v každém směru chaotické. To je věc, která mě na začátku při-

vedla k myšlence, že psychohistorie není –“

„Já vím, ale nenechal jsi mě dokončit myšlenku. Problém není to, zda

může být jakákoli změna dostatečně malá. Skutečnost je taková, že jakáko-

li změna, větší než velice malá, je chaotická. Požadované minimum by mě-

la být nula, ale pokud to nula není, pak je stále velice malé – a bude velký

problém najít nějakou změnu, která by byla dostatečně malá a přitom pod-

statně větší než nula. To je, pokud tomu rozumím dobře, to, co máš na

mysli pojmem nutnost minimalismu.“

„Víceméně,“ řekl Seldon. „Samozřejmě je jako vždy podstata vyjádřena

daleko hutněji v řeči matematiky. Totiž –“

„Ušetři mě toho,“ řekla Dors. „Pokud to víš o psychohistorii, Hari, měl

bys to vědět také o Demerzelovi. Máš vědomosti, ale ne porozumění, pro-

tože tě zjevně nenapadlo aplikovat pravidla psychohistorie na robotické

zákony.“

Na to Seldon chabě odpověděl: „Teď mi vůbec není jasné, kam míříš.“

„Vyžaduje také minimalismus, nebo ne, Hari? Podle prvního robotické-

ho zákona nesmí robot ublížit člověku. Toto je základní pravidlo pro kaž-

dého obvyklého robota, ale Demerzel je naprosto neobvyklý a pro něj má

přednost nultý zákon. Nultý zákon říká, že robot nesmí ublížit lidstvu jako

celku. Ale to Demerzela dostává ke stejnému poutu, ve kterém jsi, když

pracuješ na psychohistorii. Chápeš?“

„Začínám.“

- 24 -

„V to doufám. Pokud má Demerzel schopnost měnit názory, musí to

udělat bez způsobení postranních účinků, které by si nepřál – a protože je

císařským prvním ministrem, je ve skutečnosti postranních účinků, na kte-

ré by musel brát ohled, spousta.“

„A aplikace na současnou situaci?“

„Jen se nad tím zamysli! Nemůžeš nikomu říct – kromě mě, samozřej-

mě –, že Demerzel je robot, protože tě upravil tak, že prostě nemůžeš. Ale

kolik úprav ho to stálo? Chceš říct lidem, že je to robot? Chceš zničit jeho

účinnost, když se spoléháš na jeho ochranu, na podporu tvým dotacím, na

vliv, který v tichosti využíváš ke svému prospěchu? Samozřejmě ne. Změ-

na, kterou pro to musel provést, byla velice malá, dostačující právě k tomu,

abys to někomu nevyzradil v okamžiku vzrušení nebo nedbalosti. Je to tak

malá změna, že nezahrnovala žádné zvláštní postranní účinky. To je způ-

sob, jakým se zhruba snaží Demerzel vládnout Říši.“

„A ten případ s Joranumem?“

„Je zjevně naprosto odlišný od tvého. Je z jakékoli pohnutky nezměni-

telně vůči Demerzelovi v opozici. Demerzel to bezpochyby může změnit,

ale pouze za cenu provedení značného překrucování Joranumova charakte-

ru, které by přivodilo výsledky, které by Demerzel nemohl předvídat. Ra-

ději, než aby se pokusil Joranumovi ublížit a přivodil tak postranní účinky,

které by zasáhly jiné a možná i lidstvo jako celek, musí nechat Joranuma

být, dokud nenajde nějakou malou změnu – nějakou malou změnu , která

zachrání situaci beze škod. A to je důvod, proč má Yugo pravdu a Demer-

zel je zranitelný.“

Seldon poslouchal, ale neodpověděl. Vypadal zamyšleně. Uběhlo něko-

lik minut, než řekl: „Pokud s tím nemůže udělat nic Demerzel, musím já.“

„Pokud s tím nemůže udělat nic on, co dokážeš ty?“

„To je něco jiného. Nejsem vázaný robotickými zákony. Nemusím si

dělat žádné starosti s minimalismem. – A abych s tím mohl začít, musím se

s Demerzelem setkat.“

Dors vypadala trochu znepokojeně. „Musíš? Určitě by nebylo moudré

dávat na vědomí spojení mezi vámi dvěma.“

„Přišla chvíle, kdy se nesmíme bát toho, že naše spojení vyjde najevo.

Určitě k němu ale nepůjdu s fanfárami trumpet a s reklamami v holovizi,

ale vidět jej musím.“

- 25 -

5

Seldon zuřil nad tím, jak utíkal čas. Před osmi lety, když poprvé přistál

na Trantoru, mohl okamžitě začít něco podnikat. Měl pouze pokoj v hotelu,

který mohl kdykoli se vším všudy opustit a vydat se napříč trantorskými

sektory.

Nyní se musel zabývat jednáními katedry, rozhodováním, nutnou prací.

Nebylo tak jednoduché všemu utéct a setkat se s Demerzelem – a i kdyby

mohl, Demerzel měl jistě také svůj nabitý program. Najít si čas na to, aby

se spolu mohli setkat, nebude jednoduché.

Nebylo ani jednoduché dívat se na Dors, jak nad ním potřásá hlavou.

„Nevím, co máš v úmyslu, Hari.“

A on netrpělivě odpovídal: „Nevím to ani já, Dors. Doufám, že na to

přijdu, až se s Demerzelem setkám.“

„Tvá nejdůležitější práce se týká psychohistorie. Řekne ti totéž.“

„Možná. Já na to přijdu.“

A pak, právě když si naplánoval čas k setkání s prvním ministrem, o

osm dní dříve, přijal na své obrazovce v kanceláři na katedře zprávu, psa-

nou mírně archaickým způsobem. A ještě ke všemu to byla více než lehce

archaická zpráva: ŽÁDÁM PROFESORA HARIHO SELDONA O SLY-

ŠENÍ.

Seldon se na ni s ohromením zahleděl. Ani císař se neprojevoval v tak

staletí starých frázích.

Ani podpis nebyl vytištěn jako obvykle, aby celou věc vyjasnil. Byl na-

psán rozmáchlým gestem, které jej zanechávalo dokonale čitelným a při-

tom mu dodávalo přídech bezstarostné umělecké práce, kterou autor na-

čmáral ve spěchu. Podpis byl LASKIN JORANUM. – Byl to Jo-Jo sám,

kdo žádal o slyšení.

Seldon zjistil, že se spokojeně usmívá. Bylo jasné, proč ta slova – a proč

to písmo. Z toho, co bylo obyčejnou žádostí, činily tyto prostředky věc,

která probouzela zvědavost. Seldon po setkání s tím člověkem nijak zvlášť

netoužil – vlastně by po něm normálně netoužil vůbec. Ale jak jde dohro-

mady archaismus a umění? Chtěl to zjistit.

Přístrojem, který měl na stole, určil čas a místo setkání. Bude to v jeho

kanceláři, určitě ne doma. Obchodní rozhovor, nic osobního.

A dojde k tomu před jeho plánovaným setkáním s Demerzelem.

- 26 -

Dors řekla: „Nijak mě to nepřekvapuje, Hari. Ublížil jsi dvěma jeho li-

dem, jeden z nich je jeho pobočník; pokazil jsi mu tu malou manifestaci,

kterou připravil; a nyní vypadá, v osobě svých pověřenců, trochu hloupě.

Chce se na tebe podívat a myslím, že bude lepší, když s tebou budu.“

Seldon potřásl hlavou. „Vezmu si Raycha. Zná všechny triky, které

znám já, a je silný, pohyblivý a je mu dvacet. Mimoto jsem si jistý, že ne-

budu ochranu potřebovat.“

„Jak si můžeš být tak jistý?“

„Joranum se se mnou setká na pozemku univerzity. Kolem bude spousta

mládeže. Nejsem mezi studenty tak docela nepopulární postava a myslím

si, že Joranum je člověk, který se snaží vědět, co ho čeká, a ví, že na do-

mácím území budu v bezpečí. Jsem si jistý, že bude dokonale zdvořilý –

velice přátelský.“

„Hmmm,“ řekla Dors s lehce zkřiveným koutkem úst.

„A naprosto vražedný,“ dokončil Seldon.

6

Hari Seldon ponechal svou tvář bez výrazu a sklonil hlavu pouze nato-

lik, aby vyjádřil přiměřenou slušnost. Dal si tu práci a prohlédl si různé Jo-

ranumovy hologramy, ale jako už častokrát originál, nestřežený, stále se

měnící v reakci na různé podmínky, není docela tentýž jako hologram –

jakkoli pečlivě připravený. Možná, pomyslel si Seldon, je to ohlas diváka

na ‘originál’, který jej činí odlišným.

Joranum byl vysoký – nejméně stejně jako Seldon – ale v jiných smě-

rech jej přerůstal. Nebylo to způsobeno svalnatou postavou, protože půso-

bil dojmem měkkosti bez toho, že by byl tlustý. Kulatá tvář, hlava s hus-

tými vlasy, které byly spíše pískové než žluté, bleděmodré oči. Byl obleče-

ný v měkké kombinéze a na tváři měl lehký úsměv, který budil dojem přá-

telství, i když současně z něj bylo jasné, že jde o pouhou iluzi.

„Profesore Seldone,“ – Jeho hlas byl hluboký a plně ovládaný, řečníkův

hlas – „jsem potěšen, že se s vámi setkávám. Je od vás milé, že jste k naší

schůzce svolil. Věřím, že se vás nedotklo, že jsem si přivedl společnost,

muže stojícího po mé pravé ruce, i když jsem vás o tom neinformoval pře-

dem. Je to Gambol Deen Namarti – tři jména, povšimněte si toho. Myslím,

že jste se s ním již setkal.“

- 27 -

„Ano, setkal. Vzpomínám si na tu příhodu jasně.“ Seldon se na Na-

martiho podíval trochu sardonicky. Při jejich prvním setkání mluvil Na-

marti na univerzitním hřišti. Seldon si jej nyní prohlédl pozorněji – v klid-

ných podmínkách. Namarti byl střední výšky, s hubenou tváří, nažloutlou

pletí, tmavými vlasy a širokými ústy. Neměl Joranumův lehký úsměv ani

jiný nápadný výraz – kromě smyslu pro opatrnou obezřelost.

„Můj přítel doktor Namarti – jeho oborem je starověká literatura – přišel

na vlastní žádost,“ řekl Joranum a jeho úsměv se o trochu rozšířil, „aby se

omluvil.“

Joranum se krátce na Namartiho podíval – a Namarti, se rty sevřenými

jako dříve, řekl bezbarvým hlasem: „Omlouvám se, profesore, za to, k če-

mu došlo na hřišti. Neuvědomoval jsem si dostatečně přísná pravidla týka-

jící se univerzitních shromáždění a byl jsem trochu unesený svým nadše-

ním.“

„Pochopitelně,“ řekl Joranum. „Ani si vůbec neuvědomil vaši totožnost.

Myslím, že bychom mohli nyní na celý incident zapomenout.“

„Ujišťuji vás, pánové,“ řekl Seldon, „že nemám žádný velký důvod,

proč bych si jej měl pamatovat. Toto je můj syn, Raych Seldon, takže vidí-

te, že i já mám společníka.“

Raych si nechal narůst knír, černý a hustý – mužské označení Dahlanů.

Neměl žádný, když se poprvé před osmi lety se Seldonem setkal, ještě jako

chlapec z ulice, otrhaný a hladový. Byl malý, ale pružný a šlachovitý a je-

ho výraz byl povýšený a nosil ho ve tváři, aby si přidal několik duševních

centimetrů k tělesné výšce.

„Dobré jitro, mladý muži,“ řekl Joranum.

„Dobré jitro, pane,“ řekl Raych.

„Prosím, posaďte se, pánové,“ řekl Seldon. „Mohu vám nabídnout něco

k jídlu nebo k pití?“

Joranum zvedl ruku ve zdvořilém odmítnutí. „Ne, pane. Toto není spo-

lečenská návštěva.“ Posadil se na určené místo. „Přesto doufám, že tako-

vých návštěv bude v budoucnu více.“

„Pokud se týká práce, tak začněme.“

„Donesly se mi zvěsti, profesore Seldone, o malém incidentu, na který

jste se právě laskavě rozhodl zapomenout, a přemýšlel jsem o tom, proč

jste podstoupil riziko toho, co jste učinil. Musíte připustit, že to riziko by-

lo.“

- 28 -

„Ve skutečnosti si to nemyslím.“

„Ale já ano. A tak jsem si dovolil o vás zjistit všechno, co se dalo, pro-

fesore Seldone. Jste zajímavý člověk. Z Heliconu, jak jsem se dozvěděl.“

„Ano, tam jsem se narodil. Záznamy jsou jasné.“

„A jste zde na Trantoru již osm let.“

„Také to je záležitost veřejných záznamů.“

„A docela jste se od začátku proslavil vydáním matematické studie, tý-

kající se – jak jste to nazval? – psychohistorie?“

Seldon nepatrně potřásl hlavou. Jak často už litoval této nerozvážnosti.

Samozřejmě, v té době ještě neměl tušení, že to byla nerozvážnost. Řekl:

„Mladistvé nadšení. Nikam to nevedlo.“

„Skutečně?“ Joranum se rozhlédl s výrazem potěšeného překvapení. „A

přitom jste dnes tady, vedoucí matematické katedry jedné z největších tran-

torských univerzit, a to ve věku čtyřiceti let, jak jsem se dozvěděl. – Já

mám mimochodem čtyřicet dva, takže se na vás vůbec nedívám jako na

starce. Musíte být velice schopným matematikem, když jste dosáhl takové-

ho postavení.“

Seldon pokrčil rameny. „Nebudu se snažit takové věci soudit.“

„Nebo musíte mít velice mocné přátele.“

„Všichni bychom chtěli mít mocné přátele, pane Joranume, ale myslím,

že tady byste žádné nenašel. Univerzitní profesoři mají zřídka mocné přáte-

le nebo, jak si často myslím, vůbec nějaké přátele.“ Usmál se.

Stejně tak Joranum. „Nepokládal byste snad za mocného přítele císaře,

profesore Seldone?“

„To určitě ano, ale co to má společného se mnou?“

„Mám ten dojem, že císař vaším přítelem je.“

„Jsem si jistý, že záznamy by ukázaly, pane Joranume, že jsem byl na

slyšení u Jeho Císařského Veličenstva před osmi lety. Trvalo možná hodi-

nu nebo ještě méně a nepozoroval jsem u něj tenkrát žádné známky velké-

ho přátelství. Poté už jsem s ním nemluvil – ani jej neviděl – kromě holo-

vize, samozřejmě.“

„Ale profesore, není nutné císaře vidět nebo s ním hovořit, aby se stal

vaším mocným přítelem. Postačí vidět nebo hovořit s Eto Demerzelem, cí-

sařským prvním ministrem. Demerzel je vaším ochráncem a z toho důvodu

můžeme totéž tvrdit i o císaři.“

„Nalezl jste snad v záznamech doklady o údajné podpoře, kterou mi

- 29 -

první ministr Demerzel poskytuje? Nebo cokoli jiného, z čeho jste toto tvr-

zení vydedukoval?“

„Proč pátrat v záznamech, když je dobře známo, že je mezi vámi dvěma

spojení? Vy to víte a já to vím také. Berme to jako skutečnost a pokračuj-

me. A prosím,“ – zvedl ruce – „nechtějte mě obtěžovat nějakým srd-

cervoucím popíráním. Je to ztráta času.“

„Ve skutečnosti,“ řekl Seldon, „jsem se chtěl zeptat, proč si myslíte, že

by mě chtěl chránit? Z jakého důvodu?“

„Profesore! Chcete mě snad ranit tím, že budete předstírat, že jsem na-

ivní netvor? Zmínil jsem se o vaší psychohistorii, kterou Demerzel chce.“

„A já jsem vám řekl, že to byla mladická nerozvážnost, která nikam ne-

vedla.“

„Můžete mi říkat spoustu věcí, profesore. Nejsem ale nucen k tomu,

abych jim věřil. No tak, budu s vámi mluvit upřímně. Četl jsem vaši pů-

vodní studii a pokoušel jsem se jí porozumět s pomocí některých matema-

tiků z mého týmu. Řekli mi, že je to divoký sen a naprosto neuskutečnitel-

ný –“

„Zcela s nimi souhlasím,“ řekl Seldon.

„Ale měl jsem pocit, že Demerzel čeká, až bude rozvinut a připraven k

využití. A pokud může čekat, mohu stejně tak já. Bude pro vás mnohem

výhodnější, profesore Seldone, abych čekal.“

„Proč?“

„Protože Demerzel už ve svém postavení dlouho nevydrží. Veřejné mí-

nění se pomalu obrací proti němu. Může se stát, že až se císař unaví po-

sloucháním nepopulárního prvního ministra, u kterého mu bude hrozit, že

při svém pádu s sebou strhne i trůn, najde za něj náhradu. Může to být do-

konce mé ubohé já, na kom spočine císařova přízeň. A vy budete stále po-

třebovat ochránce, někoho, kdo by se postaral o to, abyste mohl pracovat v

klidu a s dostatečnými dotacemi na cokoli, co budete potřebovat, ať půjde

o vybavení nebo spolupracovníky.“

„A vy tím ochráncem budete?“

„Samozřejmě – a ze stejného důvodu, z jakého jím je Demerzel. Chci

úspěšnou psychohistorickou techniku, díky které bych mohl vládnout

účinněji.“

Seldon zamyšleně přikývl, okamžik vyčkával a pak řekl: „Ale proč bych

se o to měl, pane Joranume, v tom případě starat? Jsem pouhý vědec, žijící

- 30 -

klidný život, zaměstnaný neobvyklou matematickou a pedagogickou čin-

ností. Říkáte, že Demerzel je můj současný ochránce a že vy budete můj

ochránce budoucí. Pak se mohu klidně starat o svou práci. Vy a první mi-

nistr o ni můžete bojovat. Ať zvítězí kdokoli, budu mít stále svého ochrán-

ce – jak jste mi alespoň řekl.“

Zdálo se, že Joranumův neměnný úsměv trochu pohasl. Namarti obrátil

na svém místě k Joranumovi svou zarputilou tvář a vypadal, jako by chtěl

něco říct, ale Joranumova ruka se nepatrně pohnula a Namarti zakašlal a

nepromluvil.

Joranum řekl: „Doktore Seldone. Jste vlastenec?“

„No ano, samozřejmě. Říše dala lidstvu tisíciletí míru – v každém pří-

padě většinou mír – a pečuje o rovnoměrný vzestup.“

„Tak tomu bylo – ale tempo se v posledním století nebo dvou zpomali-

lo.“

Seldon pokrčil rameny. „Těmito záležitostmi jsem se nezabýval.“

„Ani nemusíte. Víte, že politicky bylo poslední století nebo dvě obdo-

bím zmatku. Vládní období císařů byla krátká a někdy byla ještě zkrácena

díky úkladným vraždám –“

„I pouhá zmínka o tom,“ přerušil jej Seldon, „se blíží zradě. Byl bych

raději, kdybyste ne-“

„Dobrá tedy,“ Joranum se opřel ve svém křesle. „Podívejte, jak nedosta-

tečně jste chráněný. Říše se rozpadá. Z vlastní vůle to říkám otevřeně. Ti,

kteří mě následují, to tvrdí stejně, protože vědí, jaká je to pravda. Potřebu-

jeme po císařově pravé ruce někoho, kdo může Říši ovládat, potlačovat

vzpurné podněty, které, jak se zdá, vzrůstají všude, dát ozbrojeným silám

přirozené velení, které mají mít, vést ekonomiku –“

Seldon učinil netrpělivý pohyb paží, aby jej přerušil. „A vy jste ten, kte-

rý to udělá, je to tak?“

„Mám to v úmyslu. Nebude to lehká práce a pochybuji, že budu mít

mnoho dobrovolníků – z dobrého důvodu. Demerzel to určitě udělat nemů-

že. Pod jeho vládou se úpadek Říše postupně zrychluje k naprostému

zhroucení.“

„Ale vy ho dokážete zastavit?“

„Ano, doktore Seldone. S vaší pomocí. S psychohistorií.“

„Možná může zastavit zhroucení i Demerzel – pokud psychohistorie

existuje.“

- 31 -

Joranum řekl nevzrušeně: „Existuje. Nepředstírejme, že tomu tak není.

Ale její existence Demerzelovi nepomůže. Psychohistorie je pouhým ná-

strojem. Potřebuje mozek, který by ji pochopil, a paži, která by ji ovláda-

la.“

„A vy to všechno máte, pokud jsem to pochopil?“

„Ano. Znám své schopnosti. Chci psychohistorii.“

Seldon potřásl hlavou. „Můžete chtít všechno, čeho se vám zachce. Já ji

nemám.“

„Ale vy ji máte. O tom se nebudu dohadovat.“ Joranum se naklonil blí-

že, jako by chtěl svůj hlas do Seldonova ucha vtlačit a ne se jen spoléhat na

to, že jej tam zanesou zvukové vlny. „Říkal jste, že jste vlastenec. Musím

nahradit Demerzela, abych zabránil zničení Říše. Nicméně samotný způsob

výměny může Říši vážně oslabit. To si nepřeji. Vy mi můžete poradit, jak

dosáhnout konce hladce, lehce, beze škody a nebezpečí – v zájmu Říše.“

Seldon řekl: „Nemohu. Obviňujete mě z vědomostí, které nemám. Rád

bych vám pomohl, ale nemohu.“

Joranum se náhle postavil. „Nu, znáte můj názor a víte, co po vás chci.

Přemýšlejte o tom. A žádám vás, abyste myslel na Říši. Možná máte pocit,

že dlužíte Demerzelovi – tomu vykradači miliónů planet lidstva – své přá-

telství. Buďte opatrný. To, co uděláte, může otřást samotnými základy Ří-

še. Žádám vás o pomoc jménem kvadrilionů lidských bytostí, naplňujících

Galaxii. Myslete na Říši.“

Jeho hlas klesl v závěru do pronikavého a silného zašeptání. Seldon cí-

til, že se skoro chvěje. „Vždy budu myslet na Říši,“ řekl.

Joranum řekl: „To je vše, o co vás nyní žádám. Děkuji vám za souhlas k

našemu setkání.“

Seldon sledoval Joranuma a jeho doprovod, jak opouštějí jeho kancelář,

otevírají neslyšně dveře a vycházejí ven.

Zamračil se. Něco mu dělalo starosti – a nevěděl přesně, co to bylo.

7

Namartiho temné oči zůstávaly na Joranuma upřené, když seděli v jejich

pracovně v streelingském sektoru, pečlivě chráněné před odposlechem.

Nebylo to bohatě vybavené ústředí; ve Streelingu ještě byli slabí, ale po-

stupně sílili.

- 32 -

Bylo udivující, jak se hnutí rozrůstalo. Před třemi lety začínali z ničeho,

a nyní se jejich chapadla natahovala – v některých místech silněji než v ji-

ných, samozřejmě – po celém Trantoru. Vnější světy byly prozatím z velké

části nedotčené. Demerzel se je snažil vší silou udržet spokojené, ale to by-

la jeho chyba. Bylo to zde na Trantoru, kde byly vzpoury nebezpečné.

Kdekoli jinde mohly být kontrolovány. Zde mohl být Demerzel poražen.

Bylo divné, že si to ještě neuvědomil, ale Joranum vždy věřil tvrzení, že

Demerzelova pověst je přehnaná, že by se ukázalo, že je to prázdná sko-

řápka, kdyby se mu kdokoli pokusil postavit, a že by jej císař rychle zlik-

vidoval, kdyby se zdálo, že ohrožuje jeho bezpečnost.

Prozatím alespoň Joranumovy předpovědi vycházely. Nikdy nemusel

ustupovat, kromě menších věcí, jako bylo například to nedávné shromáž-

dění na streelingské univerzitě, které narušil ten chlap Seldon.

To byl možná důvod, proč Joranum na rozhovoru s ním trval. I sebe-

menší spálení prstů se muselo ošetřit. Joranum se těšil z pocitu neomylnos-

ti a Namarti uznával, že představa šňůry nepřetržitých úspěchů zajistí těm-

to úspěchům pokračování. Lidé mají sklony k tomu, aby se vyvarovali po-

koření porážkou tím, že se přidávají k očividně vyhrávající straně dokonce

i přes své názory.

Ale byl rozhovor s tímto Seldonem úspěchem, nebo jen dalším spálením

prstů, které se přidalo k tomu prvnímu? Namartimu se nelíbilo, že se ho

nemohl zúčastnit kromě toho, že se Seldonovi musel poníženě omluvit, a

nemyslel, že to bylo dobře.

Joranum nyní seděl tiše, zjevně zamyšlený a kousal se do špičky palce,

jako by se z něj snažil získat nějakou duševní výživu.

„Jo-Jo,“ řekl Namarti tiše. Byl jedním z mála lidí, kteří mohli oslovovat

Joranuma zdrobnělinou, kterou na veřejnosti bez ustání vykřikovaly davy.

Joranum se snažil tímto způsobem mimo jiné přilákat lásku chátry, ale v

soukromí vyžadoval od jednotlivců úctu, kromě těch několika důvěrných

přátel, kteří s ním byli od začátku.

„Jo-Jo,“ řekl znovu.

Joranum vzhlédl. „Ano, G.D., co se děje?“ Znělo to trochu podrážděně.

„Co uděláme s tím chlapem Seldonem, Jo-Jo?“

„Uděláme? Teď nic. Může se k nám přidat.“

„Proč čekat? Můžeme na něj vyvinout nátlak. Můžeme zatahat za pár

provázků na univerzitě a znepříjemnit mu život.“

- 33 -

„Ne, ne. Zatím nás nechal Demerzel na pokoji. Ten hlupák si příliš věří.

Poslední věcí, o kterou bych stál, je donutit jej k akci, dokud nebudeme

úplně připravení. A tvrdý útok na Seldona by to mohl způsobit. Mám po-

dezření, že se Demerzel na Seldona nesmírně spoléhá.“

„Kvůli té psychohistorii, o které jste spolu mluvili?“

„Přesně tak.“

„Co to je? Nikdy jsem o tom neslyšel.“

„To jenom málo lidí. Je to matematický způsob analýzy lidské společ-

nosti, ze kterého vychází předpovídání budoucnosti.“

Namarti se zamračil a cítil, jak se jeho tělo od Joranuma lehce odtáhlo.

Byl to nějaký Joranumův žert? Mělo jej to rozesmát? Namarti nikdy nebyl

schopen uhodnout, kdy nebo proč od něj lidé očekávají, že se rozesměje.

Nikdy po tom netoužil.

Řekl: „Předpovídat budoucnost? Jak?“

„Ach! Kdybych to věděl, co bych od Seldona potřeboval?“

„Upřímně řečeno tomu nevěřím, Jo-Jo. Jak můžeš předpovídat budouc-

nost? Je to hádání osudu.“

„To vím, ale potom, co nám Seldon překazil naše malé shromáždění,

jsem se na něj trochu informoval. Po všech stránkách. Před osmi lety přišel

na Trantor a předložil studii psychohistorie na matematické konferenci, na-

čež celá věc utichla. Nikdy se už o ní nikdo nezmínil. Ani Seldon.“

„Pak to vypadá, jako by na ní opravdu nic nebylo.“

„Ach ne, právě naopak. Pokud by celá záležitost pomalu utichla, pokud

by byla zesměšněna, pak bych souhlasil s tím, že na ní nic nebylo. Ale

jestliže je všechno náhle a naprosto uklizeno, znamená to pouze to, že to

bylo uloženo k tomu nejchladnějšímu ledu. To je možná důvod, proč se nás

Demerzel nepokusil ještě zastavit. Možná k tomu není veden hloupou se-

bedůvěrou; možná je k tomu veden psychohistorií, která musí předpovídat

něco, díky čemuž Demerzel plánuje v pravý čas převzetí vedení. Pokud je

tomu tak, můžeme prohrát dříve, než budeme moci psychohistorii využít k

vlastnímu prospěchu.“

„Seldon prohlašuje, že neexistuje.“

„Nedělal bys totéž, kdybys byl na jeho místě?“

„Stejně si myslím, že bychom na něj měli vyvinout nátlak.“

„To by nemělo smysl, G.D. Neslyšel jsi nikdy příběh o Vennově seke-

ře?“

- 34 -

„Ne.“

„Měl bys, když jsi z Nishaye. Je to tamější slavná lidová pověst. Krátce

řečeno, Venn byl dřevorubec, který měl kouzelnou sekeru, takže jedinou

lehkou ranou skácel jakýkoli strom. Byla neuvěřitelně cenná, ale on se ni-

jak nenamáhal s tím, aby ji někam schovával nebo ji chránil – a přitom mu

ji nikdy nikdo neukradl, protože ji nikdo jiný, než Venn samotný, nemohl

uzvednout.

Takže v tomto okamžiku nemůže pracovat s psychohistorii nikdo jiný

než Seldon sám. Kdyby se přidal na naši stranu z donucení, nemohli by-

chom si nikdy být jisti jeho věrností. Nesmíme v něm rozdmychat způsob

jednání, při kterém by se nám sice mohlo zdát, že pracuje pro naše dobro,

ale choval by se tak lstivě, že bychom nakonec zjistili, že jsme náhle zni-

čehonic zničeni. Ne, musí přijít dobrovolně a pracovat pro nás, protože si

bude přát, abychom zvítězili.“

„Ale jak jej přesvědčíme?“

„Ten Seldonův syn. Myslím, že se jmenuje Raych. Pozoroval jsi ho?“

„Nijak zvlášť.“

„G.D., G.D., pokud si nevšímáš všeho, přicházíš o výhody. Ten mladík

mě poslouchal se srdcem v očích. Udělalo to na něj dojem. Tím jsem si jis-

tý. Pokud bych si nebyl jistý ničím jiným, pak vím, jak dokážu udělat do-

jem na druhé. Poznám, když na někoho zapůsobím, když někoho dostanu

na pokraj obrácení.“

Joranum se usmál. Nebyl to předstíraně hřejivý a milý úsměv, který po-

užíval ve veřejném životě. Tentokrát to byl skutečný úsměv – chladný a

hrozivý.

„Uvidíme, co můžeme s tím Raychem dělat,“ řekl, „a jestli se přes něj

dostaneme k Seldonovi.“

8

Raych se podíval na Hariho Seldona poté, co oba politici odešli, a při-

hladil si knír. Uspokojovalo jej, když jej hladil. Tady ve streelingském sek-

toru sice nosili kníry i jiní muži, ale byly to většinou úzké bídné věci neur-

čité barvy – tenké bídné věci, i když byly tmavé. Většina mužů si je vůbec

nenechala narůst a snášeli holé horní rty. To se týkalo například i Seldona,

což bylo jen dobře. Při jeho barvě vlasů by byl knír směšný.

- 35 -

Sledoval Seldona pozorněji – čekal, až přestane přemýšlet, ale pak zjis-

til, že to déle nevydrží.

„Táto!“ řekl.

Seldon vzhlédl a řekl: „Co?“ Mluvil vždycky trochu mrzutě, když jej

někdo rušil v přemýšlení, pomyslel si Raych.

Raych řekl: „Nemyslím si, že bylo moc dobré, že ses s těma dvěma se-

tkal.“

„Ale? Proč ne?“

„Nu, ten hubený, ať se jmenuje, jak chce, byl ten chlap, kterému jsi způ-

sobil na hřišti problémy. To se mu nelíbilo.“

„Ale omluvil se.“

„Nemyslel to vážně. Ale ten druhý chlap, Joranum – ten může být ne-

bezpečný. Co kdyby měli zbraně?“

„Cože? Tady na univerzitě? V mé kanceláři? Samozřejmě že ne. Tohle

není Billibotton. Kromě toho, kdyby se o něco pokusili, s oběma bych si

dokázal poradit. Lehce.“

„Já nevím, táto,“ řekl Raych pochybovačně. „Už přece jen –“

„Neříkej to, ty nevděčná nestvůro,“ řekl Seldon a zvedl varovně ukazo-

váček. „Mluvíš úplně stejně jako tvoje matka a já to od ní musím poslou-

chat pořád. Já nestárnu – nebo alespoň ne tak rychle. Kromě toho jsi tu byl

se mnou a jsi skoro tak dobrý zápasník jako já.“

Raych nakrčil nos. „Zápasení by nám nijak nehilflo.“ (Bylo to zbytečné.

Raych se slyšel mluvit a věděl, že i po osmi letech, které strávil mimo bah-

no Dahlu, stále ještě sklouzává do dahlanského přízvuku, který ho jasně

označuje cejchem člověka nižší třídy. A kromě toho byl tak malý, že se

někdy cítil zakrslý. – Ale měl knír a nikdo se k němu nechoval povýšeně

dvakrát.)

Řekl: „Co s tím Joranumem uděláš?“

„Zatím nic.“

„No, poslyš, táto, několikrát už jsem Joranuma viděl v Trantorvizi. Na-

točil jsem si dokonce několik holopásek s jeho projevy. – Každý o něm

mluví, takže jsem si myslel, že by mohlo být to, o čem mluví, zajímavé. A

víš, dává to smysl. Nemám ho rád a nevěřím mu, ale opravdu to dává smy-

sl. Chce, aby byly všechny sektory rovnoprávné a aby měly stejné možnos-

ti – a na tom přece není nic špatného, ne?“

„Určitě ne. Všichni civilizovaní lidé si myslí totéž.“

- 36 -

„Tak proč všechny tyhle věci nemáme? Myslí si totéž i císař? A Demer-

zel?“

„Císař a jeho první ministr mají na starosti celou Říši. Nemohou sou-

středit všechnu pozornost pouze na Trantor. Pro Joranuma je lehké mluvit

o rovnoprávnosti. Nemá žádnou odpovědnost. Pokud by vládl, zjistil by, že

jeho pozornost je rozředěna Říší dvaceti pěti miliónů planet. A nejen to, ale

na každém kroku by mu stály v cestě sektory samotné. Každý by pro sebe

chtěl velký díl rovnosti – ale ne příliš mnoho rovnosti pro ostatní. Řekni

mi, Raychu, jsi přesvědčený o tom, že si Joranum zaslouží dostat příleži-

tost vládnout, aby ukázal, co dokáže?“

Raych pokrčil rameny. „Nevím. Pochybuji. Ale kdyby na tebe cokoli

zkusil, šel bych mu po krku, ještě než by se pohnul o dva centimetry.“

„Tvoje věrnost ke mně tedy převyšuje tvůj vztah k Říši.“

„Jasně. Ty jsi můj táta.“

Seldon se na Raycha s láskou podíval, ale za svým pohledem cítil stopu

nejistoty. Jak daleko až může Joranumův téměř hypnotický vliv zajít?

9

Hari Seldon seděl ve svém křesle, s opěradlem sklopeným do polohy, ve

které napůl ležel. Ruce měl založené za hlavou a jeho oči nebyly zaostřené

na nic určitého. Ve skutečnosti dýchal velmi potichu.

Dors Venabili seděla na druhém konci pokoje s vypnutou prohlížečkou

a mikrofilmy odloženými stranou. Skončila právě poměrně intenzivní ob-

dobí revidování svých posudků Florinského incidentu, který se odehrál v

dávných trantorských dějinách, a napadlo ji, že bude daleko více uklidňují-

cí, když se na pár okamžiků natáhne a pouvažuje nad tím, na co asi myslí

Seldon.

Musí to být psychohistorie. Ta mu zabere nejspíš celý zbytek života, ve

kterém bude sledovat neprobádané oblasti této napůl chaotické vědy, který

skončí, aniž by ji dokončil, tento úkol přenechá jiným (Amarylovi, pokud

se tento mladík také stejnou věcí neumoří) a padne s puklým srdcem, po-

kud toho bude zapotřebí.

A přitom mu dávala popud k životu. S problémem, který jej bude napl-

ňovat od hlavy k patě, bude žít déle – a to ji těšilo. Jednou jej ztratí, to vě-

děla, a zjistila, že ji ta myšlenka skličuje. Nebylo to tak jako ze začátku,

- 37 -

kdy bylo jediným jejím úkolem chránit jej kvůli jeho vědění.

Kdy se z toho stala věc osobní touhy? Jak se z toho mohlo vyvinout ně-

co tak osobního, jako je touha? Co na tom muži bylo, aby ji to nutilo cítit

se nejistě, když nebyl v dohledu, dokonce přesto, že věděla, že je v pořád-

ku, že její hluboce zakořeněné rozkazy nebyly uvedeny v činnost? Jeho

bezpečnost bylo všechno, o co měla mít starost. Jak se do toho vetřel ten

zbytek?

Mluvila o tom kdysi dávno s Demerzelem, když se její pocit stal patr-

ným.

Vážně se na ni podíval a řekl: „Jsi složitá, Dors, a na tohle nejsou jed-

noduché odpovědi. Za svého života jsem poznal několik jedinců; jejichž

přítomnost způsobovala, že se mi lépe přemýšlelo, zpříjemňovala mé reak-

ce. Pokoušel jsem se posoudit vyrovnanost mých reakcí v jejich přítomnos-

ti a nevyrovnanost mých reakcí v jejich konečné nepřítomnosti, abych zjis-

til, jestli jsem byl ten, kdo vyhrává, nebo ten, kdo prohrává. Během toho

jsem si uvědomil jednu věc. Potěšení z jejich společnosti převyšovalo smu-

tek po jejich odchodu. Vcelku je tedy lepší prožít to, co prožíváš ty, než

naopak.“

Pomyslela si: Hari po sobě jednoho dne zanechá prázdnotu a každým

dnem je ten jeden den blíže a já na to nesmím myslet.

Protože se této myšlenky chtěla zbavit, nakonec ho vyrušila. „O čem

přemýšlíš, Hari?“

„Cože?“ Seldon zaostřil oči se zjevnou námahou.

„O psychohistorii, předpokládám. Myslím, že jsi narazil na další slepou

uličku.“

„Ale ne. O tom jsem vůbec nepřemýšlel.“ Náhle se zasmál. „Chceš vě-

dět, o čem jsem přemýšlel? – O vlasech!“

„O vlasech? Čích?“

„Zrovna teď o tvých.“ Podíval se na ni s láskou.

„Není s nimi něco v pořádku? Mám si je nechat nabarvit jinou barvou?

Nebo by možná po těch letech měly být šedivé.“

„Ale běž! Kdo by potřeboval nebo chtěl ve tvých vlasech šediny. – Ale

to mě přivedlo k jiným věcem. Například k Nishayi.“

„Nishaya? Co je s ní?“

„Nebyla nikdy součástí předříšského trantorského Království, takže mě

ani nepřekvapuje, žes o ní neslyšela. Je to svět malý. Odloučený. Nedůleži-

- 38 -

tý. Přehlížený. Sám o něm něco vím jen proto, že jsem si dal tu práci a vy-

hledal jsem si to. Jen pár z dvaceti pěti miliónů světů opravdu dokáže vy-

volat trvalý zájem, ale pochybuji o tom, že je nějaký tak bezvýznamný jako

Nishaya. A to je velice významné, chápej.“

Dors odsunula své posudky na stranu a řekla: „Kde se v tobě vzala ta

nová záliba v paradoxech, o které jsi mi vždycky tvrdil, že ji nenávidíš? Co

je významného na bezvýznamnosti?“

„Ach, paradoxy mi nevadí, když se jich dopouštím já. Víš, Joranum z

Nishaye pochází.“

„Aha, takže si děláš starosti s Joranumem.“

„Ano. Viděl jsem některé z jeho proslovů – na Raychovo naléhání. Ne-

dávají příliš mnoho smyslu, ale jejich souhrn může být téměř hypnotický.

Na Raycha udělal hluboký dojem.“

„Dovedu si představit, že by ho udělal na kteréhokoli Dahlana, Hari. Jo-

ranumovo stálé volání po rovnoprávnosti sektorů musí přirozeně na utla-

čované jámaře dělat dobrý dojem. Pamatuješ si, jak jsme v Dahlu byli?“

„Pamatuji si to docela dobře a samozřejmě to chlapci nemám za zlé. Je-

nom mě mate, že Joranum pochází z Nishaye.“

Dors pokrčila rameny. „Nu, Joranum musí odněkud pocházet, a mezi

námi, Nishaya, stejně jako každý jiný svět, musí občas své lidi posílat ven,

dokonce až na Trantor.“

„Ano, ale jak už jsem řekl, dal jsem si tu práci, abych Nishayu pro-

zkoumal. Dokonce jsem navázal hyperprostorové spojení s některými niž-

šími úředníky – což přišlo na značnou sumu kreditů, které, při nejlepším

svědomí, nemohu účtovat katedře.“

„A zjistil jsi něco, co by za ty kredity stálo?“

„Řekl bych, že ano. Víš sama, že Joranum vždycky vypráví malé pří-

běhy pro vysvětlení, příběhy, které jsou pověstmi z jeho rodné Nishaye. To

mu tady na Trantoru slouží k dobrému účelu, protože díky tomu vypadá

jako muž z lidu, naplněný lidovou filozofií. Tyto příběhy jsou ve všech je-

ho proslovech. Díky nim se zdá, že je z malého světa, že byl vychováván

na odlehlé farmě, obklopené divokou přírodou. Lidé to mají rádi, zvláště

Trantořané, kteří by raději zemřeli, než aby se dostali někam do divoké pří-

rody, ale kteří o něčem takovém rádi sní.“

„Ale co z toho?“

„Zvláštní věc je ta, že ani jeden z příběhů lidé, se kterými jsem na

- 39 -

Nishayi hovořil, neznají.“

„To není nic významného, Hari. Může to být třeba malý svět, ale je to

svět. To, co je běžné v Joranumově rodném sektoru toho světa, nemusí být

v kterémkoli jiném místě, ze kterého pocházel tvůj úředník.“

„Ne ne. Lidové pověsti, ať už v té či oné podobě, jsou obvykle celosvě-

tové. Ale nehledě na to jsem měl značné problémy, abych tomu chlapíkovi

vůbec rozuměl. Mluvil galaktickým standardem se silným přízvukem.

Mluvil jsem s několika dalšími z toho světa, jen abych si to ověřil, a všich-

ni měli tentýž přízvuk.“

„A co z toho?“

„Joranum ho nemá. Mluví docela dobrou trantorštinou. Je ve skutečnos-

ti daleko lepší než moje. Pořád ještě mám helikonský přízvuk na písmeno

‘r’. On ne. Podle záznamů přistál na Trantoru, když mu bylo devatenáct.

Podle mě je prostě nemožné strávit prvních devatenáct let života používá-

ním té barbarské nishayské verze galaktického standardu a pak přistát na

Trantoru a přijít o ni. Ať už je tu, jak dlouho chce, nějaká stopa přízvuku

by mu zůstat musela – podívej se na Raycha, jak příležitostně upadá do da-

hlanského způsobu řeči.“

„A co jsi z toho všeho vyvodil?“

„To, co jsem vyvodil – když jsem tu seděl celý večer a uvažoval jako

počítač – je to, že Joranum vůbec z Nishaye nepřišel. Ve skutečnosti si

myslím, že si Nishayu vybral jako místo, ze kterého přichází, prostě proto,

že je tak zaostalá a tak zapadlá, že nikoho ani nenapadne, aby si to ověřo-

val. Musel si udělat důkladný počítačový průzkum, aby si našel ten svět, u

kterého je nejméně pravděpodobné, že jej někdo nachytá při lži.“

„Ale to je směšné, Hari. Proč by měl předstírat, že je ze světa, ze které-

ho nepřišel? To by znamenalo spoustu falšování záznamů.“

„A to je přesně to, co nejspíš udělal. Má nejspíše dost přívrženců mezi

státními zaměstnanci, aby si to mohl dovolit. Nejspíš se nikdo nestaral o to,

aby to prověřil, a všichni jeho přívrženci jsou příliš fanatičtí, než aby o tom

mluvili.“

„Ale stejně – proč?“

„Protože si myslím, že Joranum nechce, aby se lidé dozvěděli, odkud ve

skutečnosti pochází.“

„Proč ne? Všechny světy v Říši si jsou rovné, jak podle práva, tak podle

zvyku.“

- 40 -

„O tom nevím. Tyhle ušlechtile ideální teorie se nějak do skutečného

života nikdy nepřenesly.“

„Tak odkud tedy potom pochází? Máš o tom nějakou představu?“

„Ano. A to nás dostává zpátky k té záležitosti s vlasy.“

„Co je s vlasy?“

„Seděl jsem tam s Joranumem, díval jsem se na něj a cítil jsem se ne-

klidně bez toho, že bych věděl, proč se právě tak cítím. Pak jsem si nako-

nec uvědomil, že mě tak zneklidňovaly jeho vlasy. Něco na nich bylo, ži-

vost, lesk… dokonalost, kterou jsem nikdy předtím neviděl. A pak jsem

věděl. Jeho vlasy jsou umělé a pečlivě pěstované na kůži, která by měla být

takových věcí zbavena.“

„ Měla by?“ Dorsiny oči se přimhouřily. Bylo jasné, že náhle pochopila.

„Chceš snad říct –“

„Ano, přesně to říct chci. Je z mytologií tyranizovaného, na minulost

soustředěného mykogenského trantorského sektoru. To je věc, kterou se

snaží ukrýt.“

10

Dors Venabili o tom chladně uvažovala. To byl její jediný způsob uva-

žování – chladně. Prese všechny horké zášlehy citů.

Zavřela oči, aby se lépe soustředila. Od doby, kdy s Harim navštívili

Mykogen, uběhlo už osm let a nepobyli tam dlouho. Nebylo tam skoro co

obdivovat, kromě jídla.

Obrazy se vrátily. Drsné, puritánské, muže prosazující společenství;

zdůrazňování minulosti; odstraňování veškerého tělesného ochlupení, bo-

lestný proces, úmyslně zaměřený na to, aby byli odlišní, a tak si ‘uvědomi-

li, kým jsou’; jejich báje; jejich vzpomínky (nebo představy) o době, kdy

vládli Galaxii, kdy přetrvávaly jejich životy věky, kdy existovali roboti.

Dors otevřela oči a řekla: „Proč, Hari?“

„Proč co, miláčku?“

„Proč by měl předstírat, že není z Mykogenu?“

Nemyslela si, že by si zapamatoval Mykogen podrobněji než ona; ve

skutečnosti věděla, že tomu tak není, ale jeho mysl byla lepší než její – při-

nejmenším byla odlišná. Ta její si pouze pamatovala a vyvozovala zjevné

závěry, podobné matematickým způsobům dedukce. On měl mysl, která se

- 41 -

pohybovala neočekávaně. Seldon s oblibou prohlašoval, že intuice je vý-

hradní oblastí jeho spolupracovníka, Yugo Amaryla, ale Dors tím neošálil.

Seldon se rád stavěl do postavení matematika, povzneseného nad tento

svět, který se na něj dívá neustále udivenýma očima, ale Dors se nedala

ošálit ani tímto.

„Proč by měl předstírat, že není z Mykogenu?“ opakovala, když jen za-

myšleně seděl s očima zahleděnýma do sebe pohledem, který Dors vždy

spojovala s pokusem vymačkat další kapku použitelnosti a hodnoty z pojetí

psychohistorie.

Seldon nakonec řekl: „Je to drsné společenství, omezující společenství.

Vždycky se najdou ti, kteří nesnesou jeho způsob diktování každého jed-

nání a každé myšlenky. Vždycky se najdou ti, kteří zjistí, že v žádném pří-

padě nemohou být zkroceni do postroje, kteří chtějí více svobod, dosažitel-

ných v daleko světštějším světě venku. Je to pochopitelné.“

„Takže si nechávají narůst umělé vlasy?“

„Ne, obvykle ne. Průměrní odpadlíci – tak Mykogeňané říkají uprchlí-

kům, kterými samozřejmě pohrdají – nosí paruku. Je to jednodušší, ale da-

leko méně působivé. Opravdu seriózní odpadlíci nosí falešné vlasy, jak už

jsem řekl. Ten proces je obtížný a nákladný, ale je téměř nepoznatelný. Ni-

kdy jsem se s žádným nesetkal, jen jsem o nich slyšel. Strávil jsem léta

studováním všech osmi set trantorských sektorů a pokoušel jsem se vypra-

covat základní zákony a výpočty psychohistorie. Ještě jsem toho z ní na-

neštěstí moc neukázal, ale pár věcí jsem se naučil.“

„Ale proč tedy musí odpadlíci ukrývat skutečnost, že jsou z Mykogenu?

Pokud vím, tak pro to nejsou nijak pronásledováni.“

„Ne, to nejsou. Ve skutečnosti není nijak rozšířená představa, že by byli

Mykogeňané méněcenní. Je to ještě horší. Mykogeňany nikdo nebere váž-

ně. Jsou inteligentní – to uznává každý – vysoce vzdělaní, ušlechtilí, kou-

zelníci, pokud jde o jídlo, skoro děsiví svou schopností udržet svůj sektor v

prosperitě – ale nikdo je nebere vážně. Jejich víra připadá lidem mimo

Mykogen jako směšná, legrační, neuvěřitelně hloupá. A tento postoj se

vztahuje dokonce i na Mykogeňany, kteří jsou odpadlíky. Mykogenský

pokus o převzetí moci ve vládě může být rozdrcen posměchem. Když se tě

někdo bojí, není to nic. Dokonce i když tebou někdo opovrhuje, dá se to

přežít. Ale když se ti vysmívají – to je katastrofální. Joranum chce být prv-

ním ministrem, takže musí mít vlasy, a aby neměl potíže, musí se snažit

- 42 -

vzbudit představu, že vyrostl na nějakém zapadlém světě, tak vzdáleném

od Mykogenu, jak jen nějaký může být.“

„Určitě tu ale existují lidé, kteří jsou přirozeně holohlaví.“

„Nikdy ale ne tak naprosto zbavení ochlupení, jak se nutí být Mykoge-

ňané. Na vnějších světech na tom zase tak nezáleží. Ale na vnějších svě-

tech jsou Mykogeňané pouhým vzdáleným zašeptáním. Mykogeňané se

starají sami o sebe natolik, že je mezi nimi skutečnou vzácností ten, kdo

někdy opustil Trantor. Ale tady na Trantoru to je něco jiného. Lidé mohou

být holohlaví, ale většinou mají alespoň věneček vlasů, který dokazuje, že

Mykogeňany nejsou – nebo si nechávají narůst umělé vlasy. Těch několik

málo, kteří jsou holohlaví docela – obvykle z patologických důvodů – má

prostě smůlu. Dokážu si představit, jak chodí po světě a ukazují všem lé-

kařské vysvědčení o tom, že nejsou Mykogeňany.“

Dors se trochu zamračila a řekla: „A pomůže nám to nějak?“

„Tím si nejsem jistý.“

„Nemůžeš oznámit, že je Mykogeňanem?“

„Nejsem si jistý, že by to bylo tak jednoduché. Musel zakryt velice

dobře stopy, a i kdyby to šlo provést –“

„Ano?“

Seldon pokrčil rameny. „Nechci zavdat důvod k fanatismu. Společenská

situace na Trantoru je už tak dost špatná i bez riskování nějakého rozpou-

tání vášní, které bych ani já ani kdokoli jiný nedokázal zvládnout. Pokud

bych se musel uchýlit k té záležitosti s Mykogenem, byla by to poslední

možnost.“

„Takže chceš minimalismus.“

„Samozřejmě.“

„Co tedy budeš dělat?“

„Mám domluvenou schůzku s Demerzelem. Mohl by vědět, co dělat.“

Dors se na něj ostře podívala. „Hari, neočekáváš náhodou, že za tebe

Demerzel vyřeší všechny tvé problémy?“

„Ne, ale možná vyřeší tenhle.“

„A pokud ne?“

„Pak budu muset vymyslet něco jiného, ne?“

„Co například?“

Přes Seldonovu tvář přeletěl bolestný výraz. „To nevím, Dors. Nemůžeš

ani ode mně očekávat, že vyřeším všechny problémy.“

- 43 -

11

Eta Demerzela nikdo nevídal často, s výjimkou císaře Cleona. Z mnoha

důvodů bylo jeho zásadou zůstávat v pozadí a jedním z nich bylo to, že se

jeho vzhled postupem času měnil velice málo.

Hari Seldon jej už několik let neviděl a v soukromí s ním nehovořil ode

dnů svého příchodu na Trantor.

Po dojmu ze Seldonova nedávného zneklidňujícího setkání s Laskinem

Joranumem cítili jak Seldon, tak Demerzel, že bude lepší nezdůrazňovat je-

jich vztah. Kdyby navštívil Hari Seldon prvního ministra v jeho kanceláři v

Císařském paláci, neunikl by pozornosti, takže se z důvodů bezpečnosti

rozhodli, že k setkání dojde v malém, ale přepychově zařízeném apartmá v

hotelu Na okraji kupole nedaleko palácových pozemků.

Když nyní Demerzela viděl, vrátily se mu bolestně staré časy. Pouhá

skutečnost, že Demerzel stále vypadal přesně jako kdysi, působila, že bo-

lest byla ještě ostřejší. Jeho tvář měla stále své výrazné pravidelné rysy.

Stále ještě byl vysoký a vypadal robustně, měl stejné tmavé vlasy s náde-

chem do plava. Nebyl hezký, ale důstojně elegantní. Vypadal jako něčí

ideální představa o tom, jaký by měl císařský první ministr být, vůbec ne

jako kterýkoli jiný muž před ním, zastávající jeho místo. Byl to jeho

vzhled, pomyslel si Seldon, který mu dodával polovinu jeho moci nad císa-

řem, a tím i nad císařským dvorem, a tím i nad Říší.

Demerzel k němu přistoupil a jemný úsměv mu zkřivil rty bez toho, že

by jinak změnil vážnost jeho výrazu.

„Hari,“ řekl. „Je milé tě zase vidět. Napůl jsem měl strach, že si to roz-

myslíš a naši schůzku zrušíš.“

„Já měl napůl strach, že to uděláte vy, první ministře.“

„Eto – pokud se bojíš užívat mé skutečné jméno.“

„Nemohu. Nemohu je vyslovit. Ty to víš.“

„Přeji si to. Vyslov je. Docela rád bych je zase slyšel.“

Seldon váhal, téměř jako by nemohl uvěřit tomu, že jeho rty mohou

zformulovat slova a hlasivky je dokáží rozeznět. „Daneeli,“ řekl po chvíli.

„R. Daneel Olivaw,“ řekl Demerzel. „Ano. Naobědváš se se mnou, Ha-

ri. Pokud budu obědvat s tebou, nebudu muset jíst, a to pro mě bude úle-

va.“

„Rád, i když jednostranné jídlo není moje představa družného veselí.

- 44 -

Možná sousto nebo dvě –“

„Abych ti udělal radost –“

„Přesto,“ řekl Seldon, „si nemohu pomoci, ale uvažuji o tom, jestli je

moudré trávit spolu tolik času.“

„Je. Císařské rozkazy. Jeho Císařské Veličenstvo to po mně vyžaduje.“

„Proč, Daneeli?“

„Za dva roky se znovu sejde desetiletá konference. – Vypadáš překva-

peně. Copak jsi na to zapomněl?“

„Ne tak docela. Vůbec jsem o tom nepřemýšlel.“

„Nechceš se jí snad zúčastnit? Na té poslední jsi měl úspěch.“

„Ano. S psychohistorií. Nějaký úspěch to byl.“

„Upoutal jsi pozornost samotného císaře. To se nepodařilo žádnému ji-

nému matematikovi.“

„Byl jsi to ty, koho jsem zpočátku zaujal, ne císař. Pak jsem musel

uprchnout a zůstat mimo pozornost Říše alespoň do té doby, než jsem tě

mohl ujistit, že jsem začal své psychohistorické výzkumy, a poté jsi mi

umožnil zůstat v bezpečném závětří.“

„Být vedoucím prestižní matematické fakulty je stěží závětřím.“

„Ano, je, pokud to skrývá mou psychohistorii.“

„Ach, jídlo už je tady. Pojďme si na chvíli povídat o něčem jiném, jak

se na přátele sluší. Jaká je Dors?“

„Vynikající. Ideální manželka. Dožene mě k smrti starostmi o mou bez-

pečnost.“

„Je to její práce.“

„To mi také připomíná – často. Vážně, Daneeli, nikdy ti nebudu moci

dostatečně poděkovat za to, že jsi nás dal dohromady.“

„Děkuji ti, Hari, ale, upřímně řečeno, nečekal jsem ani u jednoho z vás

šťastné manželství, zvláště ne u Dors –“

„Za ten dar ti děkuji stejně, ať už jsi očekával jiné důsledky než tyto.“

„Mám z toho radost, ale je to dar, který, jak zjistíš, může s sebou nést i

pochybné důsledky – jako je mé přátelství.“

Na to Seldon nedokázal odpovědět, a tak se na Demerzelův pokyn pustil

do jídla.

Po chvíli pokývl na sousto rybího masa na vidličce a řekl: „Sice nepo-

znávám, z čeho to je, ale je to mykogenská kuchyně.“

„Ano, je. Vím, že ji máš rád.“

- 45 -

„Je to mykogenská omluva pro to, že existují. Jejich jediná omluva. Ale

oni pro tebe mají zvláštní význam. Na to nesmím zapomínat.“

„Zvláštní význam už skončil. Jejich předkové, dávno, dávno tomu, obý-

vali planetu jménem Aurora. Žili tři sta let i déle a byli pány Padesáti Ga-

laktických Světů. Byl to Aurořan, kdo mě jako první naplánoval a sestrojil.

Na to nezapomínám; pamatuji si to docela přesně – daleko méně zkomole-

ně než jejich mykogenští potomci. Ale pak jsem je, před dávnou, dávnou

dobou, opustil. Vybral jsem si to, co bylo podle mě pro lidstvo lepší, a šel

jsem touto cestou až dodnes, jak jsem mohl nejlépe.“

Seldon s náhlým úlekem řekl: „Nemůžeme být odposloucháváni?“

Demerzel vypadal pobaveně. „Pokud jsi na to pomyslel až nyní, pak už

by bylo pozdě. Ale neměj strach, udělal jsem všechna nutná předběžná

opatření. Příliš mnoho lidí tě nevidělo přicházet. Příliš mnoho lidí tě stejně

tak neuvidí odcházet. A ti, kteří tě zpozorují, nebudou překvapeni. Jsem

dobře známý jako amatérský matematik s velkými záměry, ale malými

schopnostmi. Je to zdroj pobavení pro ty u dvora, kteří nejsou tak docela

mými přáteli, a nikoho tady nepřekvapí, že se zajímám o sbírání podkladů

na nadcházející desetiletou konferenci. A právě o konferenci jsem si s te-

bou chtěl pohovořit.“

„Nevím, v čem bych ti pomohl. Je nejspíše jediná věc, o které bych na

konferenci mohl mluvit – a o té mluvit nemohu. Pokud se jí vůbec zúčast-

ním, pak jako jeden z publika. Nemám v úmyslu zveřejňovat jakékoli ob-

jevy.“

„Tomu rozumím. Ale pokud bys chtěl slyšet něco zvláštního, Jeho Cí-

sařské Veličenstvo si tě pamatuje.“

„Předpokládám, že je to proto, že jsi mu na mě nedovolil zapomenout.“

„Ne. O to jsem se nemusel snažit. Ale Jeho Císařské Veličenstvo mě

příležitostně překvapuje. Je si vědom nadcházející konference a očividně si

pamatuje tvou řeč z té předcházející. Nepřestává se zajímat o záležitost

psychohistorie a varuji tě, že z toho může být ještě něco většího. Nepřipadá

mi tak docela nepředstavitelné, že se s tebou bude chtít setkat. Dvůr to bu-

de bezpochyby považovat za velkou čest – obdržet císařovo pozvání dva-

krát v životě.“

„Děláš si legraci. K čemu by bylo, kdybych se s ním setkal?“

„V každém případě, pokud budeš předvolán ke slyšení, stěží budeš moci

odmítnout. – Co tví mladí chráněnci, Yugo a Raych?“

- 46 -

„Určitě víš. Je mi jasné, že mě necháváš přísně sledovat.“

„Ano, to ano. Kvůli tvé bezpečnosti, ale ne v každém směru tvého živo-

ta. Obávám se, že mi má práce zabírá většinu času a nejsem vševědoucí.“

„Dors ti nepodává hlášení?“

„Udělala by to v kritické situaci. Jinak ne. Není ochotná hrát roli špióna

v nedůležitých věcech.“ Znovu ten lehký úsměv.

Seldon zavrčel. „Mí chlapci si vedou dobře. Yugo je čím dál méně

zvládnutelný. Je lepším psychohistorikem než já a myslím, že má pocit, že

ho zdržuji. Pokud jde o Raycha, je to milý ničema – vždycky takový byl.

Získal si mě, když byl ještě úděsný darebák z ulice, a co je ještě překvapi-

vější, získal si i Dors. Opravdu věřím, Daneeli, že kdyby mě měla Dors

dost a chtěla mě opustit, stejně by z lásky k Raychovi zůstala.“

Demerzel přikývl a Seldon zasmušile pokračoval. „Kdyby si Rashelle z

Wye nemyslela, že je milý, dneska bych tu nebyl. Byli by mě tenkrát za-

střelili –“ Stísněně se ošil. „Nenávidím samo to pomyšlení, Daneeli. Byla

to naprosto náhodná a nepředvídatelná událost. Jak by mohla psychohisto-

rie jakkoli pomoci?“

„Copak jsi mi sám neříkal, že v nejlepším případě může psychohistorie

fungovat jen v možnostech a s nesmírnými davy, ne s jedinci?“

„Ale pokud je jedinec velmi důležitý –“

„Obávám se, že zjistíš, že žádný jedinec není ve skutečnosti důležitý.

Ani já – nebo ty.“

„Snad máš pravdu. Zjistil jsem, že i když na tom pracuji s těmito před-

poklady, stále se pokládám za velmi důležitého ve způsobu vyššího sobec-

tví, které převyšuje všechny smysly. – A ty jsi také velmi důležitý, což je

věc, o které jsem si s tebou přišel pohovořit – co nejupřímněji. Musím vě-

dět.“

„Vědět co?“ Zbytky jídla byly odklizeny obsluhou a osvětlení místnosti

se poněkud ztlumilo, takže se zdálo, že se zdi přiblížily a poskytovaly pocit

velkého soukromí.

Seldon řekl: „Joranum.“ Trochu to slovo ukousl, jako by samotný pocit

při jeho vyslovení stačil.

„Ach ano.“

„Víš o něm?“

„Samozřejmě. Jak bych mohl nevědět?“

„Nuže, já bych o něm chtěl něco vědět také.“

- 47 -

„Co chceš vědět?“

„No tak, Daneeli, nehraj si se mnou. Je nebezpečný?“

„Samozřejmě že je nebezpečný. Máš o tom snad nějaké pochyby?“

„Myslím pro tebe? Pro tvé postavení prvního ministra?“

„Přesně to mám na mysli. Tím způsobem je nebezpečný.“

„A ty to připustíš?“

Demerzel se naklonil dopředu a opřel se levým loktem o stůl mezi nimi.

„Jsou věci, které nečekají na to, až je schválím, Hari. Podívejme se na to fi-

lozoficky. Jeho Císařské Veličenstvo, Cleon, první tohoto jména, je nyní

na trůnu osmnáctým rokem a po celou tu dobu jsem byl vedoucím jeho

štábu a pak jeho prvním ministrem a sloužil jsem stěží s menším nasaze-

ním za posledních let vlády jeho otce. Je to dlouhá doba a první ministři

jen zřídka zůstávají tak dlouho u moci.“

„Ty nejsi obyčejný první ministr, Daneeli, a sám to víš. Musíš setrvat u

moci, než bude psychohistorie vyvinuta. Nesměj se mi. Je to tak. Když

jsme se poprvé před osmi lety setkali, říkal jsi mi, že je Říše ve stádiu roz-

kladu a pádu. Myslíš si o tom něco jiného?“

„Ne, samozřejmě ne.“

„Ve skutečnosti je nyní úpadek mnohem výraznější, že?“

„Ano, je, i když se tomu snažím bránit.“

„A co by se stalo bez tebe? Joranum proti tobě Říši bouří.“

„Trantor, Hari. Trantor. Vnější světy jsou jednotné a prozatím s mými

činy poměrně spokojené, přestože jsou uprostřed upadající ekonomiky a

snižujícího se obchodu.“

„Ale Trantor je to, co se počítá. Trantor – říšský svět, na kterém žijeme,

hlavní svět Říše, jádro, administrativní středisko – je to, co tě může svrh-

nout. Nemůžeš si udržet své postavení, pokud Trantor řekne ne.“

„Souhlasím.“

„A pokud odejdeš, kdo se pak postará o vnější světy a co udrží pokles,

aby se nezměnil ve zřícení, a Říši před rychlou degenerací v anarchii?“

„To je určitě možnost.“

„Takže s tím musíš něco udělat. Yugo je přesvědčený, že jsi ve smrtel-

ném nebezpečí a nedokážeš se udržet ve svém postavení. Říká mu to jeho

intuice. Dors říká totéž a vysvětluje to pojmy tří nebo čtyř zákonů – záko-

nů –“

„Robotiky,“ doplnil jej Demerzel.

- 48 -

„Mladý Raych se zdá být upoután Joranumovými teoriemi – je to jeho

dahlanským původem, rozuměj. A já – já si nejsem jistý, takže jsem za te-

bou přišel pro útěchu, předpokládám. Řekni mi, že máš situaci pevně v ru-

kou.“

„Kdyby tomu tak bylo, udělal bych to. Nicméně nemám žádnou útěchu,

kterou bych ti nabídl. Já jsem v nebezpečí.“

„A neděláš nic?“

„Ne. Dělám, co mohu, abych potlačil nespokojenost a otupil ostří Jora-

numova poselství. Pokud bych to nedělal, už bych možná musel z úřadu

odstoupit. Ale to, co dělám, nestačí.“

Seldon zaváhal. Nakonec řekl: „Jsem přesvědčený o tom, že Joranum je

ve skutečnosti Mykogeňan.“

„Opravdu?“

„Je to můj názor. Napadlo mě, že bychom toho mohli využít proti ně-

mu, ale váhal jsem s tím, protože by to mohlo rozpoutat síly fanatismu.“

„Váhal jsi moudře. Je mnoho věcí, které by mohly být vykonány a které

by měly postranní účinky, které si nepřejeme. Víš, Hari, neobávám se toho,

že bych měl opustit úřad – pokud se najde nějaký následník, který bude

pokračovat v zásadách, které jsem používal já k udržení poklesu v tak po-

malé rychlosti, jak jen to bylo možné. Na druhou stranu, pokud bude tím,

kdo mě vystřídá, Joranum, bude to, podle mého názoru, osudné.“

„Pak bude vhodné všechno k tomu, abychom jej zastavili.“

„Ne tak docela. Říše může upadnout do anarchie, i když Joranum neu-

spěje a já zůstanu. Nesmím tedy udělat něco, co by Joranuma zničilo a do-

volilo mi zůstat – zvláště pokud by takový skutek nastolil pád Říše. Zatím

jsem nebyl schopen vymyslet cokoli, co bych mohl udělat, abych s jistotou

zničil Joranuma a se stejnou jistotou zabránil anarchii.“

„Minimalismus,“ řekl Seldon.

„Prosím?“

„Dors mi vysvětlila, že budeš spoután minimalismem.“

„To právě jsem.“

„Pak byla má schůzka s tebou zklamáním, Daneeli.“

„Myslíš tím, že sis přišel pro útěchu, a nenašel jsi ji.“

„Obávám se, že je to tak.“

„Ale já se s tebou setkal, protože jsem i já toužil po útěše.“

„Ode mě?“

- 49 -

„Od psychohistorie, která může předvídat cestu k bezpečnosti, kterou já

nemohu.“

Seldon si zhluboka povzdechl. „Daneeli, psychohistorie nebyla ještě do

tohoto bodu vyvinuta.“

První ministr se na něj vážně podíval. „Měl jsi osm let, Hari.“

„Může to být osm stejně jako osm set let a nemusí být k tomuto bodu

vůbec dovedena. Je to problém vzpírající se řešení.“

Demerzel řekl: „Neočekávám, že by to byl dokonalý postup, ale můžeš

mít nějakou osnovu, nějakou kostru, nějakou zásadu, kterou bys mohl vyu-

žít jako návod. Možná nedokonalou, ale lepší než pouhé usuzování.“

„Nic více, než jsem měl před osmi lety,“ řekl Seldon truchlivě. „Vidíš,

jak to vypadá. Musíš zůstat u moci a Joranum musí být zničen takovým

způsobem, aby byla zajištěna stabilita Říše tak dlouho, jak je to jen možné,

abych měl dostatečnou příležitost k vypracování psychohistorie. Toto ne-

může být splněno, dokud nejdříve psychohistorii nevypracuji. Je to tak?“

„Vypadá to tak, Hari.“

„Pak diskutujeme v bludném kruhu a Říše je zničena.“

„Pokud se nestane něco nepředvídatelného. Pokud ty neuděláš něco ne-

předvídatelného.“

„Já? Daneeli, jak bych mohl něco udělat bez psychohistorie?“

„To nevím, Hari.“

A Seldon vstal k odchodu – zoufalý.

12

V následujících dnech zanedbával Hari Seldon své fakultní povinnosti a

naprogramoval svůj počítač k příjmu zpráv.

Nebylo mnoho počítačů, které by byly schopné zvládnout denní zprávy

z pětadvaceti miliónů světů. Několik jich bylo v říšských úřadech, kde byly

naprosto nezbytné. Některé z hlavních vnějších světů je měly také, i když

většina jich byla spokojena s hyperspojením s Centrálním zpravodajstvím

na Trantoru.

Počítač na důležité matematické fakultě mohl, pokud byl dostatečně na-

programován, být uzpůsoben na nezávislý zdroj informací a Seldon by byl

opatrný, než by se to rozhodl udělat se svým počítačem. Bylo to koneckon-

ců nutné pro jeho práci s psychohistorií, i když schopnosti jeho počítače

- 50 -

byly pečlivě určeny k jiným, neobyčejně důležitějším účelům.

V nejlepším případě by počítač hlásil všechno, co se stalo mimořádné-

ho, k čemu by došlo na kterémkoli z pětadvaceti miliónů světů. Kódované

a nenápadné varovné světlo by se rozsvítilo a Seldon by mohl jednoduše

událost sledovat. Takové světlo se ale rozsvěcelo jen zřídka, protože defi-

nice ‘mimořádného’ byla pevně stanovená a jasná a zabývala se velkými

měřítky a vzácnými převraty.

To, co museí udělat, když se světlo neobjevovalo, bylo volat namátkou

do různých světů – ne do všech pětadvaceti miliónů, samozřejmě, ale ně-

kolika tuctů. Byl to skličující a dokonce oslabující úkol, protože nebylo

světů, které by neměly své denní relativně malé katastrofy. Sopečná erupce

tuhle, potopa támhle, ekonomické zhroucení toho nebo jiného druhu jinde

a, samozřejmě, nepokoje. Za posledních tisíc let neuběhl jediný den, ve

kterém by nedošlo k nepokojům nebo něčemu podobnému na každém ze

stovek nebo ještě více různých světů.

Obvykle by takové věci nebral v úvahu. Člověk si mohl stěží dělat hla-

vu s nepokoji stejně, jako si nemohl člověk dělat hlavu se sopečnými erup-

cemi, protože na obydlených světech k oběma docházelo stále. Spíše by

mohlo být znamením něčeho neobvyklého, co by vyžadovalo nejvážnější

obavy, to, kdyby nastal den, kdy by nebyly hlášeny žádné nepokoje.

Obavy však Seldon necítil. Vnější světy byly se všemi svými výtrž-

nostmi a neštěstími jako velký oceán za klidného dne, s nízkými vlnami a

malými bouřkami – ale nic více. Nenalezl důkaz nějaké celkové situace,

která by jasně ukázala pokles posledních osmi let nebo třeba posledních

osmdesáti. A přitom Demerzel (v Demerzelově nepřítomnosti o něm ne-

mohl Seldon uvažovat jako o Daneelovi) říkal, že pokles pokračuje, a on

měl prst na tepu Říše den za dnem způsobem, který Seldon napodobit ne-

mohl – až do té doby, než bude mít k dispozici řídící sílu psychohistorie.

Mohlo to být tak, že pokles byl tak malý, že byl před dosažením nějaké-

ho skutečně důležitého bodu nezaznamenatelný – jako rodinné sídlo, které

se pomalu opotřebovává a chátrá bez toho, že by známky zchátralosti byly

viditelné, až se jedné noci propadne střecha.

Kde se ale ta střecha propadne? To byl problém a Seldon neznal odpo-

věď.

A při té příležitosti Seldon zjišťoval situaci na samotném Trantoru. Ta-

dy byly zprávy mnohem bohatější. Za prvé proto, že Trantor byl se svými

- 51 -

čtyřiceti miliardami obyvatel nejlidnatější ze všech světů. Za druhé každý z

jeho osmi set sektorů tvořil malou Říši sám o sobě. Za třetí tu byla nudná

opakující se vládní setkání a činnost císařské rodiny ke sledování.

To, co však Seldona udeřilo, byl sektor Dahl. Volby do sboru sektoru

Dahl vynesly do úřadu pět joranumitů. Podle komentáře to bylo poprvé,

kdy joranumité dosáhli úřadu v sektoru.

Nebylo to překvapující. Dahl byl mezi jinými sektory joranumitskou

pevností, ale Seldon zjistil, že je to zneklidňující důkaz demagogova po-

kroku. Objednal si mikročip s touto zprávou a vzal si jej s sebou večer do-

mů.

Když Seldon vešel, Raych vzhlédl od počítače a najednou měl pocit, že

musí říct něco na svou obhajobu. „Pomáhám mámě s nějakými odkazy,

které potřebuje,“ řekl.

„Co tvá vlastní práce?“

„Hotová, táto. Všechno hotovo.“

„Dobrá. – Podívej se na tohle.“ Ukázal mikročip Raychovi, ještě než jej

vložil do mikroprojektoru.

Raych se podíval na téma zprávy, která před ním visela ve vzduchu, a

řekl: „Ano, o tom vím.“

„Víš?“

„Jistě. Zvykl jsem si sledovat, co se v Dahlu děje. Víš, domovský sektor

a tak.“

„A co si o tom myslíš?“

„Nejsem překvapený. Ty ano? Zbytek Trantoru se chová k Dahlu jako

ke smetí. Proč by neměli souhlasit s Joranumovými názory?“

„Ty s nimi souhlasíš také?“

„No –“ Raych svraštil zamyšleně obličej. „Musím přiznat, že některé

věci, které říká, se mi líbí. Říká, že chce pro všechny lidi rovnost. Co je na

tom špatného?“

„Vůbec nic – pokud mu o to jde. Pokud je upřímný. Pokud to neužívá

jen jako trik k získání hlasů.“

„To je docela možné, táto, ale většina Dahlanů si nejspíš myslí: Co mů-

žeme ztratit? Nemáme rovnost teď, i když zákony říkají, že ano.“

„Je to těžká věc k uzákonění.“

„To není něco, co by tě ochladilo, když jsi k smrti zpocený.“

Seldon rychle uvažoval. Přemýšlel o tom od chvíle, kdy na tu zprávu

- 52 -

narazil. Řekl: „Raychu, nebyl jsi v Dahlu od chvíle, kdy jsme tě z toho sek-

toru já s matkou vzali pryč, že?“

„Ale byl, když jsem odejel do Dahlu na tvou návštěvu před pěti lety.“

„Ano, ano,“ – Seldon mávl odmítavě rukou – „ale to se nepočítá. Bydle-

li jsme v mezisektorovém hotelu, který nebyl vůbec dahlanský, a pokud si

pamatuji, Dors tě nikdy nepustila na ulici samotného. Koneckonců ti bylo

teprve patnáct. Jak by se ti líbilo navštívit Dahl nyní, sám, na svou zodpo-

vědnost – když už je ti dvacet?“

Raych se uchechtl. „Máma to nikdy nedovolí.“

„Neříkám, že by mě zrovna těšila vyhlídka toho, že jí to budu muset

říct, ale nemám v úmyslu ji žádat o dovolení. Otázka je: Chtěl bys to pro

mě udělat?“

„Ze zvědavosti? Jasně. Docela by mě zajímalo, jak ta stará díra vypa-

dá.“

„Můžeš na to obětovat čas ze studií?“

„Jasně. Nikdy jsem nechyběl déle než týden. Kromě toho mi můžeš

přednášky nahrát a já to doženu, až se vrátím. Povolení dostanu. Konec-

konců mám přece tátu v profesorském sboru – pokud tě nevyhodili, táto.“

„Zatím ne. Ale nemyslím si, že by to měly být radostné prázdniny.“

„Překvapilo by mě, kdyby sis to myslel. Nepředpokládám, že bys vůbec

věděl, co to radostné prázdniny jsou, táto. Překvapuje mě, že znáš ten vý-

raz.“

„Nebuď drzý. Když už tam budeš, chci, aby ses setkal s Laskinem Jora-

numem.“

Raych vypadal vylekaně. „Jak to mám udělat? Nevím, kde bude.“

„Měl by být v Dahlu. Požádali jej, aby promluvil ke sboru sektoru Dahl,

ve kterém je pět nových joranumitských členů. Zjistíme přesné datum a

vypravíš se o několik dní dříve.“

„A jak se s ním mám setkat, táto? Nemyslím, že by měl otevřené dveře

pro každého.“

„Ani já, ale tohle nechám na tobě. Věděl jsi, jak na to, když ti bylo dva-

náct. Doufám, že se ostří tvé chytrosti v uplynulých letech příliš neotupi-

lo.“

Raych se usmál. „Doufám, že ne. Ale předpokládejme, že se s ním se-

tkám. Co pak?“

„Nu, zjisti, co bude možné. Co má skutečně v plánu. Co si skutečně

- 53 -

myslí.“

„Myslíš, že mi to řekne?“

„Nepřekvapilo by mě, kdyby to udělal. Máš kouzlo, které povzbuzuje

důvěru, ty ohavný mladíku. Pojďme si o tom promluvit.“

A tak se stalo. Několikrát.

Seldonovi se honily v hlavě nepříjemné myšlenky. Nebyl si jistý, kam

to všechno povede, ale neopovážil se o tom promluvit s Yugo Amarylem

nebo Demerzelem nebo (ze všech nejvíce) s Dors. Mohli by jej zastavit.

Mohli by mu dokázat, že jeho nápad nestojí za nic, a o takové důkazy ne-

stál. To, co měl v plánu, vypadalo jako jediná brána k záchraně a nechtěl,

aby byla tato brána zatarasená.

Ale existovala taková brána vůbec? Seldonovi připadalo, že Raych je

jediný, kdo se může nejspíše vetřít do Joranumovy přízně, ale byl Raych

pro tento účel tím pravým nástrojem? Byl Dahlan a s Joranumem souhlasil.

Jak dalece mu mohl Seldon důvěřovat?

Strašné! Raych byl jeho syn – a Seldon neměl nikdy předtím důvod

Raychovi nevěřit.

13

Pokud Seldon pochyboval o účinnosti svého názoru, pokud se obával,

že může spustit záležitosti předčasně nebo je zoufale rozběhnout špatným

směrem, pokud byl naplněn mučivou nejistotou, pokud šlo o to, jestli může

Raychovi věřit, že zahraje svou roli správně, nikdy neměl žádné pochyby –

vůbec žádné pochyby – pokud šlo o to, jaká bude reakce Dors, když se se-

známí s fait accompli.

A nebyl zklamaný – pokud to bylo to správné slovo, které vyjadřovalo

jeho pocity.

A přitom svým způsobem zklamaný byl, protože Dors ani nezvedla hlas

v hrůze, jak si zčásti myslel, že udělá, když si připravoval obranu.

Ale jak to mohl vědět? Byla jiná než ostatní ženy a ještě nikdy ji neviděl

skutečně rozhněvanou – nebo alespoň v takové náladě, kterou za skutečnou

rozhněvanost pokládal.

Pouze jej sledovala chladnýma očima a hovořila s tichým, hořkým ne-

souhlasem. „Poslal jsi jej do Dahlu? Samotného?“ Velice mírně. Tázavě.

Na okamžik byl Seldon jejím tichým hlasem zastrašen. Pak řekl pevně:

- 54 -

„Musel jsem. Bylo to nutné.“

„Vysvětli mi to. Poslal jsi jej do té jámy zlodějů, toho doupěte vrahů, té

hromady všeho, co je zločinné?“

„Dors! Rozčiluješ mě, když takhle mluvíš. Tyhle stereotypy bych oče-

kával jenom od fanatika.“

„Popíráš, že Dahl je takový, jaký jsem ho právě popsala?“

„Samozřejmě. V Dahlu jsou zločinci a špinavé brlohy. To vím velice

dobře. Víme to oba. Ale ne všechno v Dahlu je takové. A zločinci a špina-

vé brlohy jsou v každém sektoru, dokonce i v císařském sektoru a ve Stree-

lingu.“

„Jsou snad různé stupně, ne? Jeden není deset. Pokud jsou zločinem

prolezlé všechny světy, pokud jsou zločinem prolezlé všechny sektory, po-

řád je mezi nimi Dahl nejhorší, není to tak? Máš počítač. Zjisti si statisti-

ky.“

„To nemusím. Dahl je nejchudší sektor na Trantoru a je jasný vzájemný

vztah mezi chudobou, bídou a zločinem. V tom s tebou souhlasím.“

„Ty se mnou souhlasíš! A poslal jsi jej samotného? Měl jsi jít s ním,

nebo požádat mně, abych s ním šla, nebo s ním poslat tucet jeho spolužáků.

Určitě by uvítali odpočinek od práce, tím jsem si jistá.“

„To, co jsem po něm potřeboval, vyžadovalo, aby byl sám.“

„A co jsi po něm potřeboval?“

Ale Seldon na toto téma neoblomně mlčel.

Dors řekla: „Došlo to tak daleko? Nevěříš mi?“

„Je to hazard. Riziko nesu já sám. Nemohu do toho zatahovat tebe nebo

kohokoli jiného.“

„Ale nejsi to ty, kdo tu nese riziko. Je to chudák Raych.“

„On nenese žádné riziko,“ řekl Seldon netrpělivě. „Je mu dvacet let, je

mladý, živý a statný jako strom – a to nemyslím ty stromky, které si tu pěs-

tujeme pod sklem na Trantoru. Myslím ty silné stromy v helikonských le-

sích. A je zápasník, což Dahlané nejsou.“

„Ty s tím svým zápasením,“ řekla Dors a její chlad nepolevil ani o zlo-

mek. „Myslíš si, že je to odpověď na všechno. Dahlani nosí nože. Každý z

nich. A myslím, že i blastery.“

„O blasterech nic nevím. Pokud jde o blastery, jsou zákony dost přísné.

Ale co se týče nožů, vím jistě, že Raych jeden nosí. Dokonce ho nosí i tady

na kampusu, kde je to přísně protizákonné. Myslíš, že si ho na Dahl ne-

- 55 -

vezme?“

Dors mlčela.

Na několik minut se odmlčel i Seldon a pak usoudil, že možná přišel čas

k usmíření. Řekl: „Podívej, řeknu ti alespoň tolik. Doufám, že se setká s

Joranumem, který Dahl navštíví.“

„Ano? A co očekáváš, že Raych udělá? Naplní jej hořkou lítostí nad je-

ho špatnou politikou a pošle jej zpátky do Mykogenu?“

„No tak. Nech už toho. Jestli to chceš brát z tohohle sardonického hle-

diska, tak se nemáme o čem bavit.“ Odvrátil od ní pohled, podíval se ven z

okna na šedomodrou oblohu pod kupolí. „To, co očekávám, že udělá“ – a

jeho hlas se na okamžik zachvěl – „je, že zachrání Říši.“

„No jistě. To bude daleko jednodušší.“

Seldonův hlas zpřísněl. „To je to, co očekávám. Ty řešení nemáš. Nemá

je ani Demerzel sám. Řekl mi tolik, že řešení spočívá na mně. To je to, oč

se snažím, a to je to, na co potřebuji Raycha v Dahlu. Koneckonců, sama

znáš jeho schopnost vzbudit náklonnost. Měla účinek na nás a jsem pře-

svědčený o tom, že bude mít účinek na Joranuma. Pokud mám pravdu, bu-

de všechno v pořádku.“

Dorsiny oči se mírně rozšířily. „Chceš mi říct, že ses řídil psychohisto-

rií?“

„Ne. Nechci ti lhát. Ještě jsem nedosáhl bodu, od kterého bych se mohl

jakkoli psychohistorií řídit, ale Yugo neustále mluví o intuici – a já mám

svou.“

„Intuice! Co to je? Definuj ji!“

„Lehce. Intuice je umění, vlastní lidské mysli, usuzující správnou odpo-

věď z údajů, které jsou samy o sobě neúplné nebo dokonce zavádějící.“

„A tys ji dostal.“

A Seldon řekl s pevným přesvědčením: „Ano, dostal.“

Ale sám pro sebe si pomyslel to, co se neodvážil Dors říct. Co když

Raychovo kouzlo vyprchalo? Nebo, ještě hůře, co když v něm příliš zesílí

vědomí toho, že je Dahlan?

14

Billibotton byl Billibotton – špinavý, živelný, temný, spletitý Billibotton

– šířící rozklad a přitom plný života, který, jak byl Raych přesvědčen, ne-

- 56 -

bylo možné najít nikde jinde na Trantoru. Možná ho nebylo možné najít

ani nikde jinde v Říši, i když Raych neznal z první ruky žádný jiný ze svě-

tů kromě Trantoru.

Posledně, když spatřil Billibotton, mu nebylo o moc více než dvanáct

let, ale dokonce i lidé vypadali stále stejně; stále to byla směs zpráskaných

psů a neuctivců; naplněni umělou pýchou a bručivou rozmrzelostí; muži

charakterističtí svými temnými a hustými kníry, ženy pytlovitým obleče-

ním, které nyní připadalo Raychovým starším a více světem protřelým

očím strašně nepořádnické.

Jak mohou ženy, které jsou takhle oblečené, muže přitahovat? – Ale to

byla bláznivá otázka. Dokonce i když mu bylo jen dvanáct, měl docela jas-

nou představu o tom, jak lehce a rychle může být odloženo.

A tak tam stál, ztracený ve vzpomínkách a paměti, procházel ulicí s vý-

lohami obchodů a přesvědčoval se, že si zapamatoval tohle nebo tamto

zvláštní místo, a uvažoval, jestli jsou mezi těmi všemi lidé, které znával a

kteří jsou o osm let starší. Možná ti, kteří byli jeho kamarády v dětství – a

stísněně si připomněl tu skutečnost, že i když si pamatuje některé přezdív-

ky, které si navzájem přidělili, nemůže si vzpomenout na jediné skutečné

jméno.

Ve skutečnosti byly díry v jeho paměti obrovské. Nebylo to tím, že by

osm let byla dlouhá doba, ale byly to dvě pětiny jeho dvacetiletého života a

ten se od chvíle, kdy opustil Billibotton, natolik změnil, že všechno před-

tím bylo jako vybledlý sen.

Ale vůně tu byly. Zastavil se před pekařstvím, nevalným a ošumělým, a

nasál pach kokosové polevy, který se šířil vzduchem – který nikde jinde

tak nevoněl. Dokonce i když se někde zastavil, aby koupil koláčky s koko-

sovou polevou, i když u nich dokonce byl nápis ‘V dahlanském stylu’, byly

to pouhé chabé náhražky – nic více.

Ucítil silné pokušení. No, proč vlastně ne? Měl kredity a nebyla tu Dors,

aby krčila nos a nahlas se zajímala, jak čisté – nebo daleko spíše jak nečis-

té – to místo může asi být. Kdo si dělal s čistotou hlavu za starých časů?

Krám byl zšeřelý a Raychovým očím chvíli trvalo, než se přizpůsobily.

Bylo tam několik nízkých stolků s párem spíše nepevných židlí u každého

z nich, ve kterých si nepochybně lidé mohli dát lehkou svačinu, obdobu

kávy a koláčků. U jednoho ze stolků seděl mladík s prázdným šálkem před

sebou, oblečený v kdysi bílém tričku s krátkým rukávem, které by za lepší-

- 57 -

ho osvětlení vypadalo ještě špinavěji.

Pekař nebo v každém případě číšník vyšel z místnosti vzadu a řekl spíše

nevrlým tónem: „Co si dáš?“

„Kokosovou máčku,“ řekl Raych stejně nevrlým způsobem (kdyby dal

najevo zdvořilost, nebyl by Billibottoňanem) a použil slangový termín, kte-

rý si pamatoval ze starých časů.

Termín byl stále ještě běžný, protože mu číšník podal správný předmět s

použitím holých prstů. Chlapec Raych by to přijal, ale nyní byl muž Raych

vyvedený z rovnováhy.

„Chceš sáček?“

„Ne,“ řekl Raych. „Sním ho tady.“ Zaplatil číšníkovi, vzal si koláček z

jeho ruky a zakousl se do jeho hojnosti s přivřenýma očima. V dobách jeho

dětství to byla vzácná rozkoš – někdy, když žebral nezbytný kredit, aby si

jeden koupil, někdy, když dostal kousnout od dočasně bohatšího kamaráda,

většinou často, když jeden ukradl, když se nikdo nedíval. Nyní si jich mohl

koupit, kolik chtěl.

„Hej,“ řekl hlas.

Raych otevřel oči. Byl to ten muž u stolku, který se na něj šklebil.

Raych řekl mírně: „Mluvíš se mnou, chlape?“

„Jo. Co děláš?“

„Baštím kokosovou máčku. Co je ti po tom?“ Automaticky přijal billi-

bottonský způsob hovoru. Nebylo to moc těžké.

„Co děláš v Billibottonu?“

„Narodil sem se tu. Vyrostl sem tu. V posteli. Ne na ulici jako ty.“

Urážka přišla lehce, jako by nikdy neopustil domov.

„Fakt? Na Billibottoňáka seš fakt pěkně vohozenej. Jako ňáká baletka.

Smrdí z tebe voňavka.“ A zvedl malíček, aby naznačil zženštilost.

„Nebudu křapat vo tom. jak smrdíš ty. Jel sem do světa.“

„Do světa? La–dí–da.“ Do pekařství vstoupili dva další muži. Raych se

trochu zamračil, protože si nebyl jistý, jestli byli domluvení nebo ne. Muž

u stolu řekl nově příchozím: „Tendle chlap jel do světa. Říká, že je Billi-

bottoňák.“

Jeden z příchozích zašoural nohama v posměšném pozdravu a zašklebil

se bez jediné stopy přívětivosti. „No, není to fajn? Je dycky paráda zakop-

nout vo Billibottoňáka, kerej to dotáhl tak daleko. Dáváme jim šanci po-

moct těm z jejich sektoru, co takovou kliku neměli. Třeba kreditama. Dyc-

- 58 -

ky můžeš rozdat pár kreditů chudejm, ne?“

„Kolik máš, mistře?“ řekl ten druhý a jeho úšklebek zmizel.

„Hej,“ řekl muž za pokladnou. „Vy všichni chlapi vypadněte z mýho

krámu. Nechci tu mít ňáký voplejtačky.“

„Voplejtačky nebudou,“ řekl Raych. „Du pryč.“

Vykročil, ale sedící muž mu strčil do cesty nohu. „Nechoď, kámo. Bu-

deš nám chybět.“

(Muž za pokladnou, který se očividně obával nejhoršího, zmizel vzadu.)

Raych se usmál. Řekl: „Jednou, dyž sem byl v Billibottonu, hošani, sem

šel s mým starým a starou a zastavilo nás deset hošanů. Deset. Spočítal

sem si je. Museli sme se vo ně postarat.“

„Jo?“ řekl ten, který s ním mluvil. „A postaral se vo ně tvůj starej?“

„Můj starej? Ne. Ten by se s nima nezdržoval. Ale moje stará jo. A já to

umím líp než vona. A vy ste jen tři. Takže, jesli vám to nevadí, táhněte mi

z cesty.“

„Jasně. Jenom tu nech ňáký kredity. A taky ňáký svý hadry.“

Muž u stolu vstal. V ruce držel nůž.

„Tak takhle je to,“ řekl Raych. „No, nejčko už mě zdržujete.“ Dojedl

svůj koláček a napůl se otočil. Pak, rychle jako myšlenka, se chytil stolu,

zatímco pravou nohou vystřelil dopředu a patou přímo neomylně zasáhl

rozkrok muže s nožem.

Ten klesl k zemi s hlasitým řevem. Stůl přirazil druhého ke zdi a držel

jej u ní, zatímco Raychova pravá ruka švihla vzduchem a malíkovou hra-

nou zasáhla tvrdě hrtan třetího, který zakašlal a zhroutil se.

Trvalo to dvě vteřiny a Raych tam stál s nožem v každé ruce a řekl: „No

tak, kerej z vás se hne?“

Zuřivě se na něj dívali, ale zůstali na svých místech a Raych řekl:

„V tom případě vypadnu.“

Ale číšník, který se vytratil do zadní místnosti, musel zavolat pomoc,

protože do krámu nyní vešli tři muži, zatímco číšník vřískal: „Buřiči! Nic

jinýho než buřiči!“

Nově příchozí byli stejně oblečeni do něčeho, co bylo očividně unifor-

mou – ale takovou, jakou Raych nikdy neviděl. Kalhoty měli zastrčené do

bot, volná zelená trička přepásaná a na hlavách měli zvláštní polokulovité

klobouky, které vypadaly podivně komicky. Na tričkách měli na pravém

rameni zepředu písmena JG.

- 59 -

Byli podobní Dahlanům, ale neměli tak docela dahlanské kníry. Ty je-

jich byly černé a husté, ale pečlivě zastřižené na úroveň rtů a stejně tak

omezené do šířky. Raych se v duchu ušklíbnul. Chyběla jim mohutnost je-

ho vlastního divokého kníru, ale musel připustit, že vypadají upraveně a

čistě.

Vůdce těchto tří mužů řekl: „Jsem desátník Quinber. Co se tu dělo?“

Poražení Billibottoňané se škrabali na nohy s jasně poničeným obleče-

ním. Jeden se stále ještě svíjel, jeden si třel hrdlo a třetí jednal, jako by jed-

no jeho rameno bylo vykloubené.

Desátník se na ně díval filozofickým pohledem, zatímco dva jeho muži

blokovali dveře. Obrátil se na Raycha – jediného, který vypadal nedotčený.

„Jsi Billibottoňan, chlapče?“

„Narozený a vychovaný, ale žil jsem osm let všude možně.“ Snažil se

potlačit billibottonský přízvuk, ale byl tam stále, alespoň ve stejné míře ja-

ko v řeči desátníka. Kromě Billibottonu měl Dahl hodně částí a některé z

nich se značnými touhami po vznešenosti.

Raych řekl: „Jste strážníci? Nezdá se mi, že bych si vzpomínal na uni-

formy, které –“

„Nejsme strážníci. V Billibottonu moc strážníků nenajdeš. Jsme Jora-

numova Garda a udržujeme tady pořádek. Ty tři známe a byli varováni.

Postaráme se o ně. Ty jsi náš problém, pane lamželezo. Jméno. Občanské

číslo.“

Raych jim to řekl.

„A co se tu stalo?“

Rach jim to řekl.

„A co tu děláš?“

Raych řekl: „Tak moment. Máte vůbec právo se mě takhle vyptávat?

Pokud nejste strážníci –“

„Tak poslouchej,“ řekl desátník tvrdě, „nezajímej se o naše práva. Tady

jsme v Billibottonu a máme právo, protože jsme se ho ujali. Říkáš, že jsi

tady ty tři zmlátil, a já ti to věřím. Ale nás nezmlátíš. Sice nemáme povole-

no nosit blastery –“ A s tím desátník pomalu vytáhl blaster.

„A teď mi řekni, co tu děláš.“

Raych si povzdechl. Kdyby šel přímo do sektorové síně, jak měl – kdy-

by se nezastavil, aby se ponořil do nostalgie po Billibottonu a kokosových

koláčcích –

- 60 -

Řekl: „Přišel jsem se v naléhavé záležitosti setkat s panem Joranumem,

a protože se zdá, že jste členy jeho organi-“

„Chceš se sejít s vůdcem?“

„Ano, desátníku.“

„Se dvěma nožema?“

„Pro sebeobranu. Neměl bych je u sebe, kdybych se s panem Joranu-

mem setkal.“

„To říkáš ty. Vezmeme tě do vazby, mládenče. Však tomu přijdeme na

kloub. Možná to bude trvat, ale přijdeme na to.“

„Ale na to nemáte právo. Nejste legálně ustave-“

„No, však my najdeme někoho, kdo ti to vysvětlí. Do té doby jsi náš.“

Zabavili mu nože a odvedli jej do vazby.

15

Cleon nebyl už dávno tím hezkým mladým monarchou, jakého ukazo-

valy holografy. Možná stále ještě byl – alespoň na holografech – ale zrca-

dlo mu říkalo něco jiného. Jeho poslední narozeniny byly sice slaveny s

obvyklou pompou a rituály, ale to nic nezměnilo na tom, že byly čtyřicáté.

Císař neviděl nic špatného na tom, že mu bylo čtyřicet. Jeho zdraví bylo

dokonalé. Trochu přibral, ale ne příliš. Tvář by možná mohla vypadat tro-

chu staře, kdyby nebylo mikroúprav, které podstupoval pravidelně a po

nichž vypadal tak trochu jako nalakovaný.

Byl na trůnu osmnáct let – byla to jedna z nejdelších vlád století – a cí-

til, že není nic, co by mu mohlo zabránit v tom, aby vládl dalších čtyřicet a

dosáhl nakonec nejdelší vlády celých říšských dějin.

Cleon se podíval znovu do zrcadla a pomyslel si, že by vypadal daleko

lépe, kdyby nežil v trojrozměrném světě.

A teď si vezměme Demerzela – věrného, spolehlivého, nepostradatelné-

ho, nesnesitelného Demerzela. Žádná změna. Udržoval si svůj vzhled a to,

pokud Cleon věděl, bez použití nějakých mikroúprav. Samozřejmě, De-

merzel byl vždycky skoupý na slovo. A nikdy nebyl mladý. Vůbec nevy-

padal o nic mladší, když začal sloužit Cleonovu otci, když byl Cleon chla-

pecký říšský princ. A nevypadal mladě ani nyní. Bylo lepší vypadat staře

ze začátku a dosáhnout změny poté?

Změna!

- 61 -

To mu připomnělo, že k sobě zavolal Demerzela z nějakého důvodu a

ne jen proto, aby přihlížel tomu, jak císař uvažuje. Demerzel by mohl brát

nadmíru císařova uvažování jako známku stáří.

„Demerzeli,“ řekl.

„Výsosti?“

„Ten chlap Joranum. Unavuje mě o něm poslouchat.“

„Není žádný důvod, proč byste o něm měl slyšet, Výsosti. Je to jeden z

těch fenoménů, které na chvíli zčeří hladinu novinek a pak zmizí.“

„Ale on ještě nezmizel.“

„Někdy to chvíli trvá, Výsosti.“

„Co si o něm myslíš, Demerzeli?“

„Je nebezpečný, ale má jistou popularitu. Je to ta popularita, co zvyšuje

jeho nebezpečnost.“

„Pokud je podle tebe nebezpečný a pokud je podle mě otravný, proč

máme čekat? Nemůže být prostě uvězněn nebo popraven nebo tak něco?“

„Politická situace na Trantoru, Výsosti, je delikátní –“

„Je delikátní vždycky. Kdy jsi mi řekl, že je jiná než delikátní?“

„Žijeme v delikátních časech, Výsosti. Nemělo by smysl proti němu

podnikat nějaké kroky, pokud by to mělo zjitřit nebezpečí.“

„Nelíbí se mi to. Možná nejsem příliš sečtělý – císař nemá čas k tomu,

aby byl příliš sečtělý – ale rozhodně znám říšské dějiny. Bylo už několik

případů těch populistů, jak se jim říkalo, kteří v několika posledních stole-

tích převzali moc. V každém případě změnili vládnoucího císaře v pouhou

loutku. Já si nepřeji být loutkou, Demerzeli.“

„Je nemyslitelné, že byste jí byl, Výsosti.“

„Nebude to nemyslitelné, pokud nic neuděláš.“

„Pokouším se o jistá opatření, Výsosti, ale opatrně.“

„Je tu alespoň jeden chlapík, který opatrný není. Před měsícem nebo tak

nějak profesor z univerzity – profesor – zabránil možnému joranumitské-

mu nepokoji jednou rukou. Prostě se do toho vložil a překazil to.“

„Tak se stalo, Výsosti. Jak jste se o tom dozvěděl?“

„Protože je to jistý profesor, o kterého se zajímám. Jak je možné, že jsi

mi o tom neřekl?“

Demerzel téměř servilně řekl: „Bylo by ode mě správné, kdybych vás

obtěžoval s každou bezvýznamnou maličkostí, která mi přijde na stůl?“

„Bezvýznamnou? Ten muž, který to udělal, byl Hari Seldon.“

- 62 -

„Skutečně, tak se jmenoval.“

„A to jméno je známé. Copak nevypracoval před nějakými lety na po-

slední desetileté konferenci studii, která nás zaujala?“

„Ano, Výsosti.“

Cleon se zatvářil potěšeně. „Jak vidíš, tak mám paměť. Nepotřebuji se

ve všem spoléhat na své úředníky. Hovořil jsem s tím chlapíkem Seldonem

o té jeho studii, nebo ne?“

„Vaše paměť je skutečně dokonalá, Výsosti.“

„Co se s tím nápadem stalo? Byl to vynález na předpovídání budouc-

nosti. Má dokonalá paměť mi nějak nepřipomíná, jak ji nazýval.“

„Psychohistorie, Výsosti. Nebyl to tak docela vynález k předpovídání

budoucnosti, ale teorie předpovídání hlavních směrů budoucích lidských

dějin.“

„A co se s ní stalo?“

„Nic, Výsosti. Jak jsem již dříve vysvětlil, zjistilo se, že je tato idea na-

prosto nepraktická. Byla to barvitá teorie, ale nepoužitelná.“

„A přitom je schopen něco podniknout a zabránit možným nepokojům.

Pokusil by se o to snad, kdyby nevěděl dopředu, že uspěje? Není to snad

důkaz toho, že ta – psychohistorie? – funguje?“

„Je to pouze důkaz toho, že je Hari Seldon nerozvážný, Výsosti. I kdyby

byla psychohistorická teorie použitelná, nebyla by schopna připustit vý-

sledky, týkající se jednoho člověka nebo jedné věci.“

„Nejsi matematik, Demerzeli. On ano. Myslím, že přišel čas, abych jej

znovu vyslechl. Koneckonců, není to příliš dlouho před další desetiletou

konferencí.“

„Nebude to mít smysl –“

„Demerzeli, já si to přeji. Postarej se o to.“

„Ano, Výsosti.“

16

Raych poslouchal s mučivou netrpělivostí, kterou se snažil nedávat na-

jevo. Seděl v improvizované cele, hluboko ve změti billibottonských uli-

ček, ke které byl veden třídami, které už dávno nepoznával. (On, který

mohl za starých časů stejnými třídami neomylně kličkovat a zmást každého

pronásledovatele.)

- 63 -

Muž, který byl s ním, oděný v zeleni joranumitské Gardy, byl buď mi-

sionář, vymývač mozků nebo druh teologického ztroskotance. V každém

případě oznámil, že se jmenuje Sander Nee a přednesl dlouhou zprávu se

silným dahlanským přízvukem, který mu jasně šel od srdce.

„Jestli chcou lidi z Dahlu rovnost, tak musejí nejdřív vokázat, že za to

stojí. Dobrá vláda, klidný vystupování, slušný radovánky sou všechno, co

je potřeba. Agresivita a nošení nožů sou vobvinění, kterejma nám zdůvod-

ňujou ostatní svou alergii. Musíme bejt čistí ve slovu a –“

Raych jej přerušil. „Souhlasím s vámi, strážníku Nee, s každým slovem.

– Ale musím se setkat s panem Joranumem.“

Strážník pomalu potřásl hlavou. „Nemůžeš, jestli nemáš ňákou schůzku,

ňáký povolení.“

„Hele, sem syn důležitýho profesora ze streelingský univerzity, profeso-

ra matematiky.“

„Žádnýho profesora neznám. – Myslel sem, žes říkal, že si z Dahlu.“

„Samozřejmě sem. Copak to nepoznáte z toho, jak mluvím?“

„A ty máš starýho, kterej je profesor na velký univerzitě? To mi ňák ne-

sedí.“

„No, je to můj pěstoun.“

Strážník to vstřebal a potřásl hlavou. „Znáš někoho v Dahlu?“

„Je tu Matka Rittah.“ (V dobách, kdy jej znala, byla velice stará. Nyní

mohla být už senilní – nebo mrtvá.)

„Nikdy sem vo ní neslyšel.“

(Kdo ještě? Nikdy neznal někoho, kdo by se zamlouval mlhavému vě-

domí muže, který na něj hleděl. Jeho nejlepším přítelem byl jiný mladík,

kterému říkali Mazlíček – alespoň to bylo jediné jméno, pod kterým jej

znal. Ani ve svém zoufalství si nedovedl Raych představit, že by řekl: „A

znáte někoho v mým věku, kdo se menuje Mazlíček?“)

Nakonec řekl: „Je tu Yugo Amaryl.“

Zdálo se, že se v Neeho očích mihla tlumená jiskra. „Kdo?“

„Yugo Amaryl,“ řekl Raych dychtivě. „Pracuje pro mýho pěstouna na

univerzitě.“

„Von je taky Dahlan? To sou na univerzitě samí Dahlani?“

„Jenom von a já. Byl jámař.“

„No – někoho pošlu.“

Raych musel čekat. Dokonce i kdyby uprchl, kam by mohl jít ve spleti-

- 64 -

tých ulicích Billibottonu, aby nebyl okamžitě dopaden?

Dvacet minut uběhlo, než se Nee vrátil s desátníkem, který dříve Ray-

cha zatýkal. Raych pocítil slabou naději; desátník mohl snad alespoň mít

trochu rozumu.

Desátník řekl: „Co je to za Dahlana, kterého znáš?“

„Yugo Amaryl, desátníku, jámař, kterého můj otec našel tady v Dahlu

před osmi lety a vzal ho s sebou na streelingskou univerzitu.“

„Proč to udělal?“

„Můj otec si myslel, že Yugo může dělat něco důležitějšího než jámy,

desátníku.“

„Jako co?“

„Matematiku. On –“

Desátník zvedl ruku. „Na který jámě dělal?“

Raych chvíli uvažoval. „Tenkrát sem byl ještě kluk, ale myslím, že to

byla C–2.“

„Docela blízko. C–3.“

„Takže ho znáte, desátníku?“

„Osobně ne, ale tahle historka je v jámách dost slavná a já tam pracoval

taky. A možná je to taky způsob, jak ses o tom dozvěděl ty. Máš nějaký

důkaz, že opravdu Yuga Amaryla znáš?“

„Podívejte. Řeknu vám, co bych rád udělal. Napíšu na kousek papíru

svý jméno a jméno mýho otce. Pak k nim připíšu jediný slovo. Spojte se –

jak budete chtít – s ňákým úředníkem od pana Joranuma – pan Joranum

bude tady v Dahlu zejtra – a jen mu přečtěte mý jméno, jméno mýho otce a

to jedno slovo. Jestli se nestane nic, tak tu nejspíš zůstanu, dokud neshniju,

ale nemyslím si, že by se to stalo. Ve skutečnosti sem si jistej, že mě vocaď

dostanou do třech vteřin a že za předání tyhle informace budete povýšenej.

Jestli to odmítnete udělat a voni zjistí, že tu sem – a to voni zjistí – pak bu-

dete mít ty největší možný problémy. Koneckonců, jestli víte, že Yugo

Amaryl odešel s matematickým velkým zvířetem, tak si domyslíte, že stej-

ný matematický velký zvíře je můj táta. Menuje se Hari Seldon.“

Na desátníkově tváři bylo jasně vidět, že mu to jméno není neznámé.

Řekl: „Co to je za slovo, který tam chceš připsat?“

„Psychohistorie.“

Desátník se zamračil. „Co to je?“

„Na tom nesejde. Jenom to předejte a uvidíte, co se stane.“

- 65 -

Desátník mu podal malý list papíru, vytržený z notesu. „Dobře. Napiš to

a uvidíme, co se stane.“

Raych si uvědomil, že se chvěje. Velice rád by věděl, co se stane. To

naprosto záleželo na tom, s kým bude desátník hovořit, a na kouzlu, které s

sebou ponese to slovo.

17

Hari Seldon pozoroval kapky deště stékající po povrchu panoramatic-

kých oken císařského automobilu a cítil nesnesitelné bodnutí nostalgie.

Bylo to už podruhé, kdy byl pozván na návštěvu k císaři na jediném ku-

su otevřené země celé planety – a v obou případech nestálo počasí za nic.

Poprvé, krátce poté, co na Trantor dorazil, jej špatné počasí stěží rozčilova-

lo. Nenacházel na něm nic nového. Jeho domovský svět Helicon měl svá

období bouřek, zvláště v místech, kde vyrůstal.

Ale nyní žil po osm let v neuvěřitelném podnebí, kde se bouřky skládaly

z komputerizovaných oblaků, přicházejících v nepravidelných obdobích s

pravidelnými lehkými dešti v době spánku. Bouřlivé větry byly nahrazeny

vánky a nebyla žádná extrémní horka ani zimy – pouze malé změny, které

člověka přiměly k tomu, aby si rozepnul jednou za čas bundu nebo si oblé-

kl lehké sako. A slyšel stížnosti už i na takové jemné odchylky.

Ale nyní Hari viděl skutečný déšť, padající jednotvárně z chladné oblo-

hy – a takovou věc nespatřil již léta – a miloval to; tak to bylo. Připomínalo

mu to Helicon, jeho mládí, relativně bezstarostné dny, a uvažoval, jestli by

nemohl požádat řidiče, aby jel do paláce delší cestou.

Nemožné! Chtěl jej vidět císař a to byla automobilem dost dlouhá cesta,

i když jel člověk přímo bez omezení dopravy. Císař, samozřejmě, čekat

nebude.

Byl to jiný Cleon než ten, se kterým se setkal Hari před osmi lety. Při-

bral nejméně pět kilogramů a v jeho tváři byla patrná nevrlost. Ale pokož-

ka kolem jeho očí a na lících vypadala ztrhaně a Hari rozeznal důsledky

příliš mnoha mikroúprav. Svým způsobem bylo Seldonovi Cleona líto –

prese všechnu moc a říšskou nadvládu byl císař bezmocný proti běhu času.

Cleon se znovu setkal s Hari Seldonem o samotě – ve stejně bohatě vy-

bavené komnatě, kde se setkali poprvé. Podle zvyku Seldon vyčkával, do-

kud nebude osloven.

- 66 -

Po krátkém pozorování Seldonova vzhledu řekl císař normálním hla-

sem: „Rád vás vidím, profesore. Obejděme se bez formalit, stejně jako to-

mu bylo pří poslední příležitosti, kdy jsem se s vámi setkal.“

„Ano, Výsosti,“ řekl Seldon upjatě. Nebylo vždy bezpečné být nefor-

mální pouze proto, že to císař přikázal v rozvášněné náladě.

Cleon sotva postřehnutelně zagestikuloval rukama a v místnosti okamži-

tě ožily automaty, jak se objevil stůl a nádobí. Zmatený Seldon nestačil

sledovat detaily.

Císař řekl nenucené: „Najíte se se mnou, Seldone?“

Byla v tom neformálnost otázky, ale spojená se silou rozkazu.

„Bude mi ctí, Výsosti,“ řekl Seldon. Opatrně se rozhlédl. Věděl velice

dobře, že se člověk císaře nesmí (nebo by alespoň neměl) na nic ptát, ale

neměl jinou možnost. Řekl spíše tiše, aby to neznělo ani jako otázka: „Prv-

ní ministr s námi jíst nebude?“

„Nebude,“ řekl Cleon. „V tomto okamžiku má jiné úkoly a mimoto si

přeji s vámi mluvit soukromě.“

Chvíli jedli mlčky, Cleon se na něj soustředěně díval a Seldon se váhavě

usmíval. Cleon neměl vůbec pověst krutého ani bezohledného, ale teore-

ticky mohl Seldona z nějakého neurčeného důvodu zatknout, a pokud by si

císař přál použít svého vlivu, případ by ani nemusel jít před soud. Vždy by-

lo nejlepší vyhnout se pozornosti, a to v tomto okamžiku Seldon nemohl.

Určitě to bylo horší před osmi lety, kdy byl do paláce dopraven ozbro-

jenou stráží. – Nicméně touto skutečností se Seldonovi nijak neulevilo.

Pak Cleon promluvil: „Seldone,“ řekl. „První ministr má pro mě velkou

cenu a přitom občas cítím, že si lidé mohou myslet, že nemám svůj vlastní

rozum. Myslíte si to?“

„Nikdy, Výsosti,“ řekl Seldon klidně. Nemělo smysl příliš protestovat.

„Nevěřím vám. Nicméně svůj vlastní rozum mám a vzpomínám si, že

když jste přišel poprvé na Trantor, měl jste tu svou psychohistorickou vě-

cičku, se kterou jste si hrál.“

„Jsem také přesvědčen, Výsosti,“ řekl Seldon jemně, „že jsem vám ten-

krát vysvětlil, že to byla matematická teorie bez praktického využití.“

„To jste tvrdil. Tvrdíte to stále?“

„Ano, Výsosti.“

„Pracoval jste na tom od té doby?“

„Příležitostně jsem si s tím pohrával, ale nebylo to k ničemu. Zasahuje

- 67 -

do toho bohužel chaos a možnost vyvozování není –“

Císař jej přerušil. „Je tu zvláštní problém, o kterém si s vámi chci pro-

mluvit. – Nabídněte si zákusek, Seldone. Je velice dobrý.“

„Oč jde, Výsosti?“

„Ten člověk Joranum. Demerzel mi říkal – velice zdvořile – že toho

člověka nemohu uvěznit ani použít ozbrojené síly, abych rozehnal jeho

stoupence. Říkal, že by to situaci jenom zhoršilo.“

„Pokud to říká první ministr, pak předpokládám, že tomu tak je.“

„Ale já toho člověka Joranuma nechci… V každém případě nebudu jeho

loutkou. Demerzel nedělá nic.“

„Jsem si jistý, že dělá, co může, Výsosti.“

„Pokud na zmírnění tohoto problému pracuje, pak mě dostatečně nein-

formuje.“

„To může být, Výsosti, díky přirozené touze udržet vás stranou od šar-

vátek. První ministr může mít pocit, že kdyby Joranum – kdyby –“

„Převzal vládu,“ řekl Cleon tónem naprostého znechucení.

„Ano, Výsosti. Nebylo by moudré, kdyby mělo vyjít najevo, že jste byl

osobně proti němu. Musíte zůstat nedotknutý pro stabilitu Říše.“

„Daleko raději bych zajistil stabilitu Říše bez Joranuma. Co navrhujete,

Seldone?“

„Já, Výsosti?“

„Vy, Seldone,“ řekl Cleon netrpělivě. „Rád bych vám řekl, že nevěřím

tomu, že je psychohistorie pouhá hra. Demerzel s vámi zůstává v kontaktu.

Myslíte si, že jsem takový blbec, abych to nevěděl? Něco od vás očekává.

Očekává od vás psychohistorii, a protože nejsem blbec, očekávám ji také. –

Seldone, jste pro Joranuma? Pravdu!“

„Ne, Výsosti, nejsem pro něj. Pokládám jej za naprosté nebezpečí pro

Říši.“

„Dobrá tedy, věřím vám. Zabránil jste jednou rukou potenciálnímu jo-

ranumitskému nepokoji na pozemcích vaší univerzity, jak jsem pochopil.“

„Z mé strany to byl pouhý impuls, Výsosti.“

„Tohle vykládejte bláznům, ne mně. Vyřešil jste to pomocí psychohisto-

rie.“

„Výsosti!“

„Neprotestujte. Co uděláte s Joranumem? Něco udělat musíte, pokud

jste na straně Říše.“

- 68 -

„Výsosti,“ řekl Seldon opatrně, protože si nebyl jistý, kolik toho císař

ví. „Poslal jsem svého syna, aby se s Joranumem sešel v dahlském sekto-

ru.“

„Proč?“

„Můj syn je Dahlan – a mazaný. Může objevit něco, co by se nám moh-

lo hodit.“

„Může?“

„Pouze může, Výsosti.“

„Budete mě informovat?“

„Ano, Výsosti.“

„A Seldone, neříkejte mi, že psychohistorie je pouhá hra, že neexistuje.

Už to nechci slyšet. Očekávám, že s Joranumem něco uděláte. Co by to

mělo být, nemohu říci, ale něco udělat musíte. Nic jiného nechci. Můžete

jít.“

Seldon se vrátil na streelingskou univerzitu v daleko horší náladě, než

když ji opouštěl. Znělo to, jako by Cleon nechtěl přijmout porážku.

Všechno nyní záleželo na Raychovi.

18

Raych seděl v předpokoji veřejné budovy v Dahlu, do které se nikdy

neodvážil – nikdy se nepokusil odvážit – za svého vagabundského mládí.

Ve skutečnosti se v ní ještě i dnes cítil nejistě, jako by se do ní vloupal.

Pokoušel se působit klidně, důvěryhodně, pomilováníhodně.

Táta mu říkal, že to je vlastnost, kterou si v sobě nosí, ale nikdy si toho

nebyl vědom. Pokud by k tomu docházelo přirozeně, nejspíš by to pokazil

tím, jak se pokoušel vypadat jako to, čím ve skutečnosti byl.

Pokoušel se uklidnit, zatímco sledoval úředníka, který pracoval s počí-

tačem na stole. Úředník nebyl Dahlan. Ve skutečnosti to byl Gambol Deen

Namarti, který byl s Joranumem na tom setkání s tátou, kterého se zúčast-

nil i Raych.

Namarti občas zvedl hlavu od stolu a podíval se s nepřátelským výra-

zem na Raycha. Tenhle Namarti Raychovu pomilováníhodnost nebral. To

bylo Raychovi jasné.

Raych se nepokoušel reagovat na Namartiho nepřátelství přátelským

úsměvem. Vypadalo by to příliš uměle. Prostě čekal. Dostal se alespoň

- 69 -

sem. Pokud se Joranum vrátí, jak Raych očekával, bude mít možnost s ním

promluvit.

Joranum se vrátil, majestátně vešel dovnitř, usmívajíce se svým veřej-

ným úsměvem tepla a sebedůvěry. Namartiho ruka se zvedla a Joranum se

zastavil. Mluvili spolu tlumenými hlasy, zatímco je Raych napjatě sledoval

a marně se pokoušel předstírat, že to nedělá. Raychovi bylo jasné, že Na-

marti má proti setkání námitky, a Raych se musel trochu držet na uzdě.

Pak se Joranum na Raycha podíval, usmál se a odstrčil Namartiho na

stranu. Raychovi připadalo, že zatímco je Namarti mozkem týmu, Joranum

je jasně tím, kdo má charisma.

Joranum k němu vykročil a podal mu baculatou, lehce zavlhlou ruku.

„No to se podívejme. Mladík profesora Seldona. Jak se máš?“

„Dobře, děkuji, pane.“

„Jak jsem pochopil, měl jsi nějaké problémy, než ses sem dostal.“

„Ani ne, pane.“

„A jak věřím, přišel jsi s poselstvím od svého otce. Doufám, že znovu

rozvážil své rozhodnutí a rozhodl se ke mně na mé velké křížové výpravě

přidat.“

„To si nemyslím, pane.“

Joranum se lehce zachmuřil. „Jsi tu bez jeho vědomí?“

„Ne, pane. Poslal mě sem.“

„Chápu. – Máš hlad, chlapče?“

„Teď zrovna ne, pane.“

„Nebude ti tedy vadit, když se najím? Nemám příliš mnoho času na pří-

jemné stránky života,“ řekl se širokým úsměvem.

„Nebude mi to vadit, pane.“

Spolu došli ke stolu a posadili se. Joranum rozbalil sendvič a zakousl se

do něj. Trochu přitlumeným hlasem pak řekl „A proč tě tedy poslal, syn-

ku?“

Raych pokrčil rameny. „Myslím, že ho napadlo, že můžu zjistit něco, co

by proti vám mohl využít. Je srdcem a duší s prvním ministrem Demerze-

lem.“

„A ty ne?“

„Ne, pane. Já jsem Dahlan.“

„To vím, že jsi, pane Seldone, ale co to znamená?“

„To znamená, že jsem utlačovaný, takže jsem na vaší straně a chci vám

- 70 -

pomoct. Samozřejmě nechci, aby se o tom dozvěděl můj otec.“

„Není důvod, proč by se to měl dozvědět. V čem mi nabízíš svou po-

moc?“ Rychle pohlédl na Namartiho, který se nakláněl nad stolem, se za-

loženými pažemi naslouchal a jeho výraz se uklidňoval. „Víš něco o psy-

chohistorii?“

„Ne, pane. Otec se mnou o tom nemluví – a pokud by to udělal, nepo-

chopil bych to. Nemyslím, že by se s tím někam dostal.“

„Jsi si jistý?“

„Samozřejmě jsem. Je tu jeden chlapík, Yugo Amaryl, který o tom ob-

čas mluví. Jsem si jistý, že se nic neděje.“

„Ach! A myslíš, že bych se mohl s Yugem Amarylem někdy setkat?“

„To si nemyslím. Pro Demerzela moc není, ale jasně je pro mého otce.

Nepodrazil by ho.“

„Ale ty ano?“

Raych se zatvářil nešťastně a zarputile zamumlal „Jsem Dahlan.“

Joranum si odkašlal. „Pak mi dovol, abych se tě zeptal ještě jednou. Ja-

kou mi nabízíš pomoc, mladíku?“

„Chci vám říct něco, čemu asi nebudete věřit.“

„Opravdu? Vyzkoušej mě. Pokud tomu nebudu věřit, řeknu ti to.“

„Jde o prvního ministra Eta Demerzela.“

„Nuže?“

Raych se neklidně rozhlédl. „Nemůže mě někdo slyšet?“

„Jenom Namarti a já.“

„Dobře, tak poslouchejte. Ten chlap Demerzel není chlap. Je to robot.“

„Cože!“ vybuchl Joranum.

Raych měl pocit, že by to měl vysvětlit. „Robot je mechanický člověk,

pane. Není to člověk. Je to stroj.“

Namarti se do toho vášnivě vložil. „Jo-Jo, nevěř tomu. Je to směšné.“

Ale Joranum zvedl varovně ruku. Oči se mu zaleskly. „Proč to tvrdíš?“

„Můj otec byl kdysi v Mykogenu. Řekl mi o tom všechno. V Mykogenu

o robotech mluví pořád.“

„Ano, to vím. Alespoň jsem o tom slyšel.“

„Mykogeňani věří, že roboti byli kdysi mezi jejich předky hodně rozší-

ření, ale byli zničeni.“

Namarti přimhouřil oči. „Ale proč si myslíš, že je robotem Demerzel?

Podle toho mála, co jsem z těchto pohádek zaslechl, jsou roboti vyrobeni z

- 71 -

kovu, nebo ne?“

„Je to tak,“ řekl Raych upřímně. „Ale podle toho, co jsem slyšel já, bylo

několik robotů, kteří vypadali přesně jako lidi a žijí navždy –“

Namarti potřásl prudce hlavou. „Legendy! Směšné legendy! Jo-Jo, proč

posloucháme –“

Ale Joranum jej rychle přerušil. „Ne, G.D. Chci poslouchat. Také jsem

tyto legendy slyšel.“

„Ale je to nesmysl, Jo-Jo.“

„Neříkej tak rychle ‘nesmysl’. A i kdyby to tak bylo, lidé díky nesmyslu

žijí a umírají. Nezáleží na tom, jestli to takové je, ale na tom, jaké si lidé

myslí, že to je. – Řekni mi, mladíku, když odložíme legendy stranou, proč

si myslíš, že je Demerzel robot? Předpokládejme, že roboti existují. Co je

tedy na Demerzelovi takového, že o něm tvrdíš, že on je robot? Řekl ti to?“

„Ne, pane,“ řekl Raych.

„Řekl ti to tedy tvůj otec?“ zeptal se Joranum.

„Ne, pane. Je to prostě jen moje tušení, ale jsem si tím jistý.“

„Proč? Proč jsi si tak jistý?“

„Něco v něm prostě je. Nemění se. Nestárne. Nedává najevo city. Něco

na něm vypadá, jako by byl z kovu.“

Joranum se ve svém křesle opřel a delší dobu se na Raycha díval. Má-

lem bylo možné slyšet, jak jeho myšlenky bzučí.

Nakonec řekl „Předpokládejme, že je robot, mladý muži. Proč by ses

tím měl trápit? Záleží ti na tom?“

„Samozřejmě mi na tom záleží,“ řekl Raych. „Jsem lidská bytost. Ne-

chci, aby v čele Říše stál robot.“

Joranum se obrátil k Namartimu s dychtivě souhlasným gestem. „Slyšel

jsi to, G.D.? ‘Jsem lidská bytost, nechci, aby v čele Říše stál robot’. Pusť

ho do holovize a nech ho to říct. Nech ho to opakovat pořád dokola, dokud

se to nedostane ke každému člověku na Trantoru –“

„Hej,“ řekl Raych, když konečně chytil dech. „Nemůžu to vykládat v

holovizi. Nechci, aby můj otec zjistil –“

„Ne, samozřejmě ne,“ řekl Joranum rychle. „To nemůžeme dopustit.

Použijeme pouze slova. Najdeme nějakého jiného Dahlana. Někoho z kaž-

dého sektoru, každého s jiným přízvukem, ale vždy se stejným poselstvím:

‘Nechci, aby v čele Říše stál robot’.“

Namarti řekl: „A co se stane, když Demerzel dokáže, že není robot?“

- 72 -

„Skutečně,“ řekl Joranum. „Jak by to mohl dokázat? Bude to pro něj

nemožné. Psychologicky nemožné. Cože? Velký Demerzel, síla za trůnem,

člověk, který tahá za nitky, na jejichž konci je Cleon I. po všechna ta léta a

na jejichž konci byl před ním Cleonův otec? Sestoupí snad nyní dolů a bu-

de kňourat k veřejnosti, že je také lidská bytost? To by pro něj bylo skoro

stejně zničující, jako kdyby robotem byl. G.D., máme toho ničemu v bez-

východné situaci a vděčíme za to tomuto milému mladému muži.“

Raych zčervenal.

Joranum řekl,: „Jmenuješ se Raych, že? Až bude jednou naše strana v

postavení, aby to mohla udělat, nezapomeneme. S Dahlem se bude jednat

slušně a budeš tu s námi mít dobré postavení. Jednoho dne se staneš v Da-

hlu vůdcem sektoru, Raychu, a nikdy nebudeš litovat, že jsi tohle udělal.

Lituješ toho snad nyní?“

„V žádném případě,“ řekl Raych vášnivě.

„V tom případě se postaráme o to, aby ses dostal zpět ke svému otci.

Dej mu vědět, že s ním nezamýšlíme nic zlého, že si jej velice vážíme.

Můžeš mu říct, že jsi to zjistil, jak budeš chtít. A pokud zjistíš ještě něco

jiného, o čem by sis myslel, že by se nám mohlo hodit – zejména o psy-

chohistorii, dej nám vědět.“

„Platí. Ale myslíte to vážně, když říkáte, že se postaráte, aby měl Dahl

nějaké šance?“

„Naprosto. Rovnost pro sektory, můj chlapče. Rovnost pro světy.

Budeme mít novou Říši a všechny ty staré ničemnosti s privilegiemi a

nerovností zničíme.“

A Raych pokývl energicky hlavou. „Přesně to chci.“

19

Cleon, císař Galaxie, procházel spěšně galerií, která vedla od jeho sou-

kromých komnat v Menším paláci ke kancelářím obrovského personálu,

který žil v různých přístavcích Císařského paláce, sloužícího jako nervové

centrum Říše.

Několik jeho osobních tajemníků šlo za ním s výrazy nejhlubší starosti

ve tvářích. Císař nechodí za ostatními. On je volá a oni k němu přicházejí.

A pokud jde, nikdy neprokazuje známky spěchu nebo citových otřesů. Jak

by mohl? Je císařem a jako takový je daleko více symbolem všech světů

- 73 -

než lidskou bytostí.

A přitom nyní jako lidská bytost vypadal. Odháněl každého stranou ne-

trpělivým mávnutím pravé ruky. V levé držel blyštivý hologram.

„První ministr,“ řekl skoro přiškrceným hlasem, vůbec ne podobným

opatrně kultivovaným tónům, které ze sebe vydával na trůnu. „Kde je?“

A všichni vysocí úředníci, kteří mu stáli v cestě, mumlali a sípali a zjiš-

ťovali, že je nemožné pochopit souvislost. Rozhněvaně kolem nich proběhl

a všichni měli nepochybně pocit, jako by s otevřenýma očima zažili noční

můru.

Nakonec vrazil s lehkým šípáním do Demerzelovy soukromé kanceláře

a zařval – doslova zařval – „ Demerzeli! “

Demerzel trochu překvapeně vzhlédl a klidně vstal, protože nikdo ne-

směl v přítomnosti císaře sedět, pokud mu to nebylo přímo přikázáno.

„Výsosti?“ řekl.

A císař bouchl hologramem o Demerzelův stůl a řekl: „Co to je? Řekneš

mi to?“

Demerzel se díval na to, co mu císař dal. Byl to krásný hologram, ostrý

a živý. Člověk mohl skoro slyšet chlapečka – možná deset let starého – jak

říká slova, která byla uvedena v textu pod obrazem: „Nechci, aby v čele

Říše stál robot.“

Demerzel řekl klidně: „Také jsem to dostal, Výsosti.“

„A kdo jiný ještě?“

„Mám dojem, Výsosti, že je to leták, který je na Trantoru široce rozší-

řen.“

„Ano, a poznáváš tu osobu, které je ten spratek podobný?“ Poklepal na

ni císařským ukazováčkem. „Nejsi to ty?“

„Podoba je zarážející, Výsosti.“

„Chápu to snad špatně, když předpokládám, že celý obsah tohoto letáku,

jak jsi jej nazval, má za cíl obvinit tě z toho, že jsi robot?“

„Zdá se, že přesně takový je jeho záměr, Výsosti.“

„A přeruš mě, jestli se mýlím, ale nejsou roboti ty legendární mechanic-

ké lidské bytosti, které se nacházejí v – v detektivkách a knížkách pro dě-

ti?“

„Mykogeňané mají jeden článek víry, Výsosti, že roboti –“

„Nezajímají mě Mykogeňané ani jejich články víry. Proč tě obviňují z

toho, že jsi robot?“

- 74 -

„Jsem si jistý, že je to pouhý metaforický obrat, Výsosti. Chtějí mě uká-

zat jako člověka bez srdce, jehož náhledy jsou nesvědomitými kalkulacemi

stroje.“

„To je příliš slabé, Demerzeli. Nejsem blbec.“ Zaťukal znovu na holo-

gram. „Pokoušejí se přesvědčit lidi skutečně o tom, že jsi robot.“

„Stěží tomu můžeme zabránit, Výsosti, pokud tomu budou lidé chtít

uvěřit.“

„Nemůžeme si to dovolit. Zlehčuje to vážnost tvého úřadu. A co je hor-

ší, zlehčuje to vážnost císaře. Důsledek je ten, že já – já si vybral za svého

prvního ministra mechanického člověka. To nemůžeme snášet. Poslyš,

Demerzeli, nejsou snad zákony, které by zakazovaly pomlouvání veřejných

úředníků Říše?“

„Ano, jsou – a je jich pěkných pár, Výsosti, datujících se zpět k velkým

Aburamisovým sbírkám zákonů.“

„A pomlouvání samotného císaře je nejvyšší provinění, nebo ne?“

„Trestem je smrt, Výsosti. Ano.“

„Nuže, tohle nejenže pomlouvá tebe, pomlouvá to i mě – a kdokoli to

udělal, musí být bezodkladně popraven. Je to ten Joranum, samozřejmě,

kdo za tím stojí.“

„Nepochybně, Výsosti, ale dokázat to bude poněkud obtížné.“

„Nesmysl! Mám dost důkazů. Chci popravu!“

„Problém je v tom, Výsosti, že tyto zákony o pomluvách nebyly ve sku-

tečnosti nikdy uplatněny. Určitě ne v tomto století.“

„A to je důvod, proč se společnost stává tak nestabilní a Říše se otřásá u

samých základů. Zákony jsou stále v knihách, tak je uplatni.“

Demerzel řekl: „Pomyslete na to, Výsosti, jestli by to bylo moudré. Mů-

že se z toho jevit, že jste tyran a despota. Vaše vláda byla velice úspěšná

díky milosti a umírněnosti –“

„Ano, a vidíš, kam mě dostala. Nechme je pro změnu, ať se mě bojí,

místo aby mě milovali – tímto způsobem.“

„Důrazně vám doporučuji, abyste to nedělal, Výsosti. Může to být jis-

kra, která rozpoutá vzpouru.“

„Co tedy budeš dělat? Běž před lidi a řekni: ‘Podívejte se na mě.

Nejsem žádný robot.’“

„Ne, Výsosti, protože by to, jak jste řekl, zničilo mou vážnost, a co je

horší, vaši také.“

- 75 -

„Takže?“

„Nejsem si jistý, Výsosti. Ještě jsem o tom tolik nepřemýšlel.“

„Ještě jsi o tom tolik nepřemýšlel? – Spoj se se Seldonem.“

„Výsosti?“

„Je snad tak obtížné pochopit můj rozkaz? Spoj se se Seldonem! “

„Přejete si, abych jej zavolal do paláce, Výsosti?“

„Ne, na to není čas. Předpokládám, že mezi námi můžeš zařídit uzavře-

nou komunikační linku, kterou nebude moci nikdo odposlouchávat.“

„Zajisté, Výsosti.“

„Tak to udělej. Hned!“

20

Seldonovi chyběla Demerzelova vyrovnanost, protože byl jen z masa a

kostí. Zavolání do jeho kanceláře a náhlá slabá záře a hučení utajovacího

pole bylo dostatečnou známkou toho, že se děje něco neobvyklého. Uza-

vřenými komunikačními linkami už hovořil dříve, ale nikdy v plném roz-

sahu říšské bezpečnosti.

Očekával, že se objeví nějaký vládní úředník, který udělá cestu samot-

nému Demerzelovi. Když sledoval pomalu narůstající pobouření z robot-

ského letáku, nemohl ani očekávat nic menšího.

Ale stejně tak neočekával ani nic většího, a když do jeho kanceláře

vstoupil (dá – li se to tak říci) s lehkou září utajovacího pole, které jej ob-

klopovalo, obraz samotného císaře, klesl Seldon dozadu do svého křesla s

ústy doširoka otevřenými a zmohl se pouze na bezmocné pokusy o vstanu-

tí.

Cleon netrpělivě mávl rukou, aby zůstal sedět. „Musíte vědět, co se dě-

je, Seldone.“

„Máte na mysli ten robotský leták, Výsosti?“

„Přesně to mám na mysli. Co s tím?“

Seldon, přestože mu bylo povoleno sedět, nakonec vstal. „Je toho ještě

více, Výsosti. Joranum po celém Trantoru organizuje manifestace ohledně

robotů. Tak jsem to alespoň zaslechl ve zprávách.“

„To se ke mně ještě nedostalo. Samozřejmě že ne. Proč by měl císař vě-

dět, co se děje?“

„Císař si s tím nemá dělat starosti, Výsosti. Jsem si jistý, že první minis-

- 76 -

tr –“

„První ministr neudělá nic, natož aby mě informoval. Obracím se na vás

a na vaši psychohistorii. Řekněte mi, co mám dělat. “

„Výsosti?“

„Nebudu s vámi hrát tu vaši hru, Seldone. Pracoval jste na psychohisto-

rii osm let. První ministr mi říká, že nesmím na Joranuma podat žádnou ža-

lobu. Co tedy mám udělat?“

Seldon se zakoktal. „V- výsosti! Nic!“

„Nemáte mi co říct?“

„Ne, Výsosti. Tak jsem to nemyslel. Měl jsem na mysli, že nesmíte dě-

lat nic. Nic! První ministr má naprostou pravdu, když vám říká, že nesmíte

podat žalobu. To by věci jen zhoršilo.“

„Dobrá tedy. Co by věci zlepšilo?“

„Pokud jde o vás, nedělat nic. Pokud jde o prvního ministra, nedělat nic.

Pokud jde o vládu, dovolit Joranumovi, ať si dělá, co chce.“

„Jak to může pomoci?“

A Seldon řekl, snažíc se potlačit zoufalý tón ve svém hlase: „To se uká-

že brzy.“

Císař vypadal, jako by náhle splaskl, jako by z něj všechna zloba a roz-

hořčení vyprchalo. Řekl: „Ach! Už chápu! Máte situaci pevně v rukou!“

„Výsosti! Neřekl jsem, že –“

„Nemusíte nic říkat. Už jsem toho slyšel dost. Máte situaci pevně v ru-

kou, ale já chci výsledky. Stále ještě mám Císařskou gardu a ozbrojené sí-

ly. Budou věrní, a pokud dojde ke skutečným nepokojům, nebudu váhat.

Ale nejdříve dostanete svou příležitost vy.“

Jeho obraz se zamihotal a Seldon tu seděl a prostě zíral na prázdný

prostor, kde před chvílí obraz byl.

Po tom prvním nešťastném okamžiku, kdy se zmínil o psychohistorii na

desetileté konferenci před osmi lety, musel čelit skutečnosti, že nemá to, o

čem tak neopatrně hovořil.

Všechno, co měl, byl divoký záchvěv myšlenek – a to, čemu Yugo

Amaryl říkal intuice.

21

Za dva dny Joranum na Trantoru zvítězil, zčásti sám, hlavně však díky

- 77 -

svým pomocníkům. Jak Hari zabručel k Dors, byla to kampaň, která měla

všechny známky vojenské efektivity. „Za starých časů by byl válečným

admirálem,“ řekl. „Politikou tratí čas.“

A Dors řekla: „Tratí? Za tohoto stavu se stane do týdne prvním minis-

trem, a pokud si to bude přát, tak do dvou týdnů císařem. Už se vynořily

zprávy, že mu některé vojenské posádky provolávají slávu.“

Seldon potřásl hlavou. „Zhroutí se, Dors.“

„Kdo? Joranumova strana nebo Říše?“

„Joranumova strana. Ta historka s robotem vytvořila okamžitý neklid,

ale při troše myšlení s chladnou hlavou pochopí veřejnost, jak směšná ob-

vinění to byla.“

„Ale Hari,“ řekla Dors pevně, „přede mnou nemusíš nic předstírat. To

není směšná historka. Jak mohl nejspíš přijít na to, že je Demerzel robot?“

„Ach, tohle! Totiž, řekl mu to Raych.“

„Raych!“

„Přesně tak. Odvedl svou práci dokonale a bezpečně se vrátil s přísli-

bem, že se jednou stane vůdcem dahlského sektoru. Samozřejmě že mu

uvěřili. Věděl jsem, že to tak bude.“

„Chceš tím říct, že jsi Raychovi řekl, že Demerzel je robot, a nechal jej

tu zprávu předat Joranumovi?“ Dors se tvářila naprosto vyděšeně.

„Ne, to jsem nemohl udělat. Ty víš, že bych Raychovi – ani komukoli

jinému – nemohl říct, že Demerzel je robot. Řekl jsem Raychovi tak dobře,

jak jsem jen mohl, že Demerzel robot není – a i to samotné bylo těžké. Ale

požádal jsem jej, aby Joranumovi řekl, že tomu tak je. Byl pevně přesvěd-

čený, že Joranumovi lhal.“

„Ale proč, Hari? Proč?“

„Tohle není psychohistorie, to ti říkám rovnou. Nebuď stejná jako císař,

který si o mně myslí, že jsem čaroděj. Jen jsem chtěl, aby Joranum věřil

tomu, že Demerzel robotem je. Je rodem Mykogeňan, takže byl od mládí

naplňován příběhy své kultury, které se robotů týkaly. Díky tomu byl ná-

chylný uvěřit a byl přesvědčený o tom, že veřejnost bude věřit s ním.“

„A nebude snad?“

„Ve skutečnosti ne. Až přejde počáteční šok, uvědomí si, že je to ztřeš-

těná povídačka – nebo si to alespoň budou myslet. Přesvědčil jsem Demer-

zela, že musí promluvit na subéterické holovizi ve zprávách ke klíčovým

částem Říše a ke každému trantorskému sektoru. Bude mluvit o všem,

- 78 -

kromě robotů. Je dost krizí, aby zaplnily takový projev. Lidé budou po-

slouchat a neuslyší o robotech ani slovo. Pak, na konci, se ho zeptají na le-

ták a on nebude potřebovat na odpověď jediné slovo. Pouze se zasměje.“

„Zasměje? Nikdy jsem neslyšela, že by se Demerzel smál. Skoro se ani

nikdy neusmívá.“

„Tentokrát, Dors, se smát bude. Je to jediná věc, kterou člověk nikdy

neviděl robota dělat. Viděla jsi roboty v holografických pohádkách, ne?

Jsou vždycky ukazováni bez fantazie, bez pocitů, nelidští. – To budou lidé

s jistotou očekávat. Takže se Demerzel potřebuje pouze zasmát. A kromě

toho – pamatuješ se na Slunečního Pána Čtrnáctého, náboženského vůdce

Mykogenu?“

„Samozřejmě ano. Bez fantazie, bez pocitů, nelidský. Ten se také nikdy

nesmál.“

„A nebude ani tentokrát. Ohledně té Joranumovy záležitosti jsem toho

podnikl hodně hned poté, co se odehrál ten malý zápas na hřišti. Znám Jo-

ranumovo skutečné jméno. Vím, kde se narodil, kdo byli jeho rodiče, kdo

ho učil, a to všechno, podložené doklady, jsem poslal Slunečnímu Pánu,

kam také koneckonců patří.“

„A on rozpoutá fanatické scény.“

„Samozřejmě že ne. Nikdo na Trantoru by nějakého Slunečního Pána

neposlouchal – ať by řekl, co chtěl.“

„Tak jaký to má smysl?“

„Nu, to právě uvidíme, Dors. K této situaci nemám psychohistorickou

analýzu. Ani nevím, jestli by byla možná. Jen doufám, že můj úsudek je

správný.“

22

Eto Demerzel se smál.

Nebylo to poprvé. Seděl s Hari Seldonem a Dors Venabili v místnosti

chráněné proti odposlechu a občas se na Hariho signál začal smát. Někdy

se zaklonil dozadu a smál se hlasitě, ale Seldon potřásal hlavou. „To nebu-

de nikdy znít přesvědčivě.“

A tak se Demerzel usmál a pak se zasmál důstojně a Seldon se zašklebil.

„Jsem v koncích,“ řekl. „Nemá cenu ti vyprávět vtipy. Chápeš smysl jen

rozumově. Musíš si prostě zapamatovat ten zvuk.“

- 79 -

Dors řekla: „Použij holografický smíchový pásek.“

„ Ne! To by nebyl Demerzel. To je banda idiotů, kterou platí za jekot. To

není to, co chci. Zkus to znovu, Demerzeli.“

Demerzel to zkoušel znovu, dokud Seldon neřekl: „Dobrá tedy, zapama-

tuj si ten zvuk a opakuj jej tehdy, až ti položí tu otázku. Musíš se tvářit po-

baveně. Nemůžeš se smát sebedokonaleji s vážnou tváří. Trochu se usměj,

jen trochu. Stáhni koutky úst.“ Demerzelova ústa se pomalu roztáhla do

úšklebku. „To není špatné. Můžeš dosáhnout toho, že by ti zajiskřilo v

očích?“

„Co tím chceš říct, ‘zajiskřilo’?“ řekla Dors rozhořčeně. „Nikomu se v

očích nejiskří. To je jen metafora.“

„Ne, není,“ řekl Seldon. „V očích je určitý náznak slz – smutku, radosti,

překvapení, čehokoli – a odlesk světla na tomto náznaku tekutiny to dělá.“

„To chceš vážně po Demerzelovi, aby ronil slzy?“

A Demerzel věcně řekl: „Mé oči mohou ronit slzy pro pravidelné očiš-

ťování – nijak nadměrně. Možná kdybych si představil, že jsou mé oči po-

drážděny –“

„Zkus to,“ řekl Seldon. „To nemůže uškodit.“

A tak se také stalo, když bylo po projevu na subéterické holovizi a slova

putovala k miliónům světů tisíckrát rychleji než světlo – slova, která byla

vážná, věcná, informativní a bez rétorických příkras – a která hovořila o

všem kromě robotů – a Demerzel prohlásil, že je připraven zodpovědět do-

tazy.

Nemusel čekat dlouho. První dotaz zněl: „Pane první ministře, jste ro-

bot?“

Demerzel se prostě klidně díval a nechal růst napětí. Pak se usmál, jeho

tělo se lehce otřáslo, a zasmál se. Nebyl to hlasitý, bujný smích, ale byl sy-

tý, smích někoho, kdo se baví nad pohádkou. Byl nakažlivý. Publikum se

zachichotalo a pak se rozesmálo s ním.

Demerzel vyčkal, až smích utichne, a pak s jiskřícíma očima řekl:

„Opravdu na to musím odpovídat? Je to skutečně nutné?“ Stále se ještě

usmíval, když obrazovka potemněla.

23

„Jsem si jistý, že to zabralo,“ řekl Seldon. „Přirozeně nemůžeme očeká-

- 80 -

vat okamžitý obrat. Chce to čas. Ale věci nyní postupují tím správným

směrem. Všiml jsem si toho, když jsem zastavil ten Namartiho projev na

univerzitním hřišti. Publikum bylo s ním, dokud jsem se mu nepostavil a

neukázal jsem, že mám proti přesile kuráž. Publikum okamžitě začalo mě-

nit názor.“

„Myslíš, že je to obdobná situace?“ zeptala se Dors pochybovačně.

„Samozřejmě. Pokud nemám psychohistorii, mohu použít analogii – a

rozum, se kterým jsem se narodil. Měli jsme tu prvního ministra, obléha-

ného ze všech stran obviněními, který se jim postavil s úsměvem a smí-

chem, tou nejnerobotštější věcí, kterou mohl udělat, takže to samo o sobě

dokáže na tuto otázku odpovědět. Samozřejmě že sympatie začnou přechá-

zet na jeho stranu. Nic to nedokáže zastavit. Ale to je pouhý začátek. Mu-

síme počkat na Slunečního Pána Čtrnáctého a poslechnout si, co řekne.“

„Jsi o tom tak přesvědčen?“

„Naprosto.“

24

Tenis byl jedním z Hariho oblíbených sportů, ale dával přednost tomu,

aby jej hrál, než aby sledoval jiné. Proto netrpělivě sledoval, jak císař Cle-

on, oblečený ve sportovním, kluše po kurtu, aby odpálil míček. Byl to ve

skutečnosti císařský tenis, kterému se tak říkalo, protože si jej oblíbili císa-

ři, druh hry, při které byla používána komputerizovaná raketa, která mohla

hladce měnit úhel odrazu podle tlaku, který byl vyvinut na rukojeť. Hari se

pokoušel při několika příležitostech techniku pochopit, ale zjistil, že ovlá-

dání komputerizované rakety vyžaduje velkou dávku praxe – a čas Hariho

Seldona byl příliš cenný na to, aby jej věnoval tak zjevně nedůležité čin-

nosti.

Cleon zahrál míček do místa, odkud se nedal vrátit, a zvítězil. Přeběhl

kurt za opatrného aplausu úředníků, kteří jej sledovali, a Seldon mu řekl:

„Gratuluji, Výsosti. Byla to úžasná hra.“

Cleon lhostejně řekl: „Myslíte, Seldone? Všichni si dávají takový pozor,

abych vyhrál. Nemám z toho žádné potěšení.“

Seldon řekl: „V tom případě, Výsosti, byste měl svým protihráčům při-

kázat, aby hráli tvrději.“

„To by nepomohlo. Dávali by si stejně pozor, aby prohráli. A kdyby

- 81 -

vyhráli, neměl bych o mnoho víc radosti z prohry než z nesmyslného vy-

hrávání. Být císařem má své nesnáze, Seldone. Joranum to zjistí – pokud

se stane nastávajícím.“

Zmizel ve své soukromé sprše a po nějakém čase z ní opět vyšel, umytý

a osušený a oděný trochu formálněji.

„A nyní, Seldone,“ řekl a odeslal všechny ostatní pryč, „tenisový kurt je

tak soukromý, jak si jen můžeme přát, a počasí je překrásné, takže ne-

choďme ještě dovnitř. Četl jsem to mykogenské poselství toho Slunečního

Pána Čtrnáctého. Zabere to?“

„Naprosto, Výsosti. Jak jste se dočetl, byl Joranum označen za myko-

genského odpadlíka a je obviněn z rouhání těmi nejsilnějšími výrazy.“

„A skoncuje to s ním?“

„Nevyhnutelně to sníží jeho důležitost, Výsosti. Těch, kteří uvěřili té ší-

lené historce o robotství prvního ministra, je pouhá hrstka. Mimoto byl Jo-

ranum odhalen jako lhář a komediant a, co je ještě horší, jeden z těch, kteří

se přitom dali nachytat.“

„Nachytat, ano,“ řekl Cleon zamyšleně. „Myslíte tím, že podvádět zna-

mená být mazaný, a to může být obdivuhodné, zatímco být chycen zname-

ná být hloupý, a to není obdivuhodné nikdy.“

„Vyjádřil jste to pregnantně, Výsosti.“

„Takže Joranum už není nebezpečím.“

„Tím si nemůžeme být jisti, Výsosti. Dokonce i nyní se může vzpama-

tovat. Má stále svou organizaci a někteří z jeho následovníků mu zůstanou

věrní. Dějiny ukazují příklady mužů a žen, kteří se vrátili i po katastrofách

velkých jako tato – nebo ještě větších.“

„V tom případě jej popravme, Seldone.“

Seldon potřásl hlavou. „To by bylo nevhodné, Výsosti. Určitě byste ne-

rad stvořil mučedníka nebo sám vypadal jako despota.“

Cleon se zamračil. „Nyní jste promluvil jako Demerzel. Kdykoli si přeji

použít sílu, mumlá slovo ‘despota’. Přede mnou byli císařové, kteří použí-

vali sílu a jejichž výsledkům se všichni obdivovali a pokládali je za silné a

rozhodné.“

„Bezpochyby, Výsosti, ale žijeme v obtížných dobách. Poprava ani není

nutná. Můžete dosáhnout svého úmyslu způsobem, díky kterému budete

působit jako osvícený a laskavý.“

„Působit jako osvícený?“

- 82 -

„ Budete osvícený, Výsosti. Přeřekl jsem se. Joranumova poprava by

mohla vypadat jako pomsta, což by působilo nečestně. Nicméně jako císař

se musíte laskavě – dokonce až otcovsky – stavět k vírám vašeho lidu. Ni-

jak nerozlišujete, protože jste císařem všech bez rozdílu.“

„O čem to mluvíte?“

„Chci tím říci, Výsosti, že Joranum urazil city Mykogeňanů a vy jste

zděšen jeho svatokrádeží, protože se narodil jako jeden z nich. Co lepšího

byste mohl udělat, než předat Joranuma Mykogeňanům zpět, aby se o něj

postarali? Budou vám provolávat slávu za vaši říšskou starost.“

„A Mykogeňané jej pak popraví?“

„To by mohli, Výsosti. Jejich zákony proti rouhání jsou nadmíru přísné.

Přinejlepším by jej odsoudili k doživotním nuceným pracím.“

Cleon se usmál. „Velice dobře. Já získám dobré jméno za lidskost a to-

leranci a oni odvedou špinavou práci.“

„To by mohli, Výsosti, pokud byste jim Joranuma skutečně vydal.

Nicméně by to stále mohlo stvořit mučedníka.“

„Teď jste mě zmátl. Co bych měl dělat?“

„Dejte Joranumovi na vybranou. Řekněte, že ohled na dobro všeho lidu

vaší Říše vás nutí k tomu, abyste jej předal Mykogeňanům, aby jej odsou-

dili, ale vaše lidskost se obává toho, že Mykogeňané mohou být příliš přís-

ní. Tudíž si jako alternativu může vybrat vyhnanství na Nishayi, na malém

a odloučeném světě, z něhož, jak tvrdil, pochází, aby na něm žil po zbytek

života v bezvýznamnosti a míru. Postaráte se samozřejmě o to, aby byl pod

dohledem.“

„A to věci vyřeší?“

„Určitě. Joranum by spáchal skutečnou sebevraždu, kdyby si vybral na-

vrácení do Mykogenu – a jako sebevražedný typ mi nepřipadá. Určitě si

vybere Nishayu, a ačkoli je to ta rozumnější možnost, je to také ta nehrdin-

ská. Jako uprchlík na Nishayi může jen stěží vést jakékoli hnutí, které by

chtělo vládnout Říši. Jeho následovníci se jistě rozpadnou. Mohli by se

svatým zápalem následovat mučedníka, ale ve skutečnosti by bylo něco ji-

ného následovat zbabělce.“

„Udivující! Jak jste to všechno dokázal, Seldone?“ V Cleonově hlase

byla patrná dávka obdivu.

Seldon řekl: „Nu, rozumově se dá předpokládat –“

„Nevadí,“ řekl Cleon prudce. „Nepředpokládám, že byste mi řekl prav-

- 83 -

du nebo že bych ji pochopil, kdybyste to udělal, ale řeknu vám tolik. De-

merzel opouští úřad. Ta poslední krize byla, jak se ukázalo, pro něj příliš a

já s ním souhlasím v tom, že nastal čas k tomu, aby odešel na odpočinek.

Ale nemohu být bez prvního ministra a od této chvíle jste jím vy.“

„ Výsosti! “ vykřikl Seldon ve směsici překvapení a hrůzy.

„První ministře Hari Seldone,“ řekl Cleon klidně. „Císař si tak přeje.“

25

„Nebuď tak vyděšený,“ řekl Demerzel. „Byl to můj návrh. Byl jsem tu

příliš dlouho a řetězec krizí dosáhl bodu, kdy by mě omezení tří zákonů

svazovala. Ty jsi logickým následníkem.“

„Já nejsem logickým následníkem,“ řekl Seldon zprudka. „Co já vím o

řízení Říše? Císař je dostatečně bláznivý na to, aby uvěřil, že jsem tuto kri-

zi vyřešil pomocí psychohistorie. Samozřejmě, že to tak nebylo.“

„Na tom nezáleží, Hari. Pokud věří tomu, že máš psychohistorickou od-

pověď, bude tě dychtivě následovat a to tě udělá dobrým prvním minis-

trem.“

„Může mě následovat přímo do zkázy.“

„Cítím, že tě tvůj zdravý rozum – nebo intuice – povede správným smě-

rem…, ať už s psychohistorií nebo bez ní.“

„Ale co si bez tebe počnu – Daneeli?“

„Děkuji ti za to, žes mi tak řekl. Už nejsem více Demerzel, pouze Dane-

el. Pokud jde o to, co si beze mne počneš – Předpokládejme, že uvedeš v

život některé Joranumovy ideály a sociální spravedlnost? Možná je nemys-

lel vážně – možná je využíval jen jako způsoby k získání věrných – ale

samy o sobě to nejsou špatné ideály. A najdi si způsob, jak by ti v tom

mohl pomáhat Raych. Lpěl na tobě i přes své zaujetí Joranumovými ideály

a musí se cítit rozpolcený a napůl jako zrádce. Ukaž mu, že jím není. A na-

víc můžeš pracovat na psychohistorii tím tvrději, protože císař bude s te-

bou, srdcem i duší.“

„Ale co budeš dělat fy, Daneeli?“

„Jsou ještě jiné věci v Galaxii, kterým musím věnovat pozornost. Stále

tu je ještě nultý zákon a já musím pracovat pro dobro lidstva, pokud doká-

žu určit, co jím je. A Hari –“

„Ano, Daneeli.“

- 84 -

„Máš ještě pořád Dors.“

Seldon přikývl. „Ano, ještě pořád mám Dors.“ Na chvíli se zastavil, než

stiskl pevnou Daneelovu ruku. „Sbohem, Daneeli.“

„Sbohem, Hari,“ odpověděl Daneel.

A s tím se robot otočil a v šustícím těžkém rouchu prvního ministra, s

hlavou vzpřímenou a zády rovnými, odcházel palácovou chodbou.

Seldon tam několik minut po Daneelově odchodu zamyšleně zůstal stát.

Náhle vykročil směrem k pokojům prvního ministra. Seldon chtěl Danee-

lovi říct ještě jednu věc – tu nejdůležitější věc ze všech.

Seldon zaváhal v měkce osvětlené chodbě, než vešel. Ale místnost byla

prázdná. Tmavé roucho viselo přes křeslo. Pokoje prvního ministra odráže-

ly Hariho poslední slova robotovi: „Sbohem, můj příteli.“ Eto Demerzel

odešel; R. Daneel Olivaw zmizel.

- 85 -

ČÁST II

CLEON I.

- 86 -

CLEON I. – … přes často přijímané chvalořeči na to, že byl posledním

císařem, za jehož vlády byla první Galaktická Říše dostatečně jednotná a

dostatečně prosperující, byla čtvrt století trvající vláda Cleona I. další z

vlád pokračujícího úpadku. Na tuto věc nemůže být pohlíženo jako na jeho

přímou zodpovědnost, protože pád Říše závisel na politických a ekono-

mických faktorech, které byly pro kohokoli příliš silné, aby se jim postavil.

Měl šťastnou ruku ve výběru svých prvních ministrů – Eta Demerzela a

poté Hariho Seldona, v jehož využití psychohistorie neztratil císař nikdy

důvěru. Cleon a Seldon jako cíle posledního joranumitského spiknutí s je-

ho bizarním vyvrcholením –

ENCYCLOPEDIA GALACTICA

- 87 -

1

Mandeli Gruber byl šťastný člověk. Určitě tak alespoň připadal Harimu

Seldonovi. Seldon se zastavil na své pravidelné ranní procházce, aby jej

sledoval.

Gruber, který byl na sklonku svých čtyřicátin, tedy o něco mladší než

Seldon, byl ze své práce na pozemcích Císařského paláce trochu shrbený,

ale měl šťastnou, hladce oholenou tvář, nad kterou vévodila růžová lebka,

ne příliš ukrytá pod jeho tenkými pískovými vlasy. Tiše si pro sebe pískal,

jak prohlížel listy keřů, jestli nejsou napadené hmyzem.

Nebyl vrchním zahradníkem, samozřejmě. Vrchní zahradník palácových

pozemků byl vysoký úředník, který měl honosnou kancelář v jedné z bu-

dov rozsáhlého Císařského komplexu s armádou mužů a žen, které velel.

Je pravděpodobné, že nekontroloval palácové pozemky častěji než jednou,

dvakrát za rok.

Gruber byl pouze jedním z této armády. Jeho titul byl, jak Seldon věděl,

zahradník první třídy a byl, po třiceti letech věrné služby, dobře zaslouže-

ný.

Seldon na něj zavolal, když se zastavil na dokonale uhlazené vyštěrko-

vané cestičce: „Máme další překrásný den, Grubere.“

Gruber vzhlédl a oči se mu zaleskly. „Ano, opravdu, pane první mi-

nistře, a je mi líto všech těch, kteří se musí tísnit uvnitř.“

„Zní to skoro, jako byste měl na mysli mě.“

„Na vás toho není tolik, první ministře, co by lidé litovali, ale jestli mu-

síte zmizet v takovýhle den do té budovy, my šťastnější s vámi trochu cí-

tíme.“

„Děkuji za soucit, Grubere, ale víte, že máme pod kupolemi čtyřicet bi-

lionů Trantořanů. Litujete je všechny?“

„Samozřejmě že ano. Jsem rád, že nejsem původem Trantořan, takže

jsem se mohl kvalifikovat jako zahradník. Je nás na tomto světě jen něko-

lik, kteří pracujeme pod širým nebem, ale jsem tady jeden ze šťastnějších.“

„Počasí není ale vždycky ideální.“

„Je to tak. Už jsem tu zažil průtrže mračen a hvízdavé větry. Ale když

se pořádně oblečete… Podívejte –“ A Gruber rozpřáhl paže, tak doširoka

jako svůj úsměv, jako by chtěl obejmout obrovskou rozlohu palácových

- 88 -

pozemků. „Mám tu přátele – stromy a trávníky a všechny zvířecí druhy ži-

vota, aby mi dělaly společnost – a porost, pěstovaný v geometrických tva-

rech, dokonce i v zimě. Už jste někdy pozoroval geometrii pozemků, první

ministře?“

„Dívám se na ni zrovna teď, nebo ne?“

„Myslím plány, rozložené tak, abyste je skutečně mohl obdivovat – a

také že jsou úžasné. Navrhl je Tapper Savand před nějakými sto lety a od

té doby se o moc nezměnily. Tapper byl velký zahradník, ten největší – a

pocházel z mé planety.“

„To byl Anacreon, ne?“

„Přesně tak. Vzdálený svět poblíž okraje Galaxie, kde je ještě pořád di-

vočina a život dokáže být příjemný. Přišel jsem sem, když jsem byl ještě

mlíčňák, když za vlády starého císaře převzal úřad současný vrchní za-

hradník. Samozřejmě, teď se mluví o přestavění pozemků.“ Gruber si

zhluboka povzdechl a potřásl hlavou. „Byla by to chyba. Tak, jak jsou teď,

jsou správné, pokud jde o správné rozměry, správné vyvážení, potěchu pro

oči a pro ducha. Ale je pravda, že kdysi bývaly pozemky příležitostně pře-

stavované. Císaři stárnou a hledají pořád něco nového, jako by bylo nové

vždycky lepší. Náš současný císař, ať žije dlouho, plánoval přestavbu s

vrchním zahradníkem. Alespoň se to takhle říká mezi zahradníky.“ Posled-

ní větu připojil rychle, jako by byl z palácových klevet v rozpacích.

„Možná k tomu hned tak nedojde.“

„To doufám, že ne, první ministře. Prosím, pokud si můžete vyšetřit tro-

chu času při té srdcervoucí práci, kterou musíte dělat, prostudujte si podo-

bu pozemků. Je to krásná vzácnost, a pokud by mělo být po mém, nepo-

hnul bych jediným lístečkem ani květinou ani králíkem na všech těch stov-

kách čtverečních kilometrů.“

Seldon se usmál. „Jste nadšenec, Grubere. Nebyl bych překvapený,

kdyby se z vás jednoho dne stal vrchní zahradník.“

„Ať mě před tím ochrání osud. Vrchní zahradník nedýchá čerstvý

vzduch, nevidí přirozenou krásu a zapomíná všechno, co se o přírodě nau-

čil. Žije támhle“ – ukázal Gruber pohrdavě – „a myslím, že už dávno nero-

zezná keř od potoka, pokud ho k nim zrovna někdo z jeho podřízených ne-

zavede a nepoloží mu ruku na jeden nebo mu ji neponoří do druhého.“

Na okamžik to vypadalo, jako by si chtěl Gruber samým opovržením

odplivnout, ale nemohl pro to najít příhodné místo.

- 89 -

Seldon se tiše zasmál. „Grubere, s vámi je radost si povídat. Kdykoli

budu unavený pracovními povinnostmi, bude mi ctí nějakou chvilku po-

slouchat vaši životní filozofii.“

„Ale první ministře, já nejsem přece žádný filozof. To vzdělání, co

mám, je velice letmé.“

„K tomu, abyste byl filozofem, nepotřebujete žádné vzdělání. Jen poho-

tovou mysl a životní zkušenost. Dávejte na sebe pozor, Grubere. Možná

vás povýším.“

„Pokud mě necháte tam, kde jsem, první ministře, budete mít mou na-

prostou oddanost.“

Seldon se usmíval, jak odcházel, ale jeho úsměv vyprchal, jak se jeho

mysl vrátila zpět k současným problémům. Deset let prvním ministrem – a

kdyby Gruber věděl, jak srdcervoucí byla ve skutečnosti jeho práce, dosáh-

ly by jeho sympatie neobyčejné výšky. Mohl Gruber pochopit skutečnost,

že Seldonův pokrok v psychohistorických technikách sliboval, že jej vy-

staví nesnesitelnému rozporu?

2

Seldonova zamyšlená procházka po pozemcích byla ztělesněním míru.

Bylo těžké uvěřit tomu, že zde, přímo ve středu císařova bezprostředního

panství, byl svět, který kromě této oblasti byl uzavřený pod kupolí. Tady,

na tomto místě jako by byl ve svém domovském světě Heliconu nebo na

Gruberově Anacreonu.

Samozřejmě že pocit míru byl iluzí. Pozemky byly střeženy – velice sil-

ně.

Kdysi, před tisíci lety, byly říšské palácové pozemky – mnohem méně

vznosné, mnohem méně odloučené od světa začínajícího teprve se stavbou

kupolí nad samotnými oblastmi – otevřeny všem občanům a císař se mohl

procházet samotný po pěšinách, bez stráží, a pokynutím hlavy zdravit své

poddané.

To bylo kdysi. Nyní zde vládla bezpečnost a nikdo ze samotného Tran-

toru nemohl na toto místo zaútočit. To však nebezpečí neodstraňovalo, pro-

tože pokud přicházelo, přicházelo ze strany nespokojených říšských funk-

cionářů a ze strany uplacených a svedených vojáků. Právě uvnitř pozemků

byl císař a jeho štáb v největším nebezpečí. Co by se mohlo stát, kdyby na-

- 90 -

příklad před skoro deseti lety nedoprovázela Seldona Dors Venabili?

Stalo se to v prvním roce, který trávil ve funkci prvního ministra, a bylo

jen přirozené, řekl si (až poté), že určitě dojde k žárlivým třenicím nad jeho

neočekávaným jmenováním do úřadu. Množství jiných, daleko lépe kvali-

fikovaných – lety služby nebo nejčastěji podle svého mínění – se dívalo na

tuto volbu se zlostí. Nevěděli nic o psychohistorii nebo o důležitosti, kte-

rou jí císař přisuzuje, a nejjednodušším způsobem, jak situaci napravit, by-

lo uplatit jednoho z nejbližších ochránců prvního ministra.

Dors musela být ještě podezřívavější než Hari samotný. Anebo byly její

instrukce k Seldonově ochraně po Demerzelově zmizení přísnější. Skuteč-

nost byla taková, že během jeho prvních několika let v úřadu prvního mi-

nistra byla po jeho boku mnohem častěji.

A v pozdním odpoledni jednoho teplého dne zachytila Dors záblesk za-

padajícího slunce – které nikdy nebylo pod trantorskými kupolemi vidět –

na kovu blasteru.

„K zemi, Hari!“ vykřikla náhle a její nohy tepaly trávu, jak se rozběhla

k četaři.

„Dej mi ten blaster, četaři,“ řekla pevně.

Muž, který se pokoušel o vraždu, byl na okamžik zaražený pohledem na

ženu, která k němu běží, ale rychle se vzpamatoval a zvedal blaster, který

držel.

Ale to už byla u něj a její ruka sevřela jeho pravé zápěstí ocelovým stis-

kem a zvedla mu paži do výšky. „Odhoď to,“ řekla skrz zaťaté zuby.

Četařova tvář se svraštila, jak se pokoušel ruku vyprostit.

„Nezkoušej to, četaři,“ řekla Dors. „Mám koleno deset centimetrů od

tvého rozkroku, a jestli jen mrkneš, tak se můžeš se svým přirozením roz-

loučit. Takže se nehýbej. Tak to má být. Dobře, teď otevři ruku. Pokud ten

blaster neodhodíš teď, zlomím ti ruku.“

Přiběhl zahradník s hráběmi. Dors na něj mávla, aby šel pryč. Četař

upustil blaster na zem.

Dorazil k nim Seldon. „Já se o to postarám, Dors.“

„To neuděláš. Běž k těm stromům a blaster si s sebou vezmi. Může jich

být víc – a připravených.“

Dors svůj hmat na četaři neuvolnila. Řekla: „Teď, četaři, chci jména

všech těch, kteří tě přesvědčili k tomu, aby ses pokoušel o život prvního

ministra – a jména všech těch. kteří v tom jedou s tebou.“

- 91 -

Četař mlčel.

„Nebuď blázen,“ řekla Dors. „Mluv!“ Zkroutila mu paži a on klesl na

kolena. Šlápla mu na krk. „Pokud si myslíš, že ti mlčení vyhovuje, rozdr-

tím ti hrtan a budeš mlčet navždy. A ještě před tím ti hodně ublížím – ne-

nechám ti v těle jedinou kost nezlomenou. Radši bys měl mluvit.“

Četař mluvil.

Později jí Seldon řekl: „Jak jsi to mohla udělat, Dors? Nikdy bych nevě-

řil, že jsi schopná takové… krutosti. “

Dors řekla chladně: „Ve skutečnosti jsem mu skoro neublížila, Hari.

Výhrůžka stačila. V každém případě byla nejdůležitější tvá bezpečnost.“

„Měla jsi mě nechat, abych se o něj postaral.“

„Proč? Abys zachránil svou mužnou čest? Tak za prvé, nebyl bys tak

rychlý. Za druhé, ať už bys vyhrál nebo ne, jsi muž a očekává se to od tebe.

Já jsem žena a ženy, podle obecného mínění, nejsou pokládány za tak dra-

vé jako muži a většinou nemají dost síly na to, aby udělaly to, co jsem udě-

lala já. Ta historka se rozšíří a každý se mě bude bát. Nikdo se ti nepokusí

ublížit, protože ze mě budou mít strach.“

„Strach z tebe a strach z popravy. Četař a jeho komplicové budou usmr-

ceni, víš.“

Nato obvyklý klidný výraz Dors narušil mučivý pohled, jako by nemoh-

la snést myšlenku, že zrádný četař bude popraven, i přesto, že chtěl bez vá-

hání zabít jejího milovaného Hariho.

„Ale,“ zvolala, „není přece nutné spiklence zabíjet. Vyhnanství by stači-

lo.“

„Ne, nestačilo,“ řekl Seldon. „Už je pozdě. Cleon nechtěl slyšet o ničem

jiném, jen o popravách. Mohu mu to navrhnout – pokud si to přeješ.“

„Myslíš, že se už rozhodl?“

„Okamžitě. Řekl jsem mu, že nic více než vyhnanství nebo uvěznění

nebude nutné, ale řekl ne. ‘Vždycky, když se snažím vyřešit problém pří-

mým a tvrdým způsobem, byl to nejdříve Demerzel a pak vy, kdo mluvil o

‘despotismu’ a ‘tyranii’. Ale tohle je můj palác. Toto jsou mé pozemky.

Toto jsou mí strážní. Má bezpečnost závisí na bezpečnosti tohoto místa a

věrnosti mých lidí. Myslíte si, že jakákoli odchylka od naprosté věrnosti

může být potrestána něčím jiným než okamžitou smrtí? Jak jinak byste

mohl být v bezpečí? Jak bych mohl být v bezpečí já? ’

Řekl jsem, že musí být soud. ‘Samozřejmě,’ řekl, ‘krátký vojenský soud

- 92 -

a neočekávám jediný hlas pro cokoli jiného než popravu. Chci, aby to bylo

naprosto jasné.’“

Dors vypadala vyděšeně. „Bereš to všechno velice klidně. Souhlasíš s

císařem?“

Seldon zdráhavě přikývl. „Souhlasím.“

„Protože to byl pokus o tvůj život. Vzdal ses svých zásad pro pouhou

pomstu?“

„No tak, Dors, já přece nejsem pomstychtivý člověk. Nicméně jsem to

nebyl jen já sám, kdo byl v ohrožení, a nebyl to dokonce ani císař. Pokud

nám nedávné dějiny Říše vůbec něco ukazují, pak je to to, že císaři přichá-

zejí a odcházejí. To, co musí být chráněno, je psychohistorie. Kdyby se mi

něco přihodilo, bude psychohistorie bezpochyby objevena, ale Říše upadá

rychle a my nemůžeme čekat – a pouze já jsem dospěl tak daleko, abych

dosáhl nutných postupů.“

„Pak bys měl naučit to, co umíš, i jiné,“ řekla Dors vážně.

„To dělám. Yugo Amaryl je logickým následníkem a shromáždil jsem

kolem sebe skupinu techniků, kteří budou jednoho dne schopní, ale nikdy

ne tak, jako –“ odmlčel se.

„Nebudou takoví, jako jsi ty – tak moudří, tak výkonní? Opravdu?“

„Náhodou si to myslím,“ řekl Seldon. „A náhodou jsem člověk. Psy-

chohistorie je moje, a pokud ji budu moci ovládnout, chci uznání.“

„Člověk,“ povzdechla si Dors a skoro smutně potřásla hlavou.

Proběhly popravy. Taková čistka v tomto století ještě neproběhla. Ze-

mřeli dva ministři, pět úředníků na nižších místech a čtyři vojáci včetně

nešťastného četaře. Každý strážný, který neprošel sítem toho nejpřísnějšího

vyšetřování, byl zbaven služby a poslán do vyhnanství na vzdálených vněj-

ších světech.

Od té doby nebylo ani stopy po zradě a péče, se kterou byl chráněn prv-

ní ministr, vešla ve známost natolik, nemluvě o té děsivé ženě – které

mnozí říkali ‘Tygřice’ – která jej hlídala, že už nebylo nikdy nutné, aby jej

Dors kamkoli doprovázela. Její neviditelná přítomnost mu byla štítem a cí-

sař Cleon si užíval téměř deseti let klidného a naprostého bezpečí.

Nyní už konečně psychohistorie dosáhla úrovně, kdy mohly být vytvá-

řeny svým způsobem předpovědi, a jak Seldon přecházel po pozemcích

průchodem ze své kanceláře (prvního ministra) ke své laboratoři (psycho-

historika), uvědomoval si stísněně pravděpodobnost, že toto období míru

- 93 -

může skončit.

3

A přesto nemohl Hari Seldon potlačit záchvěv uspokojení, který pocítil,

když do laboratoře vstoupil.

Jak se věci změnily.

Začalo to před dvaceti lety bezmyšlenkovitým pohráváním si s podřad-

ným helikonským počítačem. Tehdy se mu ukázala první mlžná stopa toho,

z čeho se vyvinula parachaotická matematika.

Pak tu byla léta na streelingské univerzitě, kde on a Yugo Amaryl spo-

lupracovali na tom, aby předefinovali rovnice, zbavili se nevyhovujících

nekonečností a našli cestu obcházející ty nejhorší účinky chaosu. Ve sku-

tečnosti udělali pouze malý pokrok.

Ale nyní, po deseti letech, kdy byl prvním ministrem, měl celá poschodí

těch nejlepších počítačů a celý štáb lidí, pracujících na velkém množství

problémů.

Každý z jeho štábu – kromě Yuga a jeho samotného, samozřejmě –

bezpodmínečně nesměl znát nic jiného, než bezprostřední úkol, na kterém

pracoval. Každý z nich pracoval pouze na malé roklině nebo vyvýšenině

obrovského pohoří psychohistorie a pouze Seldon a Amaryl ji dokázali vi-

dět jako pohoří – a i oni ji dokázali vidět pouze mlhavě, s vrcholky skry-

tými v oblacích a úpatím zahaleným mlhou.

Dors Venabili měla pravdu, samozřejmě. Měl by začít se zasvěcováním

lidí do celého tajemství. Technika byla stále ještě v mezích, kdy s ní mohli

pracovat dva lidé. A Seldon stárnul. I kdyby se mohl těšit z několika dal-

ších desetiletí, léta jeho nejplodnějších objevů byla jistě za ním.

I Amaryl dosáhne za měsíc třiceti devíti let, a i když to bylo stále ještě

mládí, na matematika to zase takové mládí nebylo – a na problému praco-

val už stejně dlouho jako Seldon sám. Jeho schopnost nového a pouček se

nedržícího myšlení se už také mohla vytrácet.

Amaryl jej zahlédl, jak vchází a blíží se k němu. Seldon se na něj laska-

vě díval. Amaryl byl stejně Dahlan jako Seldonův nevlastní syn Raych, a

přitom Amaryl přes své svalstvo a malou postavu vůbec jako Dahlan ne-

vypadal. Scházely mu kníry, scházel mu přízvuk, jak se zdálo, scházelo mu

samo dahlanské uvědomění. Odolával dokonce lákadlu Jo–Jo Joranuma,

- 94 -

které na obyvatele Dahlu tak dokonale působilo.

Vypadalo to, jako by Amaryl neuznával sektorní vlastenectví ani plane-

tární vlastenectví, dokonce ani říšské vlastenectví. Patřil – úplně a naprosto

– psychohistorii.

Seldon pocítil náhlé bodnutí nedostatku. On sám si byl vědom svých

prvních dvaceti let na Heliconu a nemohl se nepokládat za Helikoňana.

Uvažoval, jestli by toto vědomí nemohlo nakonec odchylovat jeho mysl od

psychohistorie. Teoreticky by správné použití psychohistorie mělo stavět

člověka nad světy a sektory a pracovat pouze s lidstvem v abstraktních po-

jmech bez tváří – a tak to právě Amaryl dělal.

A Seldon ne, připustil a tiše si povzdechl.

Amaryl řekl: „Myslím, Hari, že už děláme pokroky.“

„Myslíš si, Yugo? Jenom myslíš?“

„Nechci skákat do vesmíru bez skafandru.“ Řekl to docela vážně (jak

Seldon věděl, neměl příliš velký smysl pro humor) a vykročili do své sou-

kromé kanceláře. Byla malá, ale byla také dobře chráněná.

Amaryl se posadil a dal si nohu přes nohu. „Tvůj poslední návrh toho

jak obejít chaos může částečně pracovat – i když hodně nahrubo, samo-

zřejmě.“

„Samozřejmě. To, co získáme přímo, ztratíme oklikami. Tak vesmír

funguje. My ho prostě musíme nějak přelstít.“

„Přelstili jsme ho jen trochu. Je to jako pohled přes ojíněné okno.“

„Je to pořád lepší než roky, které jsme strávili tím, že jsme se pokoušeli

dívat přes olovo.“

Amaryl si něco zamumlal pro sebe a pak řekl: „Můžeme vidět střídání

světla a tmy.“

„Vysvětli mi to!“

„To nemohu, ale mám Základní Radiant, na kterém jsem pracoval jako

– jako –“

„Třeba jako lamek. To je zvíře – tažné zvíře – které máme na Heliconu.

Na Trantoru neexistuje.“

„Pokud ten lamek pracuje těžce, pak byla má práce na Základním Radi-

antu stejná.“

Stiskl bezpečnostní tlačítko na desce svého stolu a zásuvka se odemkla

a nehlučně se otevřela. Vytáhl temně matnou kostku, kterou si Seldon se

zájmem prohlížel. Seldon vypracoval schéma Základního Radiantu sám,

- 95 -

ale Amaryl jej spojil dohromady – chytrý chlapík se šikovnýma rukama,

tenhle Amaryl.

Místnost potemněla a ve vzduchu se zachvěly vzorce a vztahy. Mezi

nimi se rozvinuly číslice, vznášející se těsně nad stolní deskou, jako by to

byly loutky, zavěšené na neviditelných provázcích.

Seldon řekl: „Úžasné. Jednoho dne, pokud se toho dožijeme, nám Zá-

kladní Radiant poskytne řeku matematické symboliky, která bude rýsovat

minulé a budoucí dějiny. V nich najdeme proudy a pramínky a vypracuje-

me způsoby, jak je měnit tak, aby následovaly jiné proudy a pramínky, kte-

rým dáme přednost.“

„Ano,“ řekl Amaryl suše, „pokud si můžeme dovolit život s vědomím,

že kroky, které podnikáme a které myslíme v tom nejlepším, se mohou ob-

rátit ke zlému.“

„Věř mi, Yugo, že nikdy nejdu spát bez toho, že by mě právě tahle myš-

lenka netrápila. Nicméně ještě tak daleko nejsme. Všechno, co máme, je

tohle – což, jak jsi sám řekl, není nic více než sledování světla a stínu pro-

bleskujícího na ojíněném okně.“

„Přesně tak.“

„A co si vlastně myslíš, že vidíš, Yugo?“ Seldon se podíval na Amaryla

pozorněji, trochu zachmuřeně. Přibýval na váze, byl už trochu zavalitý.

Trávil příliš mnoho času shrbený nad počítači (a nyní nad Základním Ra-

diantem) – a neměl dost tělesného pohybu. A i když občas vídal nějakou

ženu, Seldon věděl, že nikdy nebyl ženatý. Chyba! Dokonce i neúnavný

pracovník by si měl udělat čas na to, aby uspokojil svou družku a staral se

o děti.

Seldon pomyslel na svou dobře udržovanou postavu a na způsob, jakým

se jej snaží Dors v tomto stavu udržet.

Amaryl řekl: „Co vidím? Říše má problémy.“

„Říše měla problémy vždycky.“

„Ano, ale je to daleko určitější. Je tu možnost toho, že můžeme mít pro-

blémy v centru.“

„Na Trantoru?“

„Předpokládám. Nebo na periférii. Buď nastane tady špatná situace –

možná občanská válka – nebo se začnou odtrhávat vnější světy.“

„Určitě na to, abych ukázal takové možnosti, nepotřebuji psychohisto-

rii.“

- 96 -

„Zajímavé je na tom to, že to vypadá jako vzájemná výlučnost. Buď

jedna, nebo druhá. Pravděpodobnost obou najednou je velice malá. Tady!

Podívej! Jsou to tvé vlastní výpočty. Sleduj!“

Na dlouhou dobu se sklonili nad zobrazení Základního Radiantu.

Nakonec řekl Seldon: „Nechápu, proč by se ty dvě měly navzájem vy-

lučovat.“

„Já také, Hari, ale jaká by byla hodnota psychohistorie, kdyby nám uka-

zovala pouze to, co můžeme vidět i jinak? Tohle nám ukazuje něco, co vi-

dět nemůžeme. To, co nám to ukazuje, je za prvé, která možnost je lepší, a

za druhé, co udělat, aby došlo k té první a jak potlačit možnost té horší.“

Seldon sešpulil rty a pak pomalu řekl: „Řeknu ti, která možnost je lepší.

Nechme periférii být a udržme Trantor.“

„Opravdu?“

„Bez otázek. Musíme udržet Trantor stabilní, když už pro nic jiného, tak

proto, že tu žijeme.“

„Naše pohodlí ale není rozhodující věcí.“

„Ne, ale psychohistorie jím je. Co bychom měli z toho, kdyby se nám

podařilo udržet periférii netknutou, kdyby se podmínky na Trantoru zhorši-

ly natolik, že by zamezily naší práci na psychohistorii? Nemohu říct, že

budeme zabiti, ale nemusíme být schopni dále pracovat. Náš osud závisí na

rozvoji psychohistorie. Pokud jde o Říši, pokud se periférie odloučí, bude

to pouhý počátek rozpadu, kterému může trvat dlouho, než dospěje k sa-

motnému jádru.“

„I kdybys měl pravdu, Hari, co máme udělat, abychom udrželi Trantor

stabilní?“

„Abychom s tím začali, musíme nad tím myslet.“

Rozhostilo se mezi nimi ticho a pak Seldon řekl: „Z myšlení moc šťast-

ný nejsem. Co když je Říše na naprosto špatné koleji a je na ní po celou

dobu svého trvání? Myslím na to pokaždé, když mluvím s Gruberem.“

„Kdo je Gruber?“

„Mandeli Gruber. Zahradník.“

„Ach. Ten, který přiběhl tenkrát s hráběmi, aby tě zachránil, když došlo

k tomu pokusu o atentát?“

„Ano. Vždycky jsem mu za to byl vděčný. Měl jen hrábě proti možným

ostatním spiklencům s blastery. Tomu se říká věrnost. V každém případě

mluvit s ním je jako nadechnout se čerstvého vzduchu. Nemohu trávit veš-

- 97 -

kerý svůj čas hovory s úředníky u dvora a psychohistoriky.“

„Díky.“

„No tak! Ty víš, jak to myslím. Gruber má rád volnou přírodu. Chce vítr

a déšť a kousavý chlad a všechno ostatní, co mu může obyčejné počasí na-

bídnout. Samotnému mi to občas chybí.“

„Mně tedy ne. Nevadilo by mi, kdybych nikdy nevyšel ven.“

„Vyrostl jsi pod kupolí – ale představ si Říši, která se skládá z prostých

neprůmyslových světů, živících se pasením a zemědělstvím, s nízkou po-

pulací a prázdnými prostory. Nebyli bychom na tom všichni lépe?“

„Připadá mi to hrozné.“

„Udělal jsem si trochu volného času, abych to mohl zjistit co nejlépe.

Připadá mi to jako případ nestabilní rovnováhy. Slabě zalidněné světy ty-

pu, který jsem právě popsal, jsou buď na vymření a v nouzi a upadají do

zaostalého, téměř zvířecího stavu – nebo přecházejí na průmysl. Je to ba-

lancování na špičce jehly a vychylování se na obě strany a vypadá to tak,

že skoro každý svět v Galaxii se stává průmyslovým.“

„Protože tak je to lepší.“

„Možná. Ale nemůže to pokračovat navždy. Už nyní sledujeme důsled-

ky přepadávání. Říše nemůže dále existovat, protože je – je přehřátá. Jiný

výraz mě nenapadá. Co bude následovat, nevím. Pokud se díky psychohis-

torii pokoušíme zamezit pádu nebo spíše pomoci obnově po pádu, staráme

se tím pouze o další periodu přehřívání? Je snad jedinou možnou budouc-

ností to, že lidstvo bude tlačit balvan do kopce jako Sisyfos jenom proto,

aby jej vidělo, jak zase padá dolů do údolí?“

„Kdo je Sisyfos?“

„Postava z primitivní báje. Yugo, musíš více číst.“

Amaryl pokrčil rameny. „Abych se dozvěděl o Sisyfovi? To není důle-

žité. Možná nám psychohistorie ukáže cestu k úplně jiné společnosti, na-

prosto odlišné od čehokoli, co známe, která bude stabilní a vhodná.“

„V to doufám.“ povzdechl si Seldon. „V to doufám, ale ještě jsme na ni

nenarazili. V blízké budoucnosti musíme pracovat a nechat periférii být.

To bude znamení začátku pádu Galaktické Říše.“

4

„A tak jsem řekl,“ řekl Hari Seldon, „‘To bude znamení začátku pádu

- 98 -

Galaktické Říše.’ A tak to bude, Dors.“

Dors se sevřenými rty poslouchala. Přijala Seldonovu funkci prvního

ministra stejně, jako přijímala všechno – klidně. Jejím jediným úkolem by-

lo chránit jej a jeho psychohistorii, ale tato povinnost byla, jak věděla, jeho

postavením ztížena. Nejlepší bezpečnost je v tom, když člověk žije nepo-

všimnutý, a dokud bude svítit na Seldona kosmická loď a slunce, znak Ří-

še, budou veškeré fyzické bariéry na světě nedostatečné.

Přepych, ve kterém nyní žili – pečlivé odstínění špionážních paprsků

stejně jako fyzického narušení; výhody v jejím historickém výzkumu a

možnost čerpat z takřka nevyčerpatelných fondů – ji neuspokojoval. Raději

by to všechno vyměnila za jejich staré pokoje na streelingské univerzitě.

Nebo ještě raději za anonymní byt v anonymním sektoru, kde by je nikdo

neznal.

„To je všechno moc hezké, drahý Hari,“ řekla, „ale nestačí to.“

„Co nestačí?“

„Informace, které mi poskytuješ. Říkáš, že můžeme ztratit periférii. Jak?

Proč?“

Seldon se mírně usmál. „Byl by hezké, kdybych to věděl, Dors, ale psy-

chohistorie není ještě ve stadiu, kdy by nám to mohla říct.“

„Alespoň podle tvého názoru. Mají snad tamější vzdálení vládci ctižá-

dost k tomu, aby vyhlásili vlastní nezávislost?“

„To je určitě jeden z činitelů. Stávalo se to v dávných dějinách – jak víš

sama daleko lépe než já – ale nikdy na dlouho. Možná to tentokrát bude

nastálo.“

„Protože je Říše slabší?“

„Ano, protože je obchod méně svobodný, než byl kdysi, protože jsou

spoje topornější, než bývaly kdysi, protože vládci na periférii jsou ve sku-

tečnosti blíže nezávislosti, než kdy byli. Pokud jeden z nich povstane s

přesným cílem –“

„Můžeš odhadnout, který z nich to může být?“

„Vůbec ne. Všechno, co můžeme v tomto okamžiku z psychohistorie

vytáhnout, je přesné vědomí toho, že pokud chytrý a cílevědomý vládce

povstane, zjistí, že podmínky jsou jeho úmyslům daleko příhodnější, než

byly kdykoli dříve. Mohou to být ještě jiné věci – nějaká velká přírodní ka-

tastrofa nebo nějaká občanská válka mezi dvěma vzdálenými koalicemi

vnějších světů. Nic z toho nemůže být nyní přesně předpovězeno, ale dá se

- 99 -

říct, že cokoli z tohoto by mělo daleko vážnější důsledky, než kdyby k to-

mu došlo před sto lety.“

„Ale pokud nevíš alespoň trochu přesněji, co se na periférii stane, jak

můžeš podnikat takové kroky, abys zajistil, že se bude jednat o periférii a

ne o Trantor?“

„Tím, že je budu sledovat a pokoušet se stabilizovat Trantor a nestabili-

zovat periférii. Nemůžeme od psychohistorie očekávat, že nám automatic-

ky předepíše události bez toho, že bychom měli větší ponětí o jejích postu-

pech, takže musíme využívat nepřetržité ruční řízení, abych tak řekl. V bu-

doucnosti bude technika vypilována a potřeba ručního řízení bude klesat.“

„Ale tohle,“ řekla Dors, „bude v budoucnosti. Je to tak?“

„Je to tak. A i to je pouhá naděje.“

„A jaké druhy nestability hrozí Trantoru – pokud se periférie nevzdá-

me?“

„Tytéž možnosti – ekonomické a společenské faktory, přírodní katastro-

fy, ctižádostivé soupeření mezi vysokými úředníky. A něco navíc. Popsal

jsem Yugovi Říši jako přehřátou – a Trantor je ze všech jejích částí nejpře-

hřátější. Zdá se, jako by se hroutila. Infrastruktura – dodávky vody, tepla,

odvoz odpadků, palivové potrubí – vypadá, jako by měla nezvyklé problé-

my, a to je něco, čeho jsem si všiml teprve před velice krátkou dobou.“

„Co smrt císaře?“

Seldon rozhodil rukama. „Ta je nevyhnutelná, ale Cleon je zdravý. Je v

mých letech, a i když bych si přál, aby jich bylo méně, není jich zase tolik.

Jeho syn je pro nástupnictví naprosto nevhodný, ale bude tu dost uchazečů.

Více než dost na to, aby způsobili problémy a učinili jeho smrt nebezpeč-

nou, ale neznamenalo by to naprostou katastrofu – z historického hledis-

ka.“

„Řekněme tedy jeho zavraždění.“

Seldon se nervózně rozhlédl. „Tohle neříkej. I když jsme odstíněni, to-

hle slovo nepoužívej.“

„Hari, nebuď směšný. Je to možnost, se kterou se musí počítat. Bylo

období, kdy se mohli moci ujmout joranumité, a pokud by se to stalo, tak

by císař buď tak, nebo onak –“

„Nejspíš ne. Byl by jim daleko užitečnější jako loutka. A v každém pří-

padě na to zapomeň. Joranum zemřel loni na Nishayi jako spíše dojemná

postava.“

- 100 -

„Měl následovníky.“

„Samozřejmě. Každý má následovníky. Narazila jsi už někdy při svém

studiu rané historie trantorského Království a Galaktické Říše na stranu

globalistů z mého domovského světa Heliconu?“

„Ne, nikdy. Nechci se tě dotknout, Hari, ale nevzpomínám si, že bych

narazila na jakoukoli část dějin, ve které by hrál Helicon nějakou roli.“

„Mě to neuráží, Dors. Vždycky říkám, že svět bez dějin je šťastný. – V

každém případě, před nějakými čtyřiadvaceti staletími vznikla na Heliconu

skupina lidí, kteří byli naprosto přesvědčeni o tom, že Helicon byl jediným

obydleným světem vesmíru. Helicon byl vesmírem a kolem něj byla pevná

koule oblohy, posetá malými světýlky.“

„Jak tomu mohli věřit?“ řekla Dors. „Byli přece částí Říše.“

„Ano, ale globalisté tvrdili, že všechny důkazy dojmu, že Říše existuje,

byly buď iluzí, nebo úmyslným klamem, že říšští vyslanci a úředníci byli

Helikoňané, kteří tyto role z nějakého důvodu hráli. Proti logice byli na-

prosto odolní.“

„A co se stalo?“

„Myslím, že je vždycky příjemné myslet si, že zrovna tvůj svět je tím

světem. Svého času dokázali globalisté přesvědčit deset procent lidstva na

planetě, aby se stalo členy jejich hnutí. Pouhých deset procent, ale byla to

velice horlivá menšina, která přehlušila lhostejnou většinu a hrozila pře-

vzetím moci.“

„Ale k tomu nedošlo, ne?“

„Ne, nedošlo. Co se stalo, bylo to, že globalisté způsobili oslabení říš-

ského obchodu a helikonská ekonomika sklouzla do deprese. Když se za-

čala víra týkat peněženek obyvatelstva, ztratila rychle na popularitě. Vze-

stup a pád tehdy mnohé zmátl, ale psychohistorie, jak jsem si jistý, ukáže,

že byl nezbytný a že mu nemusíme věnovat další úvahy.“

„Chápu. Ale Hari, jaký je smysl toho příběhu? Předpokládám, že je tu

nějaká spojitost s tím, o čem jsme mluvili.“

„Spojitost je ta, že taková hnutí nikdy úplně nevymírají, ať už se jejich

podstata zdá být rozumným lidem jakkoli směšná. Ještě nyní jsou pořád na

Heliconu, ještě nyní globalisté. Není jich mnoho, ale jednou za čas se jich

sedmdesát osmdesát sejde na něčem, čemu sami říkají Globální Kongres, a

mají neobvyklou radost z toho, když si mohou o globalismu popovídat, –

Nu, uběhlo teprve deset let od doby, kdy joranumitské hnutí vypadalo jako

- 101 -

děsivá hrozba tohoto světa, a nebylo by překvapující, kdyby po nich nezů-

staly nějaké zbytky. Ještě za tisíc let mohou být nějaké zbytky.“

„Nebylo by možné, že by ty zbytky byly nebezpečné?“

„O tom pochybuji. Celé hnutí dělalo nebezpečným Jo-Jovo charisma – a

ten už zemřel. Ani neskonal hrdinskou nebo nějak pozoruhodnou smrtí; je-

nom se vytratil a zemřel ve vyhnanství jako zlomený muž.“

Dors vstala a přešla rychle místnost, mávajíc pažemi kolem boků a zatí-

najíc pěsti. Pak se vrátila a zastavila před sedícím Seldonem.

„Hari,“ řekla, „ráda bych ti řekla svůj názor. Pokud psychohistorie uka-

zuje možnost vážných výtržností na Trantoru, pak pokud ještě nějací jora-

numité zbývají, mohou stále ještě plánovat císařovu smrt.“

Seldon se nervózně zasmál. „Nehoň se za přeludy, Dors. Uklidni se.“

Ale zjistil, že nemůže pustit z hlavy to, co mu tak klidně řekla.

5

Wyeský sektor měl tradici v odporu k entunské dynastii, ze které pochá-

zel Cleon I. a která vládla Říši přes dvě staletí. Odpor se odvíjel od dob,

kdy příslušníci rodu starostů Wye vládli s mocí císařů. Wyeská dynastie

netrvala ani dlouho ani nebyla nijak nápadně úspěšná, ale pro lid a vládce

Wye bylo těžké zapomenout, že kdysi byli – jakkoli nedokonale a dočasně

– vládci. Krátké období, ve kterém Rashelle jako samozvaná starostka Wye

před osmnácti lety Říši odmítla, zvyšovalo jak pýchu, tak zklamání Wye.

Díky tomu bylo jen logické, že se mohla malá skupina vedoucích spik-

lenců cítit ve Wye tak bezpečně jako nikde jinde na Trantoru.

Pět z nich sedělo kolem stolu v místnosti, která se nacházela ve zchátra-

lé části sektoru. Místnost byla bídně vybavena nábytkem, ale dobře odstí-

něna.

V mým křesle, které bylo s ozdobným lemováním kvalitnější než ostat-

ní, seděl muž, který mohl být považován za jejich vůdce. Měl pohublou

tvář se zažloutlou pletí a široká ústa se rty tak bledými, že byly skoro nevi-

ditelné. Jeho vlasy byly lehce prošedivělé, ale oči mu plály nepotlačitel-

ným hněvem.

Díval se na muže, sedícího přesně proti němu – výrazně staršího a křeh-

čího, se skoro šedivými vlasy, jehož zakulacené líce se při hovoru chvěly.

Vůdce řekl ostře: „Tak co? Je naprosto jasné, že jsi neudělal nic. Vy-

- 102 -

světli to!“

Starší muž řekl: „Jsem starý joranumita, Namarti. Proč bych měl vysvět-

lovat své činy?“

Gambol Deen Namarti, dříve muž stojící po pravici Laskina ‘Jo-Jo’ Jo-

ranuma, řekl: „Starých joranumitů je spousta. Někteří jsou neschopní, ně-

kteří poddajní, někteří už zapomněli. To, že je někdo starý joranumita, mů-

že také znamenat, že není nic více, než jen starý blázen.“

Starší muž se ve svém křesle napřímil. „Chceš mi říct, že jsem starý

blázen? Já? Kaspal Kaspalov? Byl jsem s Jo-Joem v dobách, kdy jsi ještě

ve straně nebyl, když jsi nebyl nic jiného než otrhaná nula, která vyhledává

rvačky.“

„Netvrdím o tobě, že jsi starý blázen,“ řekl Namarti ostře. „Řekl jsem

prostě, že někteří staří joranumité jsou blázni. Máš nyní možnost, abys mi

ukázal, že mezi ně nepatříš.“

„Mé přátelství s Jo-Joem –“

„Zapomeň na ně. Je mrtvý!“

„Myslím si, že jeho duch žije dál.“

„Pokud nám to pomůže v našem boji, pak jeho duch žije dál. Ale pro ji-

né – ne pro nás. My víme, že dělal chyby.“

„To popírám.“

„Nesnaž se dělat hrdinu z obyčejného člověka, který dělal chyby. Mys-

lel si, že může pohnout Říší pouhou silou řeči, slovy –“

„Dějiny nám říkají, že v minulosti mohla slova pohnout horami.“

„Očividně ne slova Joranumova, protože dělal chyby. Skryl svůj myko-

genský původ příliš neobratně. Co bylo ještě horší, nechal se dohnat pod-

vodně k tomu, aby obvinil prvního ministra Eta Demerzela z toho, že je

robot. Před tímto obviněním jsem jej varoval, ale neposlouchal mě – a to

jej zničilo. Takže začněme znovu, ano? Ať už nám může být Joranumova

památka ve vztahu k lidem zvenčí jak chce užitečná, nenechme se jí sami

svazovat.“

Kaspalov zamlkle seděl. Ostatní tři přeskakovali pohledem z Namartiho

na Kaspalova a zpět, ochotni přenechat Namartimu vedení diskuse.

„Joranumovým vyhnanstvím na Nishayi se joranumitské hnutí rozpadlo

a vypadalo, že se ztratí. A také by se ztratilo, nebýt mě. Kousek po kousku

a kamínek po kamínku jsem je přebudoval v síť, která se rozkládá po ce-

lém Trantoru. Doufám, že to víš.“

- 103 -

„Vím to, šéfe.“ zamumlal Kaspalov. Použití titulu napovídalo, že se

chce Kaspalov usmířit.

Namarti se pevně usmál. Na titulu netrval, ale vždy slyšel rád, když ho

někdo použil. Řekl: „Jsi součástí sítě a máš své povinnosti.“

Kaspalov se pohnul. Bylo vidět, že sám se sebou svádí vnitřní boj. a na-

konec pomalu řekl: „Říkal jsi, šéfe, že jsi varoval Joranuma před tím, aby

obviňoval prvního ministra z toho, že je robot. Říkal jsi, že neposlouchal,

ale řekl jsi své. Mohu mít totéž privilegium a ukázat ti, o čem si myslím, že

je chyba, a budeš mi naslouchat stejně, jako Joranum naslouchal tobě, i

když si, tak jako on, ode mě nenecháš poradit?“

„Samozřejmě že můžeš vyslovit svůj názor, Kaspalove. Jsi tu proto, že

to můžeš udělat. Oč ti jde?“

„Šéfe, tahle naše nová taktika je chybná. Způsobí rozpad a nebezpečí.“

„Samozřejmě! K tomu je také určena.“ Namarti se ve svém křesle po-

hnul, jak pouze namáhavě zvládal svůj hněv. „Joranum to zkoušel s pře-

svědčováním. To nefungovalo. Porazíme Trantor činy. “

„Na jak dlouho? A za jakou cenu?“

„Na tak dlouho, jak bude zapotřebí – a ve skutečnosti za velice nízkou

cenu. Přerušení energie tady, vypojení vody tamhle, hromadění splašků,

zastavení větrání. Nespokojenost a nepohodlí – přesně o to jde.“

Kaspalov potřásl hlavou. „Tyhle věci budou narůstat.“

„Samozřejmě, Kaspalove, a my chceme, aby veřejné zděšení a rozmrze-

lost rostly stejně tak. Poslouchej, Kaspalove. Říše se rozkládá. Všichni to

ví. Každý, kdo je schopný rozumného uvažování, to ví. Technologie by

stejně tu a tam upadala, i když neuděláme nic. Jenom tomu trochu pomá-

háme.“

„To je nebezpečné, šéfe. Infrastruktura Trantoru je neuvěřitelně složitá.

Neopatrný úder ji může přivést k troskám. Zatáhni za špatný provázek a

Trantor se může rozpadnout jako domeček z karet.“

„K tomu nemá daleko.“

„Možná v budoucnu. A co když lidé zjistí, že za tím jsme my? Roztrhají

nás na kusy. Nebudou potřebovat volat bezpečnostní orgány nebo ozbroje-

né síly. Chátra nás zničí.“

„Jak by se mohli dozvědět tolik, aby nás mohli obvinit? Přirozeným cí-

lem vzteku lidí bude vláda – císařovi rádcové. Jinde hledat nebudou.“

„A jak budeme moci žít sami se sebou, když budeme vědět, co jsme

- 104 -

udělali?“

Poslední otázku položil starý muž, viditelně pohnutý city, šeptem.

Kaspalov se naléhavě díval přes stůl na svého vůdce, na člověka, kterému

přísahal věrnost. Udělal tak ve víře, že bude Namarti pokračovat v nesení

praporu, který převzal od Jo-Jo Joranuma; nyní Kaspalov uvažoval o tom,

jestli by si Jo-Jo přál takové pokračování svého snu.

Namarti zamlaskal jazykem jako kárající rodič, který čelí chybujícímu

dítěti.

„Kaspalove, přece nemyslíš vážně to, že na nás budeš zkoušet zapůsobit

sentimentálně, že ne? Až budeme u moci, sebereme kousky a přestavíme

je. Dostaneme lidi na všechny ty Joranumovy staré řečičky o účasti lidu ve

vládě, s větším zastoupením, a až budeme pevně u moci, ustavíme účinněj-

ší a energickou vládu. Pak budeme mít lepší Trantor a silnější Říši. Zřídí-

me nějaký druh diskusního systému, pomocí něhož se budou moci ostatní

světy vypovídat do sytosti – ale budeme to my, kdo bude vládnout.“

Kaspalov tam nerozhodně seděl.

Namarti se neradostně usmál. „Nejsi o tom přesvědčený? Nemůžeme

prohrát. Fungovalo to dokonale a bude to fungovat dokonale. Císař neví,

co se děje. Nemá sebemenší ponětí. A jeho první ministr je matematik.

Pravda, zničil Joranuma, ale od té doby nedokázal nic.“

„Má něco, čemu se říká – říká –“

„Na to zapomeň. Joranum tomu přikládal velkou důležitost, ale to byla

pouze součást jeho mykogeňanství, stejně jako ta jeho robotská mánie.

Tenhle matematik nemá nic –“

„Historické psychoanalýzy nebo tak něco. Slyšel jsem jednou, jak Jora-

num říká –“

„ Zapomeň na to. Jenom dělej svou práci. Máš na starosti větrání v ane-

morijském sektoru, že? Dobrá tedy. Vyřaď ho z činnosti, jak se ti zlíbí.

Buď se přeruší tak, že vzroste vlhkost, nebo to způsobí nezvyklý zápach

nebo něco takového. Nic z toho nikoho nezabije, takže si nemusíš dělat sta-

rosti s nějakou ctnostnou vinou. Pouze způsobíš, že se lidé budou cítit ne-

pohodlně a vzroste všeobecná úroveň nepokojů a podráždění. Můžeme se

na tebe spolehnout?“

„Ale co může být pouze nepohodlné a dráždivé pro mladé a zdravé,

může být více než to pro děti, staré a nemocné…“

„Chceš trvat na tom, že vůbec nikomu se nesmí ublížit?“

- 105 -

Kaspalov si něco zamumlal.

Namarti řekl: „Je nemožné dělat cokoli s tím, že se vůbec nikomu nesmí

ublížit. Prostě dělej svou práci. Dělej ji takovým způsobem, abys ublížil co

nejméně, jak to bude možné – pokud na tom trvá tvé svědomí – ale udělej

ji!“

Kaspalov řekl: „Podívej se! Ještě jednu věc ti chci říct, šéfe.“

„Tak ji řekni,“ řekl Namarti unaveně.

„Tím, že se budeme plést do infrastruktury, můžeme strávit celé roky.

Musí přijít chvíle, kdy budeš mít takovou převahu nespokojenosti na své

straně, aby ses mohl chopit vlády. Jak toho chceš dosáhnout?“

„Chceš přesně vědět, jak toho dosáhneme?“

„Ano. Čím rychleji udeříme, tím více omezíme nebezpečí a tím bude

chirurgie úspěšnější.“

Namarti pomalu řekl: „Ještě jsem se nerozhodl, jakého druhu bude ten

‘chirurgický zákrok’. Ale to přijde. Budeš do té doby dělat svou práci?“

Kaspalov odevzdaně pokýval hlavou. „Ano, šéfe.“

„Dobrá tedy, běž,“ řekl Namarti s ostrým pokynem propuštění.

Kaspalov vstal, otočil se a odešel. Namarti sledoval, jak odchází. Řekl

muži po své pravé ruce: „Kaspalovovi nemůžeme věřit. Zaprodal se a je to

tak, že by nás mohl zradit, a chce znát mé plány do budoucna. Postarej se o

něj.“

Ten druhý přikývl a všichni tři odešli a zanechali Namartiho v místnosti

samotného. Zhasl zářící panely ve zdi a nechal svítit pouze jediný čtverec,

který zajišťoval, že nebyl sám ve tmě.

Pomyslel si: každý řetěz má slabé články, které musí být odstraněny.

Museli jsme to dělat v minulosti a výsledek je ten, že máme organizaci,

která je nedotknutelná.

A v šeru se usmál, zkřivil tvář do úšklebku divoké radosti. Koneckonců,

síť zasahovala do samotného paláce – ne příliš pevně, ne příliš spolehlivě,

ale byla tam. A bude posílena.

6

Počasí nad nekrytým prostorem palácových pozemků vydrželo – teplé a

slunečné.

Nestávalo se to často. Hari si vzpomínal, že mu Dors vyprávěla, jak byl

- 106 -

kdysi právě tento prostor se svými chladnými zimami a častými dešti vy-

bráno za sídlo.

„Ve skutečnosti nebylo vybráno, “ řekla. „Za dávných dní trantorského

Království to byl majetek rodiny Moroviů. Když se Království změnilo v

Říši, byla spousta míst, na kterých by císař mohl přebývat – letní sídla,

zimní sídla, sportovní prostory, plážové pozemky. A jak se planeta začala

pomalu uchylovat pod kupole, vládnoucí císař to měl tak rád, že zůstala

nekrytá. A právě proto, že to bylo jediné místo, které zůstalo nekryté, stalo

se zvláštním – odloučeným místem – a tato zvláštnost vzbudila zalíbení

následujícího císaře… a následujícího… a následujícího… A tak se zrodila

tradice.“

A jako vždy, když něco podobného zaslechl, pomyslel si Seldon: A jak

si má psychohistorie poradit s tímhle? Může předpovědět, že jediný poze-

mek zůstane nekrytý, ale nebude vůbec schopná říct, který to bude? Může

to zajít tak daleko? Může předpovědět, že některé prostory zůstanou nekry-

té nebo že žádné – a nemít pravdu? Jak může počítat s osobními zálibami a

nelibostmi císaře, který bude zrovna v rozhodujícím okamžiku sedět na

trůně a který se rozhodne z momentálního rozmaru a ničeho více. Tímto

směrem leží chaos – a šílenství.

Cleon I. měl z dobrého počasí viditelnou radost.

„Stárnu, Seldone,“ řekl. „Nemusím vám to říkat. Jsme stejného věku, vy

i já. Určitě je to známka věku, když nemám chuť hrát tenis nebo jít na ry-

by, ale chci se pomalu procházet po pěšinách.“

Při řeči jedl ořechy, které připomínaly to, čemu na Seldonově rodném

světě Heliconu říkali dýňová semínka, ale které byly větší a o trochu méně

chutné. Cleon je jemně rozlouskával mezi zuby, sloupával tenké skořápky

a házel si jádra do úst.

Seldonovi nijak zvlášť nechutnaly, ale protože jich od císaře několik

dostal, přijal je a několik jich snědl.

Císař držel několik skořápek v ruce a neurčitě se rozhlížel po nějaké ná-

době, do které by je mohl vyhodit. Žádné si nevšiml, ale zahlédl zahradní-

ka, který stál nedaleko nich s tělem v pozoru (jak také mělo v císařské pří-

tomnosti být) a s hlavou uctivě skloněnou.

Cleon řekl: „Zahradníku!“

Zahradník se k nim rychle přiblížil. „Výsosti!“

„Zbavte se jich místo mě,“ řekl a vstrčil skořápky do zahradníkovy ru-

- 107 -

ky.

Seldon řekl: „Mám jich také několik, Grubere.“

Gruber natáhl ruku a skoro ostýchavě řekl: „Ano, první ministře.“

Odběhl pryč a císař se za ním zvědavě díval. „Vy toho chlapíka znáte,

Seldone?“

„Ano, jistě, Výsosti. Starý přítel.“

„ Zahradník je váš starý přítel? Co je zač? Kolega matematik, na kterého

přišly špatné časy?“

„Ne, Výsosti. Možná si ten příběh budete pamatovat. Bylo to tenkrát,

kdy“ – odkašlal si a hledal tu nejtaktnější cestu, jak incident připomenout –

„krátce poté, co jsem byl poctěn mým současným postavením po vašem

boku, ohrozil můj život četař.“

„Pokus o atentát.“ Cleon se podíval na nebe, jako by v něm hledal trpě-

livost. „Nechápu, proč se všichni toho slova bojí.“

„Možná,“ řekl Seldon jemně, lehce sebou opovrhujíce za lehkost, se

kterou byl schopen přejít k pochlebování, „jsme my všichni vyvedeni z

klidu možností něčeho nešťastného, co se může přihodit našemu císaři,

kterým jste.“

Cleon se ironicky usmál. „To bych řekl. A co to má co dělat s tím Gru-

berem? Jmenuje se tak?“

„Ano, Výsosti. Mandeli Gruber. Jsem si jistý, že si vzpomenete, pokud

se k tomu ve vzpomínkách vrátíte, že se tam vyskytl zahradník, který při-

běhl s hráběmi, aby mě bránil proti ozbrojenému četaři.“

„Ach ano. Byl tenhle chlapík tím zahradníkem, který to udělal?“

„Byl to on, Výsosti. Od té doby jej pokládám za přítele a potkávám se s

ním téměř vždy, když jsem na pozemcích. Myslím, že mě hlídá, má ke

mně majetnický vztah. A samozřejmě ho mám rád i já.“

„To vám nemám za zlé. – A když už o tom mluvíme, jak se má vaše

hrozivá dáma, doktorka Venabili? Nevídám ji často.“

„Je historička, Výsosti. Ztracená v minulosti.“

„Nenahání vám hrůzu? Mně tedy hrůzu nahání. Bylo mi řečeno, jak se k

tomu četaři chovala. Člověku by ho bylo skoro líto.“

„Pokud jde o můj prospěch, tak je divoká, Výsosti, ale neměla příleži-

tost k tomu, aby to dělala později. Nyní už je všechno v pořádku.“

Císař se podíval za mizejícím zahradníkem. „Odměnili jsme vůbec toho

muže?“

- 108 -

„Já to udělal, Výsosti. Má ženu a dvě dcery a zařídil jsem to tak, aby

každá z dcer měla odloženou částku peněz stranou na vzdělání tolika dětí,

kolik bude mít.“

„Velmi dobře. Ale myslím, že by potřeboval povýšit. – Je to dobrý za-

hradník?“

„Vynikající, Výsosti.“

„Vrchní zahradník, Malcomber – nejsem si docela jistý, jestli jsem si

jeho jméno zapamatoval – stárne a nejspíš už na tu práci nemá. Je mu už

skoro osmdesát. Myslíte, že by byl tenhle Gruber schopný převzít jeho

práci?“

„Jsem si jistý, že by byl, Výsosti, ale jeho současná práce se mu líbí.

Může být na vzduchu za každého počasí.“

„Podivné doporučení k práci. Jsem si jistý, že si na administrativu doká-

že přivyknout, a opravdu potřebuji někoho, jako je on, k obnově pozemků.

Hmmm. Musím o tom pouvažovat. Váš přítel Gruber může být právě tím

člověkem, kterého potřebuji. – Mimochodem, Seldone, co jste měl na mys-

li, když jste říkal, že už je všechno v pořádku?“

„Pouze jsem chtěl říci, Výsosti, že na císařském dvoře nebyla žádná

známka sporu. Nevyhnutelný sklon k intrikám je, jak se zdá, na té nejnižší

možné úrovni.“

„Neříkal byste to, kdybyste byl císařem, Seldone, a musel zápasit se

všemi těmi funkcionáři a jejich stesky. Jak mi můžete tvrdit, že věci jsou

klidné, když dostávám každý týden hlášení o nějakých vážných nehodách

po celém Trantoru?“

„Takové věci se stávají.“

„Nepamatuji si, že by k nim docházelo v průběhu minulých let tak čas-

to.“

„Možná to je proto, že k nim nedocházelo, Výsosti. Infrastruktura ča-

sem stárne. Provést nutné opravy bude vyžadovat čas, práci a vysoké výda-

je. Není doba, kdy by zvýšení daní vypadalo prospěšně.“

„Ta není nikdy. Soudím, že lidé prožívají díky těmto nehodám vážnou

nespokojenost. To musí přestat a vy se o to musíte postarat, Seldone. Co

říká psychohistorie?“

„Totéž, co zdravý rozum, totiž že všechno stárne.“

„Dobrá, tohle všechno mi trochu kazí radost z pěkného dne. Nechávám

to ve vašich rukách, Seldone.“

- 109 -

„Ano, Výsosti,“ řekl Seldon tiše.

Císař odešel a Seldon si pomyslel, že mu to také zkazilo radost z pěkné-

ho dne. Toto zhroucení v centru byla alternativa, kterou nechtěl. Ale jak jí

měl zabránit a převést krizi na periférii?

To psychohistorie neříká.

7

Raych Seldon se cítil mimořádně spokojený, protože to byla první veče-

ře en famille, kterou trávil po několika měsících se dvěma lidmi, které po-

kládal za matku a otce. Věděl dobře, že nebyli jeho rodiči v biologickém

slova smyslu, ale na tom mu nezáleželo. Pouze se na ně usmíval s napros-

tou láskou.

Prostředí nebylo tak vřelé jako za starých časů, kdy byli na streelingské

univerzitě, když byl jejich domov malý a důvěrný, skutečný drahokam v

ohromném prostředí univerzity. Nyní nemohlo naneštěstí nic zakrýt velko-

lepost pokojů paláce prvního ministra.

Raych se na sebe někdy díval do zrcadla a přemýšlel, jak se všechno

změnilo. Nebyl vysoký, jen sto šedesát tři centimetry, rozhodně menší než

kterýkoli z jeho rodičů. Byl spíše podsaditý, ale svalnatý – a vůbec ne tlus-

tý, s černými vlasy a charakteristickým dahlanským knírem, který si udr-

žoval tak černý a bujný, jak jen to bylo možné.

V zrcadle stále mohl vidět darebáka z ulice, kterým byl kdysi, než jej

potkala ta nejnáhodnější z náhod, která zařídila jeho setkání s Harim a

Dors. Seldon byl tenkrát daleko mladší a jeho vzhled nyní Raychovi při-

pomínal, že už je nyní tak starý, jako byl Seldon, když se poprvé setkali.

Kupodivu se vůbec nezměnila Dors. Byla tak štíhlá a v dobré kondici jako

toho dne, kdy Raych poprvé ukázal Harimu a Dors cestu k Matce Rittah v

Billibottonu. A on, Raych, zrozený k chudobě a bídě, byl nyní členem ci-

vilního úřadu, malé kolečko na ministerstvu osidlování.

Seldon řekl: „Jak ti to jde na ministerstvu, Raychu? Nějaký pokrok?“

„Nijaký, táto. Zákony jsou schvalovány. Dvorní rozhodnutí jsou usne-

sena. Projevy jsou vyřčeny. A přesto je stále těžké lidi přesvědčit. Můžeš

hlásat bratrství, jak chceš, nikdo se jako bratr necítí. Co mě naštvalo, je, že

Dahlani jsou stejně špatní jako všichni ostatní. Chtějí, aby se s nimi naklá-

dalo jako s rovnými, říkají, a tak se o to snaží, ale když dojde na věc, vůbec

- 110 -

nechtějí pokládat za sobě rovné ostatní.“

Dors řekla: „Je skoro nemožné změnit lidská srdce a mysli, Raychu.

Stačí to zkoušet a možná se pokoušet odstranit nejhorší nespravedlnosti.“

„Problém je v tom,“ řekl Seldon, „že v průběhu dějin na tom problému

nikdo nepracoval. Lidské bytosti připustily, aby byly zataženy do hry Já–

jsem–lepší– než–ty, a uklízení té změti není jednoduché. Pokud dovolíme,

aby věci šly svým směrem a zhoršovaly se tisíc let, nemůžeme si stěžovat

na to, když práce na zlepšení zabere řekněme sto let.“

„Někdy, táto,“ řekl Raych, „si myslím, žes mi dal tuhle práci, abys mě

potrestal.“

Seldonovo obočí se zvedlo. „Jaký důvod bych měl mít k tomu, abych tě

trestal?“

„Za to, že jsem se cítil zaujatý Joranumovým programem rovnosti sek-

torů a většího zastoupení lidu ve vládě.“

„To ti za vinu nekladu. Jsou to přitažlivé návrhy, ale víš, že Joranum a

jeho banda jich využívala jen jako nástroj k růstu moci. Později –“

„Ale tys mě donutil k tomu, abych ho navedl navzdory svému zaujetí

pro jeho názory.“

Seldon řekl: „Nebylo pro mě jednoduché tě o to požádat.“

„A teď mě nutíš k práci na uskutečnění Joranumova programu, jenom

abys mi ukázal, jak je ten úkol ve skutečnosti obtížný.“

Seldon řekl Dors: „Jak se ti to líbí, Dors? Ten kluk mi přisuzuje nějakou

mizernou lstivost, která přece vůbec není součástí mé povahy.“

„Určitě,“ řekla Dors se stínem úsměvu na rtech, „bys žádnou takovou

věc svému otci nepřisuzoval.“

„Ne doopravdy. Když jde všechno normálně, není nikdo přímější než ty,

táto. Ale když musíš, víš, jak si namíchat karty. Není to to, co chceš dělat s

psychohistorií?“

Seldon řekl smutně: „Zatím jsem toho s psychohistorií moc nenadělal.“

„To je škoda. Pořád si myslím, že je nějaké psychohistorické řešení

problému lidské úzkoprsosti.“

„Možná že je, ale pokud ano, ještě jsem je nenašel.“

Když bylo po večeři, Seldon řekl: „Musíme si teď trochu promluvit,

Raychu, ty a já.“

„Opravdu?“ řekla Dors. „Vidím, že nejsem zvána.“

„Ministerské záležitosti, Dors.“

- 111 -

„Ministerské nesmysly, Hari. Chceš toho chudáka chlapce požádat o

něco, o čem víš, že bych s tím nesouhlasila.“

Seldon řekl pevně: „Určitě ho nechci žádat o něco, o čem vím, že by ne-

chtěl udělat on.“

Raych řekl: „To je v pořádku, mami. Nech nás s tátou promluvit. Slibu-

ju ti, že ti pak všechno řeknu.“

Dors obrátila oči v sloup. „Vy dva se budete vymlouvat na ‘státní ta-

jemství’, to vím.“

„Ve skutečnosti,“ řekl Seldon pevně, „je to přesně ta věc, kterou musí-

me probrat. První velikosti. Mluvím vážně, Dors.“

Dors vstala se sevřenými rty. Odešla z místnosti s posledním příkazem.

„Neházej toho chlapce vlkům, Hari.“

A poté, co odešla, řekl Seldon tiše: „Obávám se, že házení vlkům je

přesně to, co musím udělat, Raychu.“

8

Stáli proti sobě v Seldonově soukromé pracovně, v jeho ‘myslivně’, jak

jí říkal. Zde strávil nesčetné hodiny tím, že se pokoušel přijít na cestu zpát-

ky a skrze spletitost říšských a trantorských vlád.

Řekl: „Četl jsi něco o posledních nehodách, ke kterým došlo v planetár-

ních službách, Raychu?“

„Ano,“ řekl Raych, „ale víš, táto, tohle je stará planeta. Co musíme udě-

lat, je všechny dostat pryč, celou tu věc vykopat, předělat, přidat k tomu

nejnovější komputerizaci a pak dostat všechny zpátky – nebo alespoň po-

lovinu všech. Trantor by byl daleko lepší s pouhými dvaceti biliony lidí.“

„Se kterými dvaceti biliony?“ zeptal se Seldon s úsměvem.

„To kdybych věděl,“ řekl Raych temně. „Problém je v tom, že nemůže-

me jen tak planetu předělat, takže jenom záplatujeme.“

„Obávám se. že je to tak, Raychu, ale je na tom pár zvláštních věcí. Teď

bych chtěl, abys mě zkontroloval. Mám na to nějaké názory.“

Vytáhl z kapsy malou kouli.

„Co to je?“ zeptal se Raych.

„Mapa Trantoru, pečlivě naprogramovaná. Udělej pro mě něco, Raychu,

a ukliď ten stůl.“

Seldon položil kouli víceméně do středu stolní desky a položil ruku na

- 112 -

ovladač, zabudovaný v opěradle svého křesla. Palcem sepnul kontakt a

světla v místnosti pohasla, zatímco se stolní deska rozzářila slonovinovým

světlem, které vypadalo, že sahá asi centimetr do hloubky. Koule se zploš-

tila a roztáhla se k okrajům stolu.

Světlo v bodech pomalu tmavlo a ve vzorcích se jasnilo. Po nějakých

třiceti vteřinách řekl Raych překvapeně: „To je mapa Trantoru.“

„Samozřejmě. Říkal jsem ti, že je. Takovou ale nekoupíš v žádném

sektorním nákupním středisku. Je to jedna z těch vymyšleností, se kterými

si hraje armáda. Může ukázat Trantor jako kouli, ale v rovinné projekci

uvidíš daleko lépe to, co ti chci ukázat.“

„A co mi chceš ukázat, táto?“

„Nu, za poslední dva roky jsme tu měli nehody. Jak jsi říkal, tohle je

stará planeta a nehody bychom měli očekávat, ale přicházejí častěji a zdá

se, že příliš rovnoměrně na to, aby byly důsledkem lidské chyby.“

„Je to rozumné?“

„Ano, samozřejmě. Omezeně. Je to pravda, že jsou v tom dokonce i ze-

mětřesení.“

„Zemětřesení? Na Trantoru?“

„Pokládám Trantor za docela neseizmickou planetu – a to je dobře, pro-

tože obehnat svět kupolí, když se svět několikrát v roce silně otřásá, a ne-

chat část té kupole rozbít je vysoce nepraktické. Tvá matka říká. že jeden z

důvodů, proč se stal Trantor říšským sídlem, je to, že byl geologicky na

vymření – to je její realistické vyjádření. Nicméně, může být na vymření,

ale není mrtvý. Dochází k příležitostným zemětřesením – ke třem za po-

slední dva roky.“

„To jsem si neuvědomil, táto.“

„Stěží si to uvědomil někdo. Kupole není jediná. Existuje ve stovkách

částí, z nichž každá může být zvednuta a tak se pootevřít, aby zmenšila tla-

ky a pnutí v případě zemětřesení. Protože zemětřesení, když k němu dojde,

trvá jen od deseti vteřin do minuty, k otevírání dochází jen krátce. Přichází

a mizí tak rychle, že Trantořani pod ní si toho ani nejsou vědomi. Jsou si

daleko více vědomi jemného chvění a lehkého chřestění nádobí než oteví-

rání kupole nad sebou a mírného pronikání vnějšího počasí – ať už je jaké-

koli.“

„To je dobře, ne?“

„Mělo by. Je to řízené počítači, samozřejmě. Začátek zemětřesení, ať už

- 113 -

k němu dojde kdekoli, uvede v činnost řídící mechanismus, který otevře a

uzavře část kupole, takže ta se otevírá ještě předtím, než se vibrace stanou

příliš silnými na to, aby mohly uškodit.“

„To je pořád dobré.“

„Ale v případě tří slabších zemětřesení za poslední dva roky řídící me-

chanismy ve všech případech selhaly. Kupole se neotevřela a v každém

případě byly nutné opravy. Stály něco času, stály něco peněz a řízení poča-

sí bylo po značnou dobu pod optimem. Takže jaká si myslíš, že je možnost

toho, že by zařízení selhalo ve všech třech případech?“

„Nevelká?“

„Vůbec ne velká. Méně než jednou ze sta. Člověk by si skoro myslel, že

někdo si před zemětřesením pohrál s řízením. Teď, po nějakém století,

máme zase unikání magmatu, které lze daleko hůře kontrolovat – a já ne-

snesu pomyšlení na důsledky, kdyby k němu došlo nepozorovaně, než by

bylo příliš pozdě. Naštěstí se to nestalo a snad k tomu nedojde, ale uvaž. –

Tady na té mapě najdeš místa nehod, které nás za poslední dva roky trápily

a které byly přičítány lidským chybám, protože jsme ani jednou nebyli

schopni říci, komu přičítány být mohou.“

„To proto, že si každý chrání záda.“

„Obávám se, že máš pravdu. To je charakteristické pro každou byrokra-

cii a ta trantorská je největší v dějinách. – Ale co si myslíš o rozmístění?“

Mapa se rozzářila jasnými malými červenými značkami, které vypadaly

jako malé neštovice na tváři Trantoru.

„No,“ řekl Raych, „vypadají, jako by byly rozmístěny pravidelně.“

„Přesně tak – a tohle je na tom zajímavé. Člověk by očekával, že starší

části Trantoru, které jsou pod kupolemi nejdéle, budou mít daleko zkaže-

nější infrastrukturu a budou postihovány událostmi vyžadujícími rychlé

lidské rozhodování a opravné práce v důsledku lidské chyby daleko častěji.

– Zvýrazním starší části Trantoru na mapě modrou barvou a všimni si, že v

modrých oblastech nedochází k nehodám častěji.“

„A?“

„A já si myslím, Raychu, že to znamená, že tyhle nehody nejsou přiro-

zeného původu, ale jsou působeny úmyslně a rozšířeny tímto způsobem

proto, aby se dotkly co nejvíce lidí a tímto vzbudily nespokojenost, která se

rozšíří tak široce, jak to jen bude možné.“

„To se mi nezdá pravděpodobné.“

- 114 -

„Ne? Tak se podívej na ty nehody podle toho, jak po sobě následují ča-

sově spíše než místně.“

Modré oblasti a červené body zmizely a na chvíli byla mapa Trantoru

prázdná – a pak se začaly tady a tamhle objevovat a mizet značky, jedna za

druhou.

„Všimni si,“ řekl Seldon, „že se neobjevují najednou. Objeví se jedna,

pak další, pak další a tak dále, skoro jako neustávající tikání metronomu.“

„Myslíš si, že je to taky naschvál?“

„Musí to být. Kdokoli tohle dělá, chce způsobit tolik rozvratu s tak ma-

lou námahou, jak jen to bude možné, takže není zapotřebí dělat dvě najed-

nou, když by jedna zastínila druhou ve zprávách a ve veřejném mínění.

Každá nehoda musí být zřetelná kvůli podrážděnosti.“

Mapa zhasla a rozsvítila se světla. Seldon vrátil kouli, zmenšenou do

normální velikosti, zpátky do kapsy.

Raych řekl: „Kdo to může všechno dělat?“

Seldon řekl zamyšleně: „Před několika dny jsem dostal hlášení o vraždě

ve wyeském sektoru.“

„To není neobvyklé,“ řekl Raych. „I když není Wye mezi tvými sektory

opravdu bez zákona, musí tam být několik vražd denně.“

„Stovky,“ řekl Seldon s potřásáním hlavou. „Měli jsme špatné doby,

kdy počet úmrtí na Trantoru jako celku dosáhl miliónu lidí denně. Obecně

není příliš velká možnost toho, že by se našel každý viník, každý vrah.

Mrtví se prostě dostávají do statistik. Ale tenhle byl neobvyklý. Ten muž

byl podřezán – ale neobratně. Když jej našli, ještě žil, ale už jen stěží. Měl

dost času k tomu, aby zasípal jediné slovo, než zemřel, a to slovo bylo

‘šéf’.

To vzbudilo jistou zvědavost a nakonec byl identifikován. Pracoval v

Anemorii a nevíme, co ve Wye dělal. Ale jistý poctivý policista dokázal

vyhrabat skutečnost, že to byl starý joranumita. Jmenoval se Kaspal Kaspa-

lov a byl dost známý tím, že byl jedním z blízkých Laskina Joranuma. A

teď je mrtvý – podřezaný.“

Raych se zamračil. „Očekáváš další joranumitské spiknutí, táto? Vždyť

už žádní joranumité nejsou.“

„Není to tak dlouho, co se mě tvá matka zeptala, jestli si myslím, že

jsou joranumité stále aktivní, a já jí řekl, že každá podivná víra po sobě za-

nechává určitý kádr, někdy po celá staletí. Obvykle nejsou příliš důležití,

- 115 -

jen odštěpená skupina, se kterou se nepočítá. Nicméně, co když si joranu-

mité udrželi organizaci, co když dosáhli určité síly, co když jsou schopni

zabít někoho, koho pokládají za zrádce ve svých řadách, a co když tyhle

nehody způsobují jako přípravu k převzetí moci?“

„To je strašná spousta ‘co když’, táto.“

„To vím. A můžu se naprosto mýlit. Ve Wye došlo k vraždě a naprostou

náhodou nedošlo ve Wye k žádné z těch nehod.“

„Co by to dokázalo?“

„Mohlo by to dokázat, že centrum spiknutí je ve Wye a že spiklenci ne-

chtějí nepohodlí pro sebe, jen pro zbytek Trantoru. To by mohlo také do-

kazovat, že to nejsou vůbec joranumité, ale členové staré wyeské rodiny,

kteří stále sní o tom, že budou znovu vládnout Říši.“

„Ale no tak, táto. Všechno to stavíš na hrozně malých základech.“

„Vím. Teď předpokládejme, že to je joranumitské spiknutí. Joranum

měl jako svou pravou ruku Gambola Deen Namartiho. Nemáme žádný zá-

znam o Namartiho smrti, žádný záznam o jeho opuštění Trantoru, žádný

záznam o jeho životě v posledních deseti letech. To není příliš překvapivé.

Koneckonců, pro jednoho člověka není těžké se ztratit mezi čtyřiceti bilio-

ny. V mém životě byla doba, kdy jsem se o to pokoušel také. Samozřejmě,

Namarti může být mrtvý. To by bylo to nejjednodušší vysvětlení, ale být to

tak nemusí.“

„Co s tím uděláme?“

Seldon si povzdechl. „Logická věc by byla obrátit se na bezpečnostní

úřady, ale to nemohu. Nemám Demerzelovo chování. On mohl lidi popo-

hánět; já ne. On měl silnou osobnost; já jsem jenom – matematik. Neměl

bych vůbec být prvním ministrem; nejsem na to střižený. A ani bych nebyl

– kdyby nebyl císař upnutý na psychohistorii v daleko větším měřítku, než

si zasluhuje.“

„Trochu se bičuješ, co, táto?“

„Ano. Myslím, že ano, ale dovedu si představit sám sebe, jak jdu napří-

klad na bezpečnostní úřad s tím, co jsem ti právě ukázal na mapě“ – ukázal

na nyní již prázdný stůl – „a tvrdím, že jsme ve velkém nebezpečí nějakého

spiknutí s neznámými důsledky a původem. Vážně by si mě poslechli a po-

tom, co bych odešel, by mezi sebou dělali vtipy na ‘bláznivého matemati-

ka’ – a neudělali by nic.“

„Tak co s tím uděláme?“ řekl Raych, vracejíce se k tématu.

- 116 -

„Záleží na tom, co s tím uděláš ty, Raychu. Potřebuji více důkazů a chci,

abys mi je našel. Mohl bych poslat tvou matku, ale ta by mě za žádných

okolností neopustila. Já sám nemohu nyní palácové pozemky opustit.

Kromě Dors a sebe důvěřuji tobě. Ve skutečnosti více než Dors a sobě. Jsi

stále ještě docela mladý, jsi silný, jsi daleko lepší helikonský zápasník, než

jsem kdy sám byl, a jsi chytrý.

Zapamatuj si, že nechci, abys riskoval svůj život. Žádné hrdinství, žádné

hlavou proti zdi. Nemohl bych se na tvou matku podívat, kdyby se ti něco

stalo. Jenom zjisti, co půjde. Možná zjistíš, že Namarti žije a pracuje – ne-

bo že je mrtvý. Možná zjistíš, že jsou joranumité jako skupina aktivní –

nebo na vymření. Možná zjistíš, že je aktivní wyeská rodina – nebo že ne-

ní. Všechno z toho bude zajímavé – ale ne nezbytně potřebné. Všechno, co

chci zjistit, je to, jestli jsou nehody infrastruktury způsobené lidskými zá-

sahy, jak si myslím, a co je ještě důležitější, pokud jsou způsobeny úmysl-

ně, co dalšího mají spiklenci v plánu. Zdá se mi. že musí mít plány na ně-

jakou velkou ránu, a pokud je tomu tak, musím vědět, o co půjde.“

Raych opatrně řekl: „Máš nějaký plán, jak bych měl začít?“

„Jistěže, Raychu. Chci, abys šel do oblasti Wye, ve které byl Kaspalov

zavražděn. Pokud budeš moci, zjisti, jestli byl aktivním joranumitou, a zjis-

ti, jestli by ses sám nemohl zapojit do joranumitské buňky.“

„Možná je to možné. Vždycky můžu předstírat, že jsem starý joranumi-

ta. Je pravda, že jsem byl hodně mladý, když starému Jo–Jovi odzvonilo,

ale jeho nápady mě docela zaujaly. Je v nich kus pravdy.“

„No ano, ale je tu jedna důležitá věc. Mohli by tě poznat. Koneckonců

jsi syn prvního ministra. Tu a tam se objevíš v holovizi a dělali s tebou

rozhovor na téma rovnosti sektorů.“

„Jistě, ale –“

„Žádné ale, Raychu. Budeš nosit zvýšené boty, aby sis přidal tři centi-

metry na výšku, a nějak už ti ukážeme, jak změnit tvar tvého obočí a udělat

tvář plnější a změnit barvu hlasu.“

Raych pokrčil rameny. „Spousta problémů kvůli ničemu.“

„ A,“ řekl Seldon se zřetelným zachvěním, „oholíš si knír.“

Raychovy oči se rozšířily a na okamžik seděl a zděšeně mlčel. Nakonec

se zmohl na chraplavé zašeptání: „Oholit knír?“

„Úplně dočista. Bez něj tě nikdo nepozná.“

„Ale to nemůžu udělat. Je to, jako by ti ustřihli tvůj – jako kastrace.“

- 117 -

Seldon potřásl hlavou. „Je to jen kulturní zvláštnost. Yugo Amaryl je

Dahlan stejně jako ty a žádný knír nemá.“

„Yugo je cvok. Nemyslím, že by vůbec žil kromě své matematiky.“

„Je velký matematik a nepřítomnost kníru na tuhle věc nemá jakýkoli

vliv. Mimoto to není kastrace. Knír ti naroste zpátky za dva týdny.“

„Dva týdny! Trvalo mi dva roky, než jsem dosáhl tohohle – tohohle –“

Zvedl ruku, jako by jej chtěl zakrýt a chránit.

Seldon neúprosně řekl: „Raychu, musíš to udělat. Je to oběť, kterou mu-

síš přinést. Pokud pro mě budeš pracovat jako špión se svým knírem, mů-

žeš – dojít úhony. Tohle riziko nemohu podstoupit.“

„To radši zemřu,“ řekl Raych prudce.

„Nebuď melodramatický,“ řekl Seldon přísně. „ Určitě bys raději neze-

mřel a tohle je něco, co udělat musíš. Nicméně“ – tady zaváhal – „neříkej o

tom své matce. Já se o to postarám.“

Raych se na svého otce díval zklamaně a pak řekl tichým a zoufalým

tónem: „Dobře, táto.“

Seldon řekl: „Seženu někoho, kdo dohlédne na tvé přestrojení, a pak od-

letíš aerotaxíkem do Wye. – Hlavu vzhůru, Raychu, tohle není konec svě-

ta.“

Raych se nucené usmál a Seldon sledoval, jak odchází s hluboce ztrápe-

ným výrazem na tváři. Kníry narostou znovu docela snadno, ale syn ne.

Seldon věděl velice dobře, že posílá Raycha do nebezpečí.

9

Všichni máme své malé iluze a Cleon I. – císař Galaxie, král Trantoru a

široká sbírka dalších titulů, které mohly být při vzácných příležitostech vy-

volávány v dlouhém zvučném toku – byl přesvědčený o tom, že je osoba,

která má v sobě ducha demokracie.

Vždy jej hněvalo, když byl varován před cestou činů Demerzelem (nebo

později Seldonem) z důvodu, že by na takový čin mohlo být nahlíženo jako

na ‘tyranský’ nebo ‘despotický’.

Cleon nebyl povahou ani tyran ani despota, tím si byl jistý; jenom chtěl

podniknout pevný a rozhodný čin.

Mnohokrát hovořil s nostalgickým uznáním o dnech, kdy mohli císaři se

svými poddanými nakládat podle libosti, ale nyní samozřejmě, když se his-

- 118 -

torie převratů a zavraždění – skutečných nebo pokusů – stala chmurnou

skutečností, musel být císař z nutnosti odříznut od světa.

Není jisté, jestli by se Cleon, který se nikdy ve svém životě s lidmi nese-

tkával, pouze v těch nejomezenějších podmínkách, skutečně cítil dobře při

nepřipravených setkáních s cizinci, ale on si vždy představoval, že by se

mu to líbilo. Byl proto vzrušený, kdykoli se naskytla vzácná příležitost ho-

voru s jedním z poddaných na pozemcích, mohl se usmát a odložit na ně-

kolik minut okrasy říšské vlády. Cítil se pak jako demokrat.

Byl tu například ten zahradník, o kterém hovořil Seldon. Bylo by vhod-

né, dokonce příjemné, jej opožděně odměnit za jeho věrnost a statečnost –

a udělat to sám, lépe než to přenechat nějakému funkcionáři.

Připravil tedy setkání s tím chlapíkem v rozlehlé růžové zahradě, která

byla zrovna v plném květu. To bude vhodné, pomyslel si Cleon, ale samo-

zřejmě tam budou muset přivést nejdříve zahradníka. Pro císaře bylo ne-

myslitelné, aby na někoho čekal. Jedna věc je být demokratický, a úplně

jiná mít nepohodlí.

Zahradník na něj čekal mezi růžemi s očima rozšířenýma a chvějícími

se rty. Cleona napadlo, že je možné, že nikdo tomu muži neřekl přesný dů-

vod jejich schůzky. Nu, uklidní jej milým chováním – i když teď, když na

to přišlo, si uvědomil, že si nepamatuje jméno toho člověka.

Obrátil se na jednoho z úředníků po svém boku a řekl: „Jaké je zahrad-

níkovo jméno?“

„Výsosti, toto je Mandeli Gruber. Je zde již zahradníkem po třicet let.“

Císař přikývl a řekl: „Ach, Gruber. Jak rád se setkávám s poctivým a

pracovitým zahradníkem.“

„Výsosti,“ zamumlal Gruber s cvakáním zubů. „Nejsem muž mnoha

nadání, ale pokouším se vždy dělat to nejlepší k prospěchu Vaší Milosti.“

„Samozřejmě, samozřejmě,“ řekl císař a přemýšlel, jestli jej zahradník

podezříval ze sarkasmu. Těmto lidem z nižší třídy chyběly lepší city, které

přicházely s vytříbeností a způsoby, což vždy činilo obtížným jakýkoli po-

kus o projev demokracie.

Cleon řekl: „Zaslechl jsem od svého prvního ministra o věrnosti, se kte-

rou jsi mu kdysi přispěchal na pomoc, a o tvých schopnostech, pokud jde o

péči o pozemky. První ministr mi řekl, že jste spolu docela přátelé.“

„Výsosti, první ministr je ke mně příliš laskavý, ale znám své místo.

Nikdy s ním nepromluvím dříve, než on promluví ke mně.“

- 119 -

„Zcela správně, Grubere. To ukazuje, pokud jde o tebe, dobré způsoby,

ale první ministr je, stejně jako já, muž s demokratickými zvyky a já si vá-

žím jeho úsudku o lidech.“

Gruber se hluboce uklonil.

Císař řekl: „Jak víš, Grubere, vrchní zahradník Malcomber je docela sta-

rý a odchází do důchodu. Jeho povinnosti se pro něj stávají příliš velkými,

než aby na ně stačil.“

„Výsosti, vrchní zahradník požívá mezi zahradníky té nejvyšší úcty.

Nechť je nám zachován po mnoho let, abychom všichni dosáhli dobrodiní

jeho moudrosti a úsudku.“

„Dobře řečeno, Grubere,“ řekl Císař nepředstíraně, „ale velice dobře víš

to, že tohle jsou jen řeči. Nebude zachován, alespoň ne se silou a bystrostí

potřebnou v jeho postavení. On sám už před rokem požádal o uvolnění a já

mu je přislíbil. Zbývá jen najít náhradu.“

„Ach, Výsosti, v tomto velkém místě je padesát mužů a žen, kteří by

mohli být vrchním zahradníkem.“

„To bych řekl,“ řekl císař, „ale má volba padla na tebe.“ Císař se milos-

tivě usmál. To byla chvíle, na kterou čekal. Gruber by měl nyní, jak očeká-

val, padnout na kolena ve vděčném vytržení.

Neučinil tak a císař se zamračil.

Gruber řekl: „Výsosti, tato čest je na mě příliš velká – příliš.“

„Nesmysl,“ řekl Cleon, dotčený tím, že by jeho soud mohl být brán v

potaz. „Přišel čas, kdy vyšly najevo tvé ctnosti. Nebudeš už déle muset být

po celý rok vystaven kdejakému počasí. Budeš mít úřad vrchního zahrad-

níka, dobré místo, dům, který pro tebe dám znovu vymalovat a do kterého

si přivedeš svou rodinu. – Máš přece rodinu, nebo ne, Grubere?“

„Ano, Výsosti. Ženu a dvě dcery. A zetě.“

„Velmi dobře. Budeš v pohodlí a tvůj nový život se ti bude líbit, Grube-

re. Budeš uvnitř, Grubere, a mimo počasí, jako pravý Trantořan.“

„Výsosti, uvažte, že jsem výchovou Anacreoňan –“

„Uvážil jsem, Grubere. Pro císaře jsou všechny světy stejné. Stalo se.

Nová práce je to, co si zasloužíš.“

Pokývl hlavou a odkráčel. Cleon byl spokojený s touto poslední ukáz-

kou své dobroty. Samozřejmě, mohlo se mu dostat od toho chlapíka trochu

více vděku, trochu více ocenění, ale úkol byl alespoň splněn.

A bylo daleko jednodušší udělat tohle, než se zabývat otázkou upadající

- 120 -

infrastruktury.

Cleon v okamžitém podráždění prohlásil, že kdykoli může být nehoda

přičtena lidské chybě, lidská bytost, která je jí vinna, by měla být okamžitě

potrestána.

„Jenom několik poprav,“ řekl, „a hned budou všichni opatrnější.“

„Obávám se, Výsosti,“ řekl Seldon, „že tímto stylem despotického jed-

nání nedosáhneme toho, co máte v úmyslu. Nejspíš to donutí dělníky ke

stávce – a pokud se je pokusíte donutit jít zpět do práce, může dojít k po-

vstání – a pokud se je pokusíte nahradit vojáky, zjistíte, že nedokáží obslu-

hovat stroje, takže k nehodám začne docházet daleko častěji.“

Nebylo tedy divné, že se Cleon odhodlal ke stanovení vrchního zahrad-

níka s úlevou.

Pokud jde o Grubera, ten se díval za odcházejícím císařem s chvěním

čiré hrůzy. Měl být odveden ze svobody pod širým nebem a odsouzen do

sevření čtyř zdí. – Ale jak může člověk odmítnout císaře?

10

Raych se díval zachmuřeně do zrcadla ve svém pokoji v hotelu ve Wye

(byl to pěkně zpustlý hotelový pokoj, ale očekávalo se od něj, že nebude

mít příliš mnoho kreditů). Nelíbilo se mu to, co viděl. Jeho knír byl pryč;

kotlety měl zkrácené; vlasy měl na bocích a vzadu zastřižené.

Vypadal – oškubaně.

Ještě hůře. Díky změně rysů tváře vypadal jako děcko.

Bylo to nechutné.

Zatím ještě neudělal žádný pokrok. Seldon mu dal policejní zprávy o

smrti Kaspala Kaspalova, které si prostudoval. Nebylo toho moc. Pouze to,

že Kaspal Kaspalov byl zavražděn a že místní policisté ve spojitosti s touto

vraždou nepřišli s ničím důležitým. Vypadalo to, jako by tomu policisté

přikládali velmi malou nebo vůbec žádnou důležitost.

To nebylo překvapující. V posledním století stoupla zločinnost na mno-

ha světech, obzvlášť pak na velice spletitém světu Trantoru, a nikde nebyli

místní policisté schopni udělat něco užitečného. Ve skutečnosti všude kle-

saly počty a výkonnost bezpečnostních složek a (i když to bylo těžko pro-

kazatelné), staly se daleko více úplatnými. To bylo nevyhnutelné, když

člověk nechtěl platit, aby držel krok s cenou života. Člověk musel platit ci-

- 121 -

vilním úředníkům, aby si je udržel nakloněné. Kdyby to selhalo, určitě by

si to vynahradili na svých neodpovídajících platech jinou cestou.

Seldon tuto praxi odsuzoval už dlouhá léta, ale situaci to nijak nezlepši-

lo. Nebyl způsob, jak zvýšit mzdy bez toho, že by se zvýšily daně, a oby-

vatelstvo by zvýšení daní nepřijalo se založenýma rukama. Vypadalo to,

jako by raději ztratili desetkrát více kreditů na úplatcích.

Byla to všechno součást (jak Seldon řekl) zhoršení říšské společnosti v

posledních dvou staletích.

Takže co měl Raych dělat? Byl zde, v hotelu, ve kterém žil Kaspalov ve

dnech bezprostředně před svým zavražděním. Někde v hotelu mohl být ně-

kdo, kdo s tím mohl mít co do činění – nebo někdo, kdo mohl o někom ta-

kovém vědět.

Raychovi se zdálo, že na sebe musí upozornit. Musí projevit svůj zájem

o Kaspalovovu smrt a pak někdo projeví zájem o něj a naváže s ním kon-

takt. Bylo to nebezpečné, ale kdyby dokázal vypadat dostatečně neškodně,

možná jej nenapadnou okamžitě.

Takže –

Raych se podíval na svou časopásku. V baru budou určitě lidé, kteří si

přijdou vypít své aperitivy před večeří. Klidně se k nim mohl přidat a uvi-

dí, co se stane – pokud se stane vůbec něco.

11

V jistých směrech bylo Wye dost puritánské. (To by se dalo tvrdit o

všech sektorech, i když přísnost jednoho sektoru mohla být naprosto odliš-

ná od přísnosti druhého.) Zde nebyly nápoje alkoholické, ale synteticky

navržené k tomu, aby podněcovaly jinými způsoby. Raychovi se jejich

chuť nelíbila, zjistil, že na ni vůbec není přivyklý, ale znamenalo to, že

mohl svůj nápoj pomalu usrkávat a rozhlížet se kolem.

Zachytil pohled mladé ženy, sedící o několik stolů dále, a jen stěží zrak

odvrátil. Byla přitažlivá a bylo jasné, že wyanské způsoby nejsou puritán-

ské v každém směru.

Po několika okamžicích se mladá žena lehce usmála a vstala. Zamířila k

Raychovu stolu, zatímco ji Raych přemýšlivě sledoval. Stěží si mohl (po-

myslel si se znatelnou lítostí) právě nyní dovolit postranní dobrodružství.

Na okamžik se zastavila, když k Raychovi dorazila, a pak hladce

- 122 -

vklouzla na sousední židli.

„Nazdar,“ řekla. „Nevypadáš jako místní.“

Raych se usmál. „Taky nejsem. Ty všechny místní znáš?“

„Skoro,“ řekla bez rozpaků. „Jmenuju se Manella. A ty?“

Raych cítil ještě větší lítost než dříve. Byla docela vysoká, vyšší, než by

byl on sám bez podpatků – zdálo se mu to ještě přitažlivější – měla mléč-

nou pleť a dlouhé, lehce zvlněné vlasy, ve kterých probleskovaly jemné

odlesky rudé. Nebyla oblečena nijak výrazně a mohla být, pokud by se o to

o trochu více snažila, považována za slušnou ženu z ne příliš tvrdě pracují-

cí třídy.

Raych řekl: „Na mém jméně nesejde. Nemám moc kreditů.“

„Ach. To je škoda.“ Manella se zašklebila. „Nemůžeš jich pár postrá-

dat?“

„Rád bych. Potřebuju práci. Nevíš o nějaké?“

„Jakou práci?“

Raych pokrčil rameny. „Nemám zkušenosti s ničím prvotřídním, ale

nejsem nijak namyšlený.“

Manella se na něj zamyšleně dívala. „Něco ti řeknu, pane Bezejmenný.

Někdy to nestojí ani těch pár kreditů.“

Raych okamžitě ztuhl. S ženami měl docela úspěchy, ale to měl své kní-

ry – své kníry. Co může na té jeho dětské tvářičce vidět?

Řekl: „Něco ti řeknu. Mám kámoše, který tu ještě před pár týdny bydlel,

a nemůžu ho najít. Jestli znáš všechny místní, možná budeš znát i jeho.

Jmenuje se Kaspalov.“ Lehce zvedl hlas. „Kaspal Kaspalov.“

Manella se na něj bezvýrazně dívala a potřásla hlavou. „Neznám niko-

ho, kdo se takhle jmenuje.“

„To je špatné. Byl joranumita, stejně jako já.“ Znovu bezvýrazný po-

hled. „Víš, co je to joranumita?“

Potřásla hlavou. „N–ne. To slovo jsem už zaslechla, ale nevím, co zna-

mená. Je to nějaká práce?“

Raych cítil zklamáni.

Řekl: „Trvalo by dlouho, než bych ti to vysvětlil.“

Znělo to jako odbytí a po chvilkové nejistotě Manella vstala a odešla.

Už se neusmála a Raych byl trochu překvapený, že s ním vydržela tak

dlouho.

(Pravda, Seldon vždycky tvrdil, že Raych má schopnost vzbuzovat ná-

- 123 -

klonnost – ale určitě ne u ženy pracující v tomhle oboru. Pro ně bylo pla-

cení základ.)

Jeho oči Manellu automaticky sledovaly, jak se zastavila u dalšího stolu,

u něhož osamoceně seděl muž. Byl středního věku s máslově žlutými vla-

sy, sčesanými dozadu. Byl velmi hladce oholen, ale Raychovi se zdálo, že

by mohl klidně nosit plnovous, jeho brada vypadala příliš vysunutá a tro-

chu asymetricky.

Manella zjevně neměla úspěch ani u tohoto bezvousého. Vyměnili si pár

slov a šla dál. To bylo špatné, protože pro ni bylo určitě nemožné často ne-

uspět. Byla nesporně žádoucí.

Raych zjistil, že přemýšlí, naprosto bezděčně, o tom, jak by to asi do-

padlo, kdyby, koneckonců, mohl – A pak si Raych uvědomil, že se k němu

připojil někdo jiný. Tentokrát to byl muž. Byl to ve skutečnosti ten muž, se

kterým Manella právě hovořila. Byl překvapený tím, že mu jeho myšlenky

dovolily, aby se k němu někdo tak přiblížil, a navíc jej překvapil. Tento

druh věcí si nemohl dovolit.

Muž na něj pohlédl se zábleskem zvědavosti v očích. „Pravě jsi se bavil

s mou přítelkyní.“

Raych si nemohl pomoci, aby se zeširoka neusmál. „Je to přátelská oso-

ba.“

„Ano, to je. A je to moje dobrá přítelkyně. Nemohl jsem si pomoci,

abych neposlouchal, co jsi jí řekl.“

„Doufám, že to nebylo nic špatného.“

„Vůbec ne, ale tvrdil jsi o sobě, že jsi joranumita.“

Raychovi poskočilo srdce. Jeho poznámka k Manelle tedy přece jen tre-

fila přímo do černého. Jí to nic neříkalo, ale zdá se, že to říká něco jejímu

‘příteli’.

Znamená to tedy, že je znovu ve hře? Nebo jenom v průšvihu?

12

Raych se pokoušel, jak mohl nejlépe, ohodnotit svého nového společní-

ka bez toho, aby dovolil své tváři ztratit přátelskou naivitu. Muž měl pro-

nikavé zelené oči a jeho pravá ruka se sevřela skoro výhružně v pěst, jak

ležela na stole.

Raych se na toho druhého mžouravě díval a čekal.

- 124 -

Muž znovu řekl: „Zaslechl jsem, jak o sobě tvrdíš, že jsi joranumita.“

Raych se snažil vypadat neklidně. Nebylo to těžké. Řekl: „Proč se ptáte,

pane?“

„Protože si myslím, že nejsi dost starý.“

„Jsem dost starý. Díval jsem se na Jo-Jo Joranumovy projevy v holovi-

zi.“

„Můžeš je citovat?“

Raych pokrčil rameny. „Ne, ale smysl jsem pochopil.“

„Jsi dost odvážný mladík, když otevřeně mluvíš o tom, že jsi joranumi-

ta. Někteří lidé to nemají rádi.“

„Říkali mi, že ve Wye je joranumitů spousta.“

„Možná ano. Proto jsi sem přišel?“

„Hledám práci. Možná mi jiný joranumita pomůže.“

„V Dahlu jsou joranumité také. Odkud jsi?“

Nebylo pochyb, že rozeznal Raychův přízvuk. Ten se zakrýt nedal.

Řekl: „Narodil jsem se v Millimaru, ale než jsem dospěl, žil jsem hlavně

v Dahlu.“

„Cos dělal?“

„Nic moc. Vychodil jsem nějakou školu.“

„A proč jsi joranumitou?“

Raych se nechal trochu rozehřát. Nemohl by žít v utlačovaném a dis-

kriminovaném Dahlu, aby neměl dostatek důvodů k tomu stát se joranumi-

tou. Řekl: „Protože si myslím, že by vláda Říše měla být mnohem více za-

stupitelská, s větším podílem lidu a s větší rovností mezi sektory a světy.

Copak si to nemyslí každý, kdo má rozum a srdce?“

„A chceš, aby bylo císařství odstraněno?“

Raych se odmlčel. Člověk toho mohl dosáhnout mnoho se spoustou

rozvratných řečí, ale cokoli příliš proticísařského by znamenalo překročit

hranice. Řekl: „To netvrdím. V císaře věřím, ale vláda nad celou Říší je

pro jednoho člověka příliš.“

„On není jediný. Je tu celá říšská byrokracie. Co si myslíš o Hari Seldo-

novi, prvním ministrovi?“

„O tom si nemyslím nic. O tom nic nevím.“

„Všechno, co víš, je to, že by měli být lidé více zastoupeni v záležitos-

tech vlády. Je to tak?“

Raych se snažil vypadat zmateně. „Alespoň tak to říkal Jo-Jo Joranum.

- 125 -

Nevím, jak tomu říkáte vy. Slyšel jsem, jak tomu někdo říká ‘demokracie’,

ale nevím, co to znamená.“

„Demokracie je něco, oč se pokoušely různé světy. Některé se o ni stále

pokouší. Nemyslím, že by si tyto světy vedly lépe než ostatní. Takže ty jsi

demokrat?“

„Takhle tomu říkáte?“ Raych svěsil hlavu, jako by byl zahloubaný. „Cí-

tím se lépe jako joranumita.“

„Samozřejmě, jako Dahlan –“

„Jen jsem tam chvilku žil.“

„– jsi celkově pro lidskou rovnost a podobné věci. Dahlané, kteří jsou

utiskovanou skupinou, přirozeně tímhle způsobem myslí.“

„Slyšel jsem, že Wye je pěkně silné v joranumitském myšlení. Tihle

utlačovaní nejsou.“

„Z jiného důvodu. Staří starostové Wye chtěli být vždy císaři. To jsi vě-

děl?“

Raych potřásl hlavou.

„Před osmnácti lety,“ řekl muž, „starostka Rashelle téměř tento plán

prosadila. Takže Wyané jsou rebelové, ani ne tak joranumitští, jako an-

ticleonští.“

Raych řekl: „O tomhle vůbec nic nevím. Já nejsem proti císaři.“

„Ale jsi pro lidové zastoupení, nebo ne? Myslíš si, že nějaké zvolené

shromáždění může řídit Říši bez toho, aby zabředli do politického a stra-

nického hašteření? Bez ochrnutí?“

Raych řekl: „He? Tomu nerozumím.“

„Myslíš si, že spousta lidí by dokázala v případě nutnosti rychle dojít k

nějakému rozhodnutí? Nebo by jenom posedávali a hádali se?“

„To nevím, ale nezdá se mi správné, že by mělo mít moc nad světy jen

pár lidí.“

„A chceš za své přesvědčení bojovat? Nebo o něm chceš jenom mlu-

vit?“

„Nikdo po mně nechtěl, abych bojoval,“ řekl Raych.

„Tak si představ, že to někdo chce. Jak vážně to myslíš se svou vírou v

demokracii – nebo joranumitskou filozofii?“

„Bojoval bych za ni – kdybych byl přesvědčený o tom, že to povede k

dobrému.“

„To je odvážný chlapík. Takže jsi přišel do Wye bojovat za svou víru.“

- 126 -

„Ne,“ řekl Raych znepokojeně. „To bych neřekl. Přišel jsem sem najít

práci, pane. Není lehké v těchto dnech nějakou najít – a já nemám kredity.

Chlap musí žít.“

„Souhlasím. Jak se jmenuješ?“

Otázku vystřelil bez varování, ale Raych na ni byl připravený. „Plan-

chet, pane.“

„Křestní nebo příjmení?“

„Jediné jméno, pokud vím.“

„Nemáš kredity a, soudím, velice malé vzdělání.“

„Obávám se, že ano.“

„A žádné zkušenosti s nějakou specializovanou prací?“

„Moc jsern toho nenapracoval, ale snažím se.“

„Dobře. Něco ti řeknu, Planchete.“ Vytáhl z kapsy malý bílý trojúhelník

a stiskl jej tak, jako by do něj chtěl uložit písemnou zprávu. Pak na něj

otiskl svůj palec a zablokoval jej. „Řeknu ti, kam máš jít. Tohle si vezmeš

s sebou a možná ti to zajistí práci.“

Raych vzal kartu a podíval se na ni. Zdálo se, jako by znaky světélkova-

ly, ale Raych je nemohl přečíst. Ostražitě se na muže podíval. „Co když si

budou myslet, že jsem to ukradl?“

„Tohle nemůže byt ukradeno. Je na tom má značka a teď už je na tom i

tvé jméno.“

„Co když se mě zeptají, kdo jste?“

„Nezeptají. – Říkal jsi, že chceš práci. Tohle je tvá příležitost. Nemohu

ti ji slíbit, ale tohle je tvoje příležitost.“ Dal mu další kartu. „Abys věděl,

kam jít.“ Tuhle Raych přečíst dokázal.

„Děkuju,“ zamumlal.

Muž udělal rukou malé gesto, kterým jej propouštěl.

Raych vstal a odešel – a přemýšlel, do čeho se to dostal.

13

Nahoru a dolů. Nahoru a dolů. Nahoru a dolů.

Gleb Andorin sledoval Gambola Deen Namartiho, který cvičil. Namarti

nebyl zjevně schopen díky hnací síle své povahy, jíž bylo násilí, sedět

klidně.

Andorin si pomyslel: Není to ten nejbystřejší chlap Říše nebo ani hnutí,

- 127 -

není nejmazanější, určitě není ten, který je nejschopnější rozumného myš-

lení. Musí se pořád držet zpátky – ale dře se víc než kdokoli z nás ostat-

ních. My se vzdát můžeme, ale on nikdy. Úder, zatažení, bodnutí, kopnutí.

– Nu, možná někoho takového potřebujeme. Musíme mít někoho takového,

jinak bychom neudělali nic.

Namarti přestal, jako by cítil Andorinovy oči, zabodnuté do svých zad.

Obrátil se a řekl: „Jestli mi chceš dělat přednášku o Kaspalovovi, tak se

neobtěžuj.“

Andorin lehce pokrčil rameny. „Proč bych se měl namáhat tím, že bych

ti měl dělat přednášku? Už se stalo. Ke škodě – pokud nějaká bude – už

došlo.“

„Jaká škoda, Andorine? Jaká škoda? Kdybych to neudělal, pak bychom

škodu utrpěli. Ten chlap už byl skoro zrádce. Do měsíce by určitě začal –“

„Já vím. Byl jsem tam. Slyšel jsem, co říkal.“

„Pak chápeš, že nebyla jiná možnost. Jiná možnost. Myslíš si, že se mi

líbilo, když jsem nechal starého soudruha zavraždit, co? Neměl jsem jinou

možnost.“

„Přesně tak. Neměl jsi jinou možnost.“

Namarti pokračoval ve svém cvičení a pak se znovu obrátil. „Andorine,

věříš v bohy?“

Andorin zíral: „V co?“

„V bohy.“

„To slovo jsem nikdy neslyšel. Co to je?“

Namarti řekl: „To není galaktický standard. Nadpřirozené mocnosti.“

„Ach, nadpřirozené mocnosti. Proč jsi to neřekl hned? Ne, v tyhle věci

nevěřím. Podle definice je něco nadpřirozené, pokud to existuje mimo pří-

rodní zákony, a mimo přírodní zákony přece neexistuje nic. Stává se z tebe

mystik?“ Andorin položil otázku, jako by žertoval, ale jeho oči se při-

mhouřily náhlým zájmem.

Namarti jej přiváděl pohledem do rozpaků. Ty jeho planoucí oči doká-

zaly přivést do rozpaků každého. „Nebuď hlupák. Četl jsem o tom. Trilio-

ny lidí v nadpřirozené mocnosti věří.“

„Vím,“ řekl Andorin. „Vždycky věřili.“

„Dělali to od samého začátku dějin. Slovo ‘bohové’ je neznámého pů-

vodu. Zjevně je pozůstatek z nějakého prastarého jazyka, po němž už mi-

mo toto slovo nezůstaly žádné stopy. – Víš, kolik je různých druhů víry v

- 128 -

různé druhy bohů?“

„Nejspíš tolik, kolik je v Galaxii druhů bláznů, řekl bych.“

Namarti to ignoroval. „Někteří lidé si myslí, že toto slovo pochází z ča-

sů, kdy žili lidé pouze na jediném světě.“

„To samotné je mytologický pojem. Je to stejné šílenství jako představa

o nadpřirozených mocnostech. Nikdy nebyl jediný původní svět.“

„Mohl by být, Andorine,“ řekl Namarti podrážděně. „Lidské bytosti se

nemohly vyvinout na různých světech a skončit jako jeden jediný druh.“

„I kdyby to tak bylo, není žádný fakticky lidský svět. Nemůže být určen,

nemůže být definován, takže o něm nemůže být prakticky řeč, takže faktic-

ky neexistuje.“

„O těchto bozích,“ řekl Namarti, pokračujíce po svém toku myšlenek,

„se předpokládalo, že ochraňují lidstvo a udržují je v bezpečí nebo že se

alespoň starají o tu část lidstva, která ví, jak s bohy vycházet. V době, kdy

byl pouze jediný lidský svět, mělo smysl předpokládat, že se budou blízce

zajímat o ten malý svět s hrstkou lidí. Že se o ten svět budou starat, jako by

byli staršími bratry – nebo rodiči.“

„To je od nich hezké. Chtěl bych je vidět, jak se starají o celou Říši.“

„A co když ano? Co když jsou nekoneční?“

„A co když slunce zamrzne? Jaký je smysl těch všech ‘co když’?“

„Jenom uvažuji. Prostě přemýšlím. Copak jsi nikdy nepopustil uzdu své

mysli? Copak v sobě vždycky všechno krotíš?“

„Dovedu si představit, že je to ten nejbezpečnější způsob, krotit to. Co ti

tvá toulavá mysl řekla, šéfe?“

Namartiho oči po tom druhém bleskly, jako by jej podezříval ze sar-

kasmu, ale Andorinova tvář zůstala bezelstná a bezvýrazná.

Namarti řekl: „Co mi má mysl řekla, je tohle – pokud jsou bohové, musí

být na naší straně.“

„Vynikající – pokud je to tak. Kde je důkaz?“

„Důkaz? Bez bohů by to byla jenom náhoda, předpokládám, ale velice

užitečná.“ Náhle Namarti zívnul a vyčerpaně se posadil.

Dobrá, pomyslel si Andorin. Jeho uhánějící mysl se nakonec vyčerpala

a teď bude možná mluvit rozumně.

„Tahle záležitost s vnitřním prolomením infrastruktury –“ řekl Namarti

zřetelně hlubším hlasem.

Andorin jej přerušil. „Víš, šéfe, Kaspalov v tomhle nebyl tak docela

- 129 -

vedle. Čím déle v tom budeme pokračovat, tím větší je šance, že říšské síly

zjistí důvod toho všeho. Celý program nám musí, dříve nebo později, vy-

buchnout do tváře.“

„Ještě ne. Zatím všechno vybuchuje do tváře Říše. Neklid na Trantoru

je něco, co dokážu cítit.“ Zvedl ruce a masíroval si prsty. „Cítím to. A už

jsme skoro v cíli. Jsme připraveni k dalšímu kroku.“

Andorin se vážně usmál. „Na detaily se neptám, šéfe. Kaspalov to udě-

lal a podívej se, jak dopadl. Nejsem Kaspalov.“

„Právě proto, že Kaspalov nejsi, ti to řeknu. A protože teď vím něco, co

jsem dříve nevěděl.“

„Předpokládám,“ řekl Andorin, který jen zpola věřil tomu, co říká, „že

plánuješ úder na pozemcích Císařského paláce.“

Namarti vzhlédl. „Samozřejmě. Co jiného zbývá udělat? Problém je

nicméně v tom, jak zaútočit na pozemky účinně. Mám tam své informační

zdroje, ale to jsou pouze špióni. Potřebuji na to místo dostat muže činu.“

„Dostat muže činu do nejsilněji střežené oblasti Galaxie nebude lehké.“

„Samozřejmě ne. To byla věc, která mi působila až do této chvíle nesne-

sitelné bolesti hlavy – a pak zakročili bohové.“

Andorin jemně řekl (stálo ho to všechno jeho sebeovládání, aby neuká-

zal znechucení): „Nemyslím, že bychom potřebovali metafyzickou diskusi.

Co se stalo – když necháme bohy stranou?“

„Mám informaci o tom, že Jeho Milosrdný A Vždy Pomilováníhodný

Císař Cleon 1. se rozhodl ustanovit nového vrchního zahradníka. Toto je

první nově jmenovaný do úřadu po skoro čtvrtstoletí.“

„A i kdyby?“

„Nevidíš ten význam?“

Andorin chvíli přemýšlel. „Nejsem oblíbenec těch tvých bohů. Žádný

význam nevidím.“

„Když máš nového vrchního zahradníka, situace je stejná, jako když

máš nového správce jakéhokoli významu – stejná, jako když máš nového

prvního ministra nebo nového císaře. Nový vrchní zahradník bude určitě

chtít své lidi. Vyžene do důchodu to, co bude pokládat za neplodné dřevo,

a mladší zahradníky bude najímat po stovkách.“

„To je možné.“

„To je více než možné. Je to jisté. Přesně k tomu došlo, když byl usta-

noven současný vrchní zahradník, a totéž bylo u jeho předchůdce a tak dá-

- 130 -

le. Stovky cizinců z vnějších světů –“

„Proč z vnějších světů?“

„Používej rozum – pokud nějaký máš, Andorine. Co ví o zahradničení

Trantořané, když musí žít celý svůj život pod kupolemi, pěstovat rostliny v

květináčích, zoologických zahradách a opatrně přerovnávat sklizeň z polí a

ovocných stromů? Co mohou vědět o životě v divočině?“

„Aha. Teď rozumím.“

„Takže tihle cizinci zaplaví pozemky. Předpokládám, že budou opatrně

proséváni, ale nemohou být prověřeni tak tvrdě, jako by byli obyvatelé

Trantoru. A to určitě znamená, že bychom mohli být schopni dodat několik

našich lidí s falešnými identifikacemi a dostat je dovnitř. I kdyby byli ně-

kteří odhaleni, hrstka by to mohla dokázat – hrstka to musí dokázat. Naši

lidé se dostanou dovnitř bez ohledu na superpřísná opatření, fungující od

doby nepodařeného pokusu v raných dobách prvního ministra Hariho Sel-

dona.“ (Doslova to jméno vyplivl jako vždycky.) „Konečně máme svou

příležitost.“

Nyní to byl Andorin, který pocítil závrať, jako by se octl v bouřícím ví-

ru. „Připadá mi divné, že to říkám zrovna já, šéfe, ale na té tvé věci s ‘bo-

hy’ nejspíš asi něco bude, protože jsem ti chtěl říct něco, co, jak teď vidím,

se nám dokonale hodí.“

Namarti se na toho druhého podezřívavě díval a rozhlédl se po místnos-

ti, jako by se náhle bál o vlastní bezpečnost. Ale takový strach byl nesmy-

slný. Místnost byla umístěna hluboko ve starém obytném komplexu a byla

dobře odstíněna. Nikdo nemohl odposlouchávat a nikdo, ani kdyby měl

podrobné pokyny, by ji nenašel lehce – ani by se nedostal přes ochranné

vrstvy, o které pečovali věrní členové organizace.

Namarti řekl: „O čem to mluvíš?“

„Našel jsem ti člověka. Mladého muže – velmi naivního. Docela pří-

jemného mládence, ten typ, o kterém víš, že mu můžeš věřit, od chvíle, kdy

ho potkáš poprvé. Má takovou otevřenou tvář, široce otevřené oči; žil v

Dahlu; je to nadšenec pro rovnost; myslí si, že Joranum byl tou největší

věcí od doby, kdy vynalezli kokosovou máčku; a jsem si jistý, že ho mů-

žeme lehce přesvědčit, aby pro věc udělal cokoli.“

„Pro věc?“ řekl Namarti, jehož podezření ještě zcela nepominulo. „Je

jedním z nás?“

„Ve skutečnosti není nikým odnikud. Má v hlavě nějaký mlhavý pojem

- 131 -

o tom, že Joranum chtěl rovnost sektorů.“

„To byla jeho návnada. Jistě.“

„Naše také, ale ten kluk tomu věří. Mluví o rovnosti a zastoupení lidu

ve vládě. Dokonce se zmínil o demokracii.“

Namarti se zahihňal. „Za dvacet tisíc let nebyla demokracie nikdy vyu-

žita příliš dlouho, aby nakonec neodpadla.“

„Ano, ale to není naše starost. Je to to, co toho mladíka pohání, a řeknu

ti, šéfe, věděl jsem, že je to náš nástroj, od chvíle, kdy jsem ho poprvé za-

hlédl, ale nevěděl jsem, jak bychom ho mohli nejlépe využít. Teď to vím.

Můžeme ho dostat na pozemky císařského paláce jako zahradníka.“

„Jak? Ví snad něco o zahradničení?“

„Ne. Jsem si jistý, že ne. Nikdy nedělal nic jiného než nekvalifikovanou

práci. Zrovna teď dělá v přepravě a myslím, že by se měl naučit, jak na to.

Stejně, pokud ho dokážeme dostat dovnitř jako zahradníkova pomocníka,

pokud bude vědět jenom jak držet zahradnické nůžky, máme to.“

„Máme co?“

„Máme někoho, kdo se může přiblížit ke komukoli, koho budeme chtít

– a udělat to bez toho, že by vzbudil sebemenší podezření – a dostat se do-

statečně blízko k tomu, aby udeřil. Říkám ti, že z něj prostě odkapává ten

druh poctivé pitomosti, druh bláznivé ctnosti, který budí důvěru.“

„A udělá všechno, co mu řekneme?“

„Naprosto.“

„Jak jsi se s tím člověkem setkal?“

„Nebyl jsem to já. Ve skutečnosti to byla Manella, kdo ho objevil.“

„Kdo?“

„Manella. Manella Dubanqua.“

„Ach. Ta tvoje přítelkyně.“ Namartiho tvář se svraštila do výrazu nedů-

tklivého nesouhlasu.

„Je to přítelkyně mnoha lidí,“ řekl tolerantně Andorin. „To je jedna z

věcí, díky které je tak užitečná. Dokáže muže porovnávat rychle a s velice

malým úsilím. Mluvila s tímhle chlapíkem, protože ji na pohled zaujal – a

ujišťuji tě, že Manella není ta, kterou by zaujalo něco kromě důležitých vě-

cí – takže, jak vidíš, je tenhle muž spíše neobvyklý. Promluvila si s tímhle

chlápkem – mimochodem, jmenuje se Planchet – a pak mi řekla, ‘Mám pro

tebe jednoho hejla, Glebe.’ Pokud jde o hejly, důvěřuji jí kterýkoli den v

týdnu.“

- 132 -

Namarti zdráhavě řekl: „A co si myslíš, že ten tvůj zázračný nástroj

udělá ve chvíli, kdy se dostane na pozemky, co, Andorine?“

Andorin se zhluboka nadechl. „Co asi? Pokud všechno uděláme dobře,

zlikviduje pro nás našeho drahého císaře Cleona, prvního toho jména.“

Namartiho tvář vzplála hněvem. „Cože? Zešílel jsi? Proč bychom měli

chtít zavraždit Cleona? On je naše záruka vlády. On je fasáda, za kterou

budeme vládnout. On je náš pas k zákonnosti. Kdes nechal rozum? Potře-

bujeme ho jako loutku. Nebude nám překážet a my budeme díky jemu sil-

nější.“

Andorinova čestná tvář ztmavla skvrnami rudé barvy a jeho dobrá nála-

da okamžitě zmizela. „O co ti tedy jde? Co máš v plánu? Už mě unavuje

být pořád druhý v řadě.“

Namarti zvedl ruce. „Dobrá. Dobrá. Uklidni se. Nechtěl jsem tě urazit.

Ale mysli trochu, ano? Kdo zničil Joranuma? Kdo před deseti lety zničil

naše naděje? Byl to ten matematik. A je to on, kdo teď vládne Říši s tím

idiotským blábolením o psychohistorii. Cleon je nic. Je to Hari Seldon, ko-

ho musíme zničit. Je to Hari Seldon, kdo se těmi neustálými nehodami mě-

ní v terč posměchu. Problémy, které jsou jejich následkem, dopadají na je-

ho práh. Je to všechno vykládáno jako jeho neschopnost, jeho nedostatky.“

V koutcích Namartiho úst se objevily kapky slin. „Až bude zavražděn,

propukne v Říši vlna oslav, která přeruší holovizní zpravodajství na celé

hodiny. Nebude ani záležet na tom, jestli budou vědět, kdo to udělal.“ Zve-

dl ruku a spustil ji dolů, jako by zanořil dýku do něčího srdce. „Budeme

oslavováni jako hrdinové Říše, jako spasitelé. – Co? Co? Myslíš si, že ten

mladík dokáže sejmout Hariho Seldona?“

Andorinovi se vrátila jeho vyrovnanost – alespoň zvnějšku.

„Jsem si jistý, že ano,“ řekl s nucenou lehkostí. „Ke Cleonovi možná

nějakou úctu má; císař má kolem sebe mystickou auru, jak možná sám

víš.“ (Zdůraznil jemně slovo ‘sám’ a Namarti se zašklebil.) „Žádný takový

pocit nebude mít vůči Seldonovi.“

Uvnitř ale Andorin zuřil. Tohle nechtěl. Byl oklamán.

14

Manella si odhrnula vlasy z očí a usmála se na Raycha. „Říkala jsem ti,

že to někdy nestojí ani kredit.“

- 133 -

Raych zamrkal a poškrábal se na holém rameni. „Ale teď si o nějaké

chceš říct?“

Pokrčila rameny a trochu rozpustile se usmála. „Proč bych měla?“

„Proč bys neměla?“

„Protože si taky můžu sama užít trochu radosti.“

„Se mnou?“

„Nikdo jiný tady není.“

Nastala dlouhá pomlka a pak řekla Manella uklidněně: „Kromě toho

stejně moc kreditů nemáš. Co práce?“

„Nic moc, ale lepší, než nic. Daleko lepší. Řekla jsi tomu chlápkovi, aby

mi nějakou sehnal?“

Manella potřásla pomalu hlavou. „Myslíš Gleba Andorina? Neříkala

jsem mu, aby něco udělal. Jenom jsem mu řekla, že bys ho mohl zajímat.“

„Nebude mu vadit, že ty a já –“

„Proč by mělo? Není to jeho věc. A kromě toho to není ani tvoje. “

„Co dělá? Chci říct, jakou má práci?“

„Nemyslím, že by vůbec pracoval. Je bohatý. Je příbuzný starých sta-

rostů.“

„Z Wye?“

„Přesně. Nemá rád říšskou vládu. Nikdo z těch starých starostů ji nemá

rád. Říká, že by Cleon měl –“

Náhle zmlkla a řekla: „Moc mluvím. Neříkej nikomu, co jsem říkala.“

„Já? Neslyšel jsem, že bys vůbec něco řekla. A ani nezaslechnu.“

„Dobře.“

„Ale co s Andorinem? Má vysoké postavení v té joranumitské záležitos-

ti? Je u nich důležitý chlap?“

„To nevím.“

„Nikdy nemluví o těchhle věcech?“

„Ne se mnou.“

„Ach,“ řekl Raych a pokoušel se nevypadat znepokojeně.

Manella se na něj pronikavě podívala. „Proč se o to tak zajímáš?“

„Chci se k nim dostat. Doufám, že tímhle způsobem se dostanu výš.

Lepší práce. Víc kreditů. Však víš.“

„Možná ti Andorin pomůže. Má tě rád. To vím.“

„Můžeš ho přesvědčit, aby mě měl rád víc?“

„Můžu to zkusit. Nevím, proč by neměl. Já tě mám ráda. Mám tě raději

- 134 -

než jeho.“

„Díky, Manello. Já tě mám taky rád. – Moc.“ Sjel rukou po jejím boku

dolů a vášnivě si přál, aby se mohl více soustředit na ni než na své poslání.

15

„Gleb Andorin,“ řekl Hari Seldon unaveně a protíral si oči.

„A kdo to je?“ zeptala se Dors Venabili, chladná jako vždy ode dne, kdy

Raych odejel.

„Ještě před několika dny jsem o něm nevěděl,“ řekl Seldon. „To je ten

problém, když chceš řídit svět se čtyřiceti biliony lidí. Nikdy jsi o nikom

neslyšela, kromě těch několika, kteří se ti vnutili do pozornosti. Se všemi

těmi počítačovými informacemi zůstává Trantor planetou anonymity. Mů-

žeme otravovat lidi jejich občanským číslem a statistikami, ale koho vlast-

ně otravujeme? Přičti si k tomu dvacet pět miliónů vnějších světů a je zá-

zrak, že Galaktická Říše zůstala po celá ta tisíciletí fungujícím fenoménem.

Upřímně si myslím, že existovala jenom proto, že se z větší části řídila sa-

ma. A nyní se nakonec hroutí.“

„Tak to by bylo dost filozofování, Hari,“ řekla Dors. „Kdo je ten Ando-

rin?“

„Někdo, o kom připouštím, že bych jej měl znát. Snažil jsem se vlichotit

na bezpečnostní úřad, aby mi poslali nějaké jeho spisy. Je členem wyanské

starostovské rodiny – ve skutečnosti je tím nejpřednějším členem – takže

jej lidé od bezpečnosti sledují. Myslí si, že je ctižádostivý, ale je příliš vel-

ký playboy na to, aby to využil.“

„A je zapletený s joranumity?“

Seldon udělal nejisté gesto. „Mám takový dojem, že bezpečnostní úřad

o joranumitech vůbec neví. Možná si myslí, že joranumité už více neexis-

tují nebo že, pokud existují, nejsou důležití. Může to také znamenat, že se

o ně bezpečnostní úřady prostě nezajímají. A není ani způsob, jak bych je

mohl donutit, aby se o ně zajímali. Jsem těm úředníkům alespoň vděčný,

že mi vůbec nějaké informace poskytli. A to jsem první ministr.“

„Je možné, že nejsi moc dobrý první ministr,“ řekla Dors suše.

„To je více než jen možné. Už nejspíš uběhly celé generace od doby,

kdy byl na toto místo vybrán někdo, kdo se pro ně hodil ještě méně než já.

Ale to nemá nic do činění s bezpečnostním úřadem. Je to naprosto nezávis-

- 135 -

lá odnož vlády. Pochybuji, že o ní něco ví samotný Cleon, i když jsou mu

teoreticky bezpečnostní důstojníci povinni přes svého ředitele podávat hlá-

šení. Věř mi, kdybychom jen věděli o bezpečnostním úřadě něco více, po-

kusili bychom se zahrnout jeho činy do našich psychohistorických rovnic

takové, jaké jsou.“

„A jsou bezpečnostní úředníci alespoň na naší straně?“

„Věřím, že ano, i když bych na to nemohl přísahat.“

„A proč se zajímáš o toho jaksejmenuje?“

„Gleb Andorin. Protože jsem oklikou dostal zprávu od Raycha.“

Dors se zablesklo v očích. „Proč jsi mi o tom neřekl? Je v pořádku?“

„Pokud vím, tak ano, ale doufám, že se nebude pokoušet posílat další

zprávy. Pokud by zjistil že jsme ve styku, pak by v pořádku nebyl. V kaž-

dém případě s Andorinem navázal kontakt.“

„A s joranumity také?“

„To si nemyslím. Znělo by to dost nepravděpodobně, protože takové

spojení by dost dobře nedávalo smysl. Joranumitské hnutí je převážně pro

nižší třídy – proletářské hnutí, abych tak řekl. A Andorin je aristokrat

všech aristokratů. Co by s joranumity dělal?“

„Pokud je z wyanské starostovské rodiny, mohl by usilovat o říšský

trůn, nebo ne?“

„Ti o něj usilovali po celé generace. Určitě si vzpomeneš na Rashelle.

Byla to Andorinova teta.“

„Takže může použít joranumity jako odrazový můstek, nemyslíš?“

„Pokud existují. A pokud ano – a pokud je odrazový můstek to, co An-

dorin chce – myslím, že zjistí, že hraje nebezpečnou hru. Joranumité – po-

kud existují – mají své vlastní plány a člověk jako Andorin může zjistit, že

prostě jede na gretim –“

„Co to je greti?“

„Myslím, že to je jedno vymřelé divoké zvíře. Je to známé úsloví u nás

na Heliconu. Když jedeš na gretim, tak zjistíš, že nemůžeš slézt, protože by

tě jinak sežral.“

Seldon se odmlčel. „Ještě jedna věc. Zdá se, že se Raych zapletl se že-

nou, která Andorina zná a díky níž, jak si myslí, může získat důležité in-

formace. Říkám ti to teď, abys mě později neobviňovala z toho, že jsem

před tebou všechno tajil.“

Dors se zamračila. „Žena?“

- 136 -

„Soudím, že taková, která zná mnoho mužů, kteří s ní někdy neopatrně

mluví za intimních okolností.“

„Jedna z těchhle. “ Její zachmuření se prohloubilo. „Nelíbí se mi pomyš-

lení na to, že by Raych –“

„No tak, no tak. Raychovi je třicet a nepochybně má dost zkušeností.

Můžeš přenechat tuhle ženu – nebo kteroukoli ženu, myslím – Raychovu

úsudku.“ Obrátil se k Dors s unaveným a smutným výrazem a řekl: „Mys-

líš si, že mně se to líbí? Myslíš si, že se mi líbí cokoli z tohohle?“

A Dors zjistila, že nemá co dodat.

16

Gambol Deen Namarti nebyl ani ve svých nejlepších chvílích známý

svou zdvořilostí a uctivostí – a díky blížícímu se vyvrcholení desetiletého

plánování byla jeho povaha ještě kyselejší.

Nervózně vstal ze svého křesla a řekl: „Trvalo ti, než ses sem dostal,

Andorine.“

Andorin pokrčil rameny. „Ale jsem tady.“

„A ten tvůj mladík – ten tvůj pozoruhodný nástroj, kterému jsi tady dě-

lal reklamu. Kde je ten?“

„Nakonec dorazí.“

„Proč ne teď?“

Zdálo se, jako by Andorinova spíše hezká hlava trochu poklesla, jako by

byl zamyšlený nebo přistupoval k jistému rozhodnutí, a pak zprudka řekl:

„Nechci ho sem přivést, dokud nebudu vědět, kde stojím.“

„Co to má znamenat?“

„Jednoduchá slova v galaktickém standardu. Jak dlouhou už máš v

úmyslu zbavit se Hariho Seldona?“

„Vždycky! Vždycky! Je to tak těžké pochopit? Zaslouží si pomstu za to,

co udělal Jo-Jovi. Dokonce i kdyby to neudělal, musíme ho dostat z cesty,

protože je prvním ministrem.“

„Ale je to Cleon – Cleon – kdo musí být svržen. Pokud ne jen on sám,

tak alespoň i on jako přídavek k Seldonovi.“

„Proč si s tou loutkou děláš takové starosti?“

„Nejsi přece včerejší. Nikdy jsem ti nevysvětlil svou účast v tomhle

všem, protože jsem si myslel, že nejsi takový blbec, abys ji nepochopil.

- 137 -

Proč bych se měl asi tak starat o vaše plány, kdyby v nich nebyla výměna

člověka na trůnu?“

Namarti se zasmál. „Samozřejmě. Už dávno jsem si uvědomoval, že se

na mě díváš jen jako na svou podnožku, svou cestu, po které se vyšplháš na

říšský trůn.“

„Čekal bys něco jiného?“

„Vůbec ne. Já budu dělat plány, riskovat a pak, až bude po všem, shráb-

neš odměnu. To dává smysl, ne?“

„Ano, to dává smysl, protože ta odměna bude také tvoje. Nestaneš se

snad prvním ministrem? Nebudeš snad schopný počítat s plnou podporou

nového císaře, toho, který bude naplněn vděčností? Nebudu snad“ – a jeho

tvář se zkřivila ironií a poslední slova vyplivl – „novou loutkou?“

„To je to, co máš v plánu? Být loutkou?“

„Já mám v plánu být císařem. Zajistil jsem půjčku úvěru, když tys ne-

měl jediný kredit. Zajistil jsem kádry, když tys neměl žádné. Zajistil jsem

solidnost, kterou jsi potřeboval k tomu, abys mohl vybudovat velkou orga-

nizaci tady ve Wye. Pořád ještě toto všechno mohu stáhnout.“

„To si nemyslím.“

„Chceš to risknout? Nemysli si, že to se mnou můžeš vyřídit tak, jako

jsi to zařídil s Kaspalovem. Pokud se mi něco stane, Wye se pro tebe a tvé

lidi stane neobyvatelným – a zjistíš, že žádný jiný sektor ti nepomůže s

tím, co budeš potřebovat.“

Namarti si povzdechl. „Takže trváš na tom, aby byl císař zavražděn.“

„Neřekl jsem ‘zavražděn’. Řekl jsem ‘svržen’. Podrobnosti nechám na

tobě.“ Tato poslední věta byla doprovázena téměř propouštěcím mávnutím

ruky, švihnutím zápěstí, jako by už Andorin seděl na říšském trůně.

„A pak budeš císařem?“

„Ano.“

„Ne, nebudeš. Budeš mrtvý – a kromě toho ne mou rukou. Andorine,

nech mě, abych tě trochu poučil o životních skutečnostech. Pokud bude

Cleon zavražděn, pak přijde na přetřes otázka následnictví, a aby zabránila

občanské válce, povraždí okamžitě Císařská garda každého člena wyanské

starostovské rodiny, kterého dokáže najít – a tebe jako prvního. Na druhou

stranu, pokud bude zavražděn jen první ministr, budeš v bezpečí.“

„Proč?“

„První ministr je první ministr. Přichází a odchází. Je možné, že se omr-

- 138 -

zel samotnému Cleonovi a ten ho nechal zavraždit. Určitě se postaráme o

to, aby se rozšířily takové řeči. Císařská garda bude váhat a dá nám tak pří-

ležitost k dosazení nové vlády. Ve skutečnosti je docela dobře možné, že

oni sami budou vděční za to, že je Seldona zbavíme.“

„A co budu dělat, až bude ustavena nová vláda? Čekat dál? Navždy?“

„Ne. Až budu jednou prvním ministrem, budou způsoby, jak to zařídit s

Cleonem. Můžu být dokonce schopen udělat něco s Císařskou gardou – a

možná i s bezpečnostním úřadem – a využít je jako své nástroje. Pak se

budu snažit najít nějaký bezpečný způsob, jak se zbavit Cleona a nahradit

jej tebou.“

Andorin vybuchl: „Proč bys to měl dělat?“

Namarti řekl: „Co tím myslíš, proč bych to měl dělat?“

„Jsi osobně zaujatý proti Seldonovi. Až bude pryč, proč bys měl pod-

stupovat zbytečné riziko na vyšší úrovni? Uzavřeš s Cleonem mír a já ode-

jdu na odpočinek se svými rozpadajícími se statky a marnými sny. A mož-

ná, abys to zahrál bezpečně, mě necháš zavraždit.“

Namarti řekl: „Ne! Cleon se pro trůn narodil. Pochází z mnoha generací

císařů – hrdé entunské dynastie. Bude velice těžké ho ovládat, otravovat se

s ním. Na druhé straně ty dosedneš na trůn jako člen nové dynastie, bez ja-

kýchkoliv silných pout tradice, protože předešlí wyanští císaři byli, jak jis-

tě připustíš, naprosto bezvýznamní. Dosedneš na chvějící se trůn a budeš

potřebovat někoho, kdo by tě podporoval – mě. A já budu potřebovat ně-

koho, kdo bude závislý na mně a kterého mohu proto ovládat – tebe. No

tak, Andorine, tohle není manželství z lásky, která po letech vyprchá; je to

manželství z rozumu, které může vydržet tak dlouho, dokud budeme žít.

Důvěřujme jeden druhému.“

„Přísaháš, že se stanu císařem?“

„Nač by byly přísahy, pokud nevěříš mému slovu? Řekněme, že v tobě

nacházím neobyčejně užitečného císaře a že tě chci nechat vystřídat Cleona

hned, jak to bude možné bezpečně zařídit. Teď mi ukaž toho člověka, o

kterém si myslíš, že bude pro tvé úmysly dokonalým nástrojem.“

„Dobrá. A pamatuj si, co ho dělá tak odlišným. Studoval jsem ho. Není

to příliš bystrý idealista. Udělá to, co se mu řekne, bez ohledu na nebezpe-

čí, bez ohledu na další myšlenky. A šíří kolem sebe druh důvěryhodnosti,

takže mu bude jeho oběť věřit, i když bude mít v ruce blaster.“

„Myslím, že je to dost neuvěřitelné.“

- 139 -

„Počkej, až ho uvidíš,“ řekl Andorin.

17

Raych klopil oči k zemi. Vrhl na Namartiho rychlý pohled a to bylo vše,

co potřeboval. Setkal se s tím mužem před deseti lety, kdy byl Raych vy-

slán, aby vlákal Jo-Jo Joranuma do zničení sebe sama, a jeden pohled byl

více než dost.

Namarti se za deset let změnil jen málo. Hněv a nenávist byly stále ve-

doucími rysy, které na něm člověk mohl pozorovat – nebo které na něm

alespoň mohl pozorovat Raych, který si uvědomoval, že neposuzuje nezau-

jatě – a zdálo se, že ho vylouhovaly do kožené stálosti. Jeho tvář byla po-

někud vychrtlejší, vlasy měl kropenaté šedou, ale jeho ústa s tenkými rty

byla zkřivena v též ostré lince a jeho temné oči byly stejně jasně nebezpeč-

né jako vždycky.

To stačilo a Raych držel své oči odvrácené. Cítil, že Namarti nebyl člo-

věk, který by přijal někoho, kdo mu hledí přímo do tváře.

Zdálo se, jako by Namarti sžíral Raycha očima, ale lehký úšklebek na

jeho tváři se nezměnil.

Obrátil se k Andorinovi, který stál nejistě stranou, a řekl, skoro jako by

předmět hovoru nebyl přítomný: „Tak tohle je ten muž.“

Andorin přikývl a jeho rty se pohnuly v bezhlesém: „Ano, šéfe.“

Namarti prudce Raychovi řekl: „Tvé jméno.“

„Planchet, pane.“

„Věříš v naši věc?“

„Ano, pane.“ Promluvil opatrně, s ohledem na Andorinovy instrukce.

„Jsem demokrat a chci větší zastoupení lidu v procesu vlády.“

Namartiho oči sebou pohly Andorinovým směrem. „Řečník.“

Podíval se zpět na Raycha. „Chceš přijmout pro naši věc rizika?“

„Jakékoli riziko, pane.“

„Budeš dělat to, co se ti řekne? Bez otázek? Bez zaváhání?“

„Budu poslouchat rozkazy.“

„Víš něco o zahradničení?“

Raych zaváhal. „Ne, pane.“

„Takže jsi Trantořan? Narozený pod kupolí?“

„Narodil jsem se v Millimaru, pane, a vyrůstal jsem v Dahlu.“

- 140 -

„Dobrá tedy,“ řekl Namarti. Pak k Andorinovi: „Odveď ho a předej ho

dočasně muži, který tam čeká. Dobře se o něj postarají. Pak přijď zpátky,

Andorine. Chci si s tebou promluvit.“

Když se Andorin vrátil, s Namartim se stala naprostá změna. Jeho oči se

blýskaly a ústa měl zkřivená v divokém úšklebku.

„Andorine,“ řekl, „bohové, o nichž jsme mluvili včera, jsou s námi tak,

že se mi ani nechce věřit.“

„Říkal jsem ti, že ten člověk je k našim úmyslům jako stvořený.“

„Daleko stvořenější, než si myslíš. Znáš samozřejmě ten příběh o tom,

jak Hari Seldon, náš ctěný první ministr, vyslal svého syna – vlastně ne-

vlastního syna – aby se setkal s Joranumem a nalíčil past, do které Joranum

proti mým varováním padl.“

„Ano,“ řekl Andorin s unaveným přikývnutím, „ten příběh znám.“ Řekl

to tónem někoho, kdo ten příběh zná naprosto dokonale.

„Viděl jsem toho kluka jenom jednou, ale jeho podoba se mi vpálila do

mozku. Myslíš si, že by mě přešlých deset let a falešné podpatky a oholený

knír mohly zmýlit? Ten tvůj Planchet je Raych, nevlastní syn Hariho Sel-

dona.“

Andorin zbledl a na okamžik zatajil dech. Řekl: „Jsi si tím jistý, šéfe?“

„Stejně jistý jako tím, že tady přede mnou zrovna teď na tomto místě

stojíš a že jsi přivedl do našeho středu nepřítele.“

„Nemohl jsem tušit –“

„Neznervózňuj se tím,“ řekl Namarti. „Myslím, že je to ta nejlepší věc,

kterou jsi ve svém líném aristokratickém životě udělal. Zahrál jsi roli, kte-

rou ti určili sami bohové. Kdybych nevěděl, kdo to je, mohl by splnit úkol,

ke kterému byl nepochybně určen: být špiónem v našem středu a informá-

torem o našich nejtajnějších plánech. Ale protože vím, kdo to je, nebude

tímto způsobem pracovat. Ve skutečnosti teď už máme všechno. “ Namarti

si radostně zamnul ruce a váhavě, jako by si uvědomoval, jak daleko je to

vzdálené jeho povaze, se usmál – a rozesmál.

18

Manella zamyšleně řekla: „Myslím, že už se s tebou nebudu vídat, Plan-

chete.“

Raych se utíral, poté co se osprchoval. „Proč ne?“

- 141 -

„Gleb Andorin to nechce.“

„Proč ne?“

Manella pokrčila hladkými rameny. „Říká, že máš něco důležitého na

práci a už nemáš čas na to, aby sis hrál. Možná tím myslí, že dostaneš lepší

práci.“

Raych ztuhl. „Jakou práci? Zmínil se o něčem určitém?“

„Ne, ale říkal, že půjdeš do císařského sektoru.“

„To říkal? Říká ti takové věci často?“

„Víš, jak to je, Planchete. Když je s tebou chlap v posteli, navykládá to-

ho spoustu.“

„Vím,“ řekl Raych, který si právě na to dával vždy pozor. „Co ještě ří-

kal?“

„Proč se ptáš?“ Trochu se zamračila. „Taky se na tebe vždycky ptá.

Všimla jsem si toho u mužů. Jsou zvědaví jeden na druhého. Proč si mys-

líš, že to tak je?“

„Cos mu o mně řekla?“

„Nic moc. Jenom že jsi opravdu slušný kluk. Přirozeně jsem mu neřek-

la, že tě mám raději než jeho. To by ho zranilo – a mohlo by to zranit i

mě.“

Raych se oblékal. „Takže zatím sbohem.“

„Jenom na čas, doufám. Gleb si to může rozmyslet. Samozřejmě bych

ráda šla do císařského sektoru – kdybys mě s sebou vzal. Nikdy jsem tam

nebyla.“

Raych málem uklouzl, ale pokusil se o zakašlání a pak řekl: „Ani já tam

nikdy nebyl.“

„Jsou tam ty největší budovy a nejkrásnější místa a ty nejvybranější re-

staurace – a žijí tam bohatí lidé. Chtěla bych potkat nějaké bohaté lidi –

totiž, kromě Gleba.“

Raych řekl: „Myslím, že to není zrovna to, co bys mohla čekat od chla-

pa, jako jsem já.“

„To máš pravdu. Nemůžeš pořád myslet na kredity, ale občas na ně

myslet musíš. Hlavně když si myslím, že mě začíná Gleb mít dost.“

Raych se donutil říct: „Nikdo tě nemůže mít dost,“ a pak zjistil s lehkým

zmatkem, že to myslel vážně.

Manella řekla: „Tohle chlapi říkají vždycky, ale divil by ses. Ale bylo

by to dobré, já a ty, Planchete. Dávej na sebe pozor a kdo ví, třeba se ně-

- 142 -

kdy znovu potkáme.“

Raych přikývl a zjistil, že nemá slov. Nebyl žádný způsob, jakým by ře-

kl nebo vyjádřil své pocity.

Obrátil své myšlenky novým směrem. Musí zjistit, co Namartiho lidé

plánují. Pokud jej chtějí oddělit od Manelly, krize se musí rychle přibližo-

vat. Všechno, co se dozvěděl, byla ta podivná otázka o zahradničení.

Ne že by mohl jakkoli předat Seldonovi zprávu. Od svého setkání s

Namartim byl držen pod přísným dohledem a všechny spojovací cesty byly

uzavřeny – určitě další znamení blížící se krize.

Ale jestliže měl zjistit, co se děje, až potom, kdy se to stane – a pokud

by mohl předat novinky až poté, kdy by novinkami přestaly být – pak se-

lhal.

19

Hari Seldon neměl dobrý den. Po první zprávě, kterou od Raycha obdr-

žel, o něm více neslyšel; neměl sebemenší ponětí, co se mu mohlo stát.

Kromě jeho přirozené starosti o Raychovu bezpečnost (určitě by se do-

slechl, kdyby se stalo něco opravdu špatného), tu byla nejistota nad tím, co

se může plánovat.

Musí to být něco lstivého. Přímý útok na samotný palác byl naprosto

mimo diskusi. Zabezpečení tu bylo velice silné. Ale jestliže je tomu tak, co

jiného může být naplánováno, aby to bylo dostatečně účinné?

Celá ta záležitost jej udržovala celou noc vzhůru a celý den jej doháněla

k šílenství.

Zablikalo signální světélko.

„První ministře. Vaše schůzka na druhou hodinu, pane.“

„Co to je za schůzku na druhou hodinu?“

„Mandeli Gruber, zahradník. Má nutné osvědčení.“

Seldon si vzpomněl. „Ano. Pošlete ho dál.“

Neměl čas na to, aby se s Gruberem setkal, ale souhlasil s tím v oka-

mžiku chvilkové slabosti – ten člověk vypadal silně rozrušený. První mi-

nistr by neměl takové chvilkové slabosti zažívat, ale Seldon byl Seldonem

už dlouho předtím, než se stal prvním ministrem.

„Pojďte dál, Grubere,“ řekl přátelsky.

Gruber před ním stál, hlavu mechanicky skloněnou a oči přeskakující

- 143 -

sem a tam. Seldonovi bylo naprosto jasné, že zahradník ještě nikdy nebyl v

místnosti tak nádherné, jako byla tato, a pocítil hořké nutkání k tomu. aby

řekl: „Líbí se vám? Prosím, vezměte si ji. Já o ni nestojím.“

Ale řekl pouze: „Tak co je, Grubere? Proč jste tak nešťastný?“

Neozvala se žádná okamžitá odpověď; Gruber se jen bezvýrazně usmál.

Seldon řekl: „Posaďte se, člověče. Přímo do toho křesla.“

„Ach ne, první ministře. To by se nehodilo. Zašpinil bych ho.“

„Pokud ho zašpiníte, tak se dá prostě vyčistit. Udělejte, co jsem vám ře-

kl. – Dobrá! Teď jen minutku dvě seďte a dejte si dohromady myšlenky.

Pak, až budete připravený, mi řekněte, o co jde.“

Gruber seděl okamžik tiše a pak z něj slova vyběhla v jednom udýcha-

ném přívalu. „První ministře. Je to ten vrchní zahradník, kterého mám dě-

lat. Požehnaný císař mi řekl, že to tak bude.“

„Ano, o tom jsem se doslechl, ale to určitě není to, co vám dělá takové

starosti. Vaše nové postavení si zaslouží blahopřání a já vám blahopřeji.

Možná jsem k tomu i přispěl, Grubere. Nikdy jsem nezapomněl na vaši

odvahu v okamžiku, kdy jsem byl téměř zavražděn, a můžete si být jistý

tím, že jsem se o ní Jeho Císařské Výsosti zmínil. Je to odpovídající odmě-

na, Grubere, a vy si zasluhujete povýšení v každém případě, protože z va-

šich záznamů je naprosto jasné, že jste pro tu práci kvalifikovaný. Takže

nyní, když jsme vyřídili tohle, mi řekněte, co vám dělá takové starosti.“

„První ministře, je to právě to místo a to povýšení, co mě tak trápí. Je to

něco, na co nebudu stačit, pro co nejsem kvalifikovaný.“

„Jsme přesvědčeni o tom, že jste.“

Gruber znervózněl. „A to budu muset sedět v kanceláři? Já nemůžu se-

dět v kanceláři. Nemohl bych jít ven a pracovat s rostlinami a zvířaty. To

bych byl ve vězení, první ministře.“

Seldon vytřeštil oči. „Nic takového, Grubere. Nemusel byste v kanceláři

zůstávat déle, než by bylo třeba. Můžete se klidně procházet po pozemcích

a na všechno dohlížet. Budete venku, jak jen budete chtít, a jen si ušetříte

těžkou práci.“

„Já chci těžkou práci, první ministře, a není vůbec žádná šance, že bych

se z té kanceláře dostal. Pozoroval jsem nynějšího vrchního zahradníka.

Nemůže odejít z kanceláře, ani kdyby chtěl. Je tam příliš mnoho adminis-

trativy, příliš mnoho papírování. Jasně, když chce vědět, co se děje, musí-

me chodit k němu do kanceláře a říct mu to. Dívá se na věci v holovizi“ –

- 144 -

řekl s nekonečným opovržením – „jako by mu mohly ty živé věci z obráz-

ků něco říct o pěstování. To není pro mě, první ministře.“

„No tak, Grubere, buďte chlap. Tak zlé to zase není. Zvyknete si na to.

Pomalu se zapracujete.“

Gruber potřásl hlavou. „Nejdřív – ze všeho nejdřív – budu muset něco

udělat s těmi všemi novými zahradníky. To mě zabije.“ Pak, s náhlou

energií: „Je to práce, kterou nechci a kterou nesmím dělat, první ministře.“

„Zrovna teď, Grubere, tu práci možná nechcete, ale nejste sám. Řeknu

vám, že zrovna teď si přeji, abych nebyl prvním ministrem. Tahle práce je

na mě příliš. Mám pocit, že jsou chvíle, kdy by se i sám císař nejraději

zbavil svých říšských obřadních hávů. V této Galaxii musíme všichni dělat

svou práci a ta není vždy radostná.“

„Tomu rozumím, první ministře, ale císař musí být císařem, protože se

pro to narodil. A vy musíte být prvním ministrem, protože není nikdo jiný,

kdo by tu práci mohl dělat. Ale v mém případě se tady bavíme jenom o

vrchním zahradníkovi. Máme tady padesát zahradníků, kteří by mohli tu

práci dělat stejně dobře a kterým by kancelář nevadila. Říkal jste, že jste

mluvil s císařem o tom, jak jsem vám chtěl pomoct. Nemohl byste s ním

promluvit ještě jednou a vysvětlit mu, že pokud mě chce odměnit za to, co

jsem udělal, může mě nechat tak, jak jsem?“

Seldon se ve svém křesle opřel a vážně řekl: „Grubere, kdybych to pro

vás mohl udělat, tak bych to udělal, ale musím vám něco vysvětlit a budu

jen doufat, že to pochopíte. Císař, alespoň teoreticky, je absolutním vlád-

cem Říše. Ve skutečnosti je toho ale velice málo, co může udělat. V této

chvíli řídím Říši daleko více než on a je toho také velice málo, co mohu

udělat. Na všech úrovních vlády jsou milióny a biliony lidí, všichni rozho-

dují, všichni chybují, někteří jednají moudře a hrdinsky, někteří jednají

bláznivě a nepoctivě. Nikdo je nemůže kontrolovat. Rozumíte mi, Grube-

re?“

„Ano, ale co to má do činění s mým případem?“

„Je totiž jedno jediné místo, ve kterém je císař skutečně absolutním

vládcem – a to jsou jeho císařské pozemky. Zde je jeho slovo zákonem a

úředníků, kterým může vládnout, je jen několik. Požádat jej o to, aby odvo-

lal rozhodnutí, ke kterému došel v souvislosti s jeho císařskými palácový-

mi pozemky, by bylo zaútočit na jedinou oblast, ve které může rozhodovat

neodvolatelně. Kdybych mu řekl, ‘Odvolejte své rozhodnutí ohledně Gru-

- 145 -

bera, Vaše Císařská Výsosti,’ daleko raději by mě zbavil mých povinností,

než aby odvolal své rozhodnutí. To by sice mohlo být dobré pro mě, ale

vám by to vůbec nepomohlo.“

Gruber řekl: „Znamená to, že není žádný způsob, jak by se mohly věci

změnit?“

„Přesně tohle to znamená. Ale nedělejte si starosti, Grubere, pomohu

vám, jak jen budu moci. Je mi líto. Ale teď už jsem s vámi strávil všechen

svůj volný čas, který jsem vám mohl věnovat.“

Gruber vstal. V rukách mačkal svou zelenou zahradnickou čepici. V je-

ho očích bylo více než pouhá stopa slz. „Děkuji vám, první ministře. Vím,

že byste mi rád pomohl. Vy jste – vy jste dobrý člověk, první ministře.“

Otočil se a zarmouceně odešel.

Seldon se za ním zamyšleně díval a potřásal hlavou. Vynásobte Grube-

rovy strasti kvadriliónkrát a budete mít strasti všech lidí pětadvaceti milió-

nů světů Říše, a jak má on, Seldon, pracovat na záchraně všech, když byl

bezmocný, pokud šlo o vyřešení problému jediného člověka, který k němu

přišel pro pomoc?

Psychohistorie nemůže zachránit jednoho člověka. Může zachránit kva-

driliony?

Potřásl znovu hlavou, zkontroloval druh a čas další schůzky a pak náhle

ztuhl. Zařval do svého komunikačního přístroje s náhlým divokým elánem,

tak odlišným od jeho obvykle přísného ovládání. „Přiveďte toho zahradní-

ka zpátky! Okamžitě ho sem přiveďte zpátky!“

20

„Co mají znamenat ti noví zahradníci?“ vykřikl Seldon. Tentokrát Gru-

bera nepožádal, aby si sedl.

Gruberovy oči rychle mrkaly. Když byl tak neočekávaně zavolán zpát-

ky, propadl panice. „N-noví z-zahradníci?“ zajíkl se.

„Říkal jste ‘všichni ti noví zahradníci’. To jsou vaše slova. Jací noví za-

hradníci?“

Grubera to překvapilo. „Jistě, když je nový vrchní zahradník, budou i

noví zahradníci. Takový je zvyk.“

„Nikdy jsem o tom neslyšel.“

„Když se posledně měnil vrchní zahradník, nebyl jste prvním minis-

- 146 -

trem. Je možné, že jste ještě ani nebyl na Trantoru.“

„Ale co to má znamenat?“

„Totiž, zahradníci se nikdy nepropouštějí. Někteří zemřou. Někteří pří-

liš zestárnou a odejdou do penze a jsou nahrazeni. Takže ve chvíli, kdy je

pro svou funkci připraven nový vrchní zahradník, nejméně polovina perso-

nálu je stará a má nejlepší léta za sebou. Jsou všichni velkoryse posláni do

důchodu a na jejich místa přicházejí noví zahradníci.“

„Protože jsou mladí.“

„Zčásti a zčásti také proto, že se v tom okamžiku plánují změny v za-

hradách a jsou to nové nápady a nové postupy, které potřebujeme. Je tu

skoro pět set čtverečních kilometrů zahrad a parků a obvykle zabere něko-

lik let, než se přeorganizují, a jsem to já sám, kdo na to všechno bude mu-

set dohlížet. Prosím, první ministře,“ Gruber zasípal. „Určitě takový chytrý

člověk, jako jste vy, může najít způsob, jak změnit přání požehnaného císa-

ře.“

Seldon mu nevěnoval pozornost. Na čele se mu vyhloubily zamyšlením

vrásky. „Odkud ti noví zahradníci přicházejí?“

„Na všech světech probíhají zkoušky – vždycky jsou lidé, kteří čekají na

to, aby mohli sloužit jako zálohy. Budou přicházet po stovkách v tuctu

skupin. Zabere mi nejméně rok –“

„Odkud budou přicházet? Odkud?“

„Z kteréhokoli z miliónů světů. Chceme různost zahradnického myšlení.

Může se zapsat každý občan Říše.“

„Z Trantoru také?“

„Ne, z Trantoru ne. V zahradách není nikdo z Trantoru.“ Jeho hlas zněl

pohrdavě. „Na Trantoru zahradníka nenajdete. Parky, které mají pod kupo-

lí, nejsou zahrady. Jsou to rostliny v květináčích a zvířata v klecích. Tran-

tořané, a jsou to chudáci, nevědí nic o širém nebi, volně tekoucí vodě a

skutečné přírodní rovnováze.“

„Dobrá, Grubere. Teď vám dám práci. Určitě mi budete schopen dát

jméno každého nového zahradníka, který má přijet v následujících týd-

nech. Chci o nich všechno. Jméno. Svět. Občanské číslo. Vzdělání. Zkuše-

nosti. Všechno. Chci to mít na svém stole tak rychle, jak to jen bude mož-

né. Pošlu vám lidi, kteří vám s tím pomůžou. Lidi se stroji. Jaký počítač

používáte?“

„Jenom jednoduchý ke kontrole udržování sadby a druhů a tak.“

- 147 -

„Dobrá. Lidi, které vám pošlu, budou schopni udělat to, co nebudete

schopen udělat vy. Nemohu vám ani říct, jak je to důležité.“

„A pokud to udělám –“

„Grubere, teď není čas na smlouvání. Pokud mě zklamete, tak vrchním

zahradníkem nebudete. Místo toho budete propuštěn bez nároku na penzi.“

Když znovu osaměl, štěkl Seldon do komunikačního přístroje: „Odvo-

lejte pro zbytek odpoledne všechny schůzky.“

Nechal pak své tělo sklouznout do křesla a cítil každý kousek svých pa-

desáti let a cítil přitom, jak se jeho bolest hlavy zhoršuje. Po léta, po deseti-

letí, byla budována kolem celých pozemků Císařského paláce bezpečnostní

opatření, silnější, více pevná, více neprostupná, přidávala se každá nová

vrstva a každé nové zařízení.

– A vždycky jednou za čas vtrhl na pozemky dav cizinců. Nikdo se jich

na nic nevyptával, možná jen na jedno: „Umíte zahradničit?“

Byla to taková pitomost, až se to nedalo pochopit.

A on se o tom dozvěděl stěží včas. Nebo snad ne? Bylo už, dokonce i

nyní, příliš pozdě?

21

Gleb Andorin se díval na Namartiho napůl zavřenýma očima. Nikdy to-

ho člověka neměl rád, ale byly chvíle, kdy jej měl rád méně než obvykle, a

jedna z těch chvil byla právě nyní. Proč musí Andorin, Wyan z královské-

ho rodu (tomu se to, koneckonců, rovnalo) pracovat s tím povýšencem, s

tím skoro psychotickým paranoikem?

Andorin věděl proč a musel to vydržet, dokonce i když Namarti zrovna

vyprávěl historku o tom, jak v období deseti let vybudoval hnutí k jeho

současnému vrcholu dokonalosti. Vyprávěl to snad každému, znovu a zno-

vu? Nebo to byl pouze Andorin, kdo byl jeho vybranou nádobou?

Zdálo se, jako by Namartiho tvář zářila zlomyslnou škodolibostí, když

říkal jako podivný zpěv, jako zpaměti naučenou věc: „Rok za rokem jsem

na těchto liniích pracoval, prese všechno zoufalství a beznadějnost, stavěl

jsem organizaci, zbavoval jsem víry ve vládu, utvářel a posiloval nespoko-

jenost. Když nadešla bankovní krize a týden moratoria, byl jsem –“

Náhle se odmlčel. „Tohle už jsem ti říkal mnohokrát a už se ti dělá

špatně, když to musíš poslouchat, že?“

- 148 -

Andorinovy rty sebou zaškubaly v krátkém suchém úsměvu. Namarti

nebyl zase takový idiot, aby nevěděl, jak je otravný; nemohl si prostě po-

moci. Andorin řekl: „Tohle už jsi mi říkal mnohokrát.“ Nechal zbytek

otázky viset ve vzduchu, nezodpovězený. Odpověď byla koneckonců zjev-

ně kladná. Nebylo zapotřebí mu ji dávat.

Přes Namartiho zažloutlou tvář přelétl lehký ruměnec. Řekl: „Ale mohlo

by to pokračovat navždy – stavění, zbavování, bez vyvrcholení – kdybych

neměl v rukách ten správný nástroj. A bez jakéhokoli úsilí z mé strany ke

mně ten nástroj přišel.“

„Bohové ti přivedli Plancheta,“ řekl Andorin neutrálně.

„Máš pravdu. Brzy vejde na pozemky Císařského paláce skupina za-

hradníků.“ Odmlčel se a vypadalo to, jako by tu myšlenku vychutnával.

„Muži a ženy. Dost na to, aby posloužili k zamaskování několika našich

tajných agentů, kteří je budou doprovázet. Mezi nimi budeš ty – a Plan-

chet. A to, co bude tebe a Plancheta činit tak neobvyklými, bude to, že bu-

dete mít oba blastery.“

„Určitě,“ řekl Andorin s úmyslnou potměšilostí, skrytou za zdvořilým

výrazem, „budeme u brány zastaveni a zadrženi k výslechu. Pronést na pa-

lácové pozemky načerno blaster –“

„Nebudete zastaveni,“ řekl Namarti, který potměšilost přeslechl. „Ne-

budete prohledáváni. To je připraveno. Budete samozřejmě uvítáni něja-

kým palácovým úředníkem. Nevím, kdo mívá obvykle na starosti takovou

záležitost – Třetí Pomocník Kancléře Pro Trávu a Listí, co já vím – ale v

tomto případě to bude Seldon samotný. Velký matematik bude spěchat,

aby pozdravil a uvítal nové zahradníky na pozemcích.“

„Předpokládám, že jsi si tím jistý.“

„Samozřejmě že jsem. To všechno je připraveno. Dozví se, víceméně v

poslední minutě, že mezi těmi, kdo jsou zapsáni jako noví zahradníci, je i

jeho nevlastní syn, a bude pro něj nemožné, aby odolal tomu vyjít ven a

spatřit ho. A až se Seldon objeví, Planchet vytáhne svůj blaster. Naši lidé

začnou křičet ‘Zrada!’ V tom zmatku a povyku Planchet Seldona zabije a

ty zabiješ Plancheta. Pak odhodíš svůj blaster a zmizíš. Budou tam lidé,

kteří ti zmizet pomohou. Je to připraveno.“

„Je naprosto nezbytné zabít Plancheta?“

Namarti se zamračil. „Proč? Máš námitky proti jedné vraždě a nemáš je

proti druhé? Až se Planchet vzpamatuje, přeješ si, aby o nás vyprávěl úřa-

- 149 -

dům? Kromě toho to připravujeme jako rodinný spor. Nezapomínej, že

Planchet je ve skutečnosti Raych Seldon. Bude to vypadat, jako by ti dva

stříleli současně – nebo jako by Seldon dal rozkazy, aby v případě, že by

jeho syn udělal nějaký nepřátelský pohyb, byl zastřelen. Postaráme se, aby

se tomuto rodinnému pohledu dostalo slyšení. Bude to připomínat staré

špatné časy Krvavého císaře Manowella. Lidé na Trantoru budou jistě po-

bouřeni čirou ohavností tohoto činu. To, postavené na vrcholku všech ne-

schopností a nehod, které museli prožívat, vyvolá volání po nové vládě – a

nikdo je nebude schopen odmítnout, nejméně ze všech císař. A pak se do

toho vložíme my.“

„Jenom tak?“

„Ne, jenom tak ne. Nežiju ve světě snů. Nejspíš bude ustavena nějaká

prozatímní vláda, ale selže. Postaráme se o to, aby selhala, a pak vyjdeme

na světlo a oživíme staré joranumitské polemiky, na které Trantořané ni-

kdy nezapomněli. A za čas – za krátký čas – budu prvním ministrem.“

„A já?“

„Budeš nakonec císařem.“

Andorin řekl: „Možnost, že by to všechno pracovalo, je malá. – Tohle je

připraveno. Tamto je připraveno. Něco jiného je připraveno. Všechno to

musí do sebe dokonale zapadnout, nebo to selže. Někde to někdo určitě

zkazí. Je to nepřijatelné riziko.“

„Nepřijatelné? Pro koho? Pro tebe?“

„Jistě. Čekáš ode mě, že zajistím to, že Planchet zavraždí svého otce, a

čekáš ode mě, že pak Plancheta zavraždím já. Proč já? Nejsou snad vhod-

nější nástroje, méně hodnotné než já, které mohou být lépe nasazeny?“

„Ano, ale kdybych vybral někoho jiného, byl by neúspěch jistý.

Komu jinému než tobě záleží na téhle misi natolik, že není možné, abys

to v záchvatu hysterie na poslední chvíli vzdal?“

„Riziko je obrovské.“

„Nestojí ti snad za to? Hraješ o císařský trůn.“

„A jaké riziko podstupuješ ty, šéfe? Zůstaneš tady, v pohodlí, a budeš

čekat na to, co se doslechneš ve zprávách.“

Namartiho rty se zkřivily. „Co jsi jenom za blbce, Andorine! Co z tebe

jenom bude za císaře! Myslíš si, že nepodstupuji žádné riziko, protože tu

zůstávám sedět? Pokud ten gambit selže, pokud to spiknutí neuspěje, po-

kud budou zatčeni někteří z našich lidí, myslíš, že neřeknou všechno, co

- 150 -

vědí? Kdybys byl ty nějak dopaden, vydržel bys něžné zacházení Císařské

gardy bez toho, že bys jim o mně cokoli řekl?

A kdyby měli po ruce nezdařený pokus o zavraždění, myslíš si snad, že

by nepročesali celý Trantor, aby mě našli? Myslíš si, že by ve svém hledá-

ní nakonec selhali? A až by mě našli, čemu si myslíš, že bych musel v je-

jich rukou čelit? – Riziko? Podstupuji daleko větší riziko než kdokoli z

vás, když tu jen tak sedím a nic nedělám, Andorine. Chceš být císařem ne-

bo ne?“

Andorin tiše řekl: „Chci být císařem.“

A tak se věci daly do pohybu.

22

Raych bez problémů poznal, že je s ním nakládáno se zvláštní péčí. Celá

skupina rádoby zahradníků byla nyní ubytována v jednom z hotelů v císař-

ském sektoru, i když to samozřejmě nebyl ten nejlepší hotel.

Zahradníci tvořili podivnou skupinu z padesáti různých světů, ale Raych

neměl příliš velkou příležitost s někým jiným promluvit. Andorin, bez to-

ho, že by to příliš dával najevo, zařídil, aby jej udržel od ostatních stranou.

Raych uvažoval proč. Skličovalo ho to. Ve skutečnosti se cítil nějak

sklíčeně už od chvíle, kdy opustil Wye. Překáželo mu to v přemýšlení a

musel s tím bojovat – bez nějakého většího úspěchu.

Andorin samotný nosil hrubé šaty a pokoušel se vypadat jako dělník.

Chtěl hrát roli zahradníka tak, aby to byla ‘podívaná’ – ať už měla ta ‘po-

dívaná’ spočívat v čemkoli.

Raych se cítil zahanben tím, že nebyl schopen odhalit podstatu té ‘podí-

vané’. Semkli se kolem něj a zabránili jakékoli komunikaci, takže neměl

ani příležitost varovat otce. Mohli se takto chovat ke každému Trantořano-

vi, který ve skupině byl, pokud věděl, jenom z přemrštěné obezřelosti.

Raych odhadoval, že tu může být Trantořanů tucet, všichni z nich byli

Namartiho lidé, samozřejmě jak muži, tak i ženy.

Co jej mátlo, bylo to, že se k němu Andorin choval skoro s láskou. Měl

jej jen pro sebe, trval na tom, že s ním bude jíst každý pokrm, choval se k

němu naprosto odlišně od způsobu, jakým se choval ke komukoli jinému.

Mohlo to být proto, že se dělili o Manellu? Raych toho nevěděl o mo-

rálce wyanského sektoru tolik, aby byl schopen prohlásit, jestli v tomto

- 151 -

společenství mělo své místo mnohomužství. Pokud se dva muži dělili o

jednu ženu, dělalo je to, svým způsobem, bratry? Tvořilo to pouto?

Raych nikdy o takové věci neslyšel, ale věděl dobře, že zachytil pouze

malý zlomek nekonečných rafinovaností galaktických společenství – nebo

jen trantorských společenství.

Ale nyní, když se mu v jeho mysli objevila Manella, chvilku se u ní za-

stavil. Moc mu chyběla a zdálo se mu, že její nepřítomnost může být zdro-

jem jeho skleslosti, i když, popravdě řečeno, to, co cítil nyní, když dojídal

oběd s Andorinem, bylo skoro zoufalství – i když jej nenapadal jediný dů-

vod.

Manella!

Říkala, že chce navštívit císařský sektor, a nejspíš mohla Andorina pře-

mluvit, aby dosáhla svého. Byl dostatečně zoufalý na to, aby položil hlou-

pou otázku: „Pane Andorine, pořád uvažuji, jestli s vámi jela slečna Duba-

nqua. Sem, do císařského sektoru.“

Andorin vypadal naprosto překvapeně. Pak se lehce zasmál. „Manella?

Dovedeš si ji představit, jak pracuje na zahradě? Nebo jak alespoň něco ta-

kového předstírá? Ne ne, Manella je jedna z těch žen určených pro naše

chvíle klidu. Jinak nemá žádné poslání.“ Pak: „Proč se ptáš, Planchete?“

Raych pokrčil rameny. „Nevím. Je tu tak nějak mrtvo. Tak nějak jsem si

myslel –“ Jeho hlas se vytratil.

Andorin jej pečlivě pozoroval. Nakonec řekl: „Určitě si nemyslíš, že

moc nezáleží na ženě, se kterou se zapleteš? Ujišťuji tě o tom, že jí na tom,

s jakým mužem se zaplete, nezáleží. Až bude tohle za námi, budou jiné že-

ny. Spousta žen.“

„Kdy to bude za námi?“

„Brzy. A ty se na tom budeš podílet velice důležitým způsobem.“ Ando-

rin se na Raycha díval s přivřenými víčky.

Raych řekl: „Jak důležitým? Copak nemám být jen – zahradníkem?“ Je-

ho hlas zněl prázdně a zjistil, že do něj nedokáže vložit jiskru.

„Budeš více než to, Planchete. Půjdeš do toho s blasterem.“

„S čím?“

„S blasterem.“

„Nikdy jsem blaster neměl v ruce. Nikdy v životě.“

„Na tom nic není. Zvedneš ho. Namíříš ho. Stiskneš kontakt a někdo

zemře.“

- 152 -

„Nemůžu někoho zabít.“

„Myslel jsem, že jsi jedním z nás, takže to pro věc uděláš.“

„Nechtěl jsem – zabíjet.“ Raychovi se zdálo, že si nemůže srovnat myš-

lenky. Proč musí zabíjet? Co s ním mají ve skutečnosti v plánu? A jak bu-

de schopen upozornit Císařskou gardu, než dojde k vraždění?

Andorinova tvář náhle ztvrdla v náhlém přechodu od přátelského zájmu

k příkrému rozhodnutí. „Ty musíš zabíjet.“

Raych soustředil veškerou svou sílu. „Ne. Nikoho zabíjet nebudu. To je

poslední slovo.“

Andorin řekl: „Planchete, uděláš, co ti říkám.“

„Žádnou vraždu.“

„I vraždu.“

„Jak mě k tomu donutíte?“

„Prostě ti to řeknu.“

Raych pocítil závrať. Jak mohl být Andorin tak přesvědčený?

Potřásl hlavou. „Ne.“

Andorin řekl: „Krmili jsme tě, Planchete, ještě než jsi opustil Wye. Za-

jistil jsem, abys jedl se mnou. Dohlížel jsem na tvou stravu. Zvláště na jíd-

lo, které jsi zrovna dojedl.“

Raych cítil, jak v něm vzrůstá hrůza. Najednou pochopil. „Beznaděj!“

„Přesně tak,“ řekl Andorin. „Zapaluje ti to, Planchete.“

„To je nezákonné.“

„Ano, samozřejmě. Stejně jako vražda.“

Raych beznaděj znal. Byla to chemická úprava naprosto neškodného se-

dativa. Nicméně upravená látka nezajišťovala klid, ale zoufalství. Byla po-

stavena mimo zákon pro své využití v kontrole myšlení, i když přetrvávaly

řeči, že ji Císařská garda používá.

Andorin řekl, jako by nebylo tak obtížné číst Raychovy myšlenky: „Ří-

ká se jí beznaděj, protože to pochází z jednoho starého slova, které zname-

ná ‘beznadějnost’. Myslím, že se teď cítíš beznadějně.“

„Nikdy,“ zašeptal Raych.

„To zní velice cílevědomě, ale nad chemikáliemi nemůžeš vyhrát. A

čím více beznadějně se cítíš, tím více droga účinkuje.“

„Ani náhodou.“

„Uvažuj o tom, Planchete. Namarti tě poznal okamžitě, dokonce i bez

kníru. Věděl, že jsi Raych Seldon, a pod mým vedením zabiješ svého ot-

- 153 -

ce.“

Raych zamumlal: „Ne dřív, než zabiju tebe.“

Vstal ze své židle. S tím by neměl mít žádné problémy. Andorin byl

možná vyšší, ale byl štíhlý a bylo jasné, že není žádný sportovec. Raych by

ho roztrhl na dva kusy jednou rukou – ale jak vstal, zakymácel se. Potřásl

hlavou, ale ta se nepročistila.

Andorin vstal také a couvl. Vztáhl ruku, kterou měl do té chvíle zastrče-

nou v levém rukávu. Držel v ní zbraň.

Potěšeně řekl: „Přišel jsem připravený. Informovali mě o tvé dovednosti

helikonského zápasníka a žádný zápas na pěsti nebude.“

Podíval se na svou zbraň. „Tohle není blaster,“ řekl. „Nemohu si dovolit

zabít tě před tím, než splníš svůj úkol. Je to nervový bič. Svým způsobem

daleko horší. Zamířím na tvé levé rameno a věř mi, bolest bude tak muči-

vá, že ani největší stoik na světě by ji nebyl schopen snášet.“

Raych, který se k němu pomalu a zachmuřeně přibližoval, se náhle za-

stavil. Bylo mu teprve dvanáct let, když okusil chuť – velice jemně – ner-

vového biče. Kdo jím byl jednou zasažený, nikdy na tu bolest nezapomněl,

ať už byl jeho život naplněný incidenty, jak chtěl.

Andorin řekl: „Kromě toho použiji plnou sílu, takže nervy ve tvé paži

budou nejdříve vystaveny nesnesitelné bolesti a pak k nepoužití poškoze-

ny. Nikdy více nebudeš moci svou levou ruku použít. Pravou ušetřím, tak-

že budeš moci pracovat s blasterem. – Takže když si sedneš a přijmeš situ-

aci, což budeš muset stejně, můžeš si zachránit obě ruce. Samozřejmě se

musíš znovu najíst, jinak nadávkování beznadějem poroste. Tvá situace se

tím jen zhorší.“

Raych cítil, jak v něm vzrůstá drogou vyvolané zoufalství, a toto zoufal-

ství samotné sloužilo k prohloubení účinku. Začal vidět dvojmo a nenapa-

dalo jej nic, co by mohl říci.

Raych věděl pouze to, že bude muset udělat, cokoli mu Andorin přiká-

že. Hrál hru a prohrál.

23

„Ne!“ Hari Seldon skoro zuřil. „Nechci, abys tam šla, Dors.“

Dors Venabili se na něj dívala s výrazem stejně pevným, jako byl jeho.

„Pak tě tam nenechám jít také, Hari.“

- 154 -

„Já tam musím být.“

„To není tvé místo. Je to zahradník první třídy, kdo musí ty nové lidi

uvítat.“

„Přesně tak. Ale Gruber to nemůže udělat. Ten člověk se zhroutil.“

„Musí mít nějakého pomocníka. Nebo to nech na starém vrchním za-

hradníkovi. Je v čele úřadu až do konce roku.“

„Starý vrchní zahradník je příliš nemocný. Mimoto“ – Seldon zaváhal –

„jsou mezi zahradníky lidé, kteří tu jsou pod falešným jménem. Trantořa-

né. Z nějakého důvodu tam jsou. Mám jméno každého z nich.“

„Tak je musíš zavést na strážnici. Jednoho každého. Je to jednoduché.

Proč to tak komplikuješ?“

„Protože nevíme, proč tam jsou. Něco se děje. Nechápu, co by mohlo

udělat dvanáct zahradníků, ale – Ne, řeknu to jinak. Chápu, že mohou udě-

lat tucet věcí, ale nevím, kterou z těch věcí mají v plánu. Nakonec je na

strážnici vezmeme, ale musím o tom vědět více, než se to stane.

Musíme toho vědět dost na to, abychom mohli každého z nich od hlavy

až k patě obvinit ze spiknutí, a musíme toho vědět dost na to, abychom byli

schopní pro ně vybrat správný trest. Nechci zatknout dvanáct mužů a žen

jen pro to, co je v podstatě záležitost přečinu. Budou předstírat zoufalství,

potřebu práce. Budou vysvětlovat, že není vůči Trantořanům spravedlivé,

že jsou vyloučeni. Dostane se jim spousty soucitu a my pak budeme vypa-

dat jako blázni. Musíme jim dát příležitost k tomu, aby se sami odsoudili k

něčemu jinému. Mimoto –“

Nastala dlouhá odmlka a Dors rozhněvaně řekla: „No tak, co má zna-

menat tohle nové ‘mimoto’?“

Seldonův hlas se ztišil. „Jeden z těch dvanácti je Raych, používající

krycí jméno Planchet.“

„Cože?“

„Proč tě to tak překvapuje? Poslal jsem jej do Wye, aby se vetřel do jo-

ranumitského hnutí, a uspěl natolik, že se někam vetřel. Vkládal jsem do

něj všechnu svou víru. Pokud je tady, ví, proč tu je, a musí mít nějaký plán,

jak to zarazit. Ale chci tam být také. Chci ho vidět. Chci být na místě,

abych mu mohl pomoci.“

„Pokud mu chceš pomocí, postav padesát palácových strážných rame-

nem u ramene po každé straně těch tvých zahradníků.“

„Ne. Tím bychom se také nikam nedostali. Císařská garda na místě bu-

- 155 -

de, ale ne jako důkaz. Ti podezřelí zahradníci musí mít pocit, že mají volné

ruce k čemukoli, co mají v plánu. Než to dokážou uskutečnit, ale potom, co

bude naprosto jasné, co měli v úmyslu – je dostaneme.“

„To je riskantní. Je to riskantní pro Raycha.“

„Riziko je něco, co musíme podstoupit. Je toho v sázce daleko více než

naše jednotlivé životy.“

„Je kruté to říkat.“

„Myslíš si, že jsem krutý? I kdybych měl zemřít, má starost bude nále-

žet psycho –“

„Neříkej to.“ Odvrátila se jakoby v bolesti.

„Rozumím,“ řekl Seldon, „ale ty tam nesmíš být. Tvá přítomnost by by-

la natolik nepatřičná, že by mohli spiklenci mít podezření, že toho víme

příliš, a svůj plán by odvolali. Nechci, aby svůj plán odvolali.“

Odmlčel se, pak řekl jemně: „Dors, říkáš, že tvá práce je ochraňovat mě.

To předchází ochranu Raycha a ty to víš. Nebudu na tom trvat, ale chránit

mě znamená chránit psychohistorii a celé lidstvo. To musí být prvotní. Z

psychohistorie jsem pochopil, že já, na oplátku, musím za každou cenu

chránit centrum, a právě o to se teď pokouším. – Rozumíš?“

Dors řekla: „Rozumím,“ a pak od něj odešla.

Seldon si pomyslel: A já doufám, že mám pravdu.

Pokud by ji neměl, nikdy by mu to neodpustila. A co by bylo horší, ni-

kdy by to neodpustila sama sobě – psychohistorie nepsychohistorie.

24

Stáli krásně seřazení v zástupu, s nohama rozkročenýma, rukama za zá-

dy, jeden každý oblečený v úhledné zelené uniformě volného střihu se ši-

rokými kapsami. Byly na nich jen málo vidět rozdíly pohlaví a člověk

mohl pouze odhadovat, že někteří z menších jsou ženy. Kapuce zakrývaly

jejich vlasy, ale i tak měli zahradníci vlasy ostříhané nakrátko – bez rozdílu

pohlaví – a nesměli mít žádné ochlupení obličeje.

Proč tomu tak muselo být, se dalo těžko říci. Všechno to zahrnovalo

slovo ‘tradice’ tak, jako zahrnovalo spousty jiných věcí, některých užiteč-

ných, některých bláznivých.

Proti nim stál Mandeli Gruber, jemuž stál u každého boku jeden po-

mocník. Gruber se chvěl a jeho doširoka otevřené oči se leskly.

- 156 -

Rty Hariho Seldona se sevřely. Pokud se Gruber zmůže pouze na to, aby

řekl: „Všichni císařovi zahradníci vás vítají,“ bude to stačit. Seldon sám

převezme nit.

Očima přejel po skupině nováčků a poznal Raycha.

Srdce mu trochu poskočilo. Byl to Raych bez kníru, kdo stál v první řa-

dě poněkud ztuhlejší než ostatní, zírající přímo před sebe. Jeho oči se ani

nepohnuly, aby vyhledaly Seldonovy; nebyly na něm znatelné žádné, jak-

koli nepatrné známky poznání.

Dobrá, pomyslel si Seldon. Ani to tak nemá být. Nic neponechává ná-

hodě.

Gruber zamumlal chabé uvítání a Seldon se okamžitě zapojil.

Přiblížil se k nim volným krokem, postavil se přímo před Grubera a ře-

kl: „Děkuji, zahradníku první třídy. Muži a ženy, císařovi zahradníci, při-

jímáte důležitý úkol. Budete zodpovědní za krásu a zdraví jediné otevřené

oblasti našeho velkého světa Trantoru, hlavního světa Galaktické Říše. Po-

znáte, že i když nemáme nekonečné vyhlídky otevřených nekrytých světů,

máme tady malý klenot, který svým leskem předčí všechno ostatní v Říši.

Budete všichni pod vedením Mandella Grubera, který se zakrátko stane

vrchním zahradníkem. Ten bude všechno, co bude nutné, hlásit mně a já to

budu hlásit císaři. To znamená, jak jistě všichni chápete, že budete vzdále-

ni pouhé tři vrstvy od císařské přítomnosti a budete vždy pod jeho dobroti-

vým dohledem. Jsem si jistý tím, že i nyní nás sleduje z Menšího paláce,

svého soukromého domu, což je ta budova, kterou vidíte vpravo – ta s

kupolí vyloženou opálem – a že je potěšen tím, co vidí.

Než začnete pracovat, zúčastníte se samozřejmě výcvikového kursu, bě-

hem kterého se dokonale obeznámíte s pozemky a jejich potřebami. Bude-

te –“

Během své řeči dorazil skoro pokradmu k místu přímo před Raychem,

který stále zůstával nehybný, bez mrknutí.

Seldon se pokoušel netvářit se příliš laskavě a pak přes jeho tvář přelétlo

lehké zamračení. Osoba, stojící přesně za Raychem, vypadala povědomě.

Nebyl to snad Gleb Andorin z Wye? Raychův patron ve Wye ve skuteč-

nosti? Co tu dělal?

Andorin musel spatřit Seldonův náhle upřený pohled, protože něco za-

mumlal mezi stěží pootevřenými rty a Raychova pravice se pohla zpoza

jeho zad a vytáhla ze široké kapsy zeleného kabátce blaster. Totéž učinil i

- 157 -

Andorin.

Seldon měl pocit, že se pohybuje na samé hranici šoku. Jak se mohly na

pozemky dostat blastery? Ve svém zmatku stěží zaslechl volání „Zrada!“ a

náhlý hluk běhu a křiku.

Všechno, co skutečně Seldonovu mysl uchvátilo, byl Raychův blaster,

který mířil přímo na něj, a Raych, který na něj hleděl bez jediné známky

poznání. Seldonova mysl se naplnila hrůzou, když si uvědomil, že ho jeho

syn zastřelí a že se nachází jen několik vteřin od smrti.

25

Blaster, přes své jméno, v plném smyslu slova nepůsobí ‘výbuch’. Od-

pařuje a pálí a – naopak – způsobuje implozi. Ozve se tichý vzdychavý

zvuk, který unikne z toho, co bylo ‘vybuchlým’ předmětem.

Hari Seldon neočekával, že ten zvuk uslyší. Očekával jen smrt. Proto

byl také překvapený, když ten charakteristický tichý vzdychavý zvuk za-

slechl a rychle zamrkal, když se na sebe s pokleslou čelistí podíval.

Byl naživu? (Napadlo jej to jako otázka, ne jako prohlášení.)

Raych tam stále stál s blasterem namířeným kupředu, s očima lesklýma.

Byl naprosto nehybný, jako by z něj vyprchala veškerá hnací síla.

Za ním leželo v kaluži krve zhroucené Andorinovo tělo, za kterým s

blasterem v ruce stál zahradník. Kapuce sklouzla dozadu; zahradníkem by-

la nepochybně žena s čerstvě zastřiženými vlasy.

Dovolila si pohled na Seldona a řekla: „Váš syn mě zná pod jménem

Manella Dubanqua. Jsem bezpečnostní důstojník. Přejete si mé občanské

číslo, první ministře?“

„Ne,“ řekl Seldon chabě. Na scénu dorazila Císařská garda. „Můj syn!

Co se stalo s mým synem?“

„Myslím, že to je beznaděj,“ řekla Manella. „Ta se nakonec odplaví.“

Natáhla se a vzala z Raychovy ruky blaster. „Je mi líto, že jsem nejednala

dříve. Musela jsem čekat na bezprostřední pohyb, a když k němu došlo,

málem mě nachytal nepřipravenou.“

„Měl jsem tentýž problém. Musíme vzít Raycha do nemocnice.“

Z Menšího paláce se náhle ozval zmatený hluk. Seldon si pomyslel, že

císař musel skutečně celou akci sledovat, a pokud tomu tak bylo, musí sku-

tečně hrozně zuřit.

- 158 -

„Postarejte se o mého syna, slečno Dubanqua,“ řekl Seldon. „Musím jít

za císařem.“

Vyrazil nedůstojným během skrz zmatek na velkých trávnících a vrazil

bez formalit do Menšího paláce. Cleon se tím už stěží více rozzuří.

A tam, sledované vyděšenou skupinou, ztuhlou děsem – tam, na půlkru-

hovitém schodišti – leželo tělo Jeho Císařské Výsosti, Cleona I., rozbité k

nepoznání. Jeho slavnostní císařské šaty nyní sloužily jako rubáš. Shrbený

u zdi, zírající přihlouple na zděšené tváře, které jej obklopovaly, byl Man-

deli Gruber.

Seldon cítil, že už to dále nevydrží. Zvedl blaster, ležící u Gruberových

nohou. Tiše se zeptal: „Grubere, co jste to udělal?“

Gruber se na něj podíval a zablábolil: „Každý křičel a ječel. Napadlo

mě, kdo by se to dozvěděl? Mysleli by si, že císaře zabil někdo jiný. Ale

pak už jsem utéct nemohl.“

„Ale Grubere. Proč?“

„Abych nemusel být vrchním zahradníkem.“ A zhroutil se.

Seldon na bezvědomého Grubera v šoku zíral.

Všechno nakonec vyšlo jen tak tak. On sám žil. Raych žil. Andorin byl

mrtvý a joranumitské spiknutí bude nyní dopadeno do posledního člověka.

Centrum bude udrženo, přesně tak, jak to řekla psychohistorie.

A pak jeden člověk, z důvodu tak triviálního, až se vzpíral analýze, za-

vraždil císaře.

A teď, pomyslel si Seldon zoufale, co budeme dělat teď? Co se stane

příště?

- 159 -

ČÁST III

DORS VENABILI

- 160 -

VENABILI, DORS – Život Hariho Seldona je silně překryt nánosem

legendy a nejistoty, takže zůstává pouze malá naděje na to, že bude vůbec

někdy vydán životopis, který bude naprosto přesný. Snad nejzáhadnější

stránka jeho života se váže k jeho manželce Dors Venabili. O Dors Vena-

bili neexistují žádné informace, kromě jejího narození na světě Činná,

předcházející jejímu příchodu na streelingskou univerzitu, kde se stala

členkou katedry historie. Krátce poté se setkala se Seldonem a byla po

dvacet osm let jeho manželkou. Je-li to možné, je její život ještě více pro-

míšen legendou než Seldonův. Existují naprosto neuvěřitelné historky o je-

jí síle a rychlosti a všeobecně se o ní mluvilo, nebo spíše šeptalo, jako o

‘Tygřici’. Ještě záhadnější než její objevení je však její zmizení, protože po

jisté době o ní již není známek a neexistuje žádné vodítko k tomu, co se

stalo.

Její role historicky je dokázána prací na –

ENCYKLOPEDIA GALACTICA

- 161 -

1

Wandě bylo již skoro osm let, počítáno podle galaktického standardního

času – který používal každý. Byla to malá dáma – s vážným chováním a

rovnými světle hnědými vlasy. Oči měla modré, ale tmavly a nakonec

mohly být stejně hnědé jako oči jejího otce.

Zamyšleně seděla. – Šedesát.

To bylo to číslo, které jí dělalo takovou starost. Dědeček měl mít naro-

zeniny a měly to být jeho šedesátiny – a šedesátka je velké číslo. Trápilo ji

to, protože se jí o tom zdál včera ošklivý sen.

Začala hledat svou matku. Musí se jí na to zeptat.

Její matku nebylo těžké najít. Mluvila s dědečkem – určitě o narozeni-

nách. Wanda zaváhala. Nebylo by hezké se vyptávat před dědečkem.

Pro její matku nebylo těžké vycítit, jakou má Wanda náladu. Řekla:

„Minutku, Hari, musím zjistit, co trápí Wandu. Copak se děje, drahoušku?“

Wanda ji zatahala za ruku. „Tady ne, mami. Soukromě.“

Manella se otočila k Harimu Seldonovi. „Vidíš, jak brzy to začíná?

Soukromé životy. Soukromé problémy. Samozřejmě, Wando, půjdeme do

tvého pokoje?“

„Ano, mami.“ Wandě se viditelně ulevilo.

Ruku v ruce tam došly a pak její matka řekla: „Takže o co jde, Wando?“

„O dědečka, mami.“

„Dědeček! Nedokážu si představit, že by udělal cokoli, s čím by ses trá-

pila.“

„Ale ano.“ Wandiny oči se náhle naplnily slzami. „Umře?“

„Tvůj dědeček? Jak tě tohle napadlo, Wando?“

„Bude mu šedesát. To je moc.“

„Ne, není. Není už sice mladý, ale není ani starý. Lidé žijí do osmdesáti,

devadesáti, dokonce do sta – a tvůj dědeček je silný a zdravý. Bude žít ješ-

tě dlouho.“

„Určitě?“ Popotáhla nosem.

Manella chytila svou dceru pevně za ramena a podívala se jí přímo do

očí. „Jednoho dne musíme zemřít všichni, Wando. To už jsem ti vysvětlila

dříve. Ale neděláme si s tím starosti dříve, než se ten den přiblíží.“

Utřela Wandě jemně oči. „Dědeček bude žít, ještě dokud nevyrosteš a

- 162 -

nebudeš mít vlastní děti. Uvidíš. Teď se mnou pojď zpátky. Chci, aby sis s

dědečkem promluvila.“

Wanda znovu popotáhla nosem.

Seldon se díval na malé děvčátko, jak se k němu vrací, se soucitným vý-

razem a řekl: „Copak se děje, Wando? Proč jsi tak nešťastná?“

Wanda potřásla hlavou.

Seldon se podíval na matku. „Nu, co se děje, Manello?“

Manella potřásla hlavou. „Musí ti to říct sama.“

Seldon se posadil a poklepal si na klín. „Pojď, Wando. Posaď se a po-

vyprávěj mi, co tě trápí.“

Poslechla a trochu se zavrtěla a pak řekla: „Mám strach.“

Seldon ji objal paží. „Ze svého starého dědečka nemusíš mít strach.“

Manella se zatvářila kysele. „Špatné slovo.“

Seldon k ní vzhlédl. „Dědeček?“

„Ne. Starý.“

Zdálo se, jako by to protrhlo hráze. Wanda propukla v pláč. „Jsi starý,

dědečku.“

„Myslím, že ano. Je mi šedesát.“ Přiblížil svou tvář k Wandině a zašep-

tal: „Ale nelíbí se mi to, Wando. Proto jsem rád, že ti ještě ani není osm.“

„Máš šedé vlasy, dědo.“

„Nebyly takové vždycky. Zbělaly teprve nedávno.“

„Bílé vlasy znamenají, že umřeš, dědo.“

Seldon vypadal zděšeně. Řekl Manelle: „Co to má znamenat?“

„Nevím, Hari. To je její nápad.“

„Měla jsem ošklivý sen,“ řekla Wanda.

Seldon si odkašlal. „Všichni míváme tu a tam ošklivé sny, Wando. Je

dobře, že to tak je. Ošklivé sny nás zbavují ošklivých myšlenek a je nám

pak lépe.“

„Bylo to o tom, jak umíráš, dědečku.“

„Já vím. Já vím. Sny mohou být o umírání, ale proto ještě nejsou důleži-

té. Podívej se na mě. Copak nevidíš, jak jsem živý – a šťastný – a jak se

směju? Vypadám snad, jako bych umíral? Řekni.“

„N-ne.“

„No tak vidíš. Teď běž a hraj si a zapomeň na to. Jenom budu mít naro-

zeniny a všichni se budeme bavit. Tak běž, drahoušku.“

Wanda odešla docela povzbuzená, ale Seldon pokynul Manelle, aby zů-

- 163 -

stala.

2

Seldon řekl: „Kde podle tebe mohla Wanda něco takového zaslech-

nout?“

„No tak, Hari. Měla tu salvanijskou ještěrku, která umřela, pamatuješ?

Jedna z jejích kamarádek měla otce, který zemřel při nehodě, a v holovizi

vidí smrt každou chvíli. Pro kterékoli dítě je nemožné, aby bylo chráněné

tak, aby si smrt neuvědomovalo. Ve skutečnosti bych ani nechtěla, aby by-

la tak chráněná. Smrt je neodmyslitelná součást života; to se musí naučit.“

„Nemyslím smrt jako takovou, Manello. Myslím konkrétně mou smrt.

Jak ji to mohlo napadnout?“

Manella zaváhala. Ve skutečnosti měla Hariho Seldona velice ráda.

Pomyslela si, kdo by neměl, tak jak mu to mohu říct?

Ale jak by mu to mohla neříct? Takže řekla: „Hari, ty sám jsi ji na to

navedl.“

„Já?“

„Samozřejmě, už celé měsíce mluvíš o své šedesátce a nahlas si stýskáš

na stárnutí. Jediný důvod, proč lidé připravují tuhle oslavuje ten, aby tě

utěšili.“

„Není žádná legrace mít šedesát,“ řekl Seldon rozhořčeně. „Počkej! Po-

čkej! Však na to přijdeš!“

„Určitě – pokud budu mít štěstí. Někteří lidé se šedesátky nedožijí.

Přesto pokud je šedesátka a stárnutí všechno, o čem mluvíš, dopadne to

tak, že vyděsíš vnímavou malou holčičku.“

Seldon si povzdechl a zatvářil se ztrápeně. „Je mi to líto, ale je to těžké.

Podívej se na mé ruce. Jsou celé skvrnité a brzy se začnou kroutit. Stěží už

něco dokážu v zápasení. Nejspíš by mě dokázalo srazit na kolena malé

děcko.“

„A čím jsi v tomhle jiný než jiní šedesátníci? Tvůj mozek pracuje při-

nejmenším stejně dobře jako jindy. Kolikrát jsi sám říkal, že je to to jediné,

na čem záleží?“

„Já vím. Ale mé tělo mi chybí.“

Manella s nádechem zloby řekla: „Zvláště když Dors nevypadá ani o

den starší.“

- 164 -

Seldon řekl stísněně: „Nu ano, myslím si –“ Rozhlédl se a jasně o celé

věci nechtěl mluvit.

Manella se na svého tchána vážně podívala. Problém byl v tom, že ne-

věděl nic o dětech – nebo o lidech vůbec. Bylo těžké uvěřit tomu, že strávil

deset let jako první ministr za starého císaře, a přitom toho věděl stále o li-

dech tak málo.

Samozřejmě, byl naprosto pohlcen tou svou psychohistorií, která praco-

vala s kvadriliony lidí, což znamenalo, že v podstatě nepracovala s vůbec

žádnými – osobně. A jak mohl vědět něco o dětech, když s nimi nebyl ve

styku kromě Raycha, který vstoupil do jeho života jako dvanáctiletý? Nyní

měl Wandu, která byla – a pro něj nejspíše zůstane – naprostou záhadou.

Manella o tomto všem přemýšlela s láskou. Měla neuvěřitelnou touhu

chránit Hariho Seldona před světem, kterému nerozuměl. To byl také jedi-

ný bod, ve kterém spolu se svou tchýní, Dors Venabili, souhlasily a byly

zajedno – touha chránit Hariho Seldona.

Manella zachránila před desíti lety Seldonovi život. Dors to svým

zvláštním způsobem pokládala za útok na svou výsadu a nikdy to Manelle

docela neodpustila.

Seldon na druhou stranu pak zachránil život Manelle. Zavřela na chvil-

ku oči a celá scéna se jí vrátila, jako by se odehrávala znovu přímo před ní.

3

Bylo to asi týden po zavraždění Cleona – a byl to hrozný týden. Celý

Trantor zachvátil chaos.

Hari Seldon stále zastával svůj úřad prvního ministra, ale bylo jasné, že

nemá žádnou moc. Zavolal Manellu Dubanqua k sobě.

„Chci vám poděkovat za záchranu Raychova a svého života. Zatím jsem

k tomu ještě neměl příležitost.“ Pak s povzdechem: „Měl jsem stěží příleži-

tost něco udělat během tohoto týdne.“

Manella se zeptala: „Co se stalo s tím šíleným zahradníkem?“

„Popraven! Okamžitě! Bez soudu! Pokoušel jsem se ho zachránit tím,

že jsem tvrdil, že byl šílený. Ale nikoho to nezajímalo. Kdyby udělal coko-

li jiného, spáchal nějaký jiný zločin, bylo by jeho šílenství přezkoumáno a

mohl by být ušetřen. Odsouzen – uvězněn a léčen – ale nicméně ušetřen.

Ale zavraždit císaře –“ Seldon potřásl smutně hlavou.

- 165 -

Manella řekla: „Co se bude dít teď, první ministře?“

„Řeknu vám, co si myslím. Entunská dynastie skončila. Cleonův syn

neuspěje. Nemyslím ani, že by o to stál. Díky tomu, k čemu došlo, se obá-

vá zavraždění a já se mu vůbec nedivím. Bude pro něj daleko lepší, když se

uchýlí na jeden z rodinných statků na nějakém z vnějších světů a bude žít

klidným životem. Protože je členem císařského domu, nepochybně mu to

bude povoleno. Vy a já budeme mít možná méně štěstí.“

Manella se zamračila. „Z jakého důvodu, pane?“

Seldon si odkašlal. „Je možné se dohadovat, že protože jste zabila Gleba

Andorina, upustil svůj blaster, ke kterému se dostal Mandeli Gruber, který

jej použil k zavraždění Cleona. V tom případě nesete velký podíl zodpo-

vědnosti na zločinu a může být dokonce řečeno, že to tak bylo připraveno.“

„Ale to je směšné. Jsem členkou bezpečnostního úřadu, vykonávám své

povinnosti – plním rozkazy, které jsem dostala.“

Seldon se smutně usmál. „Hájíte se rozumně a rozum je něco, co teď ně-

jakou dobu nebude v módě. To, k čemu nyní dojde, v nepřítomnosti legi-

timního následníka císařského trůnu, je to, že budeme mít vojenskou vlá-

du.“

(V pozdějších letech, když Manella pochopila fungování psychohistorie,

uvažovala, jestli použil Seldon tyto postupy, aby zjistil, k čemu dojde, pro-

tože se nakonec vojenská vláda utvořila. Nicméně tenkrát se o své ještě ne-

zralé teorii nezmínil.)

„Pokud budeme mít vojenskou vládu,“ pokračoval dále, „bude pro ně

nezbytně nutné zavést okamžitě pevné zákony, rozdrtit jakékoli známky

nespokojenosti, jednat pádně a krutě, dokonce v protikladu k rozumnosti a

spravedlnosti. Pokud vás obviní, slečno Dubanqua, že jste byla součástí

plánu na zavraždění císaře, budete popravena, ne kvůli spravedlnosti, ale

pro zastrašení lidí na Trantoru.

Pokud jde o to, mohou říct, že jsem byl součástí plánu také. Koneckon-

ců jsem vyšel ven přivítat nové zahradníky, i když to vůbec nebyla má po-

vinnost. Kdybych to neudělal, nebyli by se mě pokusili zabít, vy byste ne-

musela udeřit a císař by stále žil. – Vidíte, jak to dokonale sedí?“

„Nevěřím tomu, že to všechno udělají.“

„Možná ne. Udělám jim nabídku, kterou možná nebudou moci odmít-

nout.“

„Co by to mělo být?“

- 166 -

„Nabídnu jim svou demisi na funkci prvního ministra. Nechtějí mě a

nebudou mě mít. Ale pravda je taková, že mám své příznivce na císařském

dvoře, a co je ještě důležitější, lidi na vnějších světech, pro které jsem při-

jatelný. To znamená, že pokud se mě budou snažit členové Císařské gardy

přinutit odejít, pak i kdyby mě nepopravili, budou mít jisté problémy. Po-

kud, na druhou stranu, podám demisi sám a prohlásím, že věřím, že vojen-

ská vláda je to, co Trantor a Říše potřebují, pak jim ve skutečnosti pomo-

hu, chápete?“

Chvíli uvažoval a pak řekl: „Ostatně, na psychohistorii moc nezáleží.“

(Tenkrát poprvé Manella to slovo vůbec zaslechla.)

„Co to je?“

„Něco, na čem pracuji. Cleon v její moc věřil velice silně – daleko sil-

něji než já sám v té době – a na dvoře panuje značné přesvědčení, že psy-

chohistorie je, nebo by mohla být, mocným nástrojem, který by mohl pra-

covat na straně vlády – jakákoli by to vláda byla.

Vůbec nezáleží na tom, jestli neví o podrobnostech vědy nic. Byl bych

raději, kdyby tomu tak bylo. Nedostatek vědomostí může zvýšit to, čemu

bychom mohli říkat pověrčivá stránka věci. V tomto případě by mě nechali

pokračovat ve výzkumech jako soukromého občana. Alespoň v to doufám.

– Což mě přivádí k vám.“

„Co se mnou?“

„Jako součást dohody budu požadovat, abyste byla zproštěna práce v

bezpečnostním úřadě a aby proti vám nebyly podniknuty žádné kroky při

zkoumání událostí ve spojitosti se zavražděním. Měl bych to být schopný

dokázat.“

„Ale mluvíte o ukončení mé kariéry.“

„Vaše kariéra skončila v každém případě. Dokonce i kdyby proti vám

Císařská garda nevypracovala rozkaz k popravě, dovedete si představit, že

vám bude dovoleno pokračovat v práci bezpečnostního důstojníka?“

„Ale co budu dělat? Jak si vydělám na živobytí?“

„O to se postarám, slečno Dubanqua. Se vší pravděpodobností půjdu

zpátky na streelingskou univerzitu s velkou dotací na můj psychohistorický

výzkum a jsem si jistý, že tam pro vás místo najdu.“

Manella s široce rozevřenýma očima řekla: „Proč byste měl –“

Seldon řekl: „Nevěřím tomu, že se můžete ptát. Zachránila jste Raycho-

vi a mně život. Je vůbec možné, že bych vám něco nedlužil?“

- 167 -

A dopadlo to tak, jak řekl. Seldon se šarmem odstoupil z funkce, kterou

zastával po deset let. Dostal nevkusnou listinu s uznáním za své služby,

udělenou právě ustavenou vojenskou vládou, juntou, vedenou jistými členy

Císařské gardy a ozbrojených sil. Vrátil se na streelingskou univerzitu a

Manella Dubanqua, propuštěná ze svého postavení bezpečnostního důstoj-

níka, odjela se Seldonem a jeho rodinou.

4

Vešel Raych, který si dýchal na ruce. „Jsem pro úmyslné střídání poča-

sí. Nechcete, aby byly věci pod kupolí pořád stejné. Třeba dneska to s

chladem trochu přehnali a mimoto ještě udělali vítr. Myslím, že přišla

chvíle, aby si někdo na ovládání počasí stěžoval.“

„Nemyslím, že by to bylo špatným ovládáním počasí,“ řekl Seldon. „Je

stále těžší ovládat věci jako takové.“

„Já vím. Degenerace.“ Raych si otřel hřbetem ruky svůj hustý černý

knír. Dělal to často, jako by se nikdy docela nevzpamatoval z těch několika

měsíců, kdy byl bez kníru ve Wye. Přibral také něco v pase a vůbec začal

vypadat velice pohodlně a měšťácky. Dokonce se zdálo, jako by ztrácel i

svůj dahlanský přízvuk.

Svlékl si lehkou kombinézu a řekl: „A jak se má náš starý oslavenec?“

„Otravuje ho to. Počkej, počkej, můj synku. Jednoho takového dne bu-

deš slavit své čtyřicáté narozeniny. Uvidíme, jak ti to bude připadat legrač-

ní.“

„Ne tak legrační jako šedesátka.“

„Přestaň vtipkovat,“ řekla Manella, která Raychovi třela ruce, aby je

trochu zahřála.

Seldon rozhodil rukama. „Děláme to špatně, Raychu. Tvá žena je toho

názoru, že díky všem těm řečem kolem toho, že mi je šedesát, začala Wan-

da uvažovat o možnosti mého umírání.“

„Opravdu?“ řekl Raych. „To by pak všechno vysvětlovalo. Zastavil

jsem se u ní a hned mi vyprávěla, než jsem mohl vůbec něco říct, že měla

ošklivý sen. Bylo to o tvé smrti?“

„Očividně,“ řekl Seldon.

„No, přes to se dostane. Nemůžeme přece špatné sny zastavit.“

„Já bych to tak rychle z hlavy nepouštěla,“ řekla Manella. „Trápí se tím

- 168 -

a to zdravé není. Musím se tomu dostat na kloub.“

„Jak říkáš, Manello,“ řekl Raych souhlasně. „Jsi má drahá manželka a

cokoli řekneš – o Wandě – se stane.“ A znovu si otřel knír.

Jeho drahá manželka! Nebylo to tak lehké dosáhnout toho, aby jeho

drahou manželkou byla. Raych si pamatoval na matčin postoj k této mož-

nosti. Hovory o nočních můrách. Byl to on, kdo měl opakující se noční

můry, ve kterých se střetával znovu s rozzuřenou Dors Venabili.

5

Raychova první jasná vzpomínka, poté co se probral ze svého utrpení,

zaviněného beznadějí, byla ta, že ho holí.

Cítil, jak se vibronůž pohybuje po jeho tváři, a chabě řekl: „Nestříhejte

nikde poblíž horního rtu, holiči. Chci mít svůj knír zpátky.“

Holič, který už tuto instrukci obdržel od Seldona, zvedl zrcadlo, aby jej

uklidnil.

Dors Venabili, sedící po straně jeho lůžka, řekla: „Nech ho pracovat,

Raychu. Nevzrušuj se.“

Raychovy oči se k ní na okamžik stočily a mlčel. Když holič odešel,

Dors řekla: „Jak se cítíš, Raychu?“

„Shnilý,“ zamumlal. „Jsem tak sklíčený, že se to nedá vydržet.“

„To je doznívající účinek beznaděje, kterou tě nadávkovali. Účinky se

odplaví.“

„Nemůžu tomu věřit. Jak dlouho to bude trvat?“

„Nedělej si starosti. Zabere to trochu času. Všechno to z tebe vypumpo-

vali.“

Neklidně se rozhlédl. „Byla tu Manella, aby mě viděla?“

„Ta žena?“ (Raych si zvykl na to, že o ní slýchal Dors mluvit těmito

slovy a tímto tónem.) „Ne. Nejsi zatím ještě ve stavu, kdy bys mohl přijí-

mat návštěvy.“

Při pohledu na Raychovu tvář Dors rychle dodala: „Já jsem výjimka,

protože jsem tvá matka, Raychu. Proč bys měl chtít, aby tě ta žena viděla?

Nejsi v takovém stavu, aby ses někomu ukazoval.“

„To je další důvod pro to, aby mě viděla,“ zamumlal Raych. „Chci, aby

mě viděla takového, jaký jsem.“ Pak se obrátil sklíčeně na bok. „Chci

spát.“

- 169 -

Dors Venabili potřásla hlavou. Později téhož dne řekla Seldonovi: „Ne-

vím, co budeme s Raychem dělat, Hari. Je úplně nerozumný.“

Seldon řekl: „Není mu dobře, Dors. Dej tomu mladíkovi šanci.“

„Pořád mumlá něco o té ženské. Ať už se jmenuje, jak chce.“

„Manella Dubanqua. Není to těžké jméno k zapamatování.“

„Myslím, že s ní chce bydlet. Žít s ní. Vzít si ji.“

Seldon pokrčil rameny. „Raychovi je třicet – je dost starý na to, aby se

rozhodl sám.“

„Jako jeho rodiče k tomu určitě máme co říct.“

Hari si povzdechl. „A jsem si jistý tím, že už jsi to řekla, Dors. A když

už jsi to jednou řekla, jsem si jistý tím, že udělá to, co si bude přát on.“

„To je tvé poslední slovo? Nemáš v úmyslu dělat nic s tím, že si chce

vzít ženskou, jako je tahle?“

„A co očekáváš, že udělám, Dors? Manella zachránila Raychovi život.

Čekáš, že na to zapomene? A kromě toho zachránila i můj, když už jsme u

toho.“

Zdálo se, že to Dorsin hněv povzbudilo. Řekla: „A ty jsi zachránil její.

Skóre je vyrovnáno.“

„Nemohu přesně –“

„Ale samozřejmě můžeš. Ti vojenští lumpové, kteří teď vedou Říši, by

ji zmasakrovali, kdyby ses do toho nevložil a neprodal jim své odstoupení

a svou podporu za to, abys ji zachránil.“

„I kdybych vyrovnal skóre já, což si mimochodem nemyslím, neudělal

to Raych. A, milá Dors, byl bych velice opatrný v používání takových ne-

šťastných označení, pokud jde o popis naší vlády. Tyto časy nejsou tak

jednoduché jako doba, kdy vládl Cleon, a vždycky tu budou informátoři,

kteří budou opakovat to, co zaslechli.“

„Na tom nesejde. Tu ženskou nemám ráda. Doufám, že alespoň to je

povolené.“

„Povolené určitě, ale nesmyslné.“

Hari se podíval na podlahu, hluboce zamyšlený. Dorsiny obvykle nevy-

zpytatelné oči byly viditelně naplněny hněvem. Hari vzhlédl.

„Co bych rád věděl, Dors, je proč? Proč tak nesnášíš Manellu? Zachrá-

nila nám životy. Kdyby nebylo její rychlé reakce, jak já, tak Raych by-

chom byli mrtví.“

Dors odsekla: „Ano, Hari. Vím to lépe než kdokoli jiný. A kdyby tam

- 170 -

nebyla ona, nebyla bych já schopná udělat jedinou věc, jak zabránit tvému

zavraždění. Předpokládám, že si myslíš, že bych jí za to měla být vděčná.

Ale pokaždé, když se na tu ženu podívám, připomíná mi to mé selhání.

Vím, že tyhle pocity nejsou tak docela rozumné – a je to něco, co nedokážu

tak docela vysvětlit. Takže po mně nechtěj, abych ji měla ráda, Hari. Ne-

mohu.“

Ale následujícího dne musela Dors ustoupit, když lékař řekl: „Váš syn si

přeje setkat se s ženou jménem Manella.“

„Není ve stavu, aby mohl přijímat návštěvy,“ vyštěkla Dors.

„Naopak. Je. Vede se mu docela dobře. Kromě toho na tom trvá, a to

velice zaníceně. Nemyslím, že by bylo moudré mu to odpírat.“

A tak přivedli Manellu a Raych ji přivítal vášnivě a s první chabou

známkou štěstí, kterou projevil od doby, kdy se do nemocnice dostal.

Udělal směrem k Dors jasné propouštěcí gesto. Se rty sevřenými odešla.

A přišel den, kdy Raych řekl: „Chce si mně vzít, mami.“

Dors řekla: „Čekáš, že budu překvapená, ty blázne? Samozřejmě že si tě

chce vzít. Jsi její jediná naděje, potom, co upadla v nemilost a co ji vystr-

nadili z bezpečnostního úřadu…“

Raych řekl: „Mami, pokud se mě snažíš ztratit, je to přesně ta cesta, kte-

rou se ti to povede. Neříkej takovéhle věci.“

„Myslím jedině na tvé dobro.“

„Děkuji, ale na své dobro budu myslet sám. Nejsem ničí vstupenka k

počestnosti – pokud si to přestaneš myslet ty. Nejsem žádný krasavec.

Jsem malý. Táta už není první ministr a mluvím docela měšťácky. Co je na

mně ještě takového, aby se tím mohla chlubit? Mohla si vybrat daleko lépe,

ale chce mě. A dovol, abych ti řekl, že já ji chci také.“

„Ale víš, co je zač.“

„Samozřejmě že vím, co je zač. Je to žena, která mě miluje. Je to žena,

kterou miluji já. To je zač.“

„A co byla zač dříve, než ses do ní zamiloval? Víš přece, co musela dě-

lat, když pracovala ve Wye jako špión – tys byl jedním z jejích ‘úkolů’.

Kolik bylo dalších? Jsi schopen žít s její minulostí? S tím, co udělala ve

jménu služby? Teď si můžeš dovolit mít ideály. Ale jednoho dne spolu bu-

dete mít svou první hádku – nebo druhou nebo devatenáctou – a v tobě se

něco zlomí a řekneš, ‘Ty kur…!’“

Raych rozzlobeně vykřikl: „Tohle neříkej! Když se budeme hádat, budu

- 171 -

jí říkat, že je nerozumná, absurdní, otravná, uječená, ukvapená – miliónem

přídavných jmen, která se budou pro tu situaci hodit. A ona bude mít slova

zase pro mě. Ale budou to citlivá slova, která se dají odvolat, když bude po

hádce.“

„Myslíš si to – ale jen do té chvíle, než se to stane.“

Raych zbledl. Řekl: „Matko, budeš s otcem už skoro dvacet let. Otec je

člověk, se kterým je těžké nesouhlasit, ale byly doby, kdy jste se vy dva

hádali. A za celých těch dvacet let, řekl ti někdy slovo, které by tě jako lid-

skou bytost urazilo? A když jsme u toho, udělal jsem to já? Dovedeš si

představit, že bych to udělal teď – ať už bych se rozzlobil jakkoli?“

Dors sváděla boj sama se sebou. Její tvář neukazovala žádné pocity,

stejně jako to dělal Raych nebo jak by to dělal Seldon, ale bylo jasné, že v

tomto okamžiku není schopná slova.

„Ve skutečnosti,“ řekl Raych, využívající své výhody (a cítící se za to

hrozně), „podstata věci spočívá v tom, že Manella zachránila tátovi život.

Nechceš, aby to dělal kdokoli jiný než ty. Nu, už to není zapotřebí. Dala

bys přednost tomu, aby Manella Andorina nezastřelila – aby táta zemřel? A

já také?“

Dors zdušeným hlasem řekla: „Trval na tom, že půjde na setkání se za-

hradníky sám. Nedovolil mi, abych šla s ním.“

„Ale to nebyla Manellina chyba.“

„Proto si ji chceš vzít? Z vděčnosti?“

„Ne. Z lásky.“

A tak se stalo, ale Manella řekla po obřadu Raychovi: „Tvá matka se si-

ce obřadu zúčastnila, protože jsi na tom trval, Raychu, ale vypadá jako je-

den z těch bouřkových mraků, které občas posílají pod kupolí.“

Raych se zasmál. „Nemůže se tvářit jako bouřkový mrak. To si jenom

představuješ.“

„Vůbec ne. Jak ji jen přimějeme, aby nám dala šanci?“

„Prostě budeme trpěliví. Dostane se přes to.“

Ale Dors Venabili se přes to nedostala.

Dva roky po svatbě se narodila Wanda. Dorsin postoj vůči dítěti byl ten

nejlepší, jaký si Raych a Manella mohli jen přát, ale pro Raychovu matku

zůstala Wandina matka „tou ženskou“.

- 172 -

6

Hari Seldon bojoval s melancholií. Postupně mu dělali kázání Dors,

Raych, Yugo a Manella. Všichni dohromady mu říkali, že šedesátka není

stáří.

Prostě to nepochopili. Bylo mu třicet, když narazil na první stopu psy-

chohistorie, třicet dva, když přednesl svůj slavný proslov na desetileté kon-

ferenci, a pak se zdálo, jako by se všechno stalo najednou. Po svém krát-

kém rozhovoru s Cleonem prchal přes celý Trantor a setkal se s Demerze-

lem, Dors, Yugem a Raychem, nemluvě o lidech v Mykogenu, Dahlu a

Wye.

Bylo mu čtyřicet, když se stal prvním ministrem, a padesát, když z toho-

to úřadu odstoupil. Nyní mu bylo šedesát.

Prací na psychohistorii strávil třicet let. Kolik let bylo ještě zapotřebí?

Kolik let bude ještě žít? Zemře nakonec s psychohistorickým projektem

nedokončeným?

Nebylo to umírání, co mu dělalo starost, říkal si. Byla to ta záležitost s

nedokončeným psychohistorickým projektem.

Šel vyhledat Yuga Amaryla. V posledních letech se od sebe trochu od-

poutali, jak psychohistorický projekt postupně nabýval na velikosti. V prv-

ních letech ve Streelingu to byl jen Amaryl a Seldon, kdo pracovali spolu –

nikdo jiný. Teď –

Amarylovi bylo skoro padesát – už nebyl tak docela mladý – a nějak

ztratil svou jiskru. Po všechna ta léta neměl žádný zájem mimo psychohis-

torii: žádné ženy, žádná společnost, žádný koníček, žádné vedlejší zájmy.

Amaryl se na Seldona podíval a ten si nemohl pomoci, aby nezazname-

nal změny ve vzhledu toho muže. Zčásti byly zapříčiněné tím, že si Yugo

musel nechat zrekonstruovat oči. Viděl dokonale, ale vypadaly trochu ne-

přirozeně a měl sklon k tomu mrkat pomaleji. Díky tomu vypadal ospale.

„Co si myslíš, Yugo?“ řekl Seldon. „Je na konci toho tunelu nějaké

světlo?“

„Světlo? Ve skutečnosti ano,“ řekl Amaryl. „Tenhle nový chlapík, Ta-

mwile Elar. Samozřejmě ho znáš.“

„Ach ano. Já jsem ho najal. Velice energický a agresivní. Jak si vede?“

„Nemohu říct, že by mi byl nějak příjemný, Hari. Ten jeho hlasitý

smích mi leze na nervy. Ale je dokonalý. Nový systém rovnic sedí přímo

- 173 -

do Základního Radiantu a zdá se, že budou moci obejít problém chaosu.“

„Vypadají? Nebo budou moci?“

„Je příliš brzy na to tvrdit to jistě, ale mám velké naděje. Pokoušel jsem

se o spoustu věcí, které by je rozbily, kdyby byly bezcenné, a ty nové rov-

nice je všechny snesly. Začínám o nich uvažovat jako o ‘achaotických rov-

nicích’.“

„Nemyslím,“ řekl Seldon, „že bychom měli něco jako pádnou ukázku,

která by tyto rovnice zahrnovala?“

„Ne, nemáme, i když jsem na to nasadil půl tuctu lidí, včetně Elara, sa-

mozřejmě.“ Amaryl spustil svůj Základní Radiant – který byl do detailu

stejně propracovaný jako Seldonův – a sledoval křivky zářících rovnic, ví-

řících vysoko nad zemí – příliš drobné, příliš jemné na to, aby byly čitelné

bez zvětšení. „Přidej ty nové rovnice a můžeme začít předpovídat.“

„Pokaždé, když nyní studuji Základní Radiant,“ řekl Seldon zamyšleně,

„uvažuji o elektročističi a o tom, jak pevně stlačuje materiál do řádek a

křivek budoucnosti. Nebyl to také Elarův nápad?“

„Ano. S pomocí Cindy Monay, která jej navrhla.“

„Je to dobré mít v Projektu nové dobré muže a ženy. Tak nějak mě to

smiřuje s budoucností.“

„Myslíš, že někdo, jako je Elar, může jednoho dne Projekt vést?“ zeptal

se Amaryl, stále prohlížející Základní Radiant.

„Možná. Poté, co ty a já odejdeme na odpočinek – nebo zemřeme.“

Zdálo se, že se Amaryl uvolnil a vypnul zařízení. „Raději bych tu práci

dokončil sám, než odejdeme na odpočinek – nebo zemřeme.“

„Já také, Yugo. Já také.“

„Psychohistorie nás v posledních deseti letech vedla zatraceně dobře.“

Bylo v tom dost pravdy, ale Seldon věděl, že si za to člověk nemohl při-

čítat příliš velké vítězství. Věci probíhaly hladce a bez velkých překvapení.

Psychohistorie předpověděla, že centrum se po Cleonově smrti – před-

povězené velice mlhavým a nejistým způsobem – udrží, a udrželo se. Tran-

tor byl poměrně klidný. Dokonce i se zavražděním a koncem dynastie se

centrum udrželo.

Bylo tomu tak díky tlaku vojenské vlády – Dors měla docela pravdu,

když o juntě mluvila jako o ‘těch vojenských lumpech’. Mohla jít ve svých

obviněních ještě mnohem dále a měla by pravdu. Nicméně udržovali Říši

pohromadě a budou v tom ještě nějakou dobu pokračovat. Možná ještě do-

- 174 -

statečně dlouho na to, aby umožnili psychohistorii hrát aktivní roli v udá-

lostech, které se mají přihodit.

Později začal Yugo mluvit o možném ustavení Nadací – samostatných,

izolovaných, nezávislých na Říši samotné – sloužících jako sémě rozvoje v

očekávaných dobách temna a pro novou a lepší Říši. Seldon sám pracoval

na důsledcích takového systému.

Ale nedostávalo se mu času a cítil (s jistou rozmrzelostí), že mu chybí

stejně i mládí. Jeho mysl, jakkoli pevná a jistá, neměla pružnost a tvoři-

vost, jako měla, když mu bylo třicet, a věděl, že s každým rokem na tom

bude hůře.

Možná by měl na tento úkol nasadit mladého a nadaného Elara a zbavit

jej všeho ostatního. Seldon ale musel sám sobě zahanbeně přiznat, že jej ta-

to možnost příliš neláká. Nechtěl mít psychohistorii vypracovanou tak, že

nakonec přijde nějaký mladíček a otrhá konečné ovoce slávy. Co na tom

bylo ve skutečnosti nejhanebnější, Seldon na Elara žárlil a uvědomoval si

to natolik, aby jej tento cit zahanboval.

Přitom, přes to prese všechno, se mohl spolehnout na jiné mladší muže

– ať už jej to zneklidňovalo jakkoli. Psychohistorie už dávno nebyla jedině

majetkem jeho a Amaryla. Desetiletí, kdy zastával úřad prvního ministra, ji

proměnila ve velký, vládou podporovaný a financovaný podnik a k jeho

překvapení se po jeho odstoupení z úřadu a návratu na streelingskou uni-

verzitu ještě rozrostla. Hari se ušklíbl nad jejím neohrabaným – a pompéz-

ním – oficiálním názvem: Seldonův psychohistorický projekt streelingské

univerzity. Ale většina lidí o ní hovořila jako o Projektu.

Vojenská junta v Projektu očividně viděla možnou politickou zbraň, a

dokud tomu tak bylo, nebyly žádné problémy s financováním. Kredity při-

tékaly, na oplátku bylo nutné připravovat každoroční hlášení, která byla

nicméně naprosto nejasná. Hlášeny byly pouze okrajové záležitosti a ani

tehdy nechtěli matematici spadat do kompetence kteréhokoli člena junty.

Když opouštěl svého starého pomocníka, bylo mu jasné, že alespoň

Amaryl je spokojený se směrem, kterým se psychohistorie ubírá, a přitom

Seldon cítil, jak se kolem něj znovu stahuje opona deprese.

Pomyslel si, že je to ta blížící se oslava jeho narozenin, co jej trápí. Mě-

la to být radostná oslava, ale pro Hariho to nebylo ani gesto utěšení – jen to

zdůrazňovalo jeho věk.

Kromě toho to rozvrátilo jeho obvyklou praxi a Hari byl stvoření zvyků.

- 175 -

Jeho kancelář a mnoho těch, které k ní přiléhaly, byly vyklizeny a trvalo to

už několik dní, během kterých by byl schopen pracovat normálně. Jeho

vlastní kanceláře budou proměněny v síně slávy, předpokládal, a bude trvat

několik dalších dní, než se bude moci k práci zase vrátit. Jediný Amaryl se

toho naprosto odmítl zúčastnit a byl schopen svou kancelář ubránit.

Seldon si rozmrzele pomyslel, koho to mohlo všechno napadnout. Ne-

byla to Dors, samozřejmě. Na to jej znala příliš dobře. Ani Amaryl ani

Raych, kteří si ani nepamatovali, kdy mají narozeniny sami. Podezříval

Manellu, a dokonce se jí na tuto záležitost zeptal.

Přiznala, že byla pro a že dala příkazy k tomu, aby se započalo s přípra-

vami, ale řekla, že nápad s oslavou narozenin jí poradil Tamwile Elar.

Nadaný člověk, pomyslel si Seldon. Nadaný ve všem.

Povzdechl si. Už aby byly ty narozeniny pryč.

7

Dors strčila hlavu do dveří. „Mohu dál?“

„Ne, samozřejmě ne. Proč si myslíš, že bych měl já?“

„Tohle není tvé obvyklé místo.“

„Vím,“ povzdechl si Seldon. „Ze svého obvyklého místa jsem byl vy-

hnán kvůli té pitomé oslavě narozenin. Jak si přeju, aby už bylo po všem.“

„Tady to máš. Jakmile si jednou ta ženská vezme něco do hlavy, bují to

a rozrůstá se jako velký třesk.“

Seldon okamžitě změnil strany. „No tak. Myslí to dobře, Dors.“

„Uchraň mě před dobrým myšlením,“ řekla Dors. „V každém případě

jsem si s tebou přišla pohovořit o něčem jiném. O něčem, co může být dů-

ležité.“

„Tak do toho. O co jde?“

„Mluvila jsem s Wandou o tom jejím snu –“ zaváhala.

Seldonovi se z hrdla vydral kloktavý zvuk a pak řekl: „To snad není

možné. Nech to prostě být.“

„Ne. Obtěžoval ses s tím, že by ses jí zeptal na podrobnosti toho snu?“

„Proč bych tím měl tu holčičku trápit?“

„Ani Raych, ani Manella. Zbylo to na mně.“

„Ale proč bys ji měla mučit takovými otázkami?“

„Protože mám pocit, že bych měla,“ řekla Dors pochmurně. „Tak za pr-

- 176 -

vé, ten sen se jí nezdál, když byla doma v posteli.“

„A kde tedy byla?“

„Ve tvé kanceláři.“

„Co dělala v mé kanceláři?“

„Chtěla vidět místo, kde se bude oslava narozenin odehrávat, a vešla do

tvé kanceláře a tam samozřejmě nic k vidění nebylo, protože byla před pří-

pravami vyklizena. Ale bylo tam stále tvé křeslo. To velké – s vysokými

zády, dlouhými opěradly, rozlámané – to, které mi nechceš dovolit vyho-

dit.“

Han si povzdechl, jako by si připomněl dlouhotrvající neshody. „ Není

rozlámané. Já nechci nové. Pokračuj.“

„Stulila se ve tvém křesle a dumala o tom, že ve skutečnosti možná ne-

budeš mít žádnou oslavu, a bylo jí z toho smutno. Pak, jak mi řekla, musela

usnout, protože si nic jasně nepamatuje, kromě toho, že v tom snu byli dva

muži – ne ženy, tím si je jistá – dva muži, kteří spolu hovořili.“

„A o čem hovořili?“

„To si přesně nepamatuje. Víš, jak je těžké zapamatovat si za takových

okolností podrobnosti. Ale říká, že to bylo o umírání a že si pomyslela, že

se to týká tebe, protože jsi tak starý. A pamatuje si jasně dvě slova. Ty zně-

jí ‘limonádová smrt’.“

„Cože?“

„Limonádová smrt.“

„Co to znamená?“

„To nevím. V každém případě hovor utichl, muži odešli a ona tam zů-

stala v křesle, byla jí zima a měla strach – a od té doby je z toho rozruše-

ná.“

Seldon o Dorsině hlášení uvažoval. Pak řekl: „Poslyš, drahá, proč by-

chom měli přikládat tolik důležitosti dětskému snu?“

„Měli bychom se sami sebe nejdříve zeptat, Hari, jestli to sen vůbec

byl.“

„Co tím chceš říct?“

„Wanda přesně neřekla, že byl. Řekla, že ‘musela usnout’. To byla její

slova. Neřekla, že usnula, řekla že musela usnout.“

„Co z toho vyvozuješ?“

„Mohla začít podřimovat a v tomto stavu zaslechnout dva muže – dva

skutečné muže, ne vysněné – jak mluví.“

- 177 -

„Skutečné muže? Mluvící o tom, jak mně zabijí limonádovou smrtí?“

„Ano, něco takového.“

„Dors,“ řekl Seldon ostře, „vím, že mi vždycky předpovídáš nebezpečí,

ale tohle už je příliš. Proč by mě měl někdo chtít zabít?“

„Pokoušeli se o to už dvakrát.“

„To ano, ale uvaž také okolnosti. První pokus přišel krátce poté, co mě

Cleon jmenoval prvním ministrem. Přirozeně to byla pro dobře ustavený

dvůr urážka a měli mi to velice za zlé. Několik si jich myslelo, že záležitost

vyřeší tím, že se mě zbaví. Podruhé to bylo tenkrát, když chtěli joranumité

převzít moc a mysleli si, že jim stojím v cestě – plus Namartiho pokřivený

sen o pomstě.

Naštěstí žádný z těchto pokusů o zavraždění nevyšel, ale proč by mělo

nyní dojít ke třetímu? Už nejsem prvním ministrem a nejsem jím už po de-

set let. Jsem stárnoucí matematik na penzi a určitě už se mě nikdo nemusí

obávat. Joranumité byli vykořeněni a zničeni a Namarti je dávno popraven.

Nikdo nemá naprosto žádný motiv k tomu, aby mě zabil.

Takže se, prosím tě, Dors, uklidni. Když jsi kvůli mně nervózní, jsi ne-

klidná, díky čemuž jsi ještě nervóznější, a nechci, aby to tak bylo.“

Dors vstala ze své židle a naklonila se přes Hariho stůl. „Pro tebe je jed-

noduché tvrdit, že neexistuje žádný motiv k tomu, aby tě někdo zabil, ale

žádný není zapotřebí. Naše vláda je momentálně naprosto neschopná, a

pokud budou chtít –“

„Přestaň!“ rozkázal jí Seldon hlasitě. Pak, velmi potichu: „Už ani slovo,

Dors. Už ani slovo proti vládě. To by nás mohlo dostat právě do těch pro-

blémů, které předpovídáš.“

„Vždyť mluvím jenom s tebou, Hari.“

„Zrovna teď ano, ale jestliže si zvykneš říkat takové hlouposti, nevíš,

kdy ti něco podobného uklouzne v přítomnosti někoho jiného – někoho,

který to pak s radostí ohlásí. Jenom si zvykni jako na nutnost vyhýbat se

politickým komentářům.“

„Zkusím to, Hari,“ řekla Dors, ale nemohla skrýt stopu nevole v hlase.

Obrátila se na patě a odešla.

Seldon se za ní díval. Dors stárla půvabně, tak půvabně, že to někdy vy-

padalo, jako by nestárla vůbec. I když byla o dva roky mladší než Seldon,

její vzhled se za těch dvacet osm let, po které byli spolu, nezměnil tak jako

jeho. Přirozeně.

- 178 -

Její vlasy byly ojíněny šedinami, ale pod šedou barvou stále prosvítal

mladistvý lesk. Pleť jí zežloutla o trochu více; hlas měla trochu chraptivější

a samozřejmě nosila šaty přiměřené střednímu věku. Nicméně její pohyby

byly živé a rychlé jako vždycky. Vypadalo to, jako by nic nemohlo narušit

její schopnost Hariho v případě nutnosti chránit.

Hari si povzdechl. Tahle věc s tím být chráněný – celou tu dobu více-

méně proti své vůli – byla někdy těžkým břemenem.

8

Manella přišla za Seldonem téměř okamžitě poté. „Promiň, Hari, ale co

ti Dors říkala?“ Seldon znovu vzhlédl. Nic než vyrušování. „Nebylo to nic

důležitého. Wandin sen.“

Manelliny rty se sevřely. „Věděla jsem to. Wanda říkala, že se jí na to

Dors vyptávala. Proč nedá té holce pokoj? Myslel by sis, že mít špatné sny

je něco jako těžký zločin.“

„Vlastně,“ řekl Seldon konejšivě, „je to záležitost něčeho, co si Wanda

pamatuje jako část snu. Nevím, jestli ti to Wanda vyprávěla, ale v tom snu

očividně něco zaslechla o ‘limonádové smrti’.“

„Hmmm!“ Manella se na chvíli odmlčela. Pak řekla: „Na tom není zase

nic tak důležitého. Wanda je do limonády blázen a čeká, že jí na té oslavě

bude spousta. Slíbila jsem jí, že dostane nějakou s mykogenskou příchutí, a

tak se na ni těší.“

„Takže pokud zaslechla něco, co znělo jako limonáda, mohla si to jed-

noduše v hlavě přeložit jako limonádu.“

„Ano. Proč ne?“

„Jenže v tom případě, co si myslíš, že skutečně zaslechla? Musela

nejdříve něco zaslechnout, než si to špatně vyložila.“

„Nemyslím, že je to nutné. Ale proč bychom měli přikládat takovou dů-

ležitost dětskému snu? Prosím, nechci, aby se už s ní na toto téma někdo

bavil. Hrozně ji to rozrušuje.“

„Souhlasím. Postarám se o to, aby toho Dors nechala – alespoň pokud

jde o Wandu.“

„Dobrá. Nezajímá mě, že je to Wandina babička, Hari. Jsem přece její

matka a moje přání mají přednost.“

„Naprosto,“ řekl Seldon konejšivě a díval se za Manellou, která odchá-

- 179 -

zela. To bylo další břímě – nekonečný boj mezi těmito dvěma ženami.

9

Tamwile Elar byl třicet šest let starý a k Seldonovu psychohistorickému

Projektu přišel jako starší matematik před čtyřmi lety. Byl to vysoký muž

se zvykem pomrkávat očima a stejně tak i s velkou dávkou sebevědomí.

Vlasy měl hnědé a mírně zvlněné, tím nápadnější, že je měl spíše dlou-

hé. Smál se hodně hlasitě, ale to jeho matematické schopnosti nijak nesni-

žovalo.

Elar pocházel ze západní mandanovské univerzity a Seldon se vždycky

usmíval, když si připomenul, jak podezřívavě se na něj Amaryl poprvé dí-

val. Ale Amaryl se tak podezřívavě díval na každého. V hloubi svého srdce

(jak byl Seldon přesvědčený) Amaryl cítil, že by psychohistorie měla zů-

stat jeho a Hariho územím.

Ale i Amaryl nyní přiznával, že Elarovo přijetí do skupiny jeho vlastní

situaci obrovsky pomohlo. Yugo říkal: „Jeho postupy obcházení chaosu

jsou nevídané a nádherné. Nikdo jiný v Projektu by je nedokázal vypraco-

vat takovým způsobem jako on. Mě by určitě nic takového nenapadlo. A

nenapadlo by to ani tebe, Hari.“

„Nu,“ řekl Seldon nevrle, „už stárnu.“

„Jen kdyby,“ řekl Amaryl, „se nesmál tak nahlas.“

„Lidé nemohou za to, jak se smějí.“

A přitom byla pravda, že Seldon zjišťoval, že je obtížné Elara přijmout.

Bylo to spíše pokořující, že on sám se nedokázal dostat dál k ‘achaotickým

rovnicím’, jak jim nyní říkal. Seldonovi nevadilo, že nikdy nepřemýšlel o

principu elektročističe – to opravdu nebyl jeho obor. Nicméně o achaotic-

kých rovnicích ve skutečnosti přemýšlet měl – nebo se k nim alespoň do-

stat.

Pokoušel se to rozmluvit sám sobě. Seldon vypracoval celý základ psy-

chohistorie a achaotické rovnice z tohoto základu přirozeně vycházely.

Mohl by Elar udělat Seldonovu práci před třemi desetiletími? Seldon byl

přesvědčen, že by to Elar nedokázal. A bylo tak důležité, že Elar promyslel

rovnice achaotismu, když už byl základ položený?

Všechno to bylo velice zřetelné a velice skutečné, a přitom se Seldon při

setkání s Elarem vždycky cítil nejistě. Jenom lehce podrážděně. Unavené

- 180 -

stáří proti výbojnému mládí.

A přitom Elar mu nezavdával žádnou příčinu k tomu, aby pociťoval

rozdíl ve věku. Nikdy nepřestával prokazovat Seldonovi plnou úctu ani ji-

ným způsobem nenaznačoval, že by starší muž ztrácel své prvenství.

Samozřejmě, Elar byl zapletený do blížící se oslavy, a jak se Seldon do-

zvěděl, byl ten první, kdo navrhl, aby se Seldonovy narozeniny slavily.

(Bylo to snad nepříjemné zdůraznění Seldonova věku? Seldon tuto mož-

nost odmítal. Pokud by věřil tomuhle, znamenalo by to, že už pochytil něco

z Dorsiných podezřívavých zvyků.)

Elar k němu přistoupil a řekl: „Mistře –“ A Seldon sebou jako vždy trh-

nul. Daleko raději měl, když mu starší členové Projektu říkali Hari, ale by-

la to taková maličkost, kolem které není třeba dělat rozruch.

„Mistře,“ řekl Elar. „Říká se, že jste byl předvolán k rozhovoru s gene-

rálem Tennarem.“

„Ano. Je to nový velitel vojenské junty a předpokládám, že se se mnou

chce setkat, aby se dozvěděl, co je ta psychohistorie vlastně zač. Ptají se

mě na to od časů Cleona a Demerzela.“ (Nový velitel! Junta byla jako ka-

leidoskop, jejíž někteří členové čas od času upadali v nemilost a jiní po-

vstávali odnikud.)

„Ale pokud jsem to správně pochopil, chce to nyní – přímo uprostřed

oslav narozenin.“

„Na tom nesejde. Můžete slavit beze mne.“

„Ne, to nemůžeme, mistře. Doufám, že vám to nevadí, ale několik se

nás dalo dohromady a poslali jsme do paláce zprávu a nechali odložit roz-

hovor o týden.“

„Cože?“ zeptal se podrážděný Seldon. „To od vás bylo určitě troufalé –

a kromě toho i riskantní.“

„Vyšlo to dobře. Odložili to a vy ten čas potřebujete.“

„K čemu potřebuji týden?“

Elar zaváhal. „Mohu mluvit otevřeně, mistře?“

„Samozřejmě můžete. Copak jsem někdy po komkoli chtěl, aby se

mnou mluvil jinak než otevřeně?“

Elar trochu zčervenal, jeho jemná pleť se pokryla ruměncem, ale jeho

hlas zůstal pevný. „Neříká se to lehce, mistře. Na matematiku jste génius.

Nikdo v Projektu o tom nepochybuje. Nikdo v Říši – pokud vás zná a ro-

zumí matematice – o tom nemá nejmenší pochyby. Nicméně není dáno

- 181 -

každému, aby byl géniem univerzálním.“

„To vím stejně dobře jako vy, Elare.“

„Vím, že je to tak. Přesně řečeno, totiž, chybí vám schopnost jednat s

obyčejnými lidmi – pitomci, abych tak řekl. Chybí vám jistá nevyzpytatel-

nost, jistá schopnost něčemu se vyhnout, a pokud byste jednal s někým,

kdo je jak mocný ve vládě, tak i svým způsobem pitomec, mohl byste leh-

ce ohrozit Projekt a kromě toho i svůj život jednoduše proto, že jste příliš

otevřený.“

„Co to má znamenat? Jsem najednou dítě? S politiky jsem jednal pěkně

dlouho. Jak si možná pamatujete, byl jsem deset let prvním ministrem.“

„Odpusťte mi, mistře, ale nebyl jste jedním z nejlepších. Spolupracoval

jste s prvním ministrem Eto Demerzelem, který byl podle všeho velmi inte-

ligentní, a s císařem Cleonem, který byl velice přátelský. Nyní se setkáte s

vojáky, kteří nejsou ani inteligentní, ani přátelští – jsou naprosto jiní.“

„Pracoval jsem i s vojáky a přežil jsem to.“

„Ne s generálem Dugalem Tennarem. Ten je úplně jiný. Znám ho.“

„Vy ho znáte? Setkal jste se s ním?“

„Neznám ho sice osobně, ale je z Mandanova, což je, jak víte, můj sek-

tor, a byl u moci předtím, než se připojil k juntě a protlačil se až nahoru.“

„A co o něm víte?“

„Nevychovaný, pověrčivý, násilník. Není to někdo, s kým se dá jednat

lehce – a bezpečně. Můžete využít ten týden k tomu, abyste vymyslel, jak s

ním budete jednat.“

Seldon se kousl do spodního rtu. Na tom, co Elar říkal, něco bylo a Sel-

don si uvědomoval, že přestože má své vlastní plány, nebude jednoduché

manipulovat s tupou, domýšlivou, prchlivou osobou, která ve svých rukách

soustřeďuje ohromnou moc.

Nejistě řekl: „Nějak už si poradím. Celý ten problém s vojenskou juntou

je v každém případě v nestabilní situaci na dnešním Trantoru. Už to trvá

déle, než by bylo dobré.“

„Testovali jsme to? Nevěděl jsem, že děláme rozhodnutí o stabilitě jun-

ty.“

„Jenom několik Amarylových propočtů, které využívaly vaše achaotic-

ké rovnice.“ Odmlčel se. „Mimochodem, v hlášeních jsem na ně narazil ja-

ko na Elarovy rovnice.“

„Ne v mých hlášeních, mistře.“

- 182 -

„Doufám, že vám to nevadí, ale nechci to. Psychohistorické prvky by

měly být popsány funkčně a ne podle osob. Jakmile se do toho vloží osob-

nosti, objeví se špatný dojem.“

„Rozumím a naprosto souhlasím, mistře.“

„Ve skutečnosti,“ řekl Seldon se stopou viny, „si vždycky myslím, že

není správné, když mluvíme o Seldonových rovnicích psychohistorie. Pro-

blém je v tom, že se to používá tolik let, že není praktické to zkoušet změ-

nit.“

„Pokud mi odpustíte, že to říkám, mistře, jste výjimečný případ. Mys-

lím, že nikdo by se nemohl hádat o tom, že si zasloužíte plné uznání za vy-

nalezení psychohistorické vědy. – Ale pokud mohu, raději bych se ještě

vrátil k vašemu setkání s generálem Tennarem.“

„Nu, co k tomu chcete ještě říct?“

„Nemohu přestat přemýšlet o tom, jestli by nebylo lepší, kdybyste se s

ním nesetkal, nehovořil s ním, nejednal s ním.“

„Jak bych se tomu mohl vyhnout, když se se mnou chce setkat?“

„Možná byste mohl předstírat nemoc a poslat někoho místo sebe.“

„Koho?“

Elar se na okamžik odmlčel, ale jeho mlčení bylo výmluvné.

Seldon řekl: „Vás, pokud to chápu.“

„Nebylo by to tak lepší? Jsem ze stejného sektoru jako generál, což by

mohlo mít jistou váhu. Vy jste zaměstnaný člověk, dostáváte se do let, a

bude tedy lehké uvěřit tomu, že vám není dostatečně dobře. A pokud se s

ním setkám, spíše než vy sám – odpusťte, mistře – budu se z toho moci vy-

kroutit a manévrovat lépe, než byste dokázal vy.“

„Chcete říct lhát.“

„Pokud to bude nutné.“

„Podstoupíte obrovské riziko.“

„Ne tak obrovské. Pochybuji, že by nařídil mou popravu. Pokud mu za-

čnu jít na nervy, což se může stát, pak mohu předstírat – nebo to můžete

předstírat vy v můj prospěch – mládí a nezkušenost. V každém případě, i

kdybych se dostal do problémů, bude to daleko méně nebezpečné, než

kdybyste se do nich dostal vy. Myslím na Projekt, který toho beze mne

může dokázat hodně spíše než bez vás.“

Seldon se zamračil a řekl: „Nebudu se za vámi schovávat, Elare. Pokud

se se mnou ten člověk chce setkat, setká se se mnou. Odmítám se chvět a

- 183 -

třást a žádat po vás, abyste za mě přijímal riziko. Co si myslíte, že jsem?“

„Otevřený a čestný muž – když je potřeba někoho ne docela čestného.“

„Budu se snažit být nečestný – pokud budu muset. Prosím, nepodceňuj-

te mě, Elare.“

Elar zoufale pokrčil rameny. „Dobrá. Mohu se s vámi hádat jenom do

jistého bodu.“

„Ve skutečnosti, Elare, bych byl raději, kdybyste to setkání neodložil.

Raději bych ze svých narozenin utekl a setkal se s generálem než naopak.

Oslava narozenin není můj nápad.“ Jeho hlas zanikl v zabručení.

Elar řekl: „To je mi líto.“

„Nu,“ řekl Seldon odevzdaně, „uvidíme, jak to dopadne.“

Obrátil se a odešel. Někdy si opravdu přál, aby mohl zavést něco, čemu

říkal ‘dokonale sehraná posádka’, kdy by bylo jisté, že bude všechno fun-

govat tak, jak to bude chtít on, a zůstane malý nebo vůbec žádný prostor k

manévrování mezi jeho podřízenými. Nicméně uskutečnění by zabralo

spoustu času, spoustu námahy, zabránilo by naprosto samotné jeho další

práci na psychohistorii – a kromě toho prostě na takové věci neměl pova-

hu.

Povzdechl si. Musí si promluvit s Amarylem.

10

Seldon vešel neohlášený do Amarylovy kanceláře.

„Yugo,“ řekl zprudka, „ta schůzka s generálem Tennarem byla odlože-

na.“ Posadil se s trochu otráveným výrazem.

To neposkytlo Amarylovi obvyklých několik okamžiků, aby odtrhl svou

mysl od práce. Nakonec vzhlédl a řekl: „Čím to omluvil?“

„To nebyl on. Několik našich matematiků zařídilo týdenní odklad, takže

se schůzka nebude překrývat s oslavou narozenin. Strašně mi to všechno

vadí.“

„Proč jsi jim to dovolil?“

„Nedovolil. Prostě si to udělali po svém a věci zařídili. “ Seldon pokrčil

rameny. „Svým způsobem je to má chyba. Tak dlouho jsem kňučel kolem

toho, že mi bude šedesát, až si ostatní myslí, že mi musí dodat odvahy.“

Amaryl řekl: „Samozřejmě se nám ten týden bude hodit.“

Seldon se narovnal, náhle napjatý. „Něco není v pořádku?“

- 184 -

„Ne. Alespoň nic, o čem bych věděl, ale neuškodí, když to ještě pro-

zkoušíme. Poslyš, Hari, tohle je poprvé po nějakých třiceti letech, kdy se

psychohistorie dostává do stadia, kdy lze dělat skutečné předpovědi. Není

to moc – je to jen malá špetka obrovského kontinentu lidstva – ale je to to

nejlepší, čeho jsme dosáhli. Chceme toho využít, pochopit, jak to pracuje,

dokázat si, že psychohistorie je to, co si myslíme, že je: věda předvídání.

Takže nemůže uškodit, pokud se ujistíme o tom, že jsme něco nepřehlédli.

Dokonce i ten malý kousek předpovědi je složitý a další týden výzkumu

uvítám.“

„Dobrá tedy, Na toto téma si ještě pohovoříme, než půjdu ke generálovi

kvůli změnám na poslední minutu, které bude třeba provést. Mezitím, Yu-

go, nedovol, aby žádná informace, která se toho týká, prosákla mezi ostatní

– k nikomu. Pokud to selže, nechci, aby začali lidé z Projektu ztrácet odva-

hu. Ty a já selhání sneseme sami a budeme to zkoušet dál.“

Amarylovou tváří proběhl vzácný nostalgický úsměv. „Ty a já. Pamatu-

ješ na doby, kdy to bylo opravdu všechno jen mezi námi dvěma?“

„Pamatuji si je velice dobře a nemysli si, že mi ty staré časy nechybí.

Neměli jsme toho moc, na čem bychom mohli pracovat –“

„Ani Základní Radiant, nemluvě o elektročističi.“

„Ale byly to šťastné dny.“

„Šťastné,“ řekl Amaryl a pokýval hlavou.

11

Univerzita se změnila a Hari Seldon se nemohl ubránit tomu, aby nebyl

potěšený.

Hlavní místnosti komplexu Projektu byly náhle plné barev a světel a ho-

logramů, naplňujících vzduch měnícími se obrazy Seldona v různých mís-

tech a různých časech. Byla tam Dors Venabili, usmívající se a vyhlížející

nějak mlaději – Raych jako mladík, ještě neuhlazený – Seldon a Amaryl,

vyhlížející neuvěřitelně mladě, skloněni nad svými počítači. Byl tam do-

konce i prchavý obraz Eto Demerzela, který naplňoval Seldonovo srdce

touhou po jeho starém příteli a po bezpečnosti, kterou cítil před Demerze-

lovým zmizením.

Na hologramech se neobjevoval císař Cleon. Nebylo to proto, že by je-

ho hologramy neexistovaly, ale nebylo by moudré za vlády junty připomí-

- 185 -

nat bývalou Říši.

Všechno se to rozlévalo do široka, překypovalo, naplňovalo místnost

vedle místnosti, budovu vedle budovy. Nějak se našel čas na to, aby se celá

univerzita přeměnila ve výstavu věcí, které Seldon nikdy neviděl nebo si je

nedokázal představit. Dokonce i kupole potemněla, aby vytvořila umělou

noc, do které bude univerzita po tři dny zářit.

„Tři dny!“ řekl Seldon, na kterého to napůl učinilo dojem a napůl jej to

vyděsilo.

„Tři dny,“ řekla Dors Venabili a přikývla. „Univerzita nerozhodla o ni-

čem menším.“

„Ty výdaje! Ta práce!“ řekl Seldon zamračeně.

„Výdaje jsou minimální,“ řekla Dors, „ve srovnání s tím, co jsi pro uni-

verzitu udělal. A veškerá práce je dobrovolná. Studenti se ukázali a posta-

rali se o všechno.“

Nyní se objevila univerzita panoramaticky z ptačího pohledu a Seldon

se na ni díval s úsměvem, který se mu prodral na tvář.

Dors řekla: „Líbí se ti to. Posledních pár měsíců jsi nedělal nic, než jen

bručel, jak nechceš žádnou oslavu toho, jaký jsi stařec – a teď se na sebe

podívej.“

„Nu, je to lichotivé. Nemyslel jsem, že by mohli udělat něco takového.“

„Proč ne? Jsi idol, Hari. Celý svět – celá Říše – tě zná.“

„To ne,“ řekl Seldon a potřásal důrazně hlavou. „Ani jeden z bilionu o

mně vůbec nic neví – a určitě nic o psychohistorii. Nikdo mimo Projekt

nemá to nejmenší ponětí o tom, jak psychohistorie funguje, a stejně tak ani

nikdo v něm.“

„Na tom nezáleží, Hari. Jsi to ty. Dokonce i ty kvadriliony, které neví

nic o tobě ani o tvé práci, ví, že Hari Seldon je ten největší matematik Ří-

še.“

„Nu,“ řekl Seldon a rozhlédl se kolem, „určitě mohou za to, že se tak

začínám cítit. Ale tři dny a tři noci! Z toho místa zbydou třísky.“

„Ne, nezbydou. Všechny záznamy byly odklizeny. Počítače a další vy-

bavení byly zabezpečeny. Studenti dali dohromady opravdovou policii,

která zabrání tomu, aby bylo cokoli zničeno.“

„Na všechno jsi dohlédla, co, Dors?“ řekl Seldon a s láskou se na ni

usmál.

„Byla nás na to spousta. Není to jen má práce. Tvůj kolega Tamwile

- 186 -

Elar pracoval s neuvěřitelným zaujetím.“

Seldon se zamračil.

„Co proti Elarovi máš?“ řekla Dors.

Seldon řekl: „Pořád mi říká ‘Mistře’.“

Dors potřásla hlavou. „No, to je strašný zločin.“

Seldon si toho nevšímal a řekl: „A je mladý.“

„Čím dál horší. Poslyš, Hari, musíš se naučit stárnout elegantně – a začít

tím, že dáš najevo, jak se dobře bavíš. To ostatní potěší a budou se bavit

ještě lépe, a to určitě chceš. Tak pojď. Obcházej kolem. Neschovávej se ta-

dy se mnou. Každého uvítej. Usmívej se. Ptej se, jak se mají. A zapamatuj

si, že po hostině máš mít proslov.“

„Nesnáším hostiny a dvakrát tolik nesnáším proslovy!“

„V každém případě musíš. Tak pojď!“

Seldon si dramaticky povzdechl a poslechl. Jak stál ve vchodu do hlav-

ního sálu, vypadal impozantně. Bohatá roucha prvního ministra včerejška

byla pryč, stejně jako oděvy helikonského stylu, kterým dával přednost

zamlada. Nyní nosil Seldon oblečení, které prozrazovalo jeho vyšší posta-

vení: rovné, bohatě nařasené kalhoty a upravenou tuniku. Na srdci měl

stříbrnou nití vyšitý nápis: SELDONŮV PSYCHOHISTORICKÝ PRO-

JEKT STREELINGSKÉ UNIVERZITY. Zářil jako maják proti důstojné-

mu titánově šedému odstínu jeho oděvu. Seldonovy oči jiskřily ve tváři,

zbrázděné již časem a prozrazující jeho šedesát let vráskami stejně jako še-

dými vlasy.

Vstoupil do místnosti, ve které slavily děti. Místnost byla úplně vykli-

zena kromě stolů s jídlem. Děti se k němu rozběhly okamžitě, jak jej spat-

řily – věděly samozřejmě, že on je tím důvodem oslav – a Seldon se po-

koušel uniknout jejich chňapajícím prstům.

„Počkejte, počkejte, děti,“ řekl. „Teď ustupte.“

Vytáhl z kapsy malého naprogramovaného robota a postavil jej na pod-

lahu. V Říši bez robotů to bylo něco, u čeho mohl čekat, že to způsobí po-

prask. Mělo to tvar malého chlupatého zvířátka, ale také schopnost bez va-

rování měnit tvar (což vyvolávalo pokaždé výkřiky dětského smíchu), a

když k tomu došlo, stejně tak se měnily pohyby a zvuky.

„Dívejte se na něj,“ řekl Seldon, „a hřejte si s ním a pokuste se jej ne-

rozbít. Později dostanete každý jednoho.“

Vyklouzl do chodby, vedoucí zpátky do hlavního sálu, a když už byl

- 187 -

venku, uvědomil si, že za ním jde Wanda.

„Dědo,“ řekla.

No jistě. Wanda byla jiná. Popadl ji a vyzvedl vysoko do vzduchu, vy-

hodil ji a postavil zpátky na podlahu.

„Bavíš se dobře, Wando?“ zeptal se pak.

„Ano,“ řekla. „Ale nechoď do toho pokoje.“

„Proč ne, Wando? Je to můj pokoj. Je to kancelář, ve které pracuji.“

„Tam jsem měla ten svůj ošklivý sen.“

„To vím, Wando, ale to už je pryč, ne?“ Zaváhal a pak vedl Wandu k

jednomu z křesel, která stála u zdí chodby. Posadil se a zvedl ji do klína.

„Wando,“ řekl, jsi si jistá, že to byl sen?“

„Myslím, že to byl sen.“

„Opravdu jsi spala?“

„Myslím, že ano.“

Když o tom hovořila, vypadala, jako by se necítila dobře, a Seldon se

rozhodl, že ji nechá jít. Nemělo smysl ji k něčemu nutit.

Řekl: „Nu, ať to byl sen nebo ne, byli tam dva muži a mluvili o limoná-

dové smrti, je to tak?“

Wanda zdráhavě přikývla.

Seldon řekl: „Jsi si jistá, že říkali limonádová?“

Wanda znovu přikývla.

„Možná řekli něco jiného a ty sis myslela, že řekli limonádová?“

„To, co řekli, bylo limonádová.“

Seldon se s tím musel spokojit. „Nu, utíkej a bav se, Wando. Na ten sen

už zapomeň.“

„Dobře, dědo.“ Jakmile byla záležitost se snem zapomenuta, hned se

rozveselila a odešla se připojit k oslavám.

Seldon se vydal najít Manellu. Zabralo mu to neobvykle dlouhou dobu,

než ji našel, protože na každém kroku byl zastaven, vítán a musel hovořit s

lidmi.

Nakonec ji spatřil v dálce. Mumlajíce: „S dovolením – S dovolením –

Támhle je někdo, s kým musím – S dovolením –“ se k ní se značnými pro-

blémy dostal.

„Manello,“ řekl a odvedl ji stranou s mechanickými úsměvy na všechny

strany.

„Ano, Hari,“ řekla. „Něco není v pořádku?“

- 188 -

„Je to ten Wandin sen.“

„Neříkej mi, že o něm pořád ještě mluví.“

„Nu, stále ji to asi trápí. Poslyš, máme tady na oslavě limonádu, že?“

„Samozřejmě, děti ji zbožňují. Rozdělila jsem pár tuctů mykogenských

příchutí do malých lahviček různých tvarů a děti je zkoušejí jednu po dru-

hé, aby viděly, která je nejlepší. Dospělí ji pijí také. Proč ji neochutnáš? Je

vynikající.“

„Přemýšlím. Jestliže to nebyl sen, jestliže to dítě opravdu slyšelo něko-

ho, jak mluví o limonádové smrti –“ Odmlčel se, jako by měl strach pokra-

čovat.

Manella řekla: „Myslíš, že někdo limonádu otrávil? To je směšné. Už

teď by tady muselo být každému dítěti špatně nebo by umíralo.“

„Já vím,“ mumlal Seldon. „Já vím.“

Odešel a málem přehlédl Dors, když kolem ní procházel. Chytila jej za

loket.

„Proč ten výraz?“ řekla. „Vypadáš, jako bys měl starosti.“

„Přemýšlel jsem o Wandině limonádové smrti.“

„Já také, ale zatím jsem na nic nepřišla.“

„Nemohu si pomoci, ale pořád musím uvažovat o možnosti otrávení.“

„Nemusíš. Ujišťuji tě, že každý kousek jídla, které přišlo na tuto oslavu,

byl molekulárně prozkoumán. Vím, že si budeš myslet, že je to má typická

paranoia, ale mám úkol hlídat tě a to je něco, co musím.“

„A všechno je –“

„Žádný jed. Přísahám.“

Seldon se usmál. „Nu, dobrá. Je to úleva. Opravdu si nemyslím –“

„Doufejme, že ne,“ řekla Dors suše. „Co mi dělá daleko větší starost než

ta báje o jedu, je to, že se máš za pár dní setkat s tou nestvůrou Tennarem.“

„Neříkej mu nestvůra, Dors. Kolem nás jsou uši a jazyky.“

Dors okamžitě ztlumila hlas. „Myslím, že máš pravdu. Rozhlédni se.

Všechny ty usmívající se tváře – a přitom kdo ví, který z našich ‘přátel’

bude, ještě než noc skončí, podávat hlášení vůdci a jeho pochopům? Ach,

lidé! Pomysli si, že i po těch tisících staletí existuje tak nízká zrádnost. Při-

padá mi to tak zbytečné. A přitom vím, jaké škody to dokáže natropit. Pro-

to musím jít s tebou, Hari.“

„To je nemožné, Dors. To by pro mě celou záležitost jen zkomplikova-

lo. Půjdu sám a nebudu mít žádné problémy.“

- 189 -

„Nemáš žádnou představu o tom, jak s generálem jednat.“

Seldon se zatvářil vážně. „A ty ano? Mluvíš úplně jako Elar. Ten je také

přesvědčený o tom, že jsem bezmocný starý blázen. On chce také jít se

mnou – nebo ještě lépe jít místo mě. – Zajímalo by mě, kolik lidí na Tran-

toru by si se mnou vyměnilo místo,“ přidal s jasným sarkasmem. „Tucty?

Milióny?“

12

Už celých deset let byla Galaktická Říše bez císaře, ale ve způsobu, ja-

kým byly ošetřovány císařské pozemky, se naprosto nic nezměnilo. Díky

tisícům zvyklostí byla císařova nepřítomnost naprosto nepostřehnutelná.

Znamenalo to, samozřejmě, že tu nebyla žádná osoba v císařských ša-

tech, která by dozírala na všechny formality toho či onoho druhu. Žádný

císařský hlas nevydával rozkazy; žádná císařská přání nebyla známa; neby-

lo možné pocítit žádnou císařskou vděčnost nebo podráždění; žádná císař-

ská radost nerozzařovala žádný z paláců; žádná císařská nemoc je nehalila

do příšeří. Císařovy obytné pokoje byly prázdné – říšská rodina neexisto-

vala.

A přitom armáda zahradníků udržovala pozemky v dokonalém stavu.

Armáda sluhů se starala o to, aby byly budovy v dokonalém pořádku. Císa-

řovo lože – ve kterém nikdo nespal – bylo každý den pokrýváno čistým

prádlem; místnosti byly uklízeny; všechno pracovalo tak, jako pracovalo

vždycky; a celý císařský personál, od nejnižšího po nejvyššího, pracoval

tak, jako pracoval vždycky. Vrchní úředníci vydávali příkazy, jaké by vy-

dávali, kdyby císař žil, příkazy, které by vydával sám císař. V mnoha pří-

padech, zvláště v nejvyšších funkcích, byl personál tentýž, jako v posled-

ních dnech Cleonova života. Nový personál, který byl přijímán, byl pečlivě

poučován a cvičen v tradicích, kterým měl sloužit.

Bylo to, jako by Říše, přizpůsobená vládě císaře, trvala na jeho ‘stínové

vládě’, aby udržela Říši pohromadě.

Junta to věděla – nebo pokud ne, nejasně to cítili. V deseti letech se

žádný z těchto vojáků nenastěhoval do císařových soukromých pokojů v

Menším paláci. Ať už to byli mužové, jací chtěli, nebyli císaři a věděli, že

k tomu nemají právo. Lidé, kteří snesou ztrátu svobody, nesnesou jakouko-

li známku neúcty k císaři – živému nebo mrtvému.

- 190 -

Dokonce ani generál Tennar se nenastěhoval do krásných staveb, ve

kterých tak dlouho žili císařové tuctu různých dynastií. Ubytoval se v jedné

z budov postavených na okraji pozemků – byla sice ohyzdná, ale vystavěná

jako pevnost, dostatečně silná k tomu, aby vydržela obléhání, s přilehlými

budovami, ve kterých se ubytovalo obrovské množství vojáků.

Tennar byl podsaditý muž s knírem. Nebyl to knír mohutný, bohatý a

dahlanský, ale pečlivě zastřižený a tvarovaný podle horního rtu, ponechá-

vající mezi vrcholkem rtu a koncem kníru proužek kůže. Měl ryšavou bar-

vu a Tennar měl chladné modré oči. Možná to byl za svých mladých let

hezký muž, ale nyní byla jeho tvář napuchlá a jeho oči byly štěrbiny, které

vyzařovaly hněv častěji než jiné pocity.

Nyní řekl hněvivě – jako člověk, který se cítí být naprostým pánem mi-

liónů světů, a přitom se mu nikdo neopováží říkat císař – k Henderu Lin-

novi: „Mohu si ustavit svou vlastní dynastii.“ Se zamračeným výrazem se

rozhlédl. „Tohle není vhodné místo pro vládce Říše.“

Linn řekl tiše: „Důležité je být vládcem. Raději být vládcem v pokojíku,

než loutkou v paláci.“

„A ještě raději být vládcem v paláci. Proč ne?“

Linn měl hodnost plukovníka, ale bylo naprosto jasné, že se nikdy neú-

častnil žádné vojenské akce. Jeho funkce zahrnovala to, že říkal Tennarovi

to, co chtěl slyšet – a v předávání jeho nezměněných rozkazů ostatním. Pří-

ležitostně – kdykoli to bylo bezpečné – se mohl pokoušet nabádat Tennara

k mnohem opatrnějšímu jednání.

Linn byl dobře známý jako ‘Tennarův lokaj’ a věděl, že tomu tak je.

Netrápilo jej to. Jako lokaj byl v bezpečí – a už viděl pády těch, kteří byli

příliš hrdí na to, aby byli lokaji.

Může samozřejmě přijít chvíle, kdy se Tennar v proměnlivém panora-

matu junty ztratí, ale Linn s jistou dávkou filozofie cítil, že si to včas doká-

že uvědomit a zachránit se. – Nebo také ne. Všechno mělo svou cenu.

„Není důvod, proč byste nemohl založit dynastii, generále,“ řekl Linn.

„Mnozí jiní to už v dlouhé říšské historii učinili. Jenže to potřebuje čas.

Lidé se přizpůsobují pomalu. Obvykle je to až druhý nebo třetí člen dy-

nastie, kdo je plně přijat jako císař.“

„Tomu nevěřím. Potřebuji se pouze prohlásit novým císařem. Kdo se se

mnou opováží hádat? Můj stisk je pevný.“

„To skutečně je, generále. O vaší moci nepochybuje nikdo na Trantoru a

- 191 -

na většině vnitřních světů, i když je možné, že by zatím na mnoha vnějších

světech – zatím – novou císařskou dynastii nepřijali.“

„Vnitřní nebo vnější světy, vojenská síla vládne všem. To je stará říšská

zásada.“

„Která je dobrá,“ řekl Linn, „ale mnoho provincií má nyní své ozbroje-

né síly, což by vám příliš neprospělo. Jsou to obtížné časy.“

„Doporučujete tedy opatrnost.“

„Vždycky doporučuji opatrnost, generále.“

„A jednoho dne jí budete doporučovat příliš mnoho.“

Linn sklonil hlavu. „Doporučuji pouze to, co se mi zdá dobré a co je

vhodné pro vás, generále.“

„Jako například ty neustálé řeči o tom Hari Seldonovi.“

„Je vaším největším nebezpečím, generále.“

„To říkáte stále, ale já si to nemyslím. Je to obyčejný univerzitní profe-

sor.“

Linn řekl: „To je, ale kdysi byl prvním ministrem.“

„To vím, ale to bylo za Cleonových časů. Udělal od té doby něco? Když

jsou časy tak obtížné a když jsou vládci provincií tak nespolehliví, jak mů-

že být mým největším nebezpečím profesor?“

„Občas je chybou,“ řekl Linn opatrně (člověk musí být opatrný, když

poučuje generála), „předpokládat, že naprosto nenápadný člověk může být

neškodný. Seldon byl pro ty, kteří se mu postavili, cokoli jiného, jen ne ne-

škodný. Před dvaceti lety joranumitské hnutí skoro zničilo Cleonova moc-

ného prvního ministra. Eto Demerzela.“

Tennar přikývl, ale lehce zamračený výraz na jeho tváři prozrazoval je-

ho snahu vzpomenout si na celou záležitost.

„Byl to Seldon, kdo zničil Joranuma a kdo nastoupil po Demerzelovi do

úřadu prvního ministra. Joranumitské hnutí nicméně přetrvalo a Seldon

zosnoval jeho zničení, ale ne dříve, než uspělo ve svém plánu na zavraždě-

ní Cleona.“

„Ale Seldon to přežil, ne?“

„Máte naprostou pravdu. Seldon přežil.“

„To je divné. Dopustit zavraždění císaře by mělo znamenat pro prvního

ministra smrt.“

„Mělo by. Nicméně mu junta umožnila žít dále. Zdálo se, že to bude

moudřejší.“

- 192 -

„Proč?“

Linn si v duchu povzdechl. „Je tu něco, čemu se říká psychohistorie,

generále.“

„O tom nic nevím,“ řekl Tennar chabě.

Ve skutečnosti si nejasně vzpomínal, jak se mu Linn při několika příle-

žitostech pokoušel vyprávět něco, co se téhle podivné sbírky slabik týkalo.

Nikdy to nechtěl poslouchat a Linn věděl, že bude lepší, když nebude příliš

naléhat. Tennar to nechtěl poslouchat ani teď, ale zdálo se mu, že v Linno-

vých slovech zachytil skrytou naléhavost. Možná by si to měl teď poslech-

nout, pomyslel si Tennar.

„Skoro nikdo o tom nic neví,“ řekl Linn, „a přesto je tu několik – eh –

intelektuálů, kteří to shledávají zajímavým.“

„A co to je?“

„Je to složitá matematická forma.“

Tennar potřásl hlavou. „S tím mi dejte pokoj, prosím. Dokážu spočítat

své armádní divize. To je veškerá matematika, kterou potřebuju.“

„Říká se,“ řekl Linn, „že psychohistorie může umožnit předvídání bu-

doucnosti.“

Generál vypoulil oči. „Chcete tím říct, že ten Seldon je věštec?“

„Ne v obvyklém slova smyslu. Je to záležitost vědy.“

„Tomu nevěřím.“

„Je těžké tomu uvěřit, ale Seldon se stal něčím jako kultovní postavou

tady na Trantoru – a v jistých místech ve vnějších světech. Takže psycho-

historie – pokud může být využita k předpovídání budoucnosti nebo pokud

lidé alespoň uvěří tomu, že může být použita k předpovídání budoucnosti –

může být mocným nástrojem, se kterým udržíme režim. Jsem si jist, že jste

mě již pochopil, generále. Člověk potřebuje pouze, aby bylo předpověze-

no, že náš režim vytrvá a přinese vbrzku Říši mír a blahobyt. Lidé, kteří

tomu uvěří, tomuto sebesplňujícímu proroctví napomohou. Na druhou

stranu, jestliže si Seldon přeje pravý opak, může předpovědět občanskou

válku a rozvrat. Lidé tomu uvěří také a to by režim destabilizovalo.“

„V tom případě, plukovníku, musíme zajistit, aby byly psychohistorické

předpovědi takové, jaké je chceme mít.“

„Bude to Seldon, kdo je bude utvářet, a on není přítelem režimu. Je dů-

ležité, generále, abychom rozlišovali mezi Projektem, který pracuje na

streelingské univerzitě, aby psychohistorii zdokonalil, a Hari Seldonem.

- 193 -

Psychohistorie nám může být velice užitečná, ale bude tomu tak pouze v

případě, že v jejím čele bude stát někdo jiný než Seldon.“

„Je někdo jiný, kdo by to mohl být?“

„Ach ano. Je pouze nezbytné se Seldona zbavit.“

„Co je na tom tak obtížného? Jeden rozkaz k popravě – a je to!“

„Bylo by lepší, generále, kdyby v tom nebyla vláda přímo zapletena.“

„Vysvětlete!“

„Vyjednal jsem vám s ním schůzku, takže budete moci využít své zku-

šenosti, abyste poznal jeho charakter. Pak budete schopen posoudit, zdali

jisté návrhy, které si představuji, stojí za úvahu nebo ne.“

„Kdy k té schůzce dojde?“

„Měla se konat velmi záhy, ale jeho zástupci v Projektu požádali o ně-

kolik dní odkladu, protože připravovali oslavu jeho narozenin – šedesá-

tých, jak jsem pochopil. Zdálo se mi moudré k tomu svolit a povolit týden-

ní odklad.“

„Proč?“ ptal se Tennar. „Nesnáším jakýkoli projev slabosti.“

„Naprosto správně, generále. Naprosto správně. Vaše instinkty jsou, ja-

ko vždy, správné. Nicméně se mi zdálo, že potřeby státu by po nás mohly

vyžadovat, abychom věděli, co a jak tato oslava narozenin – která se odbý-

vá právě v této chvíli – může ovlivnit.“

„Proč?“

„Veškeré vědomosti jsou užitečné. Chtěl byste něco z těch oslav vidět?“

Tvář generála Tennara zůstala zamračená. „Je to nutné?“

„Myslím, že to shledáte zajímavým, generále.“

Přenos – obrazový a zvukový – byl vynikající a za malou chvilku veselí

oslav narozenin naplnila spíše strohou místnost, ve které generál seděl.

Linnův tichý hlas sloužil jako komentář. „Většina z toho, generále, je v

komplexu Projektu, ale týká se to i zbytku univerzity. Za několik okamžiků

uvidíme pohled seshora a poznáte sám, že oslava zabírá široký prostor. Ve

skutečnosti, i když nyní nemám důkaz, jsou na planetě tu a tam místa, vět-

šinou na různých univerzitách a v sektorových settings, kde_se odehrává

tak či onak něco, čemu bychom mohli říkat ‘spřátelené oslavy’. Oslavy

pokračují a budou trvat ještě nejméně jeden den.“

„Chcete mi tvrdit, že je to oslava na celém Trantoru?“

„Svým způsobem. Týká se to především třídy intelektuálů, ale je to pře-

kvapivě rozšířené. Může dokonce být, že se něco slaví na jiných světech,

- 194 -

než jen na Trantoru.“

„Kde jste sehnal ten přenos?“

Linn se usmál. „Naše možnosti v Projektu jsou docela dobré. Máme

spolehlivé zdroje informací, takže se toho může stát jen velice málo, aby-

chom o tom okamžitě nevěděli.“

„Dobrá tedy, Linne, co z toho všeho vyvozujete?“

„Zdá se mi, generále, a jsem si jistý, že na to máte stejný názor, že Hari

Seldon je středem kultu osobnosti. Ztotožnil se s psychohistorií natolik, že

pokud bychom se jej zbavili příliš otevřeně, naprosto bychom zničili hod-

notu této vědy. Byla by pak pro nás bezcenná.

Na druhou stranu, generále, Seldon stárne a není příliš těžké si předsta-

vit, že bude nahrazen jiným člověkem: někým, koho můžeme vybrat sami

a kdo bude nakloněn našim velkým cílům a nadějím, pokud jde o Říši. Po-

kud může být Seldon nahrazen takovým způsobem, aby to vypadalo přiro-

zeně, je to vše, co potřebujeme.“

Generál řekl: „A myslíte, že bych se s ním měl setkat?“

„Ano, abyste mohl zvážit jeho schopnosti a rozhodnout o tom, co by-

chom měli udělat. Ale musíme být opatrní, protože to je populární člověk.“

„Už jsem se vypořádal s populárními lidmi dříve,“ řekl Tennar temně.

13

„Ano,“ řekl Seldon unaveně, „byl to velký triumf. Nádherně jsem se

pobavil. Už se nemohu dočkat, až mi bude sedmdesát, abych si to mohl

zopakovat. Ale je pravda, že jsem vyčerpaný.“

„Tak si dej dobrou noc, táto,“ řekl Raych s úsměvem. „To je nejlepší

lék.“

„Nevím, jak dobře budu odpočívat, když se mám za několik dní setkat s

naším velkým vůdcem.“

„Ne sám, o to se postarám,“ řekla Dors Venabili pochmurně.

Seldon se zamračil. „Už o tom nemluv, Dors. Je pro mě důležité, abych

se s ním setkal o samotě.“

„Nebude to bezpečné, když budeš sám. Pamatuješ si, co se stalo před

deseti lety, když jsi odmítl, abych s tebou šla uvítat zahradníky?“

„Nemám obavy o to, že bych na to zapomněl, když mi to dvakrát do

týdne připomínáš. Nicméně v tomto případě mám v úmyslu jít sám. Co by

- 195 -

mi mohl chtít udělat, když k němu přijdu jako starý muž, naprosto neškod-

ný, abych zjistil, co chce?“

„Co myslíš, že chce?“ řekl Raych, kousající si klouby na ruce.

„Předpokládám, že chce to, co vždycky chtěl Cleon. Ukáže se, že zjistil,

že psychohistorie může svým způsobem předvídat budoucnost, a on toho

bude chtít využít ke svým vlastním záměrům. Řekl jsem Cleonovi, že toho

věda není schopná, už před nějakými třiceti lety a říkal jsem mu to během

doby, kdy jsem byl prvním ministrem – a teď řeknu generálu Tennarovi to-

též.“

„Jak víš, že ti uvěří?“ řekl Raych.

„Přemýšlím, jak být co nejpřesvědčivější.“

Dors řekla: „Nepřeji si, abys šel sám.“

„Tvé přání, Dors, na tom nic nezmění.“

V tomto okamžiku se ozval Tamwile Elar. Řekl: „Jsem tu jediná osoba

mimo vaši rodinu. Nevím, jestli budete mít o můj návrh zájem.“

„Tak ho řekněte,“ řekl Seldon. „No tak, ven s tím.“

„Rád bych navrhl kompromis. Proč by několik z nás nemohlo jít s mis-

trem. Jenom několik z nás. Můžeme vypadat jako jeho triumfální eskorta,

něco jako zakončení oslav narozenin. – Počkejte, nechci tím říct, že se

všichni nacpeme do generálových kanceláří. Ani nemám v úmyslu vejít na

císařské palácové pozemky. Můžeme si prostě jen pronajmout pokoje v ho-

telu v císařském sektoru na kraji pozemků – hotel Na okraji kupole bude

docela vyhovovat – a užijeme si příjemný den.“

„To je přesně to, co potřebuji,“ odfrkl si Seldon. „Příjemný den.“

„Vy ne, mistře,“ řekl Elar okamžitě. „Vy se setkáte s generálem Tenna-

rem. My zbývající ale necháme lidi v císařském sektoru, aby si povšimli

vaší proslulosti – a možná si jí všimne i generál. A pokud bude vědět, že

my všichni čekáme na váš návrat, může jej to zdržet od toho, aby byl ne-

příjemný.“

Poté nastalo zamyšlené ticho. Nakonec řekl Raych: „Připadá mi to příliš

nápadné. Nehodí se to k dojmu, který o tátovi svět má.“

Ale Dors řekla: „Nezajímá mě Hariho dojem. Zajímá mě Hariho bez-

pečnost. Připadá mi, že pokud nemůžeme narušit generálovo soukromí ne-

bo vejít na palácové pozemky, pak, když se takříkajíc nashromáždíme tak

blízko generála, jak jen bude možné, mohlo by to vyjít. Děkuji vám, dokto-

re Elare, za velice dobrý návrh.“

- 196 -

„Nechci to,“ řekl Seldon.

„Ale já ano,“ řekla Dors, „a pokud je to nejblíže tomu, kdy ti mohu po-

skytnout osobní ochranu, musím na tom trvat.“

Manella, která to všechno až do této chvíle poslouchala bez komentáře,

řekla: „V hotelu Na okraji kupole bychom si mohli docela užít.“

„Nemám na mysli užívání,“ řekla Dors, „ale přijímám tvůj hlas pro.“

A tak se také stalo. Následujícího dne se několik nejvyšších pracovníků

ubytovalo v hotelu Na okraji kupole v pokojích s výhledem na otevřené

prostory císařských palácových pozemků.

Následujícího večera si Hariho Seldona vyzvedly generálovy ozbrojené

stráže a odvezly jej na setkání.

Téměř ve stejné době zmizela Dors Venabili, ale její nepřítomnost po

dlouhou dobu nikdo nezaznamenal. A když ji zjistili, nikdo nedokázal od-

hadnout, co se jí mohlo stát, a veselá nálada oslav se rychle změnila v oba-

vu.

14

Dors Venabili žila na císařských palácových pozemcích po deset let. Ja-

ko manželka prvního ministra vcházela na pozemky a měla volný průchod

z kupole do otevřeného prostoru a její otisky prstů jí sloužily jako propust-

ka.

Ve zmatku, který zavládl po Cleonově zavraždění, nebyla její propustka

nikdy odstraněna a nyní, když se poprvé od toho hrozného dne chtěla do-

stat z kupole do otevřeného prostoru, neměla s tím potíže.

Vždycky věděla, že to může udělat pouze jednou, protože po jejím ob-

jevení bude propustka vymazána – ale nyní byl ten pravý čas k tomu, aby

toho využila.

Jakmile vešla do otevřeného prostoru, obloha náhle ztemněla a cítila

lehký pokles teploty. Ve světě pod kupolí bylo vždy za nocí více světla než

obvykle a za dne nebylo tak jasno. A teplota pod kupolí byla samozřejmě

trochu mírnější než venku.

Většina Trantořanů si toho nebyla vědoma, protože strávili celý svůj ži-

vot pod kupolí. Dors to očekávala, ale nijak na tom nezáleželo.

Vykročila hlavní silnicí, která ústila z kupole u budovy hotelu Na okraji

kupole. Byla samozřejmě jasně osvětlená, takže na tom, jak byla obloha

- 197 -

potemnělá, také vůbec nezáleželo.

Dors věděla, že nebude schopna urazit po silnici ani sto metrů bez toho,

že by byla zastavena, za dnešních paranoidních dní junty možná ještě mé-

ně. Její přítomnost bude okamžitě odhalena.

A nebyla zklamána. Přiřítil se k ní malý pozemní vůz a z jeho okénka

zařval hlídač: „Co tu chcete? Kam jdete?“

Dors otázky ignorovala a pokračovala v chůzi.

Hlídač vykřikl: „Stát!“ Pak dupnul na brzdy a vystoupil z vozu ven, což

bylo přesně to, co Dors chtěla, aby udělal. Hlídač držel volně v ruce blaster

– nevyhrožoval jeho použitím, pouze ukazoval, že existuje. Řekl: „Vaše

občanské číslo.“

Dors řekla: „Chci váš vůz.“

„Cože!“ vykřikl hlídač vztekle. „Vaše občanské číslo. Okamžitě!“ A

nyní blaster pozvedl.

Dors řekla tiše: „Nepotřebujete mé občanské číslo,“ a vykročila hlídači

vstříc.

Hlídač o krok couvl. „Pokud se nezastavíte a neohlásíte mi své občan-

ské číslo, odprásknu vás.“

„Ne! Odhoďte blaster.“

Hlídačovy rty se sevřely. Jeho prst se začal blížit ke spoušti, ale než ji

mohl stisknout, byl ztracen.

Nikdy později nedokázal přesně popsat, co se stalo. Všechno, co mohl

říct, bylo: „Jak jsem mohl vědět, že je to Tygřice?“ (Později přišla doba,

kdy byl na toto setkání hrdý.) „Pohnula se tak rychle, vůbec jsem nepostře-

hl, co udělala nebo co se stalo. Jednu chvíli jsem ji chtěl zastřelit – byl

jsem si jistý tím, že je to nějaká bláznivá ženská – a další věc, kterou si

pamatuju, je, že jsem byl poražený.“

Dors držela hlídače v pevném sevření, ruku s blasterem vytaženou na-

horu. Řekla: „Buď okamžitě ten blaster pustíte, nebo vám zlomím ruku.“

Hlídač cítil, jak se mu kolem hrudníku stahuje smrtelný stisk, který mu

vůbec nedovoloval dýchat. Uvědomil si, že nemá na vybranou, a odhodil

blaster.

Dors Venabili jej pustila, ale než se mohl hlídač vzpamatovat, zjistil, že

se dívá do ústí vlastního blasteru v Dorsině ruce.

Dors řekla: „Doufám, že jste nechal detektory být. Nepokoušejte se hlá-

sit to, co se stalo, moc rychle. Raději počkejte, než si ujasníte, co vlastně

- 198 -

chcete svým nadřízeným říct. Skutečnost, že vám neozbrojená žena vzala

blaster a vůz, může docela dobře skoncovat s vaší užitečností juntě.“

Dors nastartovala vůz a rozjela se hlavní silnicí. Díky deseti letům po-

bytu na pozemcích věděla naprosto přesně, kam má jet. Vůz, ve kterém je-

la – služební pozemní vůz – nebyl na pozemcích žádným rušivým prvkem

a nebude pokládán za něco neobvyklého. Nicméně musí své rychlosti vyu-

žít, protože chtěla dosáhnout svého cíle co nejdříve. Hnala vůz rychlostí

dvou set kilometrů v hodině.

Právě její rychlost nakonec upoutala pozornost. Ignorovala výkřiky z

rádia, dotazující se na to, proč tak spěchá, a netrvalo dlouho a díky detekto-

rům ve voze zjistila, že je jí v patách jiný pozemní vůz.

Věděla, že napřed dostane předběžné varování a že na ni budou čekat

další pozemní vozy, ale bylo toho velice málo, co mohli udělat kromě toho,

že se ji pokusí blasterem zabít – něco, k čemu se zjevně nikdo neodhodlá s

vyhlídkou na další vyšetřování.

Když dojela k budově, ke které měla namířeno, zjistila, že ji tam už

očekávají dva pozemní vozy. Vystoupila klidně ze svého vlastního vozu a

vykročila ke vchodu.

Okamžitě se jí do cesty postavili dva muži, očividně udivení tím, že ři-

dičem spěchajícího vozu nebyl hlídač, ale žena, oblečená v civilním oděvu.

„Co tu děláte? Co měl znamenat ten spěch?“

Dors řekla klidně: „Důležitá zpráva pro plukovníka Hendera Linna.“

„Opravdu?“ řekl hlídač ostře. Mezi ní a vchodem byli nyní čtyři muži.

„Občanské číslo, prosím.“

Dors řekla: „Nezdržujte mě.“

„Řekl jsem občanské číslo.“

„Zdržujete mě.“

Jeden ze strážných náhle řekl: „Víte, komu je podobná? Manželce sta-

rého prvního ministra. Doktorce Venabili. Tygřici.“

Všichni čtyři náhle o krok ustoupili, ale jeden z nich řekl: „Jste zatče-

na.“

„Opravdu?“ řekla Dors. „Pokud jsem Tygřice, musí vám být jasné, že

jsem daleko silnější než kterýkoli z vás a že jsou mé reflexy daleko rych-

lejší. Navrhuji, abyste mě všichni čtyři doprovodili v klidu dovnitř, a uvi-

díme, co tomu řekne plukovník Linn.“

„Jste zatčena,“ ozvalo se znovu a na Dors mířily čtyři blastery.

- 199 -

„Nu,“ řekla Dors. „Když na tom trváte.“

Bleskově se pohnula a dva z hlídačů náhle leželi, sténající, na zemi, za-

tímco Dors stála s blasterem v každé ruce.

Řekla: „Pokoušela jsem se jim neublížit, ale je docela dobře možné, že

jsem jim zlomila zápěstí. Takže zbýváte dva a já dokážu střílet rychleji než

vy. Pokud se nějaký z vás pokusí o ten nejmenší pohyb – ten nejmenší –

budu muset porušit svůj životní zvyk a zabít vás. Bude mi z toho špatně a

prosím vás, abyste mě k tomu nenutili.“

Bylo naprosté ticho a dva hlídači jen stáli – bez pohybu.

„Navrhuji,“ řekla Dors, „abyste mě vy dva doprovodili do společnosti

plukovníka a pak vyhledali lékařskou pomoc pro své dva kamarády.“

Návrh ale nebyl nutný. Plukovník Linn vyšel ze své kanceláře. „Co se tu

děje? Co se –“

Dors se k němu obrátila. „Ach! Dovolte, abych se představila. Jsem

doktorka Venabili, manželka profesora Hariho Seldona. Přišla jsem se s

vámi setkat v naléhavé záležitosti. Tito čtyři se mě pokusili zastavit a v dů-

sledku toho jsou dva z nich vážně zraněni. Nechte je jít po svých a dovolte

mi, abych si s vámi promluvila. Nechci vám ublížit.“

Linn se podíval na čtyři hlídače a pak na Dors. Řekl klidně: „Nechcete

mi ublížit? Jestliže vás nedokázali zastavit čtyři hlídači, pak se jich na mé

zavolání okamžitě dostaví čtyři tisíce.“

„Tak je zavolejte,“ řekla Dors. „Ať už přijdou jakkoli brzy, nebude to

včas k tomu, aby vás zachránili, jestliže se vás rozhodnu zabít. Propusťte

své hlídače a pohovořme si normálně.“

Linn propustil hlídače a řekl: „Nu, pojďte dál a pohovoříme si. Ale do-

volte, abych vás varoval, doktorko Venabili – mám dobrou paměť.“

„Já také,“ řekla Dors. Vešli spolu do Linnových pokojů.

15

Linn řekl s krajní zdvořilostí: „Řekněte mi přesně, proč jste sem přišla,

doktorko Venabili.“

Dors se usmála bez jakékoli hrozby – a přitom nijak zvlášť příjemně.

„Především,“ řekla, „jsem sem přišla proto, abych vám ukázala, že sem

přijít mohu. “

„Skutečně?“

- 200 -

„Ano. Můj manžel byl odvezen k setkání s generálem ve služebním po-

zemním voze s ozbrojenou stráží. Já sama jsem opustila hotel téměř ve

stejném okamžiku jako on, pěšky a neozbrojená – a jsem tady – a věřím, že

dříve než on. Dostala jsem se přes pět strážných, včetně strážného, jehož

vůz jsem si půjčila, abych se k vám dostala. Dostala bych se přes padesát.“

Linn lhostejně pokýval hlavou. „Pochopil jsem, že vám občas říkají

‘Tygřice’.“

„Říkali mi tak. – Takže nyní, když jsem se k vám dostala, spočívá můj

úkol v tom zabránit tomu, aby mému muži bylo ublíženo. Vypravil se do

generálovy jámy – abych to vyjádřila dramaticky – a chci, aby z ní vyšel

bez zranění a bez výhrůžek.“

„Pokud se mě týká, vím, že se vašemu manželovi v důsledku této

schůzky nestane nic zlého. Ale pokud si děláte starosti, proč jste šla za

mnou? Proč nejdete přímo ke generálovi?“

„Protože z vás dvou jste to vy, kdo tu má rozum.“

Nastala krátká odmlka a Linn řekl: „To by mohla být velice nebezpečná

poznámka – kdyby ji někdo zaslechl.“

„Daleko nebezpečnější pro vás než pro mě, takže se ujistěte, aby ji ně-

kdo nezaslechl. – Jestliže si myslíte, že se nechám prostě ukonejšit a odra-

dit a že, pokud bude můj manžel uvězněn nebo odsouzen k popravě, s tím

nebudu schopná něco udělat, pusťte to z hlavy.“

Ukázala na dva blastery, které před ní ležely na stole. „Když jsem vešla

na pozemky, neměla jsem nic. Do vaší bezprostřední blízkosti jsem dorazi-

la se dvěma blastery. Mohla jsem mít také nože, na které jsem odborník. A

i kdybych neměla ani blastery, ani nože, byla bych stále hrozivá osoba.

Ten stůl, u kterého sedíme, je zjevně kovový – a pevný.“

„Je.“

Dors zvedla ruce s roztaženými prsty, jako by chtěla ukázat, že nemá

zbraň. Pak je spustila na stůl a dlaněmi dolů se dotkla jeho povrchu.

Náhle Dors zvedla pěst a udeřila jí do stolu s hlasitým třeskem, který

zněl, skoro jako by kov udeřil do kovu. Usmála se a zvedla ruku.

„Žádná modřina,“ řekla Dors. „Žádná bolest. Ale všimněte si, že je stůl

v místě, kde jsem o něj udeřila, lehce prohnutý. Pokud by taková rána do-

padla stejnou silou na lidskou hlavu, lebka by vybuchla. Nikdy jsem tako-

vou věc neudělala; ve skutečnosti jsem nikdy nikoho nezabila, i když jsem

několik lidí zranila. Nicméně, pokud se profesoru Seldonovi něco stane –“

- 201 -

„Stále vyhrožujete.“

„Slibuji. Pokud bude profesor Seldon v pořádku, neudělám nic. V opač-

ném případě vás budu muset, plukovníku Linne, zmrzačit nebo zabít a –

znovu slibuji – totéž udělám generálu Tennarovi.“

Linn řekl: „Nemůžete se postavit celé armádě, ať už jste krvežíznivá,

jak chcete. Co potom?“

„Historky se vyprávějí,“ řekla Dors, „a nafukují. Ve skutečnosti jsem

toho moc krvežíznivého neudělala, ale mnohem více historek, které se o

mně vyprávějí, je pravdivých. Vaši strážní ustoupili, když mě poznali, a

oni sami ke prospěchu věci rozšíří příběh o tom, jak jsem se k vám dostala.

Dokonce i armáda může váhat, než na mě zaútočí, plukovníku Linne, ale

pokud to udělají, a i kdyby mě zničili, dejte si pozor na pobouření lidu.

Junta udržuje pořádek, ale zvládá to jen stěží a nechce nic, co by věci

zkomplikovalo. Uvažujte tedy o tom, jak je volba jednoduchá. Prostě neu-

blížit profesoru Harimu Seldonovi.“

„Nemáme v úmyslu mu ublížit.“

„Proč pak to setkání?“

„Co je v tom za záhadu? Generál je zvědavý na psychohistorii. Vládní

záznamy jsou nám přístupné. Starý císař Cleon se o ni zajímal. Demerzel,

když byl prvním ministrem, se o ni zajímal. Proč by nemohla být řada na

nás? Tím spíše.“

„Proč tím spíše?“

„Protože čas utíká. Jak jsem tomu porozuměl já, vznikla psychohistorie

v mysli profesora Seldona. Pracoval na ni se vzrůstajícím úsilím a s větší-

mi a většími skupinami lidí po téměř třicet let. Dělal to téměř výhradně s

podporou vlády, takže jeho objevy svým způsobem vládě patří. Chceme se

jej zeptat na psychohistorii, která v tomto okamžiku musí být daleko po-

kročilejší, než jaká byla v dobách Demerzela a Cleona, a očekáváme, že

nám řekne to, co chceme vědět. Chceme něco praktičtějšího než jen pohled

na vzorce kroutící se ve vzduchu. Rozumíte mi?“

„Ano,“ řekla Dors zamračeně.

„A ještě jednu věc. Nemyslete si, že vašemu manželovi hrozí nebezpečí

jen ze strany vlády, a že pokud se mu něco stane, musíte na nás hned úto-

čit. Chtěl bych tím naznačit, že profesor Seldon může mít své naprosto

soukromé nepřátele. Sice o ničem takovém nevím, ale určitě tu ta možnost

je.“

- 202 -

„Budu na to pamatovat. Teď bych chtěla, abyste zařídil, abych se mohla

spojit se svým manželem během jeho setkání s generálem. Chci vědět, pre-

se všechno, že je v bezpečí.“

„To se bude zařizovat dost těžko a bude to nějakou dobu trvat. Je ne-

možné přerušit rozhovor, ale pokud počkáte, až skončí –“

„Pospěšte si a zařiďte to. Nepočítejte s tím, že mě podrazíte a zůstanete

naživu.“

16

Generál Tennar zíral na Hariho Seldona vykulenýma očima a jeho prsty

zlehka ťukaly na desku stolu, u kterého seděl.

„Třicet let,“ řekl. „Třicet let a říkáte mi, že ještě pořád nemáte nic, co

byste mi mohl ukázat?“

„Ve skutečnosti, generále, to bylo dvacet osm let.“ Tennar to ignoroval.

„A všechno na náklady vlády. Víte, kolik bilionů kreditů bylo do vašeho

Projektu vloženo, profesore?“

„To sice ne, generále, ale máme záznamy, které nám na vaši otázku

mohou dát odpověď v několika vteřinách.“

„My také. Vláda, profesore, není nekonečný zdroj peněz. Už nemáme

staré časy. Nemáme Cleonův bezstarostný přístup k financím. Zvyšování

daní je tvrdé a my potřebujeme peníze na spoustu jiných věcí. Zavolal jsem

vás sem a doufal jsem, že můžete být s vaší psychohistorií nějakým způso-

bem prospěšný. Pokud tomu tak není, musím vám naprosto upřímně říct,

že musíme kohoutek zavřít. Pokud dokážete pokračovat ve svých výzku-

mech bez financování vládou, dejte se do toho, protože dokud mi neukáže-

te něco, co by tyto výdaje ospravedlnilo, nic jiného vám nezbyde.“

„Generále, to je požadavek, se kterým nemohu souhlasit, ale pokud za-

reagujete ukončením vládní podpory, zahodíte budoucnost. Poskytněte mi

čas a nakonec –“

„Různé vlády už od vás po celá desetiletí slýchaly tohle ‘nakonec’. Není

snad pravda, profesore, že jste řekl, že psychohistorie říká, že junta je ne-

stabilní, že má vláda je nestabilní, že se zakrátko zhroutí?“

Seldon se zamračil. „Postup ještě není dostatečně spolehlivý na to, aby

mi dovoloval říkat, že to je něco, co psychohistorie tvrdí.“

„Říkám vám, že to psychohistorie tvrdí a že je to ve vašem Projektu ši-

- 203 -

roce schvalováno.“

„Ne,“ řekl rozčileně Seldon. „Nic takového. Je možné, že si někteří me-

zi námi špatně vyložili souvislosti, aby ukázali, že junta může být nestabil-

ní formou vlády, ale jsou jiné souvislosti, které mohou být lehce interpre-

továny ve smyslu, že stabilní je. To je důvod, proč musíme v naší práci po-

kračovat. V tomto okamžiku je velice jednoduché použít nekompletní in-

formace a nedokonalé dedukce k tomu, abychom dosáhli jakýchkoli mož-

ných závěrů.“

„Ale pokud se rozhodnete vyhlásit závěr, že vláda je nestabilní, a říct,

že psychohistorie to zaručuje – neposílí to jen nestabilitu?“

„To by se mohlo velice lehce stát, generále. A pokud prohlásíme, že je

vláda stabilní, velice lehce to může stabilitu posílit. Naprosto stejný rozho-

vor jsem měl při mnoha příležitostech s císařem Cleonem. Je možné pou-

žívat psychohistorii jako nástroj k ovládání pocitů lidí a dosáhnout tak

krátkodobých účinků. Z dlouhodobějšího hlediska se mohou ale předpově-

di s velkou pravděpodobností ukázat jako neúplné nebo jednoznačně ne-

přesné a psychohistorie ztratí veškerou hodnotu a bude to, jako by nikdy

neexistovala.“

„Dost! Řekněte mi to upřímně! Co si myslíte, že psychohistorie říká o

mé vládě?“

„Myslíme si, že ukazuje, že jsou v ní prvky nestability, ale nejsme si jis-

tí – a nemůžeme si být jistí – nakolik to může být využito k horšímu nebo k

lepšímu.“

„Jinými slovy vám psychohistorie prostě říká to, co byste věděli i bez

psychohistorie, a přitom to je věc, do které vláda investovala hromady kre-

ditů.“

„Přijde doba, kdy nám psychohistorie řekne to, co bychom bez ní nevě-

děli, a pak se veškeré vklady vrátí mnohokrát, mnohokrát zpátky.“

„A jak dlouho bude trvat, než ta doba přijde?“

„Doufám, že ne příliš dlouho. V posledních letech děláme velice potěšu-

jící pokrok.“

Tennar znovu poklepal nehtem na desku stolu. „To nestačí. Řekněte mi

teď něco prospěšného. Něco užitečného.“

Seldon zapřemýšlel a pak řekl: „Mohu vám připravit podrobné hlášení,

ale bude to nějakou dobu trvat.“

„Samozřejmě že bude. Dny, měsíce, roky, a nějak se stane, že nebude

- 204 -

vůbec napsána. Máte mě za pitomce?“

„Ne, samozřejmě že ne, generále. Nicméně ani já nechci být za pitomce

pokládán. Mohu vám říct něco výhradně na svou zodpovědnost. Zahlédl

jsem to při svých psychohistorických výzkumech, ale mohu to, co jsem za-

hlédl, špatně vyložit. Nicméně, pokud na tom trváte –“

„Trvám na tom.“

„Před chvílí jste se zmínil o daních. Řekl jste, že zvýšení daní bylo ob-

tížné. Jistě. Je obtížné vždycky. Každá vláda musí pracovat tak, že svůj

majetek tím nebo oním způsobem shromažďuje. Jediné dva způsoby, ja-

kými je možno kredity dostat, je buď okrást svého souseda, nebo přesvěd-

čit vlastní občany, aby dodávali kredity dobrovolně a v poklidu.

Protože jsme ustavili Galaktickou Říši, která vede své obchody rozum-

ným způsobem už tisíce let, není možné okrádat své sousedy, kromě dů-

sledků příležitostných vzbouření a jejich potlačování. K tomu nedochází

příliš často na to, aby to mohlo vládu financovat – a pokud k tomu tak do-

chází, bude vláda v každém případě příliš nestabilní, aby vydržela dlouho.“

Seldon se zhluboka nadechl a pokračoval. „Proto tedy musí být kredity

získávány od občanů, a to tak, aby předali část svých příjmů vládě k použi-

tí. Dejme tomu, že vláda by pak pracovala efektivně a občané by mohli lé-

pe utratit své kredity, než kdyby je křečkovali – každý pro sebe – a žili v

nebezpečné a chaotické anarchii.

Nicméně, ačkoli je žádost rozumná a občané jsou na tom daleko lépe,

když daně platí jako cenu za udržení stabilní a výkonné vlády, stále se proti

tomu zpěčují. Aby předešla tomuto zpěčování, vláda musí vzbudit dojem,

že si kreditů nebere nijak mnoho a že za ně zajišťuje práva a výhody kaž-

dého občana. Jinými slovy, musí snížit procentní sazbu vybíranou z níz-

kých platů; musí dovolit občanům různá rozhodnutí, ještě než je jim daň

vyměřena, a tak dále.

Postupem času daňová situace nevyhnutelně narůstá a více a více se

komplikuje, jak je vyžadováno a také poskytováno různým světům a růz-

ným sektorům těchto světů a různým ekonomickým přístupům zvláštní

zdaňování. Výsledek je ten, že daně vybírající oddělení vlády narůstá co do

velikosti a pomalu se stává nekontrolovatelným. Průměrný občan nedokáže

porozumět tomu, proč ani kolik daní platí; co si může ponechat a co ne.

Stejně tak tápou někdy v temnotách jak vláda, tak daňový úřad.

Co více, čím dál větší část vybírané částky musí být vynaložena na pro-

- 205 -

voz překomplikované daňové správy – udržování záznamů, pronásledování

neplatičů daní – takže množství kreditů, vybíraných pro dobré a užitečné

účely, se zmenšuje, ať děláme, co chceme.

Nakonec se daňová situace stává zahlcující. To budí nespokojenost a

pobouření. Dějepisné knihy mají sklon k tomu připisovat tyto věci nena-

sytným šmelinářům, zaprodaným politikům, brutálním válečníkům, ctižá-

dostivým místokrálům – ale to jsou pouze osoby, které využívají nadměr-

ného růstu daní.“

Generál řekl ostře: „Chcete mi namluvit, že náš daňový systém je pře-

komplikovaný?“

Seldon řekl: „Pokud není, pak by byl v dějinách jediný, který by nebyl,

pokud vím. Pokud by byla jediná věc, o které by mi psychohistorie řekla,

že je nevyhnutelná, pak je to nadměrný růst daní.“

„A co s tím máme udělat?“

„To vám neřeknu. Proto bych chtěl připravit hlášení, jehož sepsání

ovšem – jak jste řekl – může zabrat trochu času, než bude připraveno.“

„Nevykládejte mi o hlášení. Daňový systém je překomplikovaný, ne?

Neříkal jste to snad?“

„Je možné, že tomu tak je,“ řekl Seldon opatrně.

„A aby se to napravilo, musíme udělat daňový systém jednodušším – ve

skutečnosti tak jednoduchým, jak jen to bude možné.“

„Musel bych si prostudovat –“

„Nesmysl. Protiklad k velké komplikovanosti je velká jednoduchost. Na

to nepotřebuji číst nějaké hlášení.“

„Jak říkáte, generále,“ řekl Seldon.

V tom okamžiku náhle generál vzhlédl, jako by jej někdo zavolal – což

se ostatně také dělo. Zaťal pěsti a v místnosti se náhle objevily hologramy

plukovníka Linna a Dors Venabili.

Jako by do něj udeřil blesk, Seldon vykřikl: „Dors! Co tu děláš?“

Generál neřekl nic, ale jeho obočí se zježilo, jak se zamračil.

17

Generál musel mít špatnou noc, a tak ji pochopitelně měl i plukovník.

Nyní se dívali jeden na druhého – oba rozpačitě.

Generál řekl: „Řekněte mi znovu, co že ta ženská udělala.“

- 206 -

Linn vypadal, jako by musel nést těžké břemeno. „Je to Tygřice. Tak jí

říkali. Svým způsobem nevypadá docela jako člověk. Je to nějaký typ neu-

věřitelně vytrénovaného atleta, plného sebedůvěry. Generále, ona je na-

prosto děsivá.“

„Vyděsila vás? Obyčejná ženská?“

„Dovolte mi, abych vám řekl, co přesně udělala, a ještě několik věcí k

tomu. Nevím, nakolik jsou ty historky, které o ní kolují, pravdivé, ale to,

co se stalo včera v noci, je pravdivé dostatečně.“

Vyprávěl znovu celý příběh a generál poslouchal a supěl.

„To je špatné,“ řekl. „Co budeme dělat?“

„Myslím, že je naprosto jasné, kam míříme. Chceme psychohistorii –“

„Ano, to chceme,“ řekl generál. „Seldon mi vyprávěl něco o daních,

co – Ale na tom nesejde. To v tomto okamžiku není důležité. Pokračujte.“

Linn, který si při svých starostech dovolil dát najevo ve tváři stopu netr-

pělivosti, pokračoval. „Jak jsem řekl, chceme psychohistorii bez Seldona.

V každém případě, je to vypotřebovaný člověk. Čím déle jej zkoumám, tím

více vidím zestárlého vědce, který žije ze své minulosti. Měl skoro třicet

let k tomu, aby s psychohistorii uspěl, a on zklamal. Bez něj, s novým člo-

věkem u kormidla, může psychohistorie postupovat daleko rychleji.“

„Ano, souhlasím. A co s tou ženskou?“

„Nu, a je to tady. Nebrali jsme ji v potaz, protože byla dostatečně opatr-

ná na to, aby zůstávala v pozadí. Ale nyní mám silné podezření, že by

mohlo být obtížné, dokonce nemožné, odstranit Seldona tiše a bez toho,

aby se vláda zapletla, pokud ta žena zůstane naživu.“

„Opravdu si myslíte, že by mě a vás zmlátila – kdyby si myslela, že

chceme jejímu muži ublížit?“ řekl generál, jehož ústa se přitom sevřela

opovržením.

„Opravdu si myslím, že by to udělala a že by byla stejně dobře schopná

rozpoutat povstání. Bude to přesně tak, jak slíbila.“

„Stává se z vás zbabělec.“

„Generále, prosím. Pokouším se být praktický. Neustupuji. Na tuhle

Tygřici si musíme dát pozor.“ Zamyšleně se odmlčel. „Ve skutečnosti mi

to radí mé zdroje a odmítám věnovat této záležitosti příliš malou pozor-

nost.“

„A jak si myslíte, že bychom se jí mohli zbavit?“

Linn řekl: „To nevím.“ Pak, mnohem pomaleji: „Ale někdo jiný by

- 207 -

mohl.“

18

Seldon musel mít také špatnou noc a ani dalšího dne to nevypadalo lépe.

Nestalo se mnohokrát, že by se Hari na Dors rozzlobil. Ale tentokrát byl

velice rozzlobený.

Řekl: „Co to jen bylo za pitomost! Copak nestačilo, že jsme všichni byli

v hotelu Na okraji kupole? Jen to samotné mohlo toho paranoického vládce

přivést na myšlenku o nějakém spiknutí.“

„Jak? Nebyli jsme ozbrojení, Hari. Byl to víkendový výlet, poslední

chvíle oslav tvých narozenin. Neznamenali jsme žádnou výhrůžku.“

„Ano, ale pak jsi přešla do útoku na palácové pozemky. To bylo neod-

pustitelné. Přihnala ses do paláce, abys přerušila mou schůzku s generálem,

ačkoliv jsem ti výslovně – a několikrát – vysvětlil, že tě tam nechci. Víš, že

jsem měl své vlastní plány.“

Dors řekla: „Tvá přání a tvé rozkazy jsou až na druhém místě za tvou

bezpečností. V první řadě jsem měla starost o ni.“

„Nebyl jsem v nebezpečí.“

„To nebylo něco, co bych mohla neuváženě přecházet. Už jsme tu měli

dva pokusy o tvůj život. Proč si myslíš, že nedojde ke třetímu?“

„K těm dvěma pokusům došlo, když jsem byl prvním ministrem. Nej-

spíš jsem tenkrát za zavraždění stál. Kdo by chtěl zabíjet postaršího mate-

matika?“

Dors řekla: „Přesně to chci zjistit a je to věc, které chci učinit přítrž.

Musím se začít vyptávat přímo tady v Projektu.“

„Ne. Jenom vyplašíš mé lidi. Dej jim pokoj.“

„To je přesně věc, kterou nemohu udělat. Hari, má práce spočívá v tom,

že tě ochraňuji, a dělám to už dvacet osm let. Teď mě nemůžeš zastavit.“

Něco v lesku v jejích očích říkalo, že je naprosto jasné, že jakékoli bu-

dou Hariho přání nebo rozkazy, Dors udělá to, co bude chtít.

Seldonova bezpečnost byla prvořadá.

- 208 -

19

„Mohu tě vyrušovat, Yugo?“

„Samozřejmě, Dors,“ řekl Yugo Amaryl se širokým úsměvem. „Ty ne-

vyrušuješ nikdy. Co bys ráda?“

„Pokouším se pár věcí zjistit, Yugo, a zajímalo by mě, jestli bys mi s

tím mohl pomoci.“

„Pokud to půjde.“

„Máte v Projektu něco, co se jmenuje Základní Radiant. Občas o tom

slýchám. Hari o tom mluví, takže si dovedu představit, jak to vypadá, když

to pracuje, ale ještě nikdy jsem to neviděla fungovat. Chtěla bych to vidět.“

Amaryl se zatvářil znepokojeně. „Ve skutečnosti je Základní Radiant ta

nejpřísněji střežená ze všech součástí Projektu a ty nejsi na seznamu členů,

kteří k němu mají přístup.“

„To vím, ale známe se už dvacet osm let –“

„A jsi Hariho manželka. Myslím, že se o tom nemusíme bavit. Máme

jenom dva úplné Základní Radianty. Jeden z nich je v Hariho kanceláři a

druhý tady. Ve skutečnosti přímo tady.“

Dors se podívala na podsaditou černou kostku na hlavním stole. Vypa-

dala naprosto nenápadně. „To je ono?“

„Přesně tak. Obsahuje vzorce popisující budoucnost.“

„Jak se k těm vzorcům dostaneš?“

Amaryl zapnul spínač a místnost okamžitě potemněla a pak ožila pest-

robarevnou září. Všude kolem Dors byly znaky, šipky, čáry, matematická

znaménka toho či onoho druhu. Vypadaly, jako by se pohybovaly, vinuly

se ve spirále, ale když zaostřila zrak na kteroukoli samostatnou část, zdálo

se, že stojí klidně.

Řekla: „Tak tohle je tedy budoucnost?“

„Může být,“ řekl Amaryl, vypínající přístroj. „Mám ji v plném rozpětí,

takže můžeš vidět znaky. Bez rozpětí by nebylo viditelné nic než soustava

světla a temnoty.“

„A zkoumáním těchto rovnic jsi schopný usoudit, co pro nás má bu-

doucnost na skladě?“

„Teoreticky.“ Místnost se nyní vrátila do své pozemské podoby. „Ale

jsou tu dva problémy.“

„Ano? Jaké?“

- 209 -

„Za prvé, tyto rovnice nestvořila přímo žádná lidská mysl. Strávili jsme

celá desetiletí jen tím, že jsme programovali nejmohutnější počítače a ty

vzorce navrhovaly a skladovaly, ale samozřejmě nevíme, do jaké míry jsou

správné a jestli mají platnost. V první řadě záleží naprosto na tom, nakolik

správné a platné bylo programování.“

„Takže mohou být všechny špatné?“

„Mohou.“ Amaryl si protřel oči a Dors se nemohla ubránit myšlence,

jak jen v posledních několika letech vypadá starší a unavenější. Byl mladší

než Hari, o nějakých tucet let, ale vypadal daleko starší.

„Samozřejmě,“ pokračoval Amaryl dále trochu unaveným hlasem,

„doufáme, že všechny špatné nejsou, ale tady se objevuje právě ten druhý

problém. I když jsme je jak Hari, tak já po celá desetiletí zkoumali a upra-

vovali, nemůžeme si být nikdy jistí tím, co která rovnice znamená. Sestavi-

ly je počítače, takže předpokládáme, že něco znamenat musí – ale co? Jsou

části, o kterých si myslíme, že jsme je vymysleli my. Ve skutečnosti zrov-

na teď pracuji na tom, čemu říkáme Sekce A–23, pěkně zauzlený systém

vztahů. Zatím jsme ji ještě nebyli schopni porovnat s čímkoli ve skutečném

vesmíru. Nicméně se každým rokem dostáváme o něco dál a já se s důvě-

rou těším na ustanovení psychohistorie jako uznávaného a užitečného způ-

sobu pro práci s budoucností.“

„Kolik lidí má k tomu Základnímu Radiantu přístup?“

„Má k němu přístup každý matematik v Projektu, ale ne podle libosti.

Musí si podat žádost a dostanou určitý čas a Základní Radiant musí být

přizpůsoben částem rovnic, kterými se matematici chtějí zabývat. Zrovna

teď je klid, nejspíš proto, že pořád doznívá ta Hariho oslava narozenin.“

„Jsou nějaké plány na to, že by se sestrojily nějaké další Základní Radi-

anty?“

Amaryl našpulil rty. „Ano a ne. Bylo by docela užitečné, kdybychom

měli třetí, ale někdo by se o něj musel starat. Nemůže to být nějaké veřejné

vlastnictví. Navrhoval jsem Harimu, aby Tamwile Elar, myslím, že ho

znáš –“

„Ano, znám.“

„Aby Tamwile Elar měl třetí Základní Radiant. Jeho achaotické rovnice

a elektročistič, který vymyslel, ho jasně postavily do postavení třetího mu-

že Projektu, hned po mně a Harim. Nicméně Hari váhá.“

„Proč? Víš to?“

- 210 -

„Jestliže Elar dostane svůj, bude za třetího muže otevřeně prohlášen a

předběhne všechny ostatní matematiky, kteří jsou starší a jsou v Projektu

déle. To by mohlo znamenat jisté politické nesrovnalosti, abych tak řekl.

Myslím, že si nemůžeme dovolit ztrácet čas tím, že bychom si dělali hlavu

s vnitřními neshodami, ale Hari – No, však Hariho znáš.“

„Ano, Hariho znám. Představ si, že bych ti řekla, že Linn Základní Ra-

diant viděl.“

„Linn?“

„Plukovník Hender Linn z junty. Tennarův lokaj.“

„O tom bych tedy pochyboval, Dors.“

„Mluvil o vzorcích kroutících se ve vzduchu a já je právě teď viděla dí-

ky Radiantu. Nemohu si pomoci, ale myslím, že jej musel vidět.“

Amaryl potřásl hlavou. „Nedokážu si představit někoho, kdo by přivedl

člena junty do Hariho kanceláře – nebo do mé.“

„Řekni mi, kdo z Projektu by byl podle tebe schopen pracovat s juntou

tímhle způsobem?“

„Nikdo,“ řekl Amaryl rezolutně a s jasně neomezenou vírou. „To by by-

lo nemyslitelné. Možná Linn Základní Radiant nikdy neviděl, ale někdo

mu o něm řekl.“

„Kdo by mu o něm mohl říci?“

Amaryl okamžik přemýšlel a pak řekl: „Nikdo.“

„Takže dobrá, mluvil jsi o vnitřních neshodách v souvislosti s tím, že by

Elar dostal třetí Základní Radiant. Předpokládám, že v Projektu, jako je

tento, se stovkami lidí, jsou pořád nějaké malé spory – třenice – hádky.“

„Ach ano. Chudák Hari mi o tom říká každou chvíli. Tak nebo onak je

musí urovnávat a já si dokážu docela dobře představit, jaké z toho musí mít

bolesti hlavy.“

„Jsou ty spory natolik velké, že by mohly být na překážku práci Projek-

tu?“

„Tak vážné nejsou.“

„Jsou tu nějací lidé více hádaví než ostatní nebo nějací, kteří vzbuzují

větší zášť než ostatní? Krátce řečeno, jsou tu nějací lidé, kterých by ses

mohl zbavit a odstranit díky tomu devadesát procent třenic za cenu pěti ne-

bo šesti procent pracovníků?“

Amaryl zvedl obočí. „Zní to jako dobrý nápad, ale nevím, koho bych se

zbavil. Opravdu se neúčastním všech těch podrobností vnitřních věcí. Není

- 211 -

žádný způsob, jak tomu zabránit, takže pokud jde o mě, jenom se tomu vy-

hýbám.“

„To je divné,“ řekla Dors. „Nepopíráš tak jakoukoli hodnotu psychohis-

torie?“

„Jak?“

„Jak můžeš tvrdit, že jsi dosáhl stupně, kdy můžeš předvídat a měnit

budoucnost, když nemůžeš rozebrat a napravit něco tak domácího, jako

jsou osobní třenice v Projektu, který toho tolik slibuje?“

Amaryl se tiše uchechtl. Bylo to nezvyklé, protože to nebyl člověk, kte-

rý by se často humoru a smíchu oddával. „Je mi líto, Dors, ale narazila jsi

na jediný problém, který jsme takříkajíc vyřešili. Hari sám už před lety

rozpoznal rovnice, které znamenaly obtíže s osobními třenicemi, a já sám

jsem pak loni přidal poslední jemný tah.

Zjistil jsem, že jsou jisté způsoby, jimiž mohou být rovnice změněny

tak, aby vykazovaly, pokud jde o třenice, omezení. V každém případě

nicméně snížení třenic tady znamenalo zvýšení třenic jinde. Nikdy nebylo

nikde dosaženo naprostého poklesu, nebo naopak naprostého nárůstu třenic

uvnitř uzavřené skupiny – totiž takové, ze které staří členové neodcházejí a

noví nejsou přijímáni. Dokázal jsem, s pomocí Elarových achaotických

rovnic, že to tak je navzdory jakémukoli myslitelnému zásahu, který může

kdokoli udělat. Hari tomu říká ‘zákon zachování osobních problémů’.

Tím nás napadlo, že společenské síly mají své vlastní zákony zachování

stejně jako fyzika a že ve skutečnosti jsou to tyto zákony, které nám nabí-

zejí ty nejlepší nástroje pro vyřešení skutečně nejobtížnějších aspektů psy-

chohistorie.“

Dors řekla: „To je docela působivé, ale co když skončíš tím, že zjistíš,

že nic nemůže být změněno, že všechno, co je špatné, je zákonité, a abys

zachránil Říši před zničením, musel bys jen dosáhnout zničení jiného dru-

hu?“

„Ve skutečnosti to někteří navrhují, ale já tomu nevěřím.“

„Dobrá tedy. Zpátky k realitě. Je v těch problémech se třenicemi uvnitř

Projektu něco, co by ohrožovalo Hariho? Myslím tím fyzické nebezpečí.“

„Ublížit Harimu? Samozřejmě ne. Jak tě něco takového mohlo vůbec

napadnout?“

„Mohl by tu být někdo, kdo Hariho nesnáší, kdo je příliš domýšlivý, pří-

liš ctižádostivý, příliš soustředěný sám na sebe, příliš dychtivý po tom, aby

- 212 -

sám shrábl veškerý vliv? Nebo, pokud není žádná z těchto věcí možná,

mohl by tu být někdo, kdo by ho nesnášel jednoduše proto, že stojí v čele

Projektu tak dlouho?“

„Nikdy jsem neslyšel, že by někdo něco takového o Harim říkal.“

Dors vypadala nespokojeně. „Pochybuji, že by někdo říkal takové věci

ve tvém doslechu, samozřejmě. Ale děkuji ti, Yugo, za to, jak jsi mi po-

mohl, a za to, že jsi mi poskytl tolik svého času.“

Amaryl se za ní díval, jak odcházela. Pociťoval nejasnou starost, ale pak

se vrátil ke své práci a nechal postupně ostatní záležitosti zmizet.

20

Svým způsobem se Hari Seldon rád (což nebylo pokaždé) odtrhnul od

své práce, aby navštívil Raycha doma, jenom kousek od univerzitních po-

zemků. Už jen to jej vždy naplňovalo láskou k jeho nevlastnímu synovi.

Měl pro ni dostatek důvodů. Raych byl hodný, schopný a věrný – ale mimo

to všechno tu byla ještě ta podivná vlastnost, kterou Raych měl, vzbuzující

důvěru a lásku v ostatních.

Hari si jí všiml, když byl Raych dvanáctiletý chlapec z ulice a nějak za-

působil na jeho a Dorsiny city. Pamatoval si, jaký měl Raych vliv na Ra-

shelle, bývalou starostku Wye. Hari si pamatoval, jak Raychovi důvěřoval

Joranum, což vedlo k jeho zničeni. Raych dokonce vyhrál srdce překrásné

Manelly. Hari dokonale nepochopil tuto zvláštní vlastnost, kterou Raych

ovládal, ale měl radost z jakéhokoli kontaktu, který s nevlastním synem

měl.

Vešel do bytu se svým obvyklým: „Je tu všechno v pořádku?“

Raych odložil stranou holografický materiál, na kterém pracoval, a

vstal, aby jej uvítal: „Všechno v pořádku, táto.“

„Neslyším Wandu.“

„Z dobrého důvodu. Šla s matkou na nákupy.“

Seldon se posadil a podíval se s úsměvem na chaos odkazového materi-

álu. „Jak pokračuje kniha?“

„Docela dobře. Možná se jí ani nedožiju.“ Povzdechl si. „Ale aspoň bu-

deme mít pořádný čtení o Dahlu. Nikdo nikdy nenapsal o tyhle díře jedi-

nou knížku, no věřil bys tomu?“

Seldon si vždycky všiml, že když Raych mluví o svém rodném sektoru,

- 213 -

jeho dahlanský přízvuk zesílí.

Raych řekl: „A jak se máš ty, táto? Slavnosti konečně skončily, co?“

„Konečně. Nenáviděl jsem jejich každou minutu.“

„Ne tak, aby si toho někdo všiml.“

„Poslyš, musel jsem nosit nějakou masku. Nechtěl jsem otrávit oslavy

všem ostatním.“

„Muselo tě naštvat, když se za tebou máma přihnala na palácové po-

zemky. Každý, koho znám, o tom mluvil.“

„Jistěže mě to naštvalo. Tvá matka, Raychu, je ta nejskvělejší osoba na

světě, ale velice těžko se s ní jedná. Mohla by mi zkazit plány.“

„Co to je za plány, táto?“

Seldon se opřel. Byla to vždycky radost mluvit s někým, komu naprosto

důvěřoval a kdo nevěděl nic o psychohistorii. Nejednou se svěřil se svými

myšlenkami Raychovi a pak je přepracoval do mnohem praktičtějších tva-

rů, než kdyby si tytéž myšlenky rozebíral jen ve své mysli. Řekl: „Jsme

odstíněni?“

„Jako vždycky.“

„Dobrá. Udělal jsem to, že jsem přesvědčil generála Tennara o tom, aby

uvažoval ve zvláštních kolejích.“

„V jakých kolejích?“

„Nu, mluvil jsem trochu o zdaňování a zdůraznil jsem, že v důsledku

toho, aby bylo zdaňování lépe rozloženo na obyvatelstvu, stává se víc a ví-

ce složitým, nepraktickým a drahým. Očividný důsledek musí být ten, že

daňový systém musí být zjednodušen.“

„Zdá se, že to má smysl.“

„Do jistého okamžiku, ale je možné, že v důsledku naší malé diskuse to

Tennar může se zjednodušováním přehnat. Víš, zdaňování ztrácí účinnost

v obou krajnostech. Překomplikuj je a lidé je přestanou chápat a budou

platit přebujelé a drahé daňové úřady. Příliš je zjednoduš a lidé je budou

pokládat za nespravedlivé a začnou být nepřátelsky podráždění. Nejjedno-

dušší daň je daň z hlavy, kdy každý člověk platí stejnou částku, ale nespra-

vedlnost toho, že se chováš k chudým a bohatým stejným způsobem, je pří-

liš jasná, než abys ji přehlédl.“

„A vysvětlil jsi to generálovi?“

„K tomu už jsem neměl příležitost.“

„Myslíš si, že generál daň z hlavy vyzkouší?“

- 214 -

„Myslím si, že ji plánuje. Pokud ano, zprávy prosáknou ven a už jen to

samotné bude stačit k vypuknutí nepokojů a snad ke svržení vlády.“

„A tys to udělal úmyslně, táto?“

„Samozřejmě.“

Raych potřásl hlavou. „Táto, já ti vůbec nerozumím. V osobním životě

jsi hodný a milý jako nikdo v Říši. A přitom můžeš úmyslně přivodit situa-

ci, kdy dojde k nepokojům, potlačování, zabíjení. Dojde ke spoustě škody,

táto. Myslel jsi na to?“

Seldon se v křesle opřel a řekl smutně: „Nemyslel jsem na nic jiného,

Raychu. Když jsem začal poprvé pracovat na psychohistorii, připadalo mi

to jako čistě akademická záležitost. Bylo to něco, co nemůže být pravdě-

podobně vůbec vypracováno, a pokud ano, nebude to něco, co by mohlo

být používáno v praxi. Ale přešla desetiletí a víme toho čím dál více a pak

přijde ta strašná touha po tom, aby to bylo použito.“

„Takže lidé mohou umírat?“

„Ne, takže může zemřít méně lidí. Pokud jsou nyní naše psychohistoric-

ké rozbory správné, pak junta nemůže přežít déle než několik let a jsou

různé alternativní způsoby, kterými se může zhroutit. Všechny budou do-

cela krvavé a zoufalé. Tato metoda – daňový trik – může být daleko hladší

a jemnější než ostatní, pokud – opakuji – jsou naše rozbory správné.“

„A pokud správné nejsou, co pak?“

„V tom případě nevíme, co se může stát. Nicméně psychohistorie musí

dosáhnout bodu, kdy může být užívána, a celá léta jsme hledali něco, u če-

ho bychom mohli vypracovat důsledky s určitou jistotou a u čeho by byly

tyto důsledky srovnatelné s jinými možnostmi. Svým způsobem je daňový

trik první velký psychohistorický experiment.“

„Musím uznat, že vypadá jako jednoduchý.“

„Není. Nemáš vůbec představu o tom, jak složitá psychohistorie je. Nic

není jednoduché. Daň z hlavy byla občas v dějinách zkoušena. Nikdy ne-

byla populární a stále budila tím nebo oním způsobem odpor, ale skoro ni-

kdy nevedla k násilnému svržení vlády. Koneckonců, síly vládního útisku

mohou být příliš silné nebo mohou nastoupit metody, díky nimž budou

moci lidé snášet útlak klidně a dosáhnou nápravy. Pokud by byla daň z

hlavy neustále nebo pouze někdy katastrofální, pak by ji žádná vláda nevy-

zkoušela. Pouze proto, že není katastrofální, pokoušejí se o ni opakovaně.

Nicméně situace na Trantoru není docela normální. V pohledu psychohis-

- 215 -

torických rozborů jsou jasné jisté nestabilnosti, díky nimž se zdá, že odpor

bude obzvlášť silný a represe obzvlášť slabé.“

Raych promluvil pochybovačně. „Doufám, že to bude fungovat, táto,

ale nemyslíš, že generál řekne, že pracoval s radou psychohistorie, a ne-

stáhne tě tak s sebou?“

„Předpokládám, že si náš malý rozhovor nahrál, ale pokud jej nechá pu-

blikovat, ukáže se jasně, že jsem naléhal, ať počká, než budu moci celou si-

tuaci úplně prozkoumat a připravit hlášení – a že on odmítl čekat.“

„A co si o tom všem myslí máma?“

Seldon řekl: „Ještě jsem s ní o tom nehovořil. Vyrazila za úplně jiným

cílem.“

„Opravdu?“

„Ano. Pokouší se odhalit nějaké skryté spiknutí v Projektu – namířené

proti mně! Dovedu si představit, že si myslí, že v Projektu je spousta lidí,

kteří by se mě chtěli zbavit.“ Seldon si povzdechl. „Myslím, že jsem jed-

ním z nich. Rád bych se sám sebe zbavil jako ředitele Projektu a přenechal

rostoucí odpovědnost za psychohistorii jiným.“

Raych řekl: „To, co mámu otravuje, je ten Wandin sen. Víš, jak máma

bere tvou ochranu. Vsadím se, že i sen o umírání by ji byl schopný přivést

na myšlenku spiknutí proti tobě.“

„Rozhodně doufám, že žádné neexistuje.“

A tomu nápadu se oba muži zasmáli.

21

Malá laboratoř elektročističe byla z nějakého důvodu udržovaná při tep-

lotě o něco nižší, než bylo obvyklé, a Dors Venabili si zběžně pomyslela,

proč tomu tak asi je. Seděla tiše a čekala, až jediná uživatelka laboratoře

dokončí to, co má na práci, ať už to bylo cokoli.

Dors si ženu pečlivě prohlížela. Štíhlá s dlouhou tváří. Se svými úzkými

rty a ustupující bradou nebyla přímo přitažlivá, ale z jejích tmavě hnědých

očí vyzařoval inteligentní pohled. Zářící jmenovka na stole říkala: CINDA

MONAY.

Nakonec se k Dors otočila a řekla: „Omlouvám se, doktorko Venabili,

ale jsou zde jisté procesy, které nemohou být přerušeny ani kvůli manželce

ředitele.“

- 216 -

„Zklamala bych se ve vás, kdybyste proces kvůli mně zanedbala. Slyše-

la jsem o vás samé vynikající věci.“

„To se vždycky dobře poslouchá. Kdo mě to vychvaloval?“

„Několik lidí,“ řekla Dors. „Domnívám se, že jste nejpřednější nemate-

matik v Projektu.“

Monay sebou trhla. „Jsou určité tendence k tomu oddělovat nás od ma-

tematické aristokracie. Podle mě, pokud jsem přední, pak jsem předním

pracovníkem Projektu. Nezáleží na tom, že nejsem matematik.“

„To mi rozhodně připadá rozumné. – Jak dlouho už jste v Projektu?“

„Dva a půl roku. Předtím jsem byla diplomovanou studentkou radiační

fyziky na Streelingu a přitom jsem pár let pracovala v Projektu jako prakti-

kantka.“

„Pokud tomu rozumím, vedete si v Projektu dobře.“

„Byla jsem dvakrát povýšená, doktorko Venabili.“

„Narazila jste zde na nějaké problémy, doktorko Monay? – Cokoli řek-

nete, bude důvěrné.“

„Práce je samozřejmě obtížná, ale pokud myslíte, jestli jsem se dostala

do nějakých společenských potíží, odpověď zní ne. Alespoň ne do tako-

vých, jaké by člověk neočekával v tak velkém a rozsáhlém projektu, pokud

vím.“

„A tím máte na mysli?“

„Příležitostné hašteření a hádky. Jsme všichni lidé.“

„Ale nic vážného?“

Monay potřásla hlavou. „Nic vážného.“

„Pokud jsem to pochopila, doktorko Monay,“ řekla Dors, Jste odpověd-

ná za rozvoj zařízení důležitého k používání Základního Radiantu. Umož-

ňuje nacpat do Základního Radiantu daleko více informací.“

Monay propukla v jasný smích. „Vy o tom víte? – Ano, elektročistič.

Poté, co byl rozvinut, ustavil profesor Seldon tuto malou laboratoř a posta-

vil mě do čela další práce, směřující tímto směrem.“

„Překvapuje mě, že vás tak důležitý postup nepostavil do daleko vyšších

sfér Projektu.“

„Ale kdepak,“ řekla Monay, která vypadala poněkud rozpačitě. „Nechci

si přičítat veškeré zásluhy. Ve skutečnosti má práce spočívala pouze v

technické stránce – velmi odborně a tvořivě provedené, jak si ráda myslím

– ale znáte ho…“

- 217 -

„A kdo pracoval s vámi?“

„To nevíte? Byl to Tamwile Elar. Vymyslel teorii, která umožnila výro-

bu zařízení, a já navrhla a postavila skutečný přístroj.“

„Znamená to, že si veškeré zásluhy přičítá on?“

„Ne. ne. Takhle to nesmíte brát. Doktor Elar není takový člověk. Za

svůj díl práce jsem své uznání dostala. Ve skutečnosti navrhoval, aby pří-

stroj pojmenovali po nás – oběma našimi jmény – ale nestalo se tak.“

„Proč ne?“

„Nu, víte, to je zásada profesora Seldona. Všechny přístroje a rovnice

mají mít funkční a ne osobní jména – aby se předešlo zášti. Takže je ten

přístroj pouze elektročističem. Nicméně když pracujeme společně, dává

přístroji naše jména a řeknu vám, doktorko Venabili, že to zní skvěle.

Možná budou jednoho dne používat pracovníci Projektu osobní jména.

Alespoň v to doufám.“

„Já v to doufám také,“ řekla Dors zdvořile. „Podle toho, co říkáte, musí

být doktor Elar velice slušný člověk.“

„To je. To je,“ řekla Monay upřímně. „Je s ním radost pracovat. Přímo

teď dělám na nové verzi přístroje, která je daleko silnější a které docela ne-

rozumím. – Totiž, k čemu bude sloužit. Nicméně, on mě vede.“

„A děláte pokroky?“

„Ano. Ve skutečnosti jsem už dala doktoru Elarovi prototyp, který chce

vyzkoušet. Pokud bude fungovat, můžeme pokračovat dále.“

„To zní dobře,“ souhlasila Dors. „Co si myslíte, že by se stalo, kdyby

profesor Seldon odstoupil z funkce ředitele Projektu? Kdyby odešel na od-

počinek?“

Monay vypadala překvapeně. „Profesor chce odejít na odpočinek?“

„Pokud vím, tak ne. Uvádím hypotetický příklad. Předpokládejme, že

odejde na odpočinek. Kdo by byl podle vás přirozený nástupce? Myslím,

že podle toho, co jste říkala, byste uvítala jako příštího ředitele profesora

Elara.“

„Ano, bylo by to tak,“ odpověděla Monay po krátkém zaváhání. „Je

zdaleka nejlepší z nových lidí a myslím, že by Projekt dokázal řídit tím

nejlepším způsobem. Ale je ještě mladý. Je tu pěkná řádka starých zkame-

nělin – nu, však víte, jak to myslím – kterým by vadilo, že byli odsunuti

stranou mladým hejskem.“

„Je tu nějaká stará zkamenělina, kterou máte na mysli přímo? Pamatuj-

- 218 -

te, že je to důvěrné.“

„Je jich několik, ale je tu doktor Amaryl. To je následník trůnu.“

„Ano, chápu, co tím chcete říct.“ Dors vstala. „Nu, děkuji vám za vaši

pomoc. Nechám vás, abyste se nyní vrátila ke své práci.“

Odešla s myšlenkami u elektročističe. A u Amaryla.

22

Yugo Amaryl řekl: „Tak jsi tu zase, Dors.“

„Promiň, Yugo. Obtěžuji tě už podruhé za týden. Ve skutečnosti se moc

s lidmi nevídáš, že?“

Amaryl řekl: „Nepobízím lidi k tomu, aby mě navštěvovali, ne. Mají

sklony k tomu, aby mě vyrušovali a trhali mi nit myšlenek. – Ty ne, Dors.

Jste něco naprosto zvláštního, ty a Hari. Nemine den, abych si nepřipomí-

nal, co jste pro mě vy dva udělali.“

Dors mávla rukou. „Na to zapomeň, Yugo. Pracoval jsi pro Hariho tvrdě

a každá sebemenší laskavost, kterou jsme pro tebe udělali, je dávno spla-

cená. Jak to s Projektem vypadá? Hari o tom nikdy nemluví – alespoň ne

se mnou.“

Amarylova tvář se projasnila a celé jeho tělo vypadalo, jako by se do něj

vlil život. „Velice dobře. Velice dobře. Je těžké o tom mluvit bez matema-

tiky, ale postup, který jsme udělali v posledních dvou letech, je ohromující

– větší než kdy jindy předtím. Je to, jako by se věci potom, co jsme dřeli a

dřeli, začaly konečně dávat do pohybu.“

„Slyšela jsem, že věci pomohly ty nové rovnice, které vypracoval dok-

tor Elar.“

„Achaotické rovnice? Ano. Nesmírně.“

„A že byl užitečný i elektročistič. Mluvila jsem se ženou, která jej na-

vrhla.“

„S Cindou Monay?“

„Ano. To je ona.“

„Velice chytrá žena. Je to štěstí, že ji tu máme.“

„Řekni mi, Yugo – pracuješ se Základním Radiantem prakticky pořád,

že?“

„Studuji jej víceméně stále. Ano.“

„A studuješ jej s elektročističem.“

- 219 -

„Samozřejmě.“

„Neuvažoval jsi o tom, že by sis vzal dovolenou, Yugo?“

Amaryl se na ni mžouravě díval a pomalu pomrkával. „Dovolenou?“

„Ano. Určitě už jsi to slovo zaslechl. Víš, co to dovolená je.“

„Proč bych si měl brát dovolenou?“

„Protože mi připadáš strašně unavený.“

„Tu a tam, trochu. Ale nechci opustit práci.“

„Cítíš se teď unavenější než kdy jindy?“

„Trochu. Stárnu, Dors.“

„Je ti teprve čtyřicet devět.“

„To je pořád více, než kolik mi kdy bylo.“

„Nu, nechme toho. Řekni mi, Yugo – abychom změnili téma. Jak jde

Harimu práce? Jsi s ním už tak dlouho, že ho nejspíš nikdo nemůže znát

lépe než ty. Ani já. Alepoň pokud se práce týká.“

„Vede si velice dobře, Dors. Má pořád ten nejrychlejší a nejpřesnější

mozek v okolí. Věk na něj nemá žádný vliv – alespoň ne moc.“

„To je dobré slyšet. Obávám se, že jeho vlastní názor na tuto věc je da-

leko horši než tvůj. Dost nám to trvalo, než jsme jej dostali na oslavu jeho

posledních narozenin. Byl jsi na oslavě, mimochodem? Neviděla jsem tě.“

„Chvilku jsem tam byl. Ale víš, večírky tohohle druhu nejsou zrovna

věc, která by mě zajímala.“

„Myslíš, že je Hari vyčerpaný? Nemluvím o ostrosti jeho myšlení. Mlu-

vím o jeho fyzických schopnostech. Je podle tebe unavený – příliš unavený

na to, aby dále snášel své povinnosti?“

Amaryl vypadal překvapeně. „Nikdy jsem na to nepomyslel. Nedovedu

si představit, že by byl unavený.“

„Přesto být unavený může. Myslím, že má tu a tam nutkání odejít z

funkce a předat povinnosti nějakému mladšímu muži.“

Amaryl se ve svém křesle opřel a odložil pero, se kterým si pohrával od

okamžiku, kdy vstoupila Dors do místnosti. „Cože! To je směšné! Nemož-

né!“

„Jsi si jistý?“

„Naprosto. Určitě by o ničem takovém neuvažoval bez toho, že by to

probral se mnou. A to neudělal.“

„Měj rozum, Yugo. Hari je vyčerpaný. Pokouší se to nedávat najevo, ale

je. Co když se rozhodne odejít na odpočinek? Co by se stalo s Projektem?

- 220 -

Co by se stalo s psychohistorií?“

Amaryl přimhouřil oči. „Děláš si legraci, Dors?“

„Ne. Jenom se pokouším nahlédnout do budoucnosti.“

„Jestliže se Hari rozhodne odejít na odpočinek, budu to určitě já, kdo

jeho funkci převezme. On a já jsme pracovali v Projektu léta předtím, než

se k nám připojil kdokoli další. On a já. Nikdo jiný. Kromě něj nikdo neví

o Projektu tolik co já. Překvapuje mě, že nepokládáš mé následnictví zajis-

té, Dors.“

Dors řekla: „Ani já ani nikdo jiný si nepokládá otázku, jestli jsi logic-

kým následníkem, ale chceš jím být? Možná víš všechno o psychohistorii,

ale chceš se vrhnout do politiky a složitosti velkého Projektu a opustit vět-

šinu své práce, abys to dokázal? Ve skutečnosti je to právě snaha o to, aby

všechno probíhalo hladce, co Hariho unavilo. Dokážeš převzít tuto část

práce?“

„Ano, dokážu a je to něco, o čem se nechci dohadovat. – Podívej se,

Dors. Přišla jsi mi oznámit, že mě má Hari v úmyslu vymanévrovat?“

Dors řekla: „To určitě ne! Jak si to můžeš o Harim myslet! Už jsi někdy

zažil, že by se obrátil proti příteli?“

„Dobrá tedy. Nechme toho. Opravdu, Dors, jestli ti to nevadí, jsou tu

věci, které musím udělat.“ Neočekávaně se od ní odvrátil a znovu se sklo-

nil nad svou prací.

„Samozřejmě. Nechtěla jsem ti zabrat tolik času.“

Dors odešla zamračená.

23

Raych řekl: „Pojď dál, mámo. Vzduch je čistý. Poslal jsem Manellu s

Wandou někam pryč.“

Dors vešla, ze zvyku se rozhlédla doprava a doleva a posadila se do nej-

bližšího křesla.

„Díky,“ řekla Dors. Chvíli tam jenom seděla a vypadala, jako by na je-

jích ramenou spočívala váha celé Říše.

Raych čekal a pak řekl: „Nikdy jsem se tě ještě neměl příležitost zeptat

na tvůj divoký výlet na palácové pozemky. Každý kluk nemá mámu, která

by něco takového dokázala.“

„Nemluvme o tom, Raychu.“

- 221 -

„Tak dobře, řekni mi – Ty nejsi z těch, kteří by dávali něco najevo výra-

zem obličeje, ale vypadáš nějak zdrchaně. Proč?“

„Protože se cítím, jak jsi řekl, nějak zdrchaně. Ve skutečnosti mám

špatnou náladu, protože musím přemýšlet o spoustě hrozně důležitých věcí

a nemá smysl se o nich bavit s tvým otcem. Je to ten nejskvělejší muž na

světě, ale velice těžko se s ním jedná. Není možné, že by mohl mít zájem o

něco neuvěřitelného. Odmítá to všechno jako mé nerozumné obavy o jeho

život – a mé následné pokusy o jeho ochranu.“

„No tak, mámo, zdá se, že pokud jde o tátu, máš opravdu nerozumné

obavy. Pokud máš na mysli něco neuvěřitelného, je to nejspíš všechno ne-

smysl.“

„Děkuji. Mluvíš úplně stejně jako on a pěkně jsi mě zklamal. Naprosto

zklamal.“

„No tak, shoď to ze sebe, mámo. Řekni mi, o co jde. Od začátku.“

„Začalo to Wandiným snem.“

„Wandiným snem! Mámo! Možná bys toho měla rovnou nechat. Vím,

že táta nechce poslouchat, když začneš tímhle způsobem. Chci říct, ne-

blázni. Malé dítě mělo sen a ty z toho děláš velkou věc. To je směšné.“

„Nemyslím si, že to byl sen, Raychu. Myslím si, že to, co si myslela, že

sen je, byli dva skuteční muži, kteří hovořili o něčem, co se podle ní týkalo

smrti jejího dědečka.“

„To je tvůj vlastní divoký dohad. Jaká je možnost, že je to pravda?“

„Jen předpokládej, že to pravda je. Jediná fráze, kterou si zapamatovala,

zní ‘limonádová smrt’. Proč by se jí o tom mělo zdát? Není daleko spíš

možné, že to zaslechla a překroutila si slova, která zaslechla – a v tom pří-

padě, jak zněla ta nepřekroucená slova?“

„To ti neřeknu,“ řekl Raych nevěřícně.

Zdálo se, že to Dors nezaslechla. „Myslíš si, že je to jen moje nezdravá

představivost. Ale kdybych měla náhodou pravdu, mohla bych stát na po-

čátku odhalení spiknutí proti Harimu tady v Projektu.“

„V Projektu jsou spiknutí? To mi zní tak nemožně jako nacházení smys-

lu snů.“

„Každý velký projekt je prolezlý zlostí, třenicemi a žárlivostí všeho

druhu.“

„Jistě. Jistě. Říkáme škaredá slova, děláme na sebe dlouhé nosy a sná-

šíme pomluvy. To není nic takového jako mluvit o spiknutí. To není jako

- 222 -

mluvit o tátově zavraždění.“

„Je to jen rozdíl v míře. Malý rozdíl – možná.“

„Tátu o tomhle nikdy nepřesvědčíš. Abych pravdu řekl, nikdy jsi o tom

nepřesvědčila mě. “ Raych přešel netrpělivě místností sem a tam. „A po-

koušela ses tohle takzvané spiknutí vyčmuchat, je to tak?“

Dors přikývla.

„A selhala jsi.“

Dors přikývla.

„A nedošlo ti, že jsi selhala proto, že žádné spiknutí neexistuje, mámo?“

Dors potřásla hlavou. „ Zatím jsem zklamala, ale to neotřáslo mou vírou

v to, že existuje. Mám ten pocit.“

Raych se zasmál. To zní dost obyčejně, mámo. Čekal bych od tebe něco

víc než jen ‘Mám ten pocit’.“

„Je jedna fráze, o které si myslím, že může být překroucena ve slovo

‘limonádová’. Zní ‘lůza nám dodá’.“

„Lůza nám dodá? Co to je?“

„Lůza nám dodá. Lůza říkají v Projektu matematici nematematikům.“

„No a?“

„Představ si,“ prohodila Dors pevně, „že někdo říká, že ‘lůza nám dodá

smrt’ a myslí tím, že existuje způsob, kterým by mohl být zavražděn Hari a

ve kterém by důležitou roli hrál jeden nebo více nematematiků. Nemohlo

by to Wandě znít jako ‘limonádová smrt’, vzhledem k tomu, že nikdy,

stejně jako ty, neslyšela frázi ‘lůza nám dodá’, ale mimořádně miluje limo-

nádu?“

„Pokoušíš se mi říct, že ze všech možných míst byli ti lidé zrovna v tá-

tově kanceláři – Mimochodem, kolik lidí?“

„Když Wanda popisuje svůj sen, mluví o dvou. Můj dojem je takový, že

jedním z nich nebyl nikdo jiný než plukovník Hender Linn z junty a že mu

někdo ukazoval Základní Radiant a že se musel odbývat rozhovor, týkající

se odstranění Hariho.“

„Jsi čím dál divočejší, mámo. Plukovník Linn a nějaký další muž mluví

v tátově kanceláři o vraždě a neví, že je tam malá holčička, schovaná v

křesle, která je poslouchá? Je to tak?“

„Víceméně.“

„V tom případě, pokud se zmiňují o lůze, musí tedy jeden z těch lidí,

nejspíš ten, který není Linn, být matematik.“

- 223 -

„Vypadá to tak.“

„To zní naprosto nemožně. Ale i kdyby to byla pravda, který matematik

by podle tebe připadal v úvahu? V Projektuje jich nejméně padesát.“

„Všech jsem se nevyptávala. Vyptávala jsem se několika, a ostatně i ně-

kolika lidí z lůzy, ale neobjevila jsem žádné vodítko. Samozřejmě se ne-

mohu vyptávat příliš otevřeně.“

„Zkrátka nikdo, s kým jsi hovořila, ti neposkytl jediné vodítko k jaké-

mukoli nebezpečnému spiknutí.“

„Ne.“

„To mě nepřekvapuje. Neudělali by to, protože –“

„Znám to tvoje ‘protože’, Raychu. Myslíš si, že by se lidé zhroutili a

vzdali spiknutí po několika lehkých otázkách? Nejsem v postavení, kdy

bych mohla z kohokoli informace vymlátit. Dovedeš si představit, co by

asi řekl tvůj otec, kdybych rozrušila jednoho z jeho drahých matematiků?“

Pak, s náhlou změnou tónu hlasu, řekla: „Raychu, mluvil jsi poslední

dobou s Yugo Amarylem?“

„Ne, poslední dobou ne. On není jeden ze tvých společenských tvorů,

víš. Kdybys z něj vytáhla psychohistorii, zhroutil by se do malé hromádky

vyschlé kůže.“

Dors se nad tou představou zašklebila a řekla: „Poslední dobou jsem s

ním dvakrát mluvila a připadal mi trochu duchem nepřítomný. Nemyslím

jenom unavený. Je to skoro, jako by si neuvědomoval okolní svět.“

„Ano. To je Yugo.“

„Bude se to zhoršovat?“

Raych chvilku přemýšlel. „Může být. To víš, stárne. Všichni stárneme.

– Kromě tebe, mámo.“

„Řekl bys, že Yugo překročil hranici a stává se trochu nestabilním,

Raychu?“

„Kdo? Yugo? Ten nemá být kde nestabilní. Nebo v čem. Nech ho s jeho

psychohistorii a bude si tiše pomumlávat až do konce života.“

„To si nemyslím. Je tu něco, co jej zajímá – a velice silně. Je to násled-

nictví.“

„Jaké následnictví?“

„Zmínila jsem se mu, že jednoho dne se Hari bude možná chtít uchýlit

na odpočinek, a ukázalo se, že je Yugo přesvědčený – naprosto přesvědče-

ný – o tom, že bude jeho následníkem.“

- 224 -

„To mě nepřekvapuje. Dokážu si představit, že každý souhlasí s tím, že

Yugo je následníkem. Táta si to určitě myslí také.“

„Ale připadalo mi, že se na to nedívá normálně. Myslel si, že mu při-

cházím říct, že jej Hari odsunul stranou a dal přednost někomu jinému.

Dovedeš si představit, že někdo o Harim takhle uvažuje?“

„To mě překvapuje –“ Raych zmlkl a upřel na svou matku dlouhý po-

hled. Řekl: „Mámo, chceš mi snad říct, že to může být Yugo, kdo stojí v

srdci toho spiknutí, o kterém mluvíš? Že se chce zbavit táty a převzít to?“

„Je to naprosto nemožné?“

„Ano, je, mámo. Naprosto. Pokud s Yugem není něco v pořádku, je to

jen přepracováním a ničím jiným. Dívat se na ty rovnice nebo na co vlast-

ně, celý den a půlku noci, z toho by se zbláznil kdekdo.“

Dors s trhnutím vstala. „Máš pravdu.“

Raych polekaně řekl: „O co jde?“

„To, co jsi řekl. To mi dodalo úplně nový nápad. Myslím, že ten rozho-

dující.“ Bez dalšího slova se otočila a odešla.

24

Dors Venabili byla proti, když Harimu Seldonovi říkala: „Strávil jsi čty-

ři dny v Galaktické knihovně. Naprosto mimo můj dosah a teď se znovu

chystáš jít beze mě.“

Manžel s manželkou se dívali na obraz toho druhého na svých holoviz-

ních stěnách. Hari se právě vrátil z výzkumné cesty v Galaktické knihovně

v císařském sektoru. Volal Dors z kanceláře v Projektu, aby věděla, že se

vrátil do Streelingu. Dokonce i rozhněvaná, pomyslel si Hari, je Dors krás-

ná. Přál si, aby mohl vztáhnout ruku a pohladit ji po tváři.

„Dors,“ řekl se smířlivým tónem v hlase, „nešel jsem sám. Byla se

mnou spousta lidí a Galaktická knihovna je ze všech možných míst pro

učence bezpečná i v těchto bouřlivých časech. Myslím, že postupem času

budu muset být v knihovně častěji a častěji.“

„A budeš v tom pokračovat, aniž bys mi o tom dal vědět?“

„Dors, nemohu žít podle těch tvých představ, plných smrti. Stejně tak

nechci, abys běhala kolem mě a plašila knihovníky. Ti k juntě nepatří. Po-

třebuji je a nechci, aby byli rozzlobení. Ale myslím, že bych – bychom – si

mohli poblíž najmout byt.“

- 225 -

Dors se podívala zachmuřeně, potřásla hlavou a změnila téma. „Víš, že

jsem v poslední době mluvila dvakrát s Yugem?“

„To je dobře. Jsem rád, žes to udělala. Potřebuje styk s vnějším svě-

tem.“

„Ano, to potřebuje, protože s ním není něco v pořádku. Není to ten Yu-

go, který vedle nás byl všechny ty roky. Je čím dál víc podivný, duchem

nepřítomný a – což je dost divné – popudlivý, pokud jde o jedinou věc,

alespoň pokud mohu říct – stanovení tvým následovníkem, pokud odejdeš

na odpočinek.“

„To by bylo přirozené – pokud mě přežije.“

„Nepředpokládáš, že by tě přežil?“

„Nu, je o jedenáct let mladší, než já, ale změny okolností –“

„To, co si opravdu myslíš, je, že je Yugo na špatné cestě. Vypadá a

chová se, jako by byl starší než ty, přesto, že je mladší, a vypadá, že se to

zhoršilo teprve nedávno. Je nemocný?“

„Tělesně? To bych neřekl. Chodí na pravidelné prohlídky. Nicméně

souhlasím, že vypadá sešle. Pokoušel jsem se ho přesvědčit, aby si vzal na

pár měsíců dovolenou – třeba celoroční vědeckou dovolenou, pokud si bu-

de přát. Navrhl jsem, aby úplně opustil Trantor, aby se dostal od Projektu

tak daleko, jak je to jen možné. Nebyly by žádné potíže s financováním je-

ho pobytu na Getorinu – což je krásný rekreační svět, vzdálený jen několik

světelných let.“

Dors potřásla netrpělivě hlavou. „A samozřejmě z toho nic nebylo. Já

mu navrhla dovolenou také a choval se, jako by ani význam toho slova ne-

znal. Naprosto odmítl.“

„Takže co můžeme dělat?“ řekl Seldon.

Dors řekla: „Můžeme trochu přemýšlet. Yugo pracoval v Projektu čtvrt

století a neměl vůbec problémy udržet se při síle, a teď najednou slábne.

To nemůže být věkem. Není mu ještě padesát.“

„Navrhuješ něco?“

„Ano. Jak dlouho s Yugem používáte ten elektročistič při práci se Zá-

kladním Radiantem?“

„Nějaké dva roky – možná trochu déle.“

„Předpokládám, že elektročistič používá každý, kdo pracuje se Základ-

ním Radiantem.“

„Je to tak.“

- 226 -

„Což znamená většinou Yugo a ty?“

„Ano.“

„A Yugo častěji než ty?“

„Ano. Yugo se naprosto soustředil na Základní Radiant a jeho rovnice.

Já musím naneštěstí strávit spoustu času administrativními záležitostmi.“

„A jaké má elektročistič účinky na lidské tělo?“

Seldon vypadal překvapeně. „Pokud vím, tak žádné, které by měly vý-

znam.“

„V tom případě mi něco vysvětli, Hari. Elektročistič je v provozu přes

dva roky a za tu dobu jsi daleko více unavený, podivínštější a trochu –

mimo svět. Proč?“

„Stárnu, Dors.“

„Nesmysl. Kdo ti proboha řekl, že šedesátka je věk senility? Využíváš

svůj věk jako berlu a obranu a já tomu chci zabránit. Yugo, ačkoli je mlad-

ší, je vystaven elektročističi daleko více než ty a v důsledku toho je ještě

unavenější, ještě podivínštější a podle mě daleko více mimo svět než ty. A

je daleko dětinštější, pokud jde o následovnictví. Nevidíš na tom nic vý-

znamného?“

„Věk a přepracování. To je významné.“

„Ne, je to elektročistič. Má na vás dva dlouhotrvající účinky.“

Po odmlce Seldon řekl: „Nemůžu to vyvracet, Dors, ale nechápu, jak by

to bylo možné. Elektročistič je přístroj, který vyzařuje neobvyklé elektric-

ké pole, ale je to stále pole typu, kterému jsou lidé neustále vystaveni. Ne-

může způsobit jakoukoli neobvyklou škodu. – V každém případě nemůže-

me přestat s jeho užíváním. Není možné bez něj pokračovat v pokroku s

Projektem.“

„Teď tě musím, Hari, o něco požádat a ty v té věci se mnou musíš spo-

lupracovat. Neodcházej nikam z Projektu bez toho, že bys mi o tom řekl, a

nedělej nic neobvyklého bez toho, že bys mi o tom řekl. Rozumíš?“

„Dors, jak bych s tím mohl souhlasit? Chceš mě spoutat do svěrací ka-

zajky.“

„Jenom na chvíli. Několik dní. Týden.“

„Co se stane v několika dnech nebo v týdnu?“

Dors řekla: „Důvěřuj mi. Všechno vyřeším.“

- 227 -

25

Hari Seldon jemně zaklepal ve starém kódu a Yugo Amaryl vzhlédl.

„Hari, je od tebe hezké, že ses zastavil.“

„Měl bych to dělat častěji. Za starých časů jsme spolu byli pořád. Teď si

musím lámat hlavu se stovkami lidí – tady, tam a všude – a ti se dostávají

mezi nás. Už jsi slyšel novinky?“

„Jaké novinky?“

„Junta se rozhodla vybírat daň z hlavy – pěkně vysokou. Oznámí to na

Trantorvizi zítra. Zatím se to bude týkat jenom Trantoru a vnější světy bu-

dou muset počkat. To mě trochu zklamalo. Doufal jsem, že to bude oka-

mžitě vyhlášeno pro celou Říši, ale očividně jsem nepočítal s tím, že bude

generál tak opatrný.“

Amaryl řekl: „Trantor bude stačit. Vnější světy si uvědomí, že na ně při-

jde zanedlouho řada.“

„Takže teď musíme čekat, co se bude dít.“

„Bude se dít to, že okamžitě po vyhlášení začne řev a nepokoje, ještě

dříve, než nová daň vejde v platnost.“

„Jsi si tím jistý?“

Amaryl nato zapnul svůj Základní Radiant a zvětšil příslušnou část.

„Podívej se sám, Hari. Nemyslím, že by to mohlo být vyloženo špatně, a je

to předpověď za okolností, které nyní existují. Pokud k tomu nedojde, bude

to znamenat, že všechno, co jsme v psychohistorii vymysleli, je špatně, a

tomu odmítám věřit.“

„Pokusím se mít odvahu,“ řekl Seldon s úsměvem. Pak: „Jak se posled-

ní dobou cítíš, Yugo?“

„Docela dobře. Přiměřeně v pořádku. – A co ty, mimochodem? Zaslechl

jsem řeči, že uvažuješ o odchodu na odpočinek. I Dors říkala něco v tom

smyslu.“

„Dors si nevšímej. V poslední době toho navykládá spoustu. Má v hlavě

brouka ohledně nějakého nebezpečí, které se šíří Projektem.“

„Jakého nebezpečí?“

„Raději se neptej. Je to prostě jedna z těch jejích nálad a jako vždycky

je nezvladatelná.“

Amaryl řekl: „Vidíš tu výhodu, kterou mám, když zůstávám svobod-

ný?“ Pak tišeji: „Pokud odejdeš na odpočinek, Hari, jaké máš plány do bu-

- 228 -

doucna?“

Seldon řekl: „Převezmeš to po mně. Jaké bych mohl mít jiné plány?“

A Amaryl se usmál.

26

V malé konferenční místnosti v hlavní budově naslouchal Tamwile Elar

Dors Venabili s narůstajícím výrazem zmatku a zlosti ve tváři. Nakonec

vybuchl: „Nemožné!“

Otřel si čelo a pak opatrně pokračoval: „Nechci se vás dotknout, dok-

torko Venabili, ale vaše domněnky jsou směs – nemohou být správné. Není

možné, aby si kdokoli myslel, že v tomto psychohistorickém Projektu exis-

tují jakékoli nálady natolik vážné, aby ospravedlnily vaše podezření. Po-

kud by byly, určitě bych o tom věděl a ujišťuji vás o tom, že tomu tak není.

Nemyslete si to.“

„Já si to myslím,“ řekla Dors umíněně, „a dokážu k tomu najít důkazy.“

Elar řekl: „Nevím, jak bych to řekl bez urážky, doktorko Venabili, ale

pokud je osoba dost vynalézavá a má silný úmysl cokoli prokázat, on nebo

ona dokáže najít jakékoli důkazy, které on nebo ona potřebuje – nebo ale-

spoň cokoli, co on nebo ona za důkaz pokládá.“

„Myslíte si, že jsem paranoidní?“

„Myslím, že ve své starosti o mistra – což je něco, v Čem s vámi na-

prosto souhlasím – jste trochu, řekněme, rozpálená.“

Dors se odmlčela a přemýšlela o Elarově vyjádření. „Nicméně máte

pravdu v tom, že pokud je osoba dostatečně vynalézavá, dokáže najít dů-

kazy kdekoli. Mohla bych proti vám například vznést obžalobu.“

Elarovy oči se rozšířily, jak na ni zůstal naprosto překvapeně hledět.

„Proti mně? Chtěl bych tedy slyšet, jakou obžalobu byste proti mně mohla

vznést.“

„Dobrá tedy. Poslouchejte. Oslava narozenin byl váš nápad, je to tak?“

Elar řekl: „Myslel jsem na to, ano, ale stejně tak na to mysleli i ostatní.

Když mistr tak bědoval nad svým věkem, myslel jsem, že to bude ten nej-

lepší způsob, jak jej rozptýlit.“

„Jsem si jistá, že na to mysleli i ostatní, ale byl jste to vy, kdo ve sku-

tečnosti celou záležitost nakousl a zapálil pro celou věc mou snachu. Vy-

pracovala podrobnosti a vy jste ji přesvědčil, že je možné uspořádat oprav-

- 229 -

du velkou oslavu. Není to tak?“

„Nevím, jestli jsem na ni měl jakýkoli vliv, ale i kdyby tomu tak bylo,

co je na tom špatného?“

„Samo o sobě nic, ale nedali jsme najevo přípravou tak velké a rozšíře-

né a dlouhé oslavy spíše nestabilním a podezřívavým lidem z junty, že je

Hari příliš populární a mohl by pro ně být nebezpečný?“

„Nikdo by nejspíše nikdy neuvěřil, že jsem měl něco takového na mys-

li.“

Dors řekla: „Jenom ukazuji možnost. – Při plánování oslav narozenin

jste trval na tom, aby byly hlavní kanceláře vyklizeny –“

„Dočasně. Ze zjevných důvodů.“

„– a trval jste na tom, aby byly na nějakou dobu naprosto opuštěné. Bě-

hem té doby – kromě Yuga Amaryla – nikdo nepracoval.“

„Nemyslel jsem, že by mohlo být na škodu, kdyby si mistr před oslava-

mi odpočinul. Na to si určitě nemůžete stěžovat.“

„Ale znamená to, že jste se mohl v prázdných kancelářích radit s jinými

lidmi a dělat to v naprostém soukromí. Kanceláře jsou samozřejmě dobře

odstíněné.“

„Radil jsem se tam – s vaší snachou, se zásobovateli, dodavateli a jiný-

mi obchodníky. To snad bylo naprosto nutné, nemyslíte?“

„A co když byl jeden z těch, se kterými jste se radil, členem junty?“

Elar se na Dors podíval, jako by jej udeřila. „To popírám, doktorko Ve-

nabili. Za co mě máte?“

Dors neodpověděla přímo. Řekla: „Šel jste za doktorem Seldonem a ho-

vořil jste s ním o jeho nadcházejícím setkání s generálem a žádal jste jej –

velice naléhavě – aby vám dovolil zaujmout své místo a podstoupit riziko,

které by mohlo následovat. Důsledek byl samozřejmě ten, že doktor Seldon

velice tvrdošíjně trval na tom, aby se s generálem setkal sám, což by člo-

věk mohl pokládat přesně za tu věc, kterou jste chtěl, aby udělal.“

Elar propukl v krátký, nervózní smích. „Při vší úctě, tohle opravdu vy-

padá jako paranoia, doktorko.“

Dors tlačila dále. „A pak, po večírku, jste to byl vy, kdo první navrhl,

aby nás několik odešlo do hotelu Na okraji kupole?“

„Ano a vzpomínám si, že jste říkala, že je to dobrý nápad.“

„Nemohlo to být navrženo proto, aby junta ještě více znervózněla, jako

by to byl další důkaz Hariho popularity? A nemohlo to být připraveno tak,

- 230 -

aby mě to pokoušelo k proniknutí na palácové pozemky?“

„Mohu vás snad zastavit?“ řekl Elar, jehož nevěřícnost ustupovala vzte-

ku. „Udělala jste si na věc svůj názor.“

Dors si toho nevšímala. „A samozřejmě jste doufal v to, že svým vnik-

nutím na palácové pozemky mohu způsobit juntě dostatečné problémy na

to, aby se postavili ještě silněji proti Harimu.“

„Ale proč, doktorko Venabili? Proč bych to dělal?“

„Člověk by řekl, že proto, abyste se doktora Seldona zbavil a převzal po

něm místo ředitele Projektu.“

„Jak si jen o mně můžete myslet něco takového? Nemůžu uvěřit tomu,

že to myslíte vážně. Jen děláte to, co jste řekla na začátku tohoto cvičení –

prostě mi ukazujete, co by mohla při hledání takzvaných důkazů dokázat

vynalézavá mysl.“

„Přejděme k něčemu jinému. Řekla jsem, že jste měl možnost použít

prázdné místnosti k osobním rozhovorům a že jste v nich mohl být se čle-

nem junty.“

„To ani nestojí za to, abych to popřel.“

„Ale byli jste odposloucháváni. Do místnosti se zatoulala malá holčička,

stulila se mimo dohled do křesla a vyslechla váš rozhovor.“

Elar se zamračil. „Co slyšela?“

„Říkala, že tam dva muži hovořili o smrti. Bylo to pouze dítě a nemohla

opakovat nic do podrobností, ale zapůsobily na ni dvě slova a ta zněla ‘li-

monádová smrt’.“

„Vypadá to, jako byste přecházela z fantazie do – pokud prominete – ší-

lenství. Co může znamenat ‘limonádová smrt’ a co to má společného se

mnou?“

„Nejdříve ze všeho jsem to vzala doslovně. Dotyčná holčička velice mi-

luje limonádu a na večírku jí byla pěkná spousta, ale nikdo ji neotrávil.“

„Děkuji alespoň za tolik rozumu.“

„Pak jsem si uvědomila, že holčička zaslechla něco jiného, co její nedo-

konalá znalost řeči a její láska k limonádě překroutila v ‘limonádu’.“

„A odhalila jste to překroucení?“ odfrkl si Elar.

„Na chvíli mi připadalo, že to, co zaslechla, mohlo znamenat ‘lůza nám

dodá smrt’.“

„Co to znamená?“

„Vražda, spáchaná lůzou – nematematiky.“

- 231 -

Dors se odmlčela a zamračila. Chytila se za hruď.

Elar řekl s náhlou starostí: „Něco není v pořádku, doktorko Venabili?“

„Ne,“ řekla Dors a vypadalo to, jako by se otřásla.

Několik okamžiků nic neříkala a Elar si odkašlal. Na jeho tváři nebyla

patrná žádná známka pobavení, když řekl: „Vaše poznámky, doktorko Ve-

nabili, jsou čím dále směšnější a – nu, nezáleží na tom, jestli vás urazím,

ale už mě unavují. Můžeme to ukončit?“

„Už jsme skoro u konce, doktore Elare. Lůza nám dodá smrt může být

skutečně směšné, jak jste řekl. O tom jsem už sama přesvědčená. – Vy jste

zčásti zodpovědný za vynalezení elektročističe, že?“

Elar vypadal, jako by se postavil více vzpřímeně, když s pýchou řekl:

„Naprosto zodpovědný.“

„Určitě ne naprosto. Pochopila jsem, že byl navržen Cindou Monay.“

„Návrhářka. Řídila se mými příkazy.“

„ Lůza. Elektročistič je lůzou dodaný přístroj.“

Elar s potlačovanou zuřivostí řekl: „Nemyslím, že bych chtěl ještě zno-

vu slyšet tuto frázi. Ještě jednou, můžeme to ukončit?“

Dors pokračovala, jako by jeho žádost nezaslechla. „Ačkoli jste jí nyní

nepřiznal žádné zásluhy, do očí jste Cindě zásluhy přiznával – aby praco-

vala ještě horlivěji, předpokládám. Řekla, že jste jí zásluhy přiznával, a by-

la vám za to velice vděčná. Řekla, že jste dokonce nazval přístroj jejím a

svým jménem, i když nejde o oficiální název.“

„Samozřejmě ne. Je to elektročistič.“

„A řekla, že vypracovala vylepšení, zesílení a tak dále – a že máte pro-

totyp vylepšené verze přístroje k otestování.“

„Co to má všechno s čímkoli do činění?“

„Od chvíle, kdy doktor Seldon a doktor Amaryl pracují s elektročisti-

čem, oba svým způsobem chátrají. Yugo, který s ním pracuje více, také da-

leko více utrpěl.“

„Elektročistič nemůže žádným způsobem takto škodit.“

Dors přitiskla ruku k čelu a na okamžik se zapotácela. Řekla: „A nyní

máte daleko silnější elektročistič, který může napáchat škody větší, který

může rychle zabít spíše než pomalu.“

„Naprostý nesmysl.“

„Nyní si uvědomte název toho přístroje, název, který podle ženy, která

jej navrhla, používáte pouze vy dva. Myslím, že mu říkáte Čistič Elar–

- 232 -

Monayová.“

„Nepamatuji si, že bych tu frázi kdykoli použil,“ řekl Elar stísněně.

„Ale určitě ano. A ten nový, silnější Čistič Elar–Monayová může být

použit k zavraždění, ze kterého nemůže být nikdo obviněn – pouze ne-

šťastná nehoda díky novému a nevyzkoušenému přístroji. Byla by to ‘Elar–

Monayová smrt’, což by holčička slyšela jako ‘limonádová smrt’.“

Dors zatápala rukou k boku.

Elar řekl tiše: „Nejste v pořádku, doktorko Venabili.“

„Jsem v naprostém pořádku. Nemám pravdu?“

„Podívejte, nezáleží na tom, co překroutíte v limonádu. Kdo ví, co ta

malá holčička vůbec zaslechla? Všechno se to smrsklo ve smrtonosnost

elektročističe. Předveďte mě před soud nebo před vědeckou výzkumnou

komisi a nechtě znalce – kolik budete chtít – zkoumat účinky elektročisti-

če, třeba i toho nového silnějšího, na lidské bytosti. Zjistí, že nemá jakýkoli

zaznamenatelný účinek.“

„Tomu nevěřím,“ zamumlala Dors. Rukama si nyní svírala čelo a oči

měla zavřené. Lehce se kolébala.

Elar řekl: „Je jasné, že nejste v pořádku, doktorko. Jaký by pro mě mělo

smysl, kdybych se pokoušel zbavit doktora Seldona a doktora Amaryla,

abych mohl zaujmout místo ředitele? Zabránila byste jakémukoli pokusu o

vraždu, který by mě napadl, což podle vás děláte i nyní. V tom nepravdě-

podobném případě, že bych s tímto úkolem uspěl a zbavil se těch dvou

velkých mužů, roztrhala byste mě na kusy hned poté. Jste velice neobvyklá

žena – silná a neuvěřitelně rychlá – a dokud jste naživu, je mistr v bezpe-

čí.“

„Ano,“ řekla Dors se zlostným pohledem.

„Totéž jsem řekl těm lidem z junty. – Proč by se mě nemohli zeptat na

záležitosti, které se Projektu týkají? Měli o psychohistorii velký zájem, jak

se dalo očekávat. Bylo pro ně těžké uvěřit tomu, co jsem jim řekl o vás –

dokud jste nepodnikla své přepadení palácových pozemků. To je přesvěd-

čilo, tím si buďte jistá, a souhlasili s mým plánem.“

„Aha. Takže se k tomu dostáváme,“ řekla Dors chabě.

„Říkal jsem vám, že elektročistič nemůže ublížit lidským bytostem.

Nemůže. Amaryl a váš milovaný Hari prostě stárnou, i když to odmítáte

přijmout. Tak co? Jsou křehcí – dokonale lidšti. Elektromagnetické pole

nemá na organické materiály žádný důležitý účinek. Samozřejmě, může

- 233 -

mít nepříznivé vlivy na citlivé elektromagnetické přístroje, a pokud si do-

kážeme představit lidskou bytost postavenou z kovu a elektroniky, měl by

účinek i na ni. Legendy nám o takových umělých lidských bytostech vy-

práví. Mykogeňané na nich postavili svou víru a takovým stvořením říkají

‘roboti’. Pokud by taková věc jako robot skutečně existovala, člověk by si

dokázal představit, že by byla daleko silnější a rychlejší než obyčejná lid-

ská bytost, že by měla schopnosti podobné těm, které máte vy, doktorko

Venabili. A takový robot by pak skutečně mohl být silným elektročističem

zastaven, poškozen, dokonce i zničen, třeba takovým, který tady mám, ta-

kovým, který je v provozu na nízké úrovni od chvíle, kdy jsme začali náš

rozhovor. To je důvod, proč se cítíte špatně, doktorko Venabili – a jsem

přesvědčen, že je to poprvé za celou dobu vaší existence.“

Dors neřekla nic, jen se na muže dívala. Pomalu sklouzla do křesla.

Elar se usmál a pokračoval: „Samozřejmě, pokud se postarám o vás, ne-

bude s mistrem a Amarylem žádný problém. Mistr se bez vás ve skuteč-

nosti okamžitě ztratí a se žalem rezignuje, zatímco Amaryl je myšlenkově

dítě. Se vší pravděpodobností ani jeden nebude muset být zabit. Jaký je to

pocit, doktorko Venabili, být po všech těch letech odhalena? Musím při-

znat, že jste byla v zakrývání své pravé totožnosti velice přesvědčivá. Je

skoro překvapující, že až do této chvíle nikdo pravdu neodhalil. Na druhé

straně, jsem vynikající matematik – pozorovatel, myslitel, vyvozovatel.

Dokonce ani já bych na to nepřišel, nebýt vaší fanatické oddanosti k mis-

trovi a příležitostných výbuchů nadlidské síly, které jako byste povolávala

vlastní vůlí – když je on v ohrožení.

Řekněte sbohem, doktorko Venabili. Všechno, co nyní zbývá udělat, je

otočit spínač na plný výkon a budete minulostí. “

Zdálo se, jako by Dors sebrala síly a pomalu vstala z křesla, mumlajíc:

„Mohu být lépe odstíněná, než si myslíte.“ Pak se se zasupěním na Elara

vrhla.

Elar s rozšířenýma očima zaječel a zapotácel se dozadu.

A pak už na něj Dors skočila a její ruka švihla. Její hrana udeřila do Ela-

rova krku, zlomila páteř a rozdrtila míchu. Na podlahu dopadl mrtvý.

Dors se namáhavě napřímila a zapotácela se směrem ke dveřím. Musí

najít Hariho. Musí vědět, co se stalo.

- 234 -

27

Hari Seldon vstal v hrůze ze svého křesla. Ještě nikdy neviděl, aby Dors

takhle vypadala, s tváří zkřivenou, s tělem nakloněným, potácející se, jako

by byla opilá.

„Dors! Co se děje! Co se stalo!“

Přiběhl k ní a sevřel ji kolem pasu v okamžiku, kdy její tělo pokleslo a

zhroutilo se mu do náručí. Zvedl ji (vážila daleko více, než by měla vážit

obyčejná žena její výšky, ale Seldon si to v té chvíli neuvědomil) a položil

ji na pohovku.

„Co se stalo?“ řekl.

Sípavě mu to řekla, hlasem, který se každou chvíli vytrácel, zatímco on

držel v náručí její hlavu a pokoušel se uvěřit tomu, co se stalo.

„Elar je mrtvý,“ řekla. „Nakonec jsem zabila lidskou bytost. – Poprvé. –

Tím je to horší.“

„Jak těžce jsi zraněná, Dors?“

„Těžce. Elar zapnul svůj přístroj – naplno – když jsem na něj zaútočila.“

„Můžeš být upravena.“

„Jak? Není nikdo – na Trantoru – kdo by věděl jak. Potřebuji Daneela.“

Daneel. Demerzel. Někde v hloubi své duše to Hari vždycky tušil. Jeho

přítel – robot – mu přidělil ochránce – robota –, aby se ujistil, že psycho-

historie a sémě Nadací dostane příležitost k zakořenění. Jediná potíž byla v

tom, že se Hari do svého ochránce – robota – zamiloval. Všechno teď dá-

valo smysl. Všechny hlodající pochybnosti a otázky mohly být zodpověze-

ny. A svým způsobem na tom nezáleželo. Všechno, na čem záleželo, byla

Dors.

„To nesmíme dopustit.“

„Musíme.“ Dorsiny oči se se zachvěním otevřely a hleděly na Seldona.

„Musíme. Pokoušela jsem se tě chránit, ale v důležité chvíli – jsem zkla-

mala – kdo tě bude chránit teď?“

Seldon nedokázal vidět jasně. Něco se dělo s jeho očima. „O mě si ne-

dělej starost, Dors. To ty – to ty –“

„Ne. Ty, Hari. Řekni Manelle – Manelle – že jí odpouštím. Vedla si lé-

pe než já. Vysvětli to Wandě. Ty a Raych – postarejte se jeden o druhého.“

„Ne, ne, ne,“ řekl Seldon, kývajíce se dopředu a dozadu. „To nesmíš

udělat. Vydrž, Dors. Prosím. Prosím, miláčku.“

- 235 -

Dors chabě potřásla hlavou a usmála se ještě chaběji. „Sbohem, Hari,

má lásko. Pamatuj si navždy – to, co jsi pro mě udělal.“

„Neudělal jsem pro tebe nic.“

„Miloval jsi mě a tvá láska mě učinila – člověkem.“

S očima otevřenýma přestala Dors fungovat.

Do Seldonovy kanceláře vtrhl jako bouře Yugo Amaryl. „Hari, vypukly

nepokoje, dříve a ve větší míře, než jsme ček –“

A pak se zadíval na Seldona a Dors a zašeptal: „Co se stalo?“

Seldon k němu s bolestí vzhlédl. „Nepokoje! Co je mi teď po nějakých

nepokojích? – Co je mi teď vůbec po čemkoli? “

- 236 -

ČÁST IV

WANDA SELDON

- 237 -

SELDON, WANDA – …na sklonku svého života Hari Seldon čím dál

více lpěl (někteří tvrdí, že byl závislý) na své vnučce Wandě. Wanda Sel-

don, která v mládí osiřela, se oddala psychohistorickému Projektu svého

dědečka a zaplnila tak prázdnotu po Yugo Amarylovi…

Obsah práce Wandy Seldon zůstává z velké části tajemstvím, protože se

odehrávala v opravdu naprostém odloučení. Jedinými osobami, které měly

přístup k výsledkům výzkumu Wandy Seldon, byli samotný Hari a mladík

jménem Stettin Palver (jehož potomek Preem přispěl o čtyři sta let později

k přebudování Trantoru, když vstala planeta z trosek velkého drancování

[300 F.E.])

Přestože je plný rozsah příspěvku Wandy Seldon k Nadaci neznámý,

byl bezpochyby nejvyššího významu…

ENCYCLOPEDIA GALACTICA

- 238 -

1

Hari Seldon vešel do Galaktické knihovny (trochu pokulhávajíce, jak se

mu stávalo poslední dobou stále častěji) a zamířil k řadám malých vozíků,

které se sunuly nekonečnými chodbami komplexu budov.

Zastavil se nicméně při pohledu na tři muže sedící v jedné z galaktogra-

fických studoven u galaktografu, ukazujícího Galaxii v trojrozměrném

provedení a, samozřejmě, s jejími světy, rotujícími kolem jádra, otáčející-

mi se k němu v pravých úhlech.

Z místa, kde Seldon stál, mohl vidět, že pohraniční provincie Anacreon

je zbarvena zářivě červeně. Ležela na samém okraji Galaxie a zabírala vel-

ký prostor, ale hvězd v ní nebylo příliš mnoho. Anacreon nebyl nijak pozo-

ruhodný ať už svým bohatstvím nebo kulturou, ale byl pozoruhodný svou

vzdáleností od Trantoru: ležel deset tisíc parseků daleko.

Seldon z náhlého popudu usedl u stolu s počítačem poblíž těch tří a na-

volil si namátkové vyhledávání, které, jak věděl, zabere dlouhou dobu. Ně-

jaký instinkt mu napověděl, že vážný zájem o Anacreon musí být přirozeně

politický – jeho postavení v Galaxii jej činilo jednou z posledních pevností

současného říšského režimu. Očima zůstával u monitoru, ale ušima se pře-

nesl k poblíž probíhající diskusi. Člověk obvykle neslýchal politické disku-

se v knihovně. Koneckonců, neodbývaly se skoro nikde.

Seldon ani jednoho z těch tří mužů neznal. To nebylo zase natolik pře-

kvapivé. Knihovna měla několik pravidelných návštěvníků a Seldon jich

většinu znal – a s některými i hovořil – ale zároveň byla otevřena všem ob-

čanům. Bez omezení. Každý mohl vejít a využít jejího vybavení. (Po ome-

zenou dobu, samozřejmě. Jen několika vybraným, jako Seldonovi, byla

povolena v knihovně ‘pracovna’. Seldonovi byla poskytnuta uzamykatelná

soukromá kancelář a neomezený přístup k pramenům knihovny.)

Jeden z mužů (Seldon si jej pojmenoval ze zjevného důvodu Orlí nos)

promluvil tichým, naléhavým hlasem.

„Nechme to být,“ řekl. „Nechme to být. Stojí nás to spoustu peněz, aby-

chom se pokusili vydržet, a i kdyby se nám to podařilo, tak jen pokud tam

vydrží oni. Oni tam věčně zůstat nemohou, a čím dříve odejdou, tím dříve

se situace vrátí do stavu, v jakém byla.“

Seldon věděl, o čem mluví. Před pouhými třemi dny proběhly Trantor

- 239 -

vizí zprávy, že se říšská vláda rozhodla silou vrátit do stáda neukázněného

vládce Anacreonu. Seldonův vlastní psychohistorický rozbor mu ukázal, že

je to zbytečný postup, ale vláda jako vždycky, když do toho byly zataženy

její city, neposlouchala. Seldon se lehce a chmurně usmál, když slyšel Orlí

nos, jak říká totéž, co říkal on sám – a ten mladík to říkal bez jakékoli zna-

losti psychohistorie.

Orlí nos pokračoval. „Pokud necháme Anacreon být, co ztratíme? Je po-

řád tam, přímo tam, kde vždycky býval, přímo na okraji Říše. Nemůže se

sebrat a odletět k Andromedě, je to tak? Takže s námi bude muset dál ob-

chodovat a život půjde dál. Jaký je rozdíl v tom, jestli uznávají císaře nebo

ne? Nikdy mi nedokážete ten rozdíl ukázat.“

Druhý muž, kterého Seldon označil jako Plešouna z důvodu ještě více

zjevného řekl: „Jenže tahle celá záležitost se neděje ve vzduchoprázdnu.

Pokud půjde Anacreon, půjdou i ostatní hraniční provincie. Říše se roz-

padne.“

„No a co?“ zašeptal Orlí nos prudce. „Říše už stejně dávno pořádně ne-

funguje. Je příliš velká. Nechme pohraničí jít a postarat se o sebe – pokud

to dokáže. Vnitřní světy budou vždycky silnější a budou na tom lépe. Po-

hraničí nemusí být naše politicky; bude pořád naše ekonomicky.“

A nyní řekl třetí muž (Rudá tvář): „Přál bych si, abys měl pravdu, ale

tohle není způsob, jakým by to probíhalo. Pokud pohraniční provincie vy-

hlásí svou nezávislost, první věc, kterou bude chtít každá udělat, bude zvý-

šit svou sílu na úkor svých sousedů. Budou války a srážky a každý z vlád-

ců si bude nakonec přát, aby se vrátil císař. Bude to jako za starých dnů

trantorského Království – věk temna, které bude trvat tisíce let.“

Plešoun řekl: „Určitě věci nepůjdou natolik špatně. Říše se může roz-

padnout, ale rychle se sebere, až lidé zjistí, že rozpad znamená jen válku a

zbídačení. Budou vzpomínat na staré zlaté časy Říše bez poskvrnky a

všechno bude zase v pořádku. Víš přece, že nejsme žádní barbaři. Najdeme

si způsob.“

„Určitě,“ řekl Orlí nos. „Musíme si pamatovat, že v minulosti Říše čeli-

la krizi za krizí a vždycky a znovu se z nich dostávala.“

Ale Rudá tvář potřásl hlavou, když říkal: „Tohle není jen další krize. To

je něco daleko horšího. Říše už po generace chátrá. Deset let práce junty

zničilo ekonomiku a po pádu junty a příchodu toho nového císaře je Říše

tak slabá, že vládcové na periférii nemusí dělat vůbec nic. Rozpadne se

- 240 -

vlastní vahou.“

„A věrnost císaři –“ začal Orlí nos.

„Jaká věrnost?“ řekl Rudá tvář. „Žili jsme po tom, co byl zavražděn

Cleon, bez císaře skoro deset let a nezdálo se, že by si s tím někdo dělal

hlavu. A tenhle nový císař je jenom loutka. Nemůže dělat nic. Není nikdo,

kdo by cokoli mohl udělat. Tohle není krize. Tohle je konec. “

Druzí dva se zamračeně dívali na Rudou tvář. Plešoun řekl: „Ty tomu

opravdu věříš! Myslíš si, že říšská vláda bude jen tak sedět a nechá to

být?“

„Ano! Stejně jako vy dva neuvěří, že se to děje. Totiž, dokud nebude

příliš pozdě.“

„Co bys chtěl, aby udělali, kdyby věřili tomu, že se to děje?“ zeptal se

Plešoun.

Rudá tvář se zadíval na galaktograf, jako by v něm chtěl nalézt odpo-

věď. „Nevím. Podívej, za nějakou dobu umřu; tehdy to ještě nebude tak

špatné. Později, jak se bude situace zhoršovat, si s tím začnou dělat starosti

jiní lidé. Já budu mrtvý. A stejně tak i staré dobré časy. Možná navždy.

Mimochodem, nejsem jediný, kdo si to myslí. Slyšeli jste někdy o Hari

Seldonovi?“

„Jasně,“ řekl Orlí nos. „Nebyl to první ministr za Cleona?“

„Ano,“ řekl Rudá tvář. „Je to svým způsobem vědec. Slyšel jsem rozho-

vor, který s ním natočili před několika měsíci. Je to dobrý pocit vědět, že

nejsem jediný člověk, který věří tomu, že se Říše rozpadá. Říkal –“

„A on říkal, že všechno jde do háje a přichází věk temna?“ přerušil jej

Plešoun.

„Přímo ne,“ řekl Rudá tvář. „Je to jeden z těch opravdu opatrných lidí.

Říkal, že se to může stát, ale mýlí se. Stane se to.“

Seldon toho slyšel dost. Odkulhal ke stolu, u kterého ti tři muži seděli, a

dotkl se ramene Rudé tváře.

„Pane,“ řekl, „mohl bych s vámi na okamžik mluvit?“

Rudá tvář polekaně vzhlédl a pak řekl: „Hej, nejste profesor Seldon?“

„Vždycky jsem byl,“ řekl Seldon. Podal muži vizitku s fotografií. „Rád

bych se s vámi setkal tady ve své knihovnické kanceláři pozítří ve čtyři

hodiny odpoledne. Můžete přijít?“

„Musím pracovat.“

„Pokud to bude nutné, řekněte, že jste nemocný. Je to důležité.“

- 241 -

„No, nejsem si jistý, pane.“

„Udělejte to,“ řekl Seldon. „Pokud se kvůli tomu dostanete do nějakých

problémů, dám to do pořádku. A mezitím, pánové, nebude vám vadit, když

si na chvilku prostuduji galaktickou simulaci? Už je to dlouho, co jsem se

k nějaké dostal.“

Beze slova přikývli, očividně v rozpacích z přítomnosti bývalého první-

ho ministra. Jeden po druhém muži odstoupili stranou a přenechali Seldo-

novi přístup k ovládacím prvkům galaktografu.

Seldon se dotkl prstem ovládání a rudá barva, označující anacreonskou

provincii, zmizela. Galaxie byla neoznačená, zářící větrník mlhy, zjasňující

se v kulatou záři ve středu, za níž byla galaktická černá díra.

Jednotlivé hvězdy nemohly být samozřejmě viditelné, pokud nebyl ob-

raz zvětšen, ale pak by se na monitoru ukázala pouze určitá část Galaxie a

Seldon ji chtěl vidět celou – chtěl zahlédnout Říši, která mizí.

Stiskl spínač a na obrazu Galaxie se vynořily chumáče žlutých teček.

Ukazovaly obydlené planety – bylo jich dvacet pět miliónů. Byly rozezna-

telné jako jednotlivé body v řídké mlze, která představovala okraje Gala-

xie, ale byly více a více hustěji shluknuté, když se člověk podíval ke stře-

du. Byl tam pás, který vypadal, jako by byl z pevné žluti (ale který by se

při zvětšení rozpadl na jednotlivé body) kolem střední záře. Střední záře

samotná samozřejmě zůstávala bílá a netknutá. Ve středu nespoutaných

energií jádra nemohly existovat žádné obyvatelné planety.

Přes veškeré nahuštění žluti neměla ani jedna z deseti tisíce hvězd, po-

kud Seldon věděl, obyvatelnou planetu, která by ji obíhala. Byla to pravda,

přes všechno přetváření planet a lidské schopnosti terraformování. Žádné

přetváření Galaxie nemohlo učinit z většiny těchto světů něco, po čem by

se mohl člověk pohybovat pohodlně a bez ochrany skafandru.

Seldon stiskl jiný spínač. Žluté tečky zmizely, ale jedna malá oblast sví-

tila modře: Trantor a různé světy, které na něm byly přímo závislé. Tak

blízko, jak jen to bylo možné, u středového jádra a přitom izolovaná od je-

ho smrtonosnosti, byla obecně pokládaná za ‘střed Galaxie’, jímž nebyla –

ne přesně. Tak jako vždy jej překvapila nevelkost Trantoru, drobné tečky v

obrovské hloubi Galaxie, ale na něm bylo soustředěno největší množství

bohatství, kultury a vládní moci, jaké kdy lidstvo zažilo.

A i to bylo odsouzeno k zániku.

Plešoun se tiše zeptal: „Opravdu bude Říše zničena?“

- 242 -

Seldon ještě tišeji odpověděl: „Může. Může. Může se stát cokoli.“

Vstal, usmál se na muže a odešel, ale jeho myšlenky křičely: Bude! Bu-

de!

2

Seldon si povzdechl, jak nastupoval do jednoho z vozíků, které byly se-

řazeny bok po boku ve velké studovně. Ještě před několika lety byla doba,

kdy byl hrdý na to, že může rychle chodit nekonečnými chodbami knihov-

ny a říkat si, že i když je mu přes šedesát, stále to ještě dokáže.

Ale nyní ve svých sedmdesáti jej nohy zrazovaly příliš rychle a musí si

vozík vzít. Mladší muži si je brávali, protože jim vozíky ušetřily problémy,

ale Seldon to dělal, protože musel – a v tom byl rozdíl.

Poté, co Seldon navolil směr a cíl jízdy, stiskl spínač a vozík se trochu

zvedl nad podlahu. Pak vyrazil docela pohodlným tempem, velmi vyrov-

naně, velmi tiše a Seldon se opřel a pozoroval zdi chodby, jiné vozíky, ob-

časné chodce.

Projel kolem několika knihovníků a i po všech těch letech se stále ještě

usmíval, kdykoli je spatřil. Byli nejstarším společenstvím Říše, tím, které

mělo ze všech nejúctyhodnější tradice, a drželi se zvyků, které byly daleko

vhodnější pro dobu o staletí dříve – možná o tisíciletí dříve.

Jejich oděv byl z hedvábí a šedobílý a dostatečně široký k tomu. aby

vypadal skoro jako talár, zapínal se u krku a odtamtud se také rozšiřoval.

Trantor, stejně jako mnoho jiných světů, kolísal, pokud šlo o muže, me-

zi ochlupením tváře a hladkým vyholením. Lidé na Trantoru samotném –

nebo alespoň ve většině jeho sektorů – byli hladce oholení a bylo tomu už

tak dlouho, pokud věděl – kromě takových výjimek, jako byly kníry, které

nosili Dahlané, stejné jako měl jeho nevlastní syn Raych.

Nicméně knihovníci si nechávali růst odedávna plnovousy. Každý kni-

hovník měl spíše krátký, pečlivě ošetřovaný plnovous, vinoucí se od ucha

k uchu, ponechávající však horní ret holý. Už to samotné je dostatečně od-

lišovalo od ostatních a hladce oholený Seldon se vždy cítil trochu nepří-

jemně, když jej obklopovali.

Ve skutečnosti byla tou nejcharakterističtější věcí ze všech čepice, kte-

rou nosili (nejspíš i do postele, pomyslel si Seldon). Byla hranatá, vyrobe-

ná ze čtyř dílů sametové látky, které se sbíhaly v knoflíku na vrcholku. Če-

- 243 -

pice měly nekonečné množství obměn barev a očividně měla každá z nich

nějaký význam. Pokud jste znali knihovnické tradice, mohli jste u kterého-

koli knihovníka uhádnout délku služby, oblast vědomostí, stupně výkonů a

tak dále. To pomáhalo udržovat společenskou hierarchii. Každému kni-

hovníkovi bylo po pohledu na čepicí jiného jasné, nakolik může být zdvo-

řilý (a do jaké míry) nebo panovačný (a do jaké míry).

Galaktická knihovna byla tou největší samostatnou stavbou na Trantoru

(a možná i v Galaxii), daleko větší než samotný Císařský palác a kdysi se

leskla a blyštěla, jako by se pyšnila svou velikostí a vznešeností. Nicméně

jako Říše sama pohasínala a uvadala. Byla jako šlechtická vdova, která stá-

le nosí klenoty svého mládí na těle, které je zvrásněné a ochablé.

Vozík se zastavil před zdobenými dveřmi kanceláře vrchního knihovní-

ka a Seldon vystoupil.

Las Zenow se usmíval, když Seldona vítal. „Vítejte, příteli,“ řekl vyso-

ko posazeným hlasem. (Seldon uvažoval, jestli někdy za svých mladých let

nezpíval tenor, ale nikdy se na to nezeptal. Vrchní knihovník byl vždy

směsicí důstojnosti a tato otázka by mohla vyznít urážlivě.)

„Zdravím vás,“ řekl Seldon. Zenow měl vous šedivý daleko více než jen

z poloviny a nosil čepici čistě bílou. Tomuhle rozuměl Seldon bez vysvět-

lení. Byl to případ obrácené okázalosti. Naprostá nepřítomnost barev zna-

menala postavení nejvyššího stupně.

Zenow si promnul ruce s něčím, co vypadalo jako vnitřní radost. „Zavo-

lal jsem vás, Hari, protože pro vás mám dobré zprávy. – Našli jsme to!“

„Tím ‘to’, Lasi, myslíte –“

„Vhodný svět. Chtěl jste nějaký vzdálený. Myslím, že jsme našli ten

nejlepší.“ Jeho úsměv se rozšířil. „Prostě to nechtě na knihovně, Hari. Do-

kážeme najít všechno.“

„O tom nepochybuji, Lasi. Řekněte mi něco o tom světě.“

„Nu, nechtě mě nejdřív, ať vám ukážu, kde leží.“ Část zdi se odsunula

stranou, světla v místnosti pohasla a objevil se trojrozměrný obraz Galaxie,

který se pomalu otáčel. Rudá světla znovu označila provincii Anacreon,

takže Seldon mohl skoro přísahat, že příhoda se třemi muži byla zkouškou

k tomuto setkání.

A pak se na vzdáleném konci provincie objevil zářivě modrý bod. „Tam

to je,“ řekl Zenow. „Je to ideální svět. Přiměřeně velký, dobře zásobený

vodou, s dobrou kyslíkovou atmosférou, samozřejmě s rostlinstvem.

- 244 -

Spousta života v moři. Je tam, jen si ho vzít. Nevyžaduje žádné přetváření

ani terraformování – nebo alespoň žádné, které by se nedalo zvládnout, až

bude pořádně obydlená.“

Seldon řekl: „Je to neobydlený svět, Lasi?“

„Naprosto neobydlený. Nikdo tam není.“

„Ale proč – pokud je tak vhodný? Předpokládám, že když o něm víte

tak podrobně, musel být prozkoumán. Proč nebyl kolonizován?“

„Byl prozkoumán, ale pouze sondami bez posádky. A k žádné koloniza-

ci nedošlo – nejspíše proto, že je odtamtud všude daleko. Planeta obíhá ko-

lem hvězdy, která je od středové černé díry vzdálena více než kterákoli

obydlená planeta – daleko více. Předpokládám, že příliš vzdálená pro pří-

padné kolonisty, ale myslím, že ne příliš vzdálená pro vás. Říkal jste ‘čím

dále, tím lépe’.“

„Ano,“ řekl Seldon a přikývl. „A říkám to stále. Má nějaké jméno, nebo

jen kombinaci čísel a písmen?“

„Věřte tomu nebo ne, má jméno. Ti, kteří k ní vyslali sondy, ji pojme-

novali Terminus, což je archaické slovo, znamenající ‘poslední v řadě’.

Což také je.“

Seldon řekl: „Je ten svět součástí teritoria nebo provincie Anacreon?“

„Ne tak docela,“ řekl Zenow. „Pokud se podíváte na rudou linku a rudé

stínování, uvidíte, že Terminus leží kousek od ní – ve skutečnosti padesát

světelných let od ní. Terminus nepatří nikomu; není ve skutečnosti ani sou-

částí Říše.“

„Pak tedy máte pravdu, Lasi. Vypadá to jako ideální svět. který hle-

dám.“

„Samozřejmě,“ řekl Zenow zamyšleně, „jakmile jednou Terminus zabe-

rete, dokážu si představit, že ho vládce Anacreonu prohlásí za území pod

svou jurisdikcí.“

„To je možné,“ řekl Seldon, „ale s tím se budeme muset vypořádat, až k

tomu dojde.“

Zenow si znovu zamnul ruce. „Jaká překrásná představa. Umístit obrov-

ský projekt na zbrusu nový svět, vzdálený a naprosto odloučený, takže bu-

de moci být rok po roku a desetiletí po desetiletí vytvořena obrovská ency-

klopedie všeho lidského vědění. Zhuštění toho, co je shromážděno v této

knihovně. Kdybych jen byl mladší, s radostí bych se k takové výpravě při-

pojil.“

- 245 -

Seldon řekl smutně: „Jste skoro o dvacet let mladší než já.“ (Skoro kaž-

dý je daleko mladší než já, pomyslel si ještě o něco smutněji.)

Zenow řekl: „Ach ano, slyšel jsem, že jste se právě dožil sedmdesátky.

Doufám, že jste si to užil a pořádně oslavil.“

Seldon sebou trhnul. „Neslavím narozeniny.“

„Ach, ale to byste měl. Pamatuji si tu slavnou historku o vašich šedesá-

tinách.“

Seldon pocítil bolest tak hlubokou, jako by k té největší ztrátě na celém

světě došlo včera. „Nemluvte o tom, prosím,“ řekl.

Zenow v rozpacích řekl: „Omlouvám se. Budeme mluvit o něčem ji-

ném. – Pokud je samozřejmě Terminus svět, který chcete, myslím, že vaše

práce na přípravě encyklopedického Projektu vzroste. Jak víte, knihovna

vám ráda v jakémkoli směru pomůže.“

„Jsem si toho vědom, Lasi, a jsem vám nekonečně vděčný. Samozřejmě,

v práci budeme pokračovat.“

Vstal, neschopen úsměvu po ostrém bodnutí, které způsobila zmínka o

oslavě jeho narozenin před deseti lety. Řekl: „Nyní musím pokračovat ve

své práci.“

A jak odcházel, cítil jako vždy hryzení svědomí nad podvodem, který

prováděl. Las Zenow neměl ani sebemenší tušení o Seldonových skuteč-

ných záměrech.

3

Hari Seldon se rozhlédl po pohodlně zařízené místnosti, která mu v po-

sledních několika letech sloužila jako soukromá kancelář v Galaktické

knihovně. Byla, stejně jako zbytek knihovny, naplněna neurčitou vůní roz-

kladu, pocitem unavenosti – jako něco, co přebývalo na jednom místě pří-

liš dlouho. A přitom Seldon věděl, že zde může stát, na tomto místě, ještě

po staletí – s jistými přestavbami – dokonce i po tisíciletí.

Jak se sem vlastně dostal?

Znovu a znovu cítil minulost ve své mysli, vysílal myšlenky podél běhu

svého života. Byla to bezpochyby část toho, že stárnul. Bylo toho příliš

mnoho v minulosti a příliš málo v budoucnosti, že se jeho mysl odvracela

od obrysů stínu před ním a rozjímala o bezpečí toho, co bylo dříve.

V jeho případě tu však byla ještě ta změna. Po třicet let se psychohisto-

- 246 -

rie vyvíjela způsobem, který mohl být docela dobře pokládán za přímou

cestu – proces neuvěřitelně pomalý, ale přímý. A pak před šesti lety došlo

k obratu v pravém úhlu – naprosto neočekávanému.

A Seldon věděl přesně, jak k tomu došlo, jakým způsobem se události

spojily, aby to umožnily.

Byla to Wanda, samozřejmě, Seldonova vnučka. Hari zavřel oči a opřel

se v křesle, aby si připomněl události, ke kterým došlo před šesti lety.

Dvanáct let stará Wanda byla oloupená. Její matka, Manella, měla další

dítě, další holčičku, Bellis, a na nějakou dobu bylo nové dítě naprosto

hlavní záležitostí.

Její otec, Raych, dokončil svou knihu o svém domovském sektoru Da-

hlu, která se stala menším úspěchem a on sám získal menší proslulost. Do-

stával nabídky, aby o tomto předmětu hovořil, což bylo něco, co ochotně

přijímal, protože byl touto záležitostí plně pohlcen, a jak Harimu s úškleb-

kem řekl: „Když mluvím o Dahlu, nemusím skrývat svůj dahlanský pří-

zvuk. Ve skutečnosti jej ode mě veřejnost očekává.“

Celkový důsledek byl však ten, že byl často dlouhou dobu mimo domov

a ve chvílích, kdy tomu tak nebylo, bylo to dítě, koho chtěl vidět.

Pokud šlo o Dors – Dors byla pryč – a pro Hariho Seldona to byla rána,

která byla stále čerstvá, stále bolavá. A reagoval na to nešťastným způso-

bem. Byl to Wandin sen, který uvedl do pohybu proud událostí, které vy-

vrcholily ztrátou Dors. Wanda s tím neměla nic společného – Seldon to

věděl velice dobře. A přesto zjistil, že se od ní odtahuje, takže ji také zkla-

mal v její krizi, která následovala po narození nového dítěte.

A Wanda šla sklíčená za jediným člověkem, který ji, jak se zdálo, viděl

rád, jediným člověkem, se kterým mohla vždycky počítat. Byl to Yugo

Amaryl, pouze druhý v řadě za Seldonem ve vývoji psychohistorie a první

v řadě, pokud šlo o absolutní, denní i noční oddanost. Hari měl Dors a

Raycha, ale Yugovým životem byla psychohistorie; neměl ani ženu ani dě-

ti. A přitom kdykoli se v jeho přítomnosti objevila Wanda, něco v jeho nit-

ru ji poznalo jako dítě a vzdáleně cítil – právě v té chvíli – pocit ztráty, kte-

rý zmírňoval pouze prokazováním náklonnosti dítěti. Pro jistotu dbal na to,

aby se k ní choval spíše jako k malé dospělé osobě, ale Wandě se to podle

všeho líbilo.

Bylo to před šesti lety, když vešla do Yugovy kanceláře. Yugo k ní

vzhlédl svýma mžourajícíma rekonstruovanýma očima a jako obvykle mu

- 247 -

chvíli trvalo, než ji poznal.

Pak řekl: „To je přece moje milá přítelkyně Wanda. – Ale proč se tváříš

tak smutně? Taková krásná mladá dáma jako ty nemá přece důvod být

smutná.“

A Wanda s chvějícím se horním rtem řekla: „Nikdo mě nemá rád.“

„Ale no tak, to přece není pravda.“

„Mají rádi jenom to nové děťátko. Už se o mě vůbec nestarají.“

„Já tě mám rád, Wando.“

„No tak to jsi tedy jediný, strýčku Yugo.“ A i když si k němu nemohla

vylézt do klína, jako když byla menší, položila mu hlavu na rameno a pla-

kala.

Amaryl, který vůbec netušil, co by měl dělat, děvče objal a řekl: „Ne-

plač. Neplač.“ A z náklonnosti a díky tomu, že v jeho životě toho bylo tak

málo, nad čím by mohl sám plakat, zjistil, že mu po lících také stékají slzy.

A pak s náhlou energií řekl: „Wando, chtěla bys vidět něco hezkého?“

„Co?“ popotáhla nosem Wanda.

Amaryl ve svém životě a vesmíru znal jedinou věc, která byla hezká.

Řekl: „Už jsi někdy viděla Základní Radiant?“

„Ne. Co to je?“

„To je něco, co používám já a tvůj dědeček k práci. Vidíš? Je přímo ta-

dy.“

Ukázal na černou kostku na stole a Wanda se na ni bolestně podívala.

„To není hezké,“ řekla.

„Teď ne,“ souhlasil Amaryl. „Ale počkej, až ji zapnu.“

Učinil tak. Místnost potemněla a naplnila se světlými body a záblesky

různých barev. „Vidíš? Teď to můžeme zvětšit, takže se ze všech těch bo-

dů stanou matematické symboly.“

A tak se stalo. Vypadalo to, jako by se jim látka rozletěla vstříc a ve

vzduchu se objevily značky všech druhů, písmena, číslice, šipky a tvary,

které Wanda nikdy předtím neviděla.

„Není to hezké?“ zeptal se Amaryl.

„Ano, je,“ řekla Wanda, hledící důkladně na rovnice, které (což nevědě-

la) představovaly možné budoucnosti. „Ale tenhle kousek se mi nelíbí.

Myslím, že je špatný.“ Ukázala na barevnou rovnici nalevo.

„Špatný? Proč myslíš, že je špatný?“ řekl Amaryl zamračeně.

„Protože není… hezký. Udělala bych ho jinak.“

- 248 -

Amaryl si odkašlal. „Nu, pokusím se ho napravit.“ A podíval se na do-

tyčnou rovnici blíže svým mžouravým způsobem.

Wanda řekla: „Děkuji ti, strýčku Yugo, žes mi ukázal tolik hezkých

světýlek. Možná jednoho dne pochopím, k čemu jsou.“

„To je v pořádku,“ řekl Amaryl. „Doufám, že už je ti lépe.“

„Trochu, děkuji,“ a po krátkém úsměvu odešla.

Amaryl tam stál a cítil se trochu ublížený. Nelíbilo se mu, když někdo

kritizoval Základní Radiant – ani když šlo o dvanáctiletou holčičku, která

nevěděla, o co jde.

A jak tam stál, vůbec mu nedocházelo, že psychohistorický převrat prá-

vě začal.

4

Téhož odpoledne přišel Amaryl do kanceláře Hariho Seldona na stree-

lingské univerzitě. Už to bylo samo o sobě neobvyklé, protože Amaryl

prakticky nikdy svou kancelář neopouštěl, ani proto, aby si pohovořil se

svými kolegy v hale.

„Hari,“ řekl Amaryl, zamračený a vypadající zmateně. „Stalo se něco

velice podivného. Velice zvláštního.“

Seldon se na Amaryla díval s hlubokým smutkem. Bylo mu teprve pa-

desát tři, ale vypadal daleko starší, ohnutý, vyčerpaný skoro až k průsvit-

nosti. Poté. co jej k tomu donutili, nechal se prohlédnout lékaři a všichni

lékaři doporučovali, aby na nějakou dobu (někteří říkali nastálo) opustil

svou práci a odpočíval. Pouze to, řekli lékaři, může jeho zdraví zlepšit. Ji-

nak – Seldon potřásl hlavou. „Odtrhněte jej od jeho práce a on umře o to

dříve – a nešťastnější. Nemáme na vybranou.“

A pak si Seldon uvědomil, že jak se zamyslel, neposlouchal, co Amaryl

říkal.

Řekl: „Omlouvám se, Yugo. Jsem trochu rozrušený. Začni znovu.“

Amaryl řekl: „Říkal jsem ti, že se stalo něco velice podivného. Velice

zvláštního.“

„A co to bylo, Yugo?“

„Byla to Wanda. Přišla se na mě podívat – velice smutná, velice rozru-

šená.“

„Proč?“

- 249 -

„Zjevně šlo o to nové dítě.“

„Ach ano,“ řekl Hari s více než pouhou stopou viny v hlase.

„Alespoň tak mi to řekla a plakala mi na rameni – já jsem si ve skuteč-

nosti, Hari, také trochu poplakal. A pak mě napadlo, že bych ji mohl potě-

šit, kdybych jí ukázal Základní Radiant.“ V tom okamžiku Amaryl zavá-

hal, jako by opatrně vybíral svá další slova.

„Pokračuj, Yugo. Co se stalo?“

„Nu, dívala se na všechna ta světýlka a já jednu část zvětšil, ve skuteč-

nosti sekci 42R254. Víš, o kterou jde?“

Seldon se usmál. „Ne, Yugo, já si nepamatuji rovnice tak dobře jako

ty.“

„Nu, to bys měl,“ řekl Amaryl přísně. „Jak můžeš udělat pořádnou prá-

ci, když – Ale o to nejde. Co se ti pokouším říct, je to, že Wanda na jednu

její část ukázala a řekla, že není dobře. Nebyla hezká. “

„Proč ne? Všichni máme své osobní sympatie a antipatie.“

„Ano, samozřejmě, ale já o tom uvažoval a strávil jsem nějakou dobu

tím, že jsem to procházel, a Hari, na tom něco špatného bylo. Naprogramo-

vání bylo nepřesné a ta oblast, přesně ta oblast, na kterou Wanda ukázala,

nebyla dobrá. A opravdu nebyla hezká.“

Seldon se trochu strnule posadil a zamračil se. „Abychom v tom měli

jasno, Yugo. Na něco náhodou ukázala, řekla, že to není dobře, a měla

pravdu? “

„Ano. Ukázala, ale vůbec ne náhodou; velice rozvážně.“

„Ale to je nemožné.“

„Ale stalo se to. Byl jsem u toho.“

„Neříkám, že se to nestalo. Říkám, že je to náhoda.“

„Opravdu? Můžeš se snad ty, se všemi svými znalostmi psychohistorie,

podívat na novou sestavu rovnic a říct mi, že jedna její část je chybná?“

Seldon řekl: „Dobrá tedy, Yugo, řekni mi, jak jsi přišel k tomu, že jsi

zvětšil zrovna tuto část rovnic? Proč sis vybral zrovna toto místo ke zvět-

šení?“

Amaryl pokrčil rameny. „ Tohle byla náhoda – pokud to mám říct stejně

jako ty. Jen jsem si pohrál s ovladači.“

„To nemohla být náhoda,“ zabručel Seldon. Na několik okamžiků seděl

zamyšleně a pak položil otázku, která posunula psychohistorickou revolu-

ci, kterou začala Wanda, dopředu.

- 250 -

Řekl: „Yugo, neměl jsi nějaké podezření k těm rovnicím předtím? Měl

jsi jakýkoli důvod k tomu, aby sis myslel, že s nimi něco není v pořádku?“

Amaryl si pohrával se šerpou svého ohledu a tvářil se rozpačitě. „Ano,

myslím, že ano. Víš –“

„ Myslíš, že ano?“

„Vím, že ano. Teď si vzpomínám, že když jsem je dával dohromady – je

to nová sekce, víš – nějak se mi na programátoru cukaly prsty. Pak to vy-

padalo v pořádku, ale uvnitř jsem si s tím nejspíš pořád dělal hlavu. Pama-

tuji si, že jsem si myslel, že je to špatně, ale měl jsem na práci jiné věci a

nechal jsem to být. Ale když pak Wanda ukázala přesně na tu oblast, se

kterou jsem si dělal starosti, rozhodl jsem se, že to kvůli ní ještě prověřím –

jinak bych to pokládal za dětské řeči.“

„A zapnul jsi právě ten úsek rovnic, abys jej Wandě ukázal, jako bys

zkoušel její nevědomou mysl.“

Amaryl pokrčil rameny. „Kdo ví?“

„A těsně před tím jste si byli velice blízko, objímali jste se a oba jste

plakali.“

Amaryl znovu pokrčil rameny a vypadal daleko více v rozpacích.

Seldon řekl: „Myslím, že vím, co se stalo, Yugo. Wanda ti četla myš-

lenky.“

Amaryl sebou trhnul, jako by jej něco kouslo. „To je nemožné!“

Seldon pomalu řekl: „Kdysi jsem znal někoho, kdo měl neobvyklé men-

tální síly tohoto druhu“ – a smutně pomyslel na Eta Demerzela nebo, jak

jej znal tajně Seldon, Daneela – „jenže to byl svým způsobem více než člo-

věk. Ale jeho schopnost číst mysli, cítit myšlenky druhých lidí, přesvědčit

lidi, aby jednali jistým způsobem – to byla mentální schopnost. Myslím si,

že svým způsobem má stejně tak tuto schopnost i Wanda.“

„Tomu nevěřím,“ řekl Amaryl tvrdohlavě.

„Já ano,“ řekl Seldon, „ale nevím, co s tím dělat.“ Neurčitě cítil buráce-

ní revoluce v psychohistorickém výzkumu – ale pouze neurčitě.

5

„Táto,“ řekl Raych s jistým znepokojením, „vypadáš unaveně.“

„To bych řekl,“ řekl Hari Seldon, „taky se unavený cítím. Ale jak se

máš ty?“

- 251 -

Raychovi bylo nyní čtyřicet čtyři a ve vlasech se mu začaly objevovat

šediny, ale jeho knír zůstával hustý a černý a na pohled velice dahlanský.

Seldon zauvažoval, jestli si jej nepřibarvuje, ale nebylo by dobré, kdyby se

na to zeptal.

Seldon řekl: „Máš na chvilku klid od přednášek?“

„Jen na chvilku. Ne na dlouho. A jsem rád, že mohu být doma a vidět

dítě a Manellu a Wandu – a tebe, táto.“

„Děkuji. Ale mám pro tebe novinky, Raychu. Už žádné přednášky. Bu-

du tě tady potřebovat.“

Raych se zamračil. „Kvůli čemu?“ Při dvou různých příležitostech byl

Raych vyslán, aby splnil choulostivé poslání, ale to bylo kdysi dávno, ve

dnech joranumitské hrozby. Pokud věděl, byl nyní klid, zvláště po svržení

junty a opětovném dosazení nevýrazného císaře.

„Jde o Wandu,“ řekl Seldon.

„O Wandu? Co není s Wandou v pořádku?“

„Není s ní v nepořádku vůbec nic, ale musíme pro ni vypracovat úplný

genom – stejně tak pro tebe i pro Manellu – a možná i pro nové dítě.“

„Pro Bellis také? Co se děje?“

Seldon zaváhal. „Raychu, víš, že jsme si s tvou matkou vždycky mysle-

li, že je na tobě něco k pomilování, něco, co vzbuzuje náklonnost a důvě-

ru.“

„Vím, že jste si to mysleli. Říkal jsi to dostatečně často, když ses mě

pokoušel dostat k tomu, abych udělal něco obtížného. Ale budu k tobě

upřímný. Nikdy jsem to necítil.“

„Ne, získal sis mně a… a Dors.“ (Takové měl potíže, když měl vyslovit

její jméno, dokonce i po čtyřech letech, které od této ztráty uběhly.) „Zís-

kal sis Rashelle z Wye. Získal sis Joranuma. Získal sis Manellu. Jak to

chceš jinak vysvětlit?“

„Inteligence a okouzlení,“ zašklebil se Raych.

„Napadlo tě, že bys mohl číst jejich – naše – mysli?“

„Ne, to mě nikdy nenapadlo. A když ses o tom teď zmínil, myslím, že je

to směšné. – Samozřejmě, při vší úctě, táto.“

„Co kdybych ti řekl, že podle všeho Wanda četla Yugovi v okamžiku

krize myšlenky?“

„Řekl bych, že to byla náhoda nebo představivost.“

„Raychu, kdysi jsem znal někoho, kdo dokázal vést mysli stejně jedno-

- 252 -

duše, jako ty a já vedeme rozhovor.“

„Kdo to byl?“

„Nemohu o něm mluvit. Ale dávám ti na to své slovo.“

„Nu –“ řekl Raych pochybovačně.

„Byl jsem v Galaktické knihovně a procházel jsem si podobné případy.

Je jedna zvláštní historka, nějakých dvacet tisíc let stará a tudíž daleko v

mlhavých počátcích mimoprostorových cest. Je o mladé ženě, ne starší,

než je Wanda, která dokázala komunikovat s celou planetou, která obíhala

slunce jménem Nemesis.“

„Určitě pohádka.“

„Určitě. A ještě k tomu neúplná. Ale podobnost s Wandou je zarážejí-

cí.“

Raych řekl: „Táto, co máš v úmyslu?“

„Tím si nejsem jistý, Raychu. Potřebuji znát ten genom a musím najít

jiné, jako je Wanda. Podle mě se s takovými mentálními schopnostmi ta-

kové děti rodí – ne často, ale příležitostně – ale dostávají se díky tomu vět-

šinou do problémů a učí se to skrývat. A jak vyrůstají, jejich schopnost, je-

jich nadání je pohřbeno hluboko v jejich myslích – jako druh nevědomého

jednání sebeobrany. Určitě jich musí v Říši nebo jen na samotném Tranto-

ru se čtyřiceti biliony obyvatel být spousta podobných Wandě, a pokud bu-

du znát ten genom, který chci, mohu prozkoušet každého, o kom bych si to

myslel.“

„A co s nimi budeš dělat, jestli je najdeš, táto?“

„Mám představu, že by mohli být tím, co potřebuji pro budoucí rozvoj

psychohistorie.“

Raych řekl: „A Wanda je první toho druhu, o kom víš, a máš v úmyslu

udělat z ní psychohistoričku?“

„Možná.“

„Jako Yuga. – Táto, ne!“

„Proč ne?“

„Protože chci, aby vyrůstala jako normální děvče a stala se normální že-

nou. Nedovolím ti, abys ji posadil před Základní Radiant a udělal z ní ži-

voucí památník psychohistorické matematiky.“

Seldon řekl: „K tomu nemusí dojít, Raychu, ale musíme ten genom mít.

Víš, že po tisíce let přicházely návrhy, že každá lidská bytost by měla mít

zaznamenaný svůj genom. Jsou to jenom výdaje, které zabraňují uvedení

- 253 -

do běžné praxe; nikdo nepochybuje o užitečnosti této věci. Určitě pochopíš

výhody. Pokud nic jiného, budeme vědět o Wandiných sklonech k různým

fyziologickým poruchám. Kdybychom měli dříve Yugův genom, určitě by

teď neumíral. Tak daleko snad zajít můžeme.“

„Nu, možná, táto, ale dále ne. Docela bych se vsadil, že v tomhle bude

Manella daleko přísnější, než jsem já.“

Seldon řekl: „Dobrá. Ale pamatuj si, už žádné přednáškové cesty. Po-

třebuji tě doma.“

„Uvidíme,“ řekl Raych a odešel.

Seldon zůstal sedět, naplněn pochybnostmi. Eto Demerzel, jediná osoba,

která dokázala vést mysli, by věděl, co dělat. Dors se svými nadlidskými

vědomostmi by věděla, co dělat.

On sám měl mlhavou představu nové psychohistorie – ale nic více.

6

Získat Wandin kompletní genom nebyl jednoduchý úkol. Především byl

počet biofyziků, kteří byli pro získání genomu vybavení, malý a ti, kteří

existovali, měli vždy hodně práce.

Seldon ani nemohl o svých potřebách hovořit otevřeně, aby biofyziky

zaujal. Bylo naprosto nezbytné, cítil Seldon, aby skutečný důvod jeho

zájmu o Wandiny mentální síly zůstal před celou Galaxií skrytý.

A jako by obtíží ještě nebylo dost, přidávala se skutečnost, že celá zále-

žitost byla příšerně nákladná.

Seldon potřásl hlavou a řekl Mian Endelecki, biofyzičce. se kterou věc

konzultoval: „Proč tak nákladná, doktorko Endelecki? Nejsem v této oblas-

ti odborníkem, ale je mi jasné, že celý postup je naprosto řízený počítači a

že když máte seškrábnutý kousek kůže, může být celý genom zkonstruo-

ván a analyzován v několika dnech.“

„To je pravda. Ale roztáhnout molekulu kyseliny deoxiribonukleové

mezi biliony nukleotidů, s každým každou součástí řetězce tam, kam patří,

je to nejmenší; to ze všeho nejmenší, profesore Seldone. Pak je třeba každý

prostudovat a porovnat s jistým standardem.

Nyní v první řadě uvažte, že i když máme záznamy kompletních geno-

mu, představují mizivě malý zlomek množství genomu, které existují, tak-

že ve skutečnosti nevíme, nakolik standardní jsou.“

- 254 -

Seldon se zeptal: „Proč tak málo?“

„Z několika důvodů. Například cena. Jen málo lidí za to chce utratit

kredity, dokud nemají silný důvod k tomu, aby si mysleli, že něco s jejich

genomem v pořádku není. A pokud nemají silný důvod, zdráhají se pod-

stoupit analýzu, protože se bojí, že by mohli zjistit, že něco není v pořádku.

Tak tedy, jste si jistý, že chcete zjistit genom své vnučky?“

„Ano, jsem. Je to opravdu důležité.“

„Proč? Projevují se u ní známky metabolické odlišnosti?“

„Ne, to ne. Spíše naopak – kdybych jen znal antonymum k ‘odlišnosti’.

Pokládám ji za velice neobvyklou osobu a chtěl bych vědět, co ji činí tak

neobvyklou.“

„Jakým způsobem neobvyklou?“

„Mentálně, ale je pro mě nemožné zabíhat do podrobností, protože tomu

vůbec nerozumím. Možná budu, až bude genom hotový.“

„Jak je stará?“

„Dvanáct. Brzy jí bude třináct.“

„V tom případě budu potřebovat povolení od jejích rodičů.“

Seldon si odkašlal. „To bude možná problém dostat. Jsem její dědeček.

Nestačilo by mé povolení?“

„Pro mě určitě. Ale, víte, mluvíme o zákoně. Nepřeji si přijít o povolení

k praxi.“

Pro Seldona bylo nutné, aby se znovu spojil s Raychem. To bylo také

obtížné, protože znovu se svou ženou Manellou protestovali, že chtějí, aby

Wanda žila normálním životem normálního děvčete. Co když se zjistí, že

je její genom nenormální? Bude snad od nich odtržena, aby se v ní šťourali

a zkoumali ji jako laboratorní preparát? Bude Hari, ve své fanatické odda-

nosti psychohistorickému Projektu, tlačit Wandu k životu neustálé práce a

žádných her a odtrhne ji od ostatních mladých lidí jejího věku? Ale Seldon

byl neústupný.

„Věř mi, Raychu. Nikdy bych neudělal něco, co by Wandě ublížilo. Ale

tohle udělat musíme. Potřebuji znát Wandin genom. Pokud bude takový,

jaký si myslím, že bude, můžeme být na pokraji úplné změny vývoje psy-

chohistorie, samotné budoucnosti Galaxie!“

A tak byl Raych přesvědčen a stejně tak dosáhl i Manellina souhlasu. A

všichni tři dospělí vzali Wandu do kanceláře doktorky Endelecki.

Podívala se na děvče, které vstoupilo dovnitř s výrazem zvědavosti na

- 255 -

tváři, ale bez známek obav nebo strachu. Pak obrátila pohled ke třem do-

spělým, kteří Wandu doprovázeli.

Doktorka Endelecki s úsměvem řekla: „Matka, otec a dědeček – mám

pravdu?“

Seldon odpověděl: „Naprostou pravdu.“

Raych vypadal jako spráskaný pes a Manella, s trochu napuchlou tváří a

očima mírně zarudlýma, vypadala unaveně.

„Wando,“ řekla doktorka. „Jmenuješ se tak, že?“

„Ano, paní,“ řekla Wanda jasným hlasem.

„Řeknu ti teď přesně, co ti chci udělat. Předpokládám, že jsi pravačka.“

„Ano, paní.“

„Dobrá tedy, stříknu ti na levé předloktí malou skvrnku anestetika. Bu-

deš to cítit jako chladný vítr. Nic více. Pak ti seškrábnu kousek pokožky –

jenom kousek. Obejde se to bez bolesti, bez krve, nezbyde po tom ani

známky. Až to bude hotovo, nastříkám ti na to trochu dezinfekce. Celá věc

zabere jen několik minut. Souhlasíš s tím?“

„Jistě,“ řekla Wanda, jak natahovala paži.

Když bylo po všem, doktorka Endelecki řekla: „Vložím seškrábnutou

kůži pod mikroskop, vyberu dobrou buňku a nechám pracovat svůj analy-

zátor genů. Vyznačí nukleotidy do posledního, ale jsou jich biliony. To

nejspíše zabere zbytek dne. Samozřejmě, je to všechno automatické, takže

u toho nebudu sedět a dívat se a ani by nemělo smysl, kdybych to dělala.

Až bude genom připravený, bude trvat ještě delší dobu rozbor samotný.

Pokud chcete kompletní vypracování, může to zabrat několik týdnů. Proto

je celá záležitost tak nákladná. Práce je těžká a trvá dlouho. Zavolám vám,

až to bude hotovo.“ Odvrátila se, jako by celou rodinu propouštěla, a sklo-

nila se k blyštivému přístroji na stole před sebou.

Seldon řekl: „Pokud byste narazila na něco neobvyklého, spojíte se se

mnou okamžitě? Chci říct, pokud v první hodině něco najdete, nečekejte na

kompletní rozbor. Nenechte mě čekat.“

„Možnost toho, že se něco najde hned v první hodině, je velice malá, ale

slibuji vám, profesore Seldone, že se s vámi okamžitě spojím, pokud to

bude nutné.“

Manella popadla Wandu za paži a vítězně ji odváděla. Raych ji následo-

val a šoupal nohama. Seldon otálel a řekl: „Je to mnohem důležitější, než

myslíte, doktorko Endelecki.“

- 256 -

Doktorka Endelecki přikývla, když řekla: „Ať už je důvod jakýkoli, pro-

fesore, udělám, co budu moci.“

Seldon odešel se rty pevně stisknutými. Proč si jen myslel, že genom

bude nějakým způsobem vypracovaný v pěti minutách a že pohled na něj

mu v dalších pěti minutách dá odpověď, to nevěděl. Nyní bude muset týd-

ny čekat bez toho, že by věděl, co bude.

Zatnul zuby. Bude nejnovější dítě jeho mozku, Druhá Nadace, někdy

ustavena, nebo je to jen iluze, která zůstane navždy mimo dosah?

7

Hari Seldon vešel s nervózním úsměvem na tváři do kanceláře doktorky

Endelecki.

Řekl: „Říkala jste několik týdnů, doktorko. Už je to přes měsíc.“

Doktorka Endelecki přikývla. „Omlouvám se, profesore Seldone, ale

chtěl jste všechno přesně, což jsem se pokoušela splnit.“

„Nu?“ Výraz úzkosti ze Seldonovy tváře nezmizel. „Co jste našla?“

„Nějakou stovku defektivních genů.“

„Cože! Defektivní geny. Mluvíte vážně, doktorko?“

„Naprosto vážně. Proč ne? Neexistují genomy, které by nejméně sto de-

fektivních genů neobsahovaly; obvykle jich tam je daleko více. Není to tak

špatné, jak to zní, víte.“

„Ne, to nevím. Vy jste odborník, doktorko, ne já.“

Doktorka Endelecki si povzdechla a trochu se v křesle pohla. „Vy nevíte

o genetice vůbec nic, že, profesore?“

„Ne, to nevím. Člověk nemůže vědět všechno.“

„Máte naprosto pravdu. Já nevím nic o té – jak tomu jen říkáte? – té vaší

psychohistorii.“

Doktorka Endelecki pokrčila rameny a pak pokračovala. „Pokud byste

mi o ní chtěl něco říct, musel byste začít od začátku a já bych to nejspíš

stejně nepochopila. Takže, pokud jde o genetiku –“

„Ano?“

„Nedokonalý gen obvykle nic neznamená. Jsou nedokonalé geny – na-

tolik nedokonalé a natolik důležité, že vyvolávají strašné poruchy. Nicmé-

ně jsou velice vzácné. Většina nedokonalých genů prostě nepracuje s na-

prostou přesností. Jsou jako kola, která jsou lehce nevyrovnaná. Vůz se

- 257 -

pohybuje kupředu, trochu se otřásá, ale pohybuje se kupředu.“

„To je to, co má Wanda?“

„Ano. Víceméně. Koneckonců, kdyby byly všechny geny dokonalé, vy-

padali bychom všichni stejně a chovali bychom se naprosto stejně. Je to

rozdíl v genech, co dělá lidi odlišnými.“

„Ale nezhoršuje se to, když stárneme?“

„Ano. Všichni se stářím zhoršujeme. Když jste vešel dovnitř, všimla

jsem si, že kulháte. Proč?“

„Lehký ischias,“ zamumlal Seldon.

„Měl jste ho celý život?“

„Samozřejmě ne.“

„Nu, některé z vašich genů se časem zhoršily a nyní kulháte.“

„A co se stane časem s Wandou?“

„To nevím. Nedokážu číst budoucnost; věřím, že to je váš obor. Nicmé-

ně, pokud bych se měla pokusit riskovat odhad, řekla bych, že se Wandě

nic neobvyklého nestane – alespoň geneticky – kromě dosažení stáří.“

Seldon řekl: „Jste si jistá?“

„Musíte se spokojit s mým slovem. Chtěl jste zjistit Wandin genom a

podstoupil jste riziko, že se dozvíte věci, které by možná bylo lepší nevě-

dět. Ale řeknu vám, že podle mě by se jí nic hrozného stát nemělo.“

„Nedokonalé geny – neměli bychom je upravit? Mohli bychom je upra-

vit?“

„Ne. Za prvé by to bylo velice nákladné. Za druhé je možné, že by

upravené nezůstaly. A konečně, lidé jsou proti tomu.“

„Ale proč?“

„Protože jsou proti vědě obecně. Vy byste to měl vědět jako nikdo jiný,

profesore. Obávám se, že situace je zvláště po Cleonově smrti taková, že se

prosazuje mysticismus. Lidé nevěří v upravování genů vědecky. Budou ra-

ději léčit věci vkládáním rukou nebo takovými nebo onakými rituály.

Upřímně řečeno, je pro mě nesmírně obtížné pokračovat v práci. Přichází

velice málo peněz.“

Seldon přikývl. „Ve skutečnosti rozumím této situaci příliš dobře. Psy-

chohistorie ji vysvětluje, ale opravdu jsem si nemyslel, že se situace zhor-

šuje natolik rychle. Příliš jsem se zabýval svou prací na to, abych postřehl

potíže kolem sebe.“ Povzdechl si. „Sledoval jsem, jak Galaktická Říše po-

malu upadá, po třicet let – a nyní, když se začíná hroutit daleko rychleji,

- 258 -

nevím, jak bychom to mohli včas zastavit.“

„Pokoušíte se o to?“ Doktorka Endelecki vypadala pobaveně.

„Ano, pokouším.“

„Hodně štěstí. – Pokud jde o váš ischias. Víte, před padesáti lety by-

chom ho mohli vyléčit. Ale nyní ne.“

„Proč ne?“

„Nu, přístroje, které se k tomu používaly, jsou pryč; lidé, kteří je doká-

zali obsluhovat, pracují v jiných oborech. Lékařství upadá.“

„Spolu se vším ostatním,“ zauvažoval Seldon. „– Ale vraťme se k Wan-

dě. Myslím, že je to velice neobvyklá mladá dívka s mozkem, který se od

ostatních liší. Co vám její geny řekly o jejím mozku?“

Doktorka Endelecki se ve svém křesle opřela. „Profesore Seldone, víte,

kolik genů ovlivňuje činnost mozku?“

„Ne.“

„Připomenu vám, že ze všech stránek lidského těla je činnost mozku ta

nejsložitější. Ve skutečnosti, pokud víme, není ve vesmíru nic tak složitého

jako lidský mozek. Takže nebuďte překvapený, když vám řeknu, že jsou ti-

síce genů, z nichž každý hraje v činnosti mozku roli.“

„Tisíce?“

„Přesně. A je nemožné tyto geny procházet a najít cokoli nějak neob-

vyklého. Pokud jde o Wandu, musím se spolehnout na vaše slovo. Je to

neobvyklá dívka s neobvyklým mozkem, ale nevidím v jejích genech nic,

co by mi o tom mozku něco řeklo – kromě toho, že je normální.“

„Dokázala byste najít jiné lidi, jejichž geny pro mentální funkce jsou ja-

ko Wandiny, kteří mají mozek téhož typu?“

„O tom velice pochybuji. I kdyby se jiný mozek podobal jejímu, byly by

tu stále nesmírné rozdíly v genech. Nemá smysl hledat podobnosti. – Řek-

něte mi, profesore, proč si myslíte, že je Wandin mozek tak neobvyklý?“

Seldon potřásl hlavou. „Je mi líto. To je něco, o čem nechci hovořit.“

„V tom případě jsem si jistá, že pro vás nic dalšího nemohu zjistit. Jak

jste zjistil, že je na jejím mozku něco neobvyklého – ta věc, o které nechce-

te hovořit?“

„Náhodou,“ zamumlal Seldon. „Čirou náhodou.“

„V tom případě musíte najít mozky, jako je její – také náhodou. Nic ji-

ného se nedá dělat.“

Rozhostilo se mezi nimi ticho. Nakonec Seldon řekl: „Je ještě něco, co

- 259 -

byste mi mohla říct?“

„Obávám se, že ne. Kromě toho, že vám pošlu účet.“

Seldon s námahou vstal. Ischias ho velice trápil. „Dobrá tedy, děkuji,

doktorko. Pošlete účet a já ho zaplatím.“

Hari Seldon odešel z lékařčiny kanceláře a přemýšlel, co má dělat dál.

8

Jako každý vědecký pracovník používal Hari Seldon volně Galaktickou

knihovnu. Většinou to činil na dálku počítačem, ale příležitostně ji navště-

voval, spíše aby se odtrhl od tlaků psychohistorického Projektu než pro co-

koli jiného. A v posledních několika letech, od té doby, co začal plánovat,

že najde jiné takové, jako je Wanda, tam měl soukromou kancelář, takže

mohl mít okamžitý přístup k obrovským sbírkám informací knihovny. Do-

konce si pronajal malý byt v přilehlém sektoru pod kupolí, takže byl

schopný jít do knihovny, kdykoli jej stále narůstající výzkum zdržel od ná-

vratu do streelingského sektoru.

Nyní však jeho plán nabyl nových rozměrů a on se chtěl setkat s Lasem

Zenowem. Bylo to poprvé, kdy se s ním sešel tváří v tvář.

Nebylo jednoduché domluvit osobní setkání s vrchním knihovníkem

Galaktické knihovny. Jeho vlastní představa o podstatě a významu tohoto

úřadu byla vysoká a často se říkalo, že když se chtěl císař s vrchním kni-

hovníkem poradit, dokonce i on musel navštívit knihovnu osobně a čekat,

až na něj přijde řada.

Seldon však neměl žádné problémy. Zenow jej znal dobře, i když Hari-

ho Seldona nikdy neviděl. „Je mi ctí, první ministře,“ řekl na uvítanou.

Seldon se usmál. „Doufám, že víte, že tuto funkci již šestnáct let neza-

stávám.“

„Čest titulu vám stále náleží. Mimoto, pane, jste byl také nápomocen v

tom, abyste nás zbavil brutální vlády junty. Junta při několika příležitos-

tech narušovala posvátná práva nezávislosti knihovny.“

(Ach, pomyslel si Seldon, tohle objasňuje ochotu, se kterou se se mnou

setkal.)

„Pouhé řeči,“ řekl nahlas.

„A nyní mi řekněte,“ řekl Zenow, který si nemohl odepřít rychlý pohled

na časopásku na zápěstí, „co pro vás mohu udělat?“

- 260 -

„Vrchní knihovníku,“ začal Seldon, „nepřišel jsem vás žádat o nic pros-

tého. Co chci, je více prostoru v knihovně. Chci povolení k tomu, abych si

mohl přivést několik svých spolupracovníků. Chci povolení k započetí

dlouhého a podrobného programu nejvyšší důležitosti.“

Tvář Lase Zenowa se stáhla do rozrušeného výrazu. „Žádáte o mnoho.

Můžete vysvětlit důležitost toho všeho?“

„Ano. Říše se postupně rozpadá.“

Nastala dlouhá pomlka. Pak Zenow řekl: „Slyšel jsem o vašich psycho-

historických výzkumech. Bylo mi řečeno, že ta vaše nová věda přináší pří-

slib předpovídání budoucnosti. To, o čem mluvíte, je psychohistorická

předpověď?“

„Ne. Ještě jsem nedosáhl bodu, ve kterém bych mohl o budoucnosti ho-

vořit s jistotou. Ale k tomu, abyste věděl, že se Říše rozpadá, nepotřebujete

psychohistorii. Důkazy můžete vidět sám.“

Zenow si povzdechl. „Má práce zde mě naprosto pohlcuje, profesore

Seldone. Když dojde na politické a společenské záležitosti, jsem dítě.“

„Pokud si přejete, můžete využít informací obsažených v knihovně. Jen

se rozhlédněte pouze přímo v této kanceláři – je přeplněná každým před-

stavitelným druhem informací z každého kouta celé Galaktické Říše.“

„Obávám se, že jsem ten poslední, kdo by s tím držel krok,“ řekl Zenow

se smutným úsměvem. „Znáte to staré přísloví: kovářova kobyla chodí bo-

sa. Nicméně mi připadá, že Říše se obnovuje. Máme znovu císaře.“

„Pouze jménem, vrchní knihovníku. Ve většině vzdálených provincií je

ještě císařovo jméno rituálně tu a tam zmiňováno, ale nehraje žádnou roli v

tom, co dělají. Vnější světy ovládají vlastní cíle, a co je důležitější, ovládají

jejich místní ozbrojené síly, které jsou mimo dosah císařova vlivu. Pokud

by se císař pokusil využít svého vlivu kdekoli mimo vnitřní světy, selhal

by. Pochybuji, že bude trvat déle než nanejvýš dvacet let, než některý z

vnějších světů vyhlásí svou nezávislost.“

Zenow si znovu povzdechl. „Pokud máte pravdu, pak žijeme v horších

časech, než jaké kdy Říše viděla. Ale co to má společného s vaším přáním

větších prostor a dalších lidí zde v knihovně?“

„Pokud Říše upadá, Galaktická knihovna nemusí všeobecnému krvepro-

lití uniknout.“

„Ach, ale to musí,“ řekl Zenow vroucně. „Špatné časy byly už dříve a

vždycky bylo dohodnuto, že Galaktická knihovna na Trantoru, jako po-

- 261 -

kladnice všeho lidského vědění, musí zůstat nedotčená. A tak tomu bude i

v budoucnosti.“

„Nemusí tomu tak být. Sám jste říkal, že junta její neutralitu narušova-

la.“

„Nijak vážně.“

„Příště by to mohlo být daleko vážnější a nesmíme dovolit, aby tato po-

kladnice všeho lidského vědění byla poškozena.“

„Jak tomu zabrání přítomnost vašich lidí?“

„Nijak. Ale Projekt, na kterém pracuji, to udělá. Chci stvořit velkou en-

cyklopedii, která by v sobě obsahovala všechno vědění, které bude lidstvo

potřebovat ke své nápravě v případě, že dojde k nejhoršímu – Galaktickou

encyklopedii, pokud chcete. Nepotřebujeme všechno, co v knihovně je.

Hodně z toho je nepodstatné. Provinciální knihovny, roztroušené po Gala-

xii, mohou být samy zničené, a pokud ne, pak je v každém případě dosaži-

telné díky počítačovému spojení s Galaktickou knihovnou všechno kromě

místních údajů. To, co mám v úmyslu já, je něco, co je naprosto nezávislé

a co bude obsahovat v tak stručné formě, jak jen bude možné, základní in-

formace, které bude lidstvo potřebovat.“

„A pokud to bude také zničeno?“

„Doufám, že se tak nestane. Mám v úmyslu najít svět daleko na okraji

Galaxie, na který bych mohl své encyklopedisty přesunout a kde by mohli

pracovat v klidu. Nicméně, než bude takové místo nalezeno, chci, aby já-

dro skupiny pracovalo zde a používalo vybavení knihovny, aby se rozhod-

lo, co bude pro projekt zapotřebí.“

Zenow se zašklebil. „Chápu, o co vám jde, profesore Seldone, ale

nejsem si jistý, jestli to bude možné.“

„Proč ne, vrchní knihovníku?“

„Protože to, že jsem vrchním knihovníkem, ze mě nedělá naprostého

vládce. Mám docela velký výbor – něco jako zákonodárný sbor – a nemys-

lete si, prosím, že mohu jen tak jednoduše váš encyklopedický Projekt pro-

sadit.“

„To tedy žasnu.“

„Nedělejte to. Nejsem populární vrchní knihovník. Výbor už několik let

bojuje o omezený přístup do knihovny. Ubránil jsem se jim. Rozčiluje je,

že jsem vám poskytl malou kancelář.“

„Omezený přístup?“

- 262 -

„Přesně tak. Představa je taková, že když bude někdo potřebovat infor-

mace, musí se spojit s knihovníkem a knihovník informace dotyčnému ob-

stará. Rada si nepřeje, aby lidi chodili do knihovny volně a pracovali sami

s počítači. Říkají, že výdaje potřebné na udržování počítačů a jiného vyba-

vení knihovny v chodu se stávají nepřijatelnými.“

„Ale to je nemožné. Otevřená Galaktická knihovna má tisíciletou tradi-

ci.“

„Přesně tak, ale v posledních letech byly několikrát částky, určené

knihovně, kráceny a my prostě nemáme finance, které jsme byli zvyklí mít.

Stává se pro nás velice obtížným udržovat naše vybavení na patřičné úrov-

ni.“

Seldon si zamnul bradu. „Ale pokud se částky, které dostáváte, snižují,

musíte snižovat platy a propouštět lidi – nebo alespoň nepřijímat nové.“

„Máte naprostou pravdu.“

„Jak v takovém případě můžete najmout nové pracovní síly do zmenše-

ného týmu, když budou všichni vaši lidé vyhledávat informace, které bude

veřejnost požadovat?“

„Představa je taková, že nebudeme vyhledávat veškeré informace, které

bude veřejnost požadovat, ale pouze ty kousky informací, které my budeme

považovat za důležité.“

„Takže se zřeknete nejen otevřené knihovny, ale i úplné knihovny?“

„Obávám se, že ano.“

„Nemohu uvěřit tomu, že by to kterýkoli knihovník chtěl.“

„Neznáte Gennara Mummeryho, profesore Seldone.“ S pohledem na

Seldonův rozpačitý výraz Zenow pokračoval. „Ptáte se určitě ‘Kdo to je?’

Je to vůdce té části výboru, která chce uzavřít knihovnu. Na jeho straně je

čím dál větší část výboru. Pokud vás a vaše kolegy vpustím do knihovny

jako nezávislou skupinu, mnoho členů výboru, kteří by na Mummeryho

straně nebyli, ale kteří jsou zarputile proti jakémukoli řízení jakékoli části

knihovny někým jiným než knihovníky, by se mohlo rozhodnout hlasovat s

ním. A v tom případě bych musel odstoupit z funkce vrchního knihovní-

ka.“

„No prosím,“ řekl Seldon s náhlou energií. „Celá tahle záležitost s mož-

ným uzavřením knihovny, s tím, že bude méně přístupná, s odmítáním

všech informací – celá tahle záležitost s upadajícím financováním – to

všechno je samo o sobě znamení rozpadu Říše. Nesouhlasíte?“

- 263 -

„Pokud to stavíte takto, můžete mít pravdu.“

„Tak mě nechte promluvit k výboru. Nechte mě vysvětlit, co se může

stát a co mám v úmyslu. Možná je dokážu přesvědčit, jako jsem, doufám,

přesvědčil vás.“

Zenow chvíli uvažoval. „Rád vás to nechám zkusit, ale už předem byste

měl vědět, že váš plán nemusí vyjít.“

„Chci to zkusit. Prosím, zařiďte všechno, jak má být, a dejte mi vědět,

kdy a kde se mohu s výborem sejít.“

Seldon opustil Zenowa v nejisté náladě. Všechno, co říkal vrchnímu

knihovníkovi, bylo pravdivé – a povrchní. Skutečný důvod, pro který chtěl

knihovnu využít, zůstal nevyřčený.

Zčásti proto, že si sám toto využití ještě jasně neuvědomoval.

9

Hari Seldon seděl u lůžka Yuga Amaryla – trpělivě, smutně. Yugo byl

naprosto vyčerpaný. Nic, co by lékaři mohli udělat, už mu nemohlo pomo-

ci, i kdyby k použití jakékoli pomoci svolil, což odmítl.

Bylo mu teprve padesát pět. Seldonovi samotnému bylo šedesát šest, a

přesto byl v dobré formě, kromě bodáni ischiasu – nebo co to bylo –, které

jej občas ochromovalo.

Amaryl otevřel oči. „Jsi tu ještě, Hari?“

Seldon přikývl. „Neopustím tě.“

„Dokud neumřu?“

„Ano.“ Pak s výbuchem zármutku řekl: „Proč jsi to udělal, Yugo? Kdy-

bys žil rozumně, mohl jsi mít před sebou ještě dvacet nebo třicet let živo-

ta.“

Amaryl se chabě usmál. „Žít rozumně? Chceš říct, odpočinout si? Odejít

na dovolenou? Bavit se hloupostmi?“

„Ano. Ano.“

„A buď bych se chtěl k práci vrátit, nebo by se mi utrácení času zalíbilo,

takže bych v dalších dvaceti nebo třiceti letech neudělal nic. Podívej se na

sebe.“

„Co je se mnou?“

„Za Cleona jsi byl deset let prvním ministrem. Kolik práce jsi tehdy

udělal?“

- 264 -

„Strávil jsem nejméně čtvrtinu svého času s psychohistorií,“ řekl Seldon

jemně.

„Přeháníš. Kdyby to nebylo na mně, který na tom dřel, postup psycho-

historie by se se skřípáním zastavil.“

Seldon přikývl. „Máš pravdu, Yugo. Jsem ti za to vděčný.“

„A předtím a potom, když jsi trávil nejméně polovinu času administra-

tivními záležitostmi, kdo dělal – udělal – opravdovou práci? Co?“

„Ty, Yugo.“

„Přesně tak.“ Znovu zavřel oči.

Seldon řekl: „A přitom jsi vždycky chtěl ty administrativní záležitosti

převzít, pokud bys mě přežil.“

„Ne! Chtěl jsem Projekt řídit směrem, kterým se pohyboval, ale veške-

rou administrativu bych přenesl na někoho jiného.“

Amarylův dech přecházel do chraptění, ale pak se pohnul a jeho oči se

otevřely a hleděly přímo na Hariho. Řekl: „Co se stane s psychohistorií, až

odejdu? Pomyslel jsi na to?“

„Ano, pomyslel. A chci ti o tom říct. Možná ti to udělá radost. Yugo,

věřím, že psychohistorie projde revolucí.“

Amaryl se lehce zamračil. „Jakým způsobem? To slovo nemám rád.“

„Poslouchej. Byl to tvůj nápad. Před lety jsi mi říkal, že by se měly za-

ložit dvě Nadace. Oddělené – odloučené a bezpečné – a připravit to tak,

aby mohly sloužit jako zárodky druhé Galaktické Říše. Vzpomínáš si? Byl

to tvůj nápad.“

„Psychohistorické rovnice –“

„Já vím. Doporučovaly to. Plně se tomu nyní věnuji, Yugo. Zařídil jsem

si přidělení kanceláře v Galaktické knihovně –“

„Galaktická knihovna.“ Amarylovy chmury se prohloubily. „Nemám je

rád. Je to banda nafoukaných pitomců.“

„Vrchní knihovník Las Zenow není tak špatný, Yugo.“

„Setkal ses někdy s knihovníkem, který se jmenuje Mummery, Gennaro

Mummery?“

„Ne, ale slyšel jsem o něm.“

„Je to mizera. Kdysi jsme se pohádali, když prohlásil, že jsem něco za-

ložil špatně. Nic takového jsem neudělal a strašně mě to rozzlobilo, Hari.

A najednou jsem byl zpátky v Dahlu. – Na dahlanské kultuře je jediná věc,

Hari, je to stoka nadávek. Některé jsem na něj použil a řekl jsem mu, že

- 265 -

překáží psychohistorii a že do dějin vejde jako lotr. No, zrovna ‘lotr’ jsem

neřekl.“ Amaryl se slabě uchechtl. „Nechal jsem ho stát beze slova.“

Náhle Seldon pochopil, odkud musí pocházet Mummeryho nepřátelství

vůči lidem zvenčí a možná i psychohistorii – alespoň zčásti – ale nic neří-

kal.

„Věc se má tak, Yugo, žes chtěl dvě Nadace, takže kdyby jedna z nich

selhala, druhá by mohla pokračovat. Ale zašli jsme ještě dál.“

„Jakým způsobem?“

„Pamatuješ si, jak byla před dvěma lety Wanda schopná číst ti myšlenky

a pochopit, že něco není v pořádku s částí rovnic v Základním Radiantu?“

„Ano, samozřejmě.“

„Nu, najdeme jiné, jako je Wanda. Budeme mít jednu Nadaci, která bu-

de sestávat pouze z fyzických vědců, kteří budou ochraňovat vědění lidstva

a budou sloužit jako zárodek druhé Říše. A bude tu ještě druhá Nadace

pouze z psychohistoriků – mentalistů, psychohistoriků se spojenými mys-

lemi – kteří budou schopní pracovat na psychohistorii způsobem, při kte-

rém své mysli spojí, a budou dělat pokroky daleko rychleji, než by kdy byli

schopni jednotliví vědci. Budou sloužit jako skupina, která zavede časem

lehké úpravy, víš. Vždycky v pozadí, budou sledovat. Budou to strážci Ří-

še.“

„Vynikající!“ řekl Amaryl chabě. „Vynikající! Vidíš, jak správnou chví-

li pro smrt jsem si vybral? Už pro mě nezbyla žádná práce.“

„Tohle neříkej, Yugo.“

„Nedělej s tím takové ciráty, Hari. Jsem příliš unavený na to, abych ně-

co dělal. Děkuji ti – děkuji – žes mi řekl,“ – jeho hlas slábl – „o té revoluci.

Jsem šťastný – šťastný – šťas-“

A to byla poslední slova Yuga Amaryla.

Seldon se sklonil nad jeho lůžkem. V očích jej pálily slzy, které mu sté-

kaly po tvářích.

Další starý přítel odešel. Demerzel, Cleon, Dors, nyní Yugo… nechávali

ho ve stáří čím dál opuštěnějšího a prázdnějšího.

A k revoluci, která dovolila Amarylovi umřít šťastně, nemusí dojít. Do-

káže využít Galaktickou knihovnu? Dokáže najít jiné lidi, jako je Wanda?

A hlavně, jak dlouho to bude trvat?

Seldonovi bylo šedesát šest. Kdyby jen začal tuto revoluci ve třiceti

dvou, když poprvé přišel na Trantor…

- 266 -

Nyní už může být pozdě.

10

Gennaro Mummery jej nechal čekat. Byla to úmyslná nezdvořilost, do-

konce by se dalo říct drzost, ale Hari Seldon zůstal klidný.

Koneckonců, Seldon potřeboval Mummeryho vážně, a kdyby se s kni-

hovníkem dostal do sporu, uškodilo by to pouze jemu. Mummery by měl z

rozhněvaného Seldona jedině radost.

A tak se Seldon udržoval klidný a čekal a nakonec Mummery vešel.

Seldon jej již dříve viděl – ale jen z dálky. Toto bylo poprvé, kdy spolu by-

li o samotě.

Mummery byl malý a tlustý, s kulatou tváří a krátkým tmavým vousem.

Usmíval se, ale Seldon měl podezření, že tento úsměv je nesmyslným,

pevně odměřeným zvykem. Odhaloval zažloutlé zuby a Mummeryho ne-

zbytná čepice měla podobný odstín žluté s hnědou linkou po obvodu.

Seldon cítil, že se mu dělá špatně. Připadalo mu, že by Mummeryho ne-

snášel, i kdyby k tomu neměl důvod.

Mummery bez jakýchkoli úvodů řekl: „Takže, co pro vás mohu udělat,

profesore?“ Podíval se na nástěnnou časopásku, ale nijak své zpoždění ne-

omluvil.

Seldon řekl: „Rád bych vás požádal, pane, abyste ukončil svůj odpor

proti mému setrvávání v knihovně.“

Mummery rozpřáhl ruce. „Jste tu už po dva roky. O jakém odporu mlu-

víte?“

„Část výboru, kterou představujete vy a ti, kteří jsou stejného názoru,

nebyla zatím schopná vrchního knihovníka přehlasovat, ale příští týden

bude další zasedání a Las Zenow mi řekl, že si není jistý jeho výsledkem.“

Mummery pokrčil rameny. „Já si také nejsem jistý. Váš pronájem – po-

kud tomu tak mohu říkat – může být stejně dobře obnoven.“

„Ale já potřebuji něco více, knihovníku Mummery. Přeji si sem přivést

některé spolupracovníky. Projekt, jímž se zabývám – ustavení toho, co bu-

de nutné k případné přípravě velice zvláštní encyklopedie – je něco, co

nemohu dělat sám.“

„Vaši spolupracovníci mohou zajisté pracovat, kdekoli se jim zlíbí.

Trantor je veliký svět.“

- 267 -

„Musíme pracovat v knihovně. Jsem starý člověk, pane, a spěchám.“

„Kdo může obstát proti času? Nemyslím, že by výbor schválil přítom-

nost vašich spolupracovníků. Chcete to hnát až na ostří nože, profesore?“

(Ano, to chci, pomyslel si Seldon, ale neřekl nic.)

Mummery řekl: „Ještě vás nejsem schopen udržet mimo, profesore. Za-

tím ne. Ale myslím, že vaše spolupracovníky mimo udržet mohu.“

Seldon si uvědomil, že takhle se nikam nedostane. Přidal trochu na

upřímnosti. Řekl: „Knihovníku Mummery, vaše nepřátelství vůči mně urči-

tě není nic osobního. Určitě chápete důležitost práce, kterou dělám.“

„Myslíte vaší psychohistorii. No tak, pracujete na ní už přes třicet let. K

čemu to bylo užitečné?“

„To je právě ta věc. Možná bude užitečná nyní.“

„Pak ať je užitečná na streelingské univerzitě. Proč to musí být v Galak-

tické knihovně?“

„Knihovníku Mummery. Poslouchejte mě. Chcete zavřít knihovnu pro

veřejnost. Chcete zničit dlouhou tradici. Jak k tomu můžete mít srdce?“

„Není to srdce, co potřebujeme. Jsou to peníze. Vrchní knihovník vám

určitě plakal na rameni, když vám říkal o našich problémech. Financování

upadá, platy klesají, potřebná pomoc chybí. Co máme dělat? Musíme ome-

zit služby a určitě si nemůžeme dovolit vybavit vás a vaše spolupracovníky

kancelářemi a zařízením.“

„Byla tato záležitost předložena císaři?“

„No tak, profesore, vám se snad něco zdá. Copak není pravda, že vaše

psychohistorie říká, že se Říše rozpadá? Slyšel jsem, že se o vás mluví jako

o Havranu Seldonovi, což je, jak věřím, jméno legendárního ptáka věštící-

ho špatnou sudbu.“

„Je to pravda, že žijeme ve špatných časech.“

„A vy věříte, že knihovna je vůči těmto špatným časům odolná? Profe-

sore, knihovna je mým životem a chci, aby pokračovala, ale pokračovat

nebude, pokud nenajdeme způsob, jak zvětšit částky, které se snižují. – A

vy sem přicházíte a očekáváte otevřenou knihovnu s vámi jako s lenním

pánem. To nejde. To prostě nejde, profesore.“

Seldon zoufale řekl: „Co kdybych vám kredity sehnal?“

„No ovšem. Jak?“

„Co kdybych si promluvil s císařem? Kdysi jsem byl prvním ministrem.

Setká se se mnou a vyslechne mě.“

- 268 -

„A vy od něj dostanete peníze?“ zasmál se Mummery.

„Pokud ano, pokud zvýším vaše financování, mohu si sem přivést spo-

lupracovníky?“

„Nejdříve přiveďte kredity,“ řekl Mummery, „a uvidíme. Ale nemyslím,

že byste uspěl.“

Vypadal velice sebejistě a Seldona napadlo, jak často a jak zbytečně se

už Galaktická knihovna k císaři obracela.

A jestli bude jeho vlastní žádost mít vůbec smysl.

11

Císař Agis XIV. neměl na toto jméno žádné skutečné právo. Přijal je po

nástupu na trůn s jasným úmyslem připojit se k Agisům, kteří vládli před

dvěma tisíci lety, většina z nich docela schopně – zvláště Agis VI., který

vládl přes čtyřicet dva let a který udržoval pořádek v prospívající Říši pev-

nou, nikoli však tyranskou rukou.

Agis XIV. nevypadal jako žádný z těch starých Agisů – pokud měly ho-

lografické záznamy nějakou cenu. Ale na druhou stranu, popravdě řečeno,

Agis XIV. nevypadal příliš jako hologram, který byl předkládán veřejnosti.

Ve skutečnosti si Seldon s bodnutím nostalgie pomyslel, že císař Cleon

přes všechny své chyby a slabosti vypadal určitě císařsky.

Agis XIV. ne. Seldon jej nikdy neviděl zblízka a těch několik hologra-

mů, které spatřil, bylo překvapivě neostrých. Císařský holograf znal svou

práci a odváděl ji dobře, pomyslel si Seldon hořce.

Agis XIV. byl malý, s nezajímavou tváří a lehce vypoulenýma očima,

které se nezdály být naplněny inteligencí. Jeho jediným předpokladem pro

trůn byla jeho nepřímá příbuznost s Cleonem.

Nicméně se mu muselo přiznat, že se nepokoušel hrát roli mocného cí-

saře. Bylo známo, že má raději, když se mu říká ‘občan císař’, a že jedině

císařský protokol a pobouřený pokřik Císařské gardy mu zabránil v odcho-

du pod kupoli a procházce po Trantoru. Očividně, pokračoval příběh, chtěl

občanům potřásat rukama a vyslechnout jejich stížnosti osobně.

(Jedna nula pro něj, pomyslel si Seldon, i když se to nemuselo stát.)

S mumláním a úklonou Seldon řekl: „Děkuji vám, Výsosti, že jste s na-

ším setkáním svolil.“

Agis XIV. měl jasný a docela sympatický hlas, naprosto v protikladu se

- 269 -

svým zjevem. Řekl: „Bývalý první ministr by měl mít jisté výsady, i když

se musím ocenit za tu úžasnou odvahu, se kterou jsem se rozhodl se s vámi

setkat.“

V jeho hlase zazněl humor a Seldon si náhle uvědomil, že člověk nemu-

sí vypadat inteligentně, a přitom může inteligentní být.

„Odvahu, Výsosti?“

„No ano, samozřejmě. Neříkají vám snad Havran Seldon?“

„Zaslechl jsem to označení, Výsosti, nedávno poprvé.“

„Očividně se to vztahuje k vaší psychohistorii, která, jak se zdá, před-

povídá pád Říše.“

„Pouze ukazuje možnosti, Výsosti –“

„Takže jste spojován s legendárním ptákem, přinášejícím neštěstí. Jenže

já si myslím, že jste vy sám ptákem, přinášejícím neštěstí.“

„Doufám, že ne, Výsosti.“

„No tak, no tak. Záznamy jsou jasné. Na Eta Demerzela, Cleonova sta-

rého prvního ministra, vaše práce zapůsobila a podívejte se. co se stalo –

byl vyštván ze svého postavení a do vyhnanství. Zapůsobila na samotného

císaře Cleona a podívejte se, co se stalo – byl zavražděn. Zapůsobila na vo-

jenskou juntu a podívejte se, co se stalo – byli smeteni. Dokonce i na jora-

numity, jak se říká, vaše práce zapůsobila a hle, také byli zničeni. A nyní, ó

Havrane Seldone, jste přišel za mnou. Co mohu očekávat?“

„Nu, nic zlého, Výsosti.“

„Ani to neočekávám, protože na rozdíl od všech těch, o kterých jsem se

zmínil, na mě vaše práce nezapůsobila. A teď mi řekněte, proč jste přišel.“

Poslouchal pozorně a bez přerušování, zatímco Seldon vysvětloval dů-

ležitost ustanovení Projektu, určeného k přípravě encyklopedie, která by

uchovala lidské vědomosti, kdyby došlo k nejhoršímu.

„Ano, ano,“ řekl Agis XIV. nakonec, „takže jste skutečně přesvědčen o

tom, že Říše padne.“

„Je to docela dobře možné, Výsosti, a nebylo by rozumné tuto možnost

nebrat v úvahu. Svým způsobem bych jí rád zabránil, pokud budu moci –

nebo zmírnil její důsledky, pokud nebudu moci.“

„Havrane Seldone, pokud budete pokračovat ve strkání nosu do věcí,

jsem přesvědčen, že Říše skutečně padne a že tomu nic nemůže zabránit.“

„To ne, Výsosti. Žádám pouze o povolení k práci.“

„Ach, to máte, ale nechápu, co si přejete ode mě. Proč mi tohle všechno

- 270 -

o encyklopedii vyprávíte?“

„Protože si přeji pracovat v Galaktické knihovně, Výsosti, nebo ještě

přesněji řečeno, přeji si, aby tam se mnou mohli pracovat i ostatní.“

„Ujišťuji vás, že vám nebudu stát v cestě.“

„To nestačí, Výsosti. Chci, abyste mi pomohl.“

„Jakým způsobem, bývalý první ministře?“

„S financováním. Knihovna musí dostat peníze, nebo zavře veřejnosti

dveře a vypoví mě.“

„Kredity!“ Do císařova hlasu se vloudil překvapený tón. „Přišel jste za

mnou pro kredity?“

„Ano, Výsosti.“

Agis XIV. s pobouřením vstal. Seldon okamžitě vstal také, ale Agis mu

pokynul, aby si sedl.

„Sedněte si. Nechovejte se ke mně jako k císaři. Nejsem císař, tuhle

práci jsem nechtěl, ale přinutili mě, abych ji přijal. Byl jsem nejblíže císař-

ské rodině a oni pořád mleli, že Říše potřebuje císaře. Takže mě mají a

jsem jim ke spoustě věcí.

Kredity! Očekáváte, že budu mít kredity! Mluvíte o rozpadu Říše. Jak si

myslíte, že se rozpadá? Myslíte tím povstání? Občanské války? Nepokoje

tady a tamhle?

Ne. Myslíte tím kredity. Uvědomujete si, že nemohu vybrat vůbec žádné

daně od poloviny provincií Říše? Jsou stále součástí Říše – ‘Sláva Říši!’ –

‘Čest císaři!’ – ale za nic neplatí a já nemám nutné síly k tomu, abych ty

peníze získal. A jestliže z nich kredity nemohu dostat, pak nejsou skuteč-

nou součástí Říše, nebo ano?

Kredity! Říše má chronický deficit děsivých rozměrů. Není nic, za co

bych mohl platit. Myslíte si, že jsou dostatečné fondy na udržování císař-

ských palácových pozemků? Jen stěží. Musím se uskrovňovat. Musím ne-

chat palác chátrat. Musím nechat spoustu dvořanů zemřít vyčerpáním.

Profesore Seldone. Pokud chcete kredity, nemám žádné. Kde bych našel

peníze pro knihovnu? Měli by být vděční, že jsem pro ně vůbec schopen

každý rok vymačkat alespoň něco.“ Jak končil, zvedl císař obě ruce dla-

němi vzhůru, jako by ukazoval prázdnotu císařské pokladny.

Hariho Seldona to omráčilo. Řekl: „Nicméně, Výsosti, pokud nemáte

kredity, stále vám ještě zůstává císařský vliv. Nemůžete přikázat knihovně,

aby mi dovolila udržet si kancelář a vpustila dovnitř mé spolupracovníky,

- 271 -

aby mi pomohli s naší důležitou prací?“

Nyní Agis XIV. usedl, jako by, když nebyly tématem hovoru kredity, už

nebyl pobouřený.

Řekl: „Uvědomte si, že podle dlouhé tradice je Galaktická knihovna na

Říši nezávislá, pokud se týká samosprávy. Vydává své vlastní zákony a či-

ní tak již od doby, kdy se Agis VI., můj jmenovec“ – usmál se – „pokusil

ovládat zpravodajské úkoly knihovny. Neuspěl, a když neuspěl velký Agis

VI., myslíte, že budu mít úspěch já?“

„Nežádám vás o použití síly, Výsosti. Pouze o vyjádření zdvořilého

zájmu. Je jisté, že pokud se to nebude týkat žádné životně důležité funkce

knihovny, budou potěšeni, když budou moci císaře poctít a splnit jeho přá-

ní.“

„Jak málo toho o knihovně víte, profesore Seldone. Stačí, abych vyslo-

vil přání, jakkoli jemně a opatrně, a můžete se spolehnout, že udělají

schválně pravý opak. Jsou velice citliví na nejmenší známku říšského

ovládání.“

Seldon řekl: „Co tedy mám dělat?“

„Nu, něco vám řeknu. Něco mě napadlo. Jsem veřejná osoba, a pokud

chci, mohu Galaktickou knihovnu navštívit. Je umístěna na palácových po-

zemcích, takže nijak neporuším protokol, pokud ji navštívím. Nu, vy pů-

jdete se mnou a budeme k sobě okázale přátelští. O nic je nebudu žádat, ale

pokud si všimnou, jak spolu chodíme ruku v ruce, možná se na vás pak bu-

dou dívat někteří členové toho jejich povedeného výboru jinak než dosud.

– Ale to je všechno, co mohu udělat.“

A hluboce zklamaný Seldon si pomyslel, jestli to bude stačit.

12

Las Zenow řekl s jistou stopou úcty v hlase: „Nevěděl jsem, že jste s cí-

sařem takoví přátelé, profesore Seldone.“

„Proč ne? Je to na císaře docela demokratický chlapík a zajímal se o mé

zkušenosti prvního ministra za Cleonových časů.“

„Na nás všechny to udělalo hluboký dojem. Císař do našich budov ne-

zavítal už po léta. Obvykle, když císař něco z knihovny potřebuje –“

„Dokážu si to představit. Požádá o to a je mu to dodáno jako projev

zdvořilosti.“

- 272 -

„Kdysi byl takový návrh,“ řekl Zenow přátelsky, „aby byl císař vybaven

kompletním počítačovým vybavením v paláci, napojeným přímo na systém

knihovny, takže by nemusel čekat, až bude obsloužen. To bylo ještě za sta-

rých časů, kdy byla kreditů spousta, ale, víte, nebylo to schváleno.“

„Nebylo?“

„Ach ano, téměř celý výbor souhlasil s tím, že by to učinilo císaře příliš

velkou součástí knihovny a že by to ohrožovalo naši nezávislost na vládě.“

„A svolí tento výbor, který se před císařem nesklonil, abych v knihovně

zůstal?“

„V tomto okamžiku ano. Panuje přesvědčení – a já udělal, co jsem

mohl, abych je podpořil – že pokud nebudeme zdvořilí k osobě, která je s

císařem v přátelském vztahu, možnost na získání peněz bude naprosto vy-

loučená, takže –“

„Takže kredity – nebo dokonce i mlhavá vidina kreditů – mluví.“

„Obávám se, že ano.“

„A mohu přivést své spolupracovníky?“

Zenow se zatvářil rozpačitě. „Obávám se, že ne. Císař byl viděn pouze s

vámi – ne s vašimi spolupracovníky. Je mi líto, profesore.“

Seldon pokrčil rameny a přemohla jej nálada hluboké melancholie.

Stejně neměl žádné spolupracovníky, které by si mohl přivést. Nějakou

dobu doufal, že najde jiné, jako je Wanda, a selhal. On by také potřeboval

peníze, aby mohl zahájit přiměřené pátrání. A také on neměl žádné.

13

Trantor, hlavní město–svět Galaktické Říše, se značně změnil ode dne,

kdy na něj Hari poprvé vystoupil z hyperlodě ze svého rodného světa Heli-

conu před osmatřiceti lety. Byla to snad perleťová mlha paměti starého

člověka, co nechávalo starý Trantor tak jasně zářit v jeho mysli, pomyslel

si Hari. Nebo to možná byla fantazie mládí – jak mohl být mladík z pro-

vinčního vnějšího světa nenadšený blyštícími se věžemi, lesklými kupole-

mi, barevnými, přelévajícími se davy lidí, kteří vypadali, jako by po Tran-

toru vířili dnem i nocí.

Nyní, pomyslel si Hari smutně, byly chodníky skoro opuštěné, dokonce

i za plného denního osvětlení. Různé oblasti města ovládaly potulné bandy

lupičů, které mezi sebou soupeřily o území. Bezpečnostní složky se rozpa-

- 273 -

daly; ti, kteří zůstali, měli ruce plné narůstajících stížností na ústředí. Sa-

mozřejmě, jakmile došlo k tísňovému volání, policisté přijížděli, ale na

scénu vstoupili, až poté, co byl zločin spáchán – už dávno se nepokoušeli

ani předstírat ochranu občanů Trantoru. Člověk vycházel ven na vlastní ri-

ziko – a bylo to riziko velké. A přitom Hari Seldon stále toto riziko pod-

stupoval v podobě každodenní procházky, jako by vyzýval síly, které ničily

jeho milovanou Říši, aby jej zničily také.

A tak Hari Seldon kráčel sám, kulhající – a zamyšlený.

Nic nefungovalo. Nic. Nebyl schopen oddělit genetické vzory, které od-

lišovaly Wandu – a bez toho nebyl schopen objevit jiné, stejné jako ona.

Wandina schopnost číst myšlenky se za těch šest let od chvíle, kdy ob-

jevila chybu v Yugově Základním Radiantu, značně zostřila. Wanda byla

zvláštní ve více způsobech. Bylo to. jako by, když si uvědomila svou men-

tální schopnost, která ji od ostatních lidí odlišuje, byla rozhodnutá ji po-

chopit, spoutat její energii, řídit ji. Jak procházela dospíváním, dozrávala,

zbavila se svého dívčího chichotání, díky kterému si ji Hari tak oblíbil, a v

témže období si ji oblíbil ještě více pro její rozhodnutí pomoci mu s jeho

prací silami svého ‘daru’. Hari Seldon totiž Wandě o svém plánu s Druhou

Nadací řekl a ona se rozhodla dosáhnout toho úspěchu s ním.

Ale dnes měl Seldon špatnou náladu. Docházel k závěru, že se s Wandi-

nou mentální schopností nikam nedostane. Neměl kredity na to, aby mohl

ve své práci pokračovat – kredity na to, aby našel jiné, jako je Wanda, kre-

dity na to, aby zaplatil pracovníkům psychohistorického Projektu ve Stree-

lingu, kredity na to, aby začal svůj nade vše důležitý encyklopedický Pro-

jekt v Galaktické knihovně.

Co teď?

Pokračoval v procházce ke Galaktické knihovně. Bylo by lepší, kdyby si

vzal gravitační taxík, ale chtěl se projít – ať už kulhal nebo ne. Potřeboval

čas k přemýšlení.

Zaslechl křik – „Támhle je!“ – ale nevšímal si toho.

Ozval se znovu. „Támhle je! Psychohistorie!“

To slovo jej donutilo vzhlédnout. – Psychohistorie.

Kolem něj se uzavíral kruh mladíků.

Seldon se automaticky opřel zády o zeď a zvedl hůl. „Co chcete?“

Zasmáli se. „Kredity, staříku. Máš nějaký kredity?“

„Možná, ale proč je chcete ode mě? Řekli jste ‘psychohistorie!’ Víte,

- 274 -

kdo jsem?“

„Jasně, jsi Havran Seldon,“ řekl mladík, který je vedl. Vypadal klidně a

spokojeně.

„Jsi šnek,“ vykřikl druhý.

„Co budete dělat, jestliže vám žádné kredity nedám?“

„Zmlátíme tě,“ řekl vůdce, „a vezmeme si je.“

„A jestliže vám své kredity dám?“

„Tak tě zmlátíme stejně!“ zasmáli se.

Hari Seldon pozvedl svou hůl výše. „Držte se zpátky. Všichni.“

Nyní už je spočítal. Bylo jich osm.

Cítil, že nemůže popadnout dech Kdysi na ně s Dors a Raychem zaúto-

čilo deset a neměli žádné problémy. Tenkrát mu bylo jen třicet dva a Dors

– byla Dors.

Nyní to bylo jiné. Zamával holí.

Vůdce chuligánů řekl: „Hele, ten dědek na nás chce zaútočit. Co s tím

uděláme?“

Seldon se rychle rozhlédl kolem. V dohledu nebyli žádní strážníci. Další

příznak rozkladu společnosti. Nedaleko šlo pár lidí, ale nemělo smysl volat

o pomoc. Jejich kroky se zrychlily a zeširoka je obešli. Nikdo nechtěl ris-

kovat tím, že by se dostal do nějakých nesnází.

Seldon řekl: „První, který se přiblíží, bude mít rozbitou hlavu.“

„Jo?“ A vůdce rychle vykročil kupředu a hůl uchopil. Následovala krát-

ká ostrá potyčka a hůl byla vytržena ze Seldonovy ruky. Vůdce ji odhodil

stranou.

„Co teď, staříku?“

Seldon ustoupil. Mohl jen čekat na rány. Obstoupili jej, každý si chtěl

udeřit. Seldon zvedl paže, aby si je pokusil udržet od těla. Mohl ještě zápa-

sit – jakž takž. Pokud by stál proti jednomu nebo dvěma, byl by schopen

zápasit, unikat jejich ránám, oplácet. Ale ne proti osmi – určitě ne proti

osmi.

Nicméně se pokusil stočit k jedné straně, aby unikl jejich ranám, a jeho

pravá noha s ischiasem se pod ním podlomila. Upadl a cítil se naprosto

bezmocný.

Pak zaslechl, jak úsečný hlas křičí: „Co se tu děje? Vypadněte, lumpo-

vé! Zpátky, nebo vás všechny zabiju!“

Vůdce řekl: „Hele, další stařík.“

- 275 -

„Ne tak docela,“ řekl nově příchozí. Hřbetem ruky udeřil vůdce do tvá-

ře, která zrudla.

Seldon překvapeně řekl: „To jsi ty, Raychu.“

Raych natáhl ruku. „Jdi stranou, táto. Vstaň a běž pryč.“

Vůdce, který si třel tvář, řekl: „Za tohle tě sejmeme.“

„Ne, nesejmete,“ řekl Raych, vytahující nůž dahlanské výroby, dlouhý a

lesklý. Vynořil se ještě druhý a nyní držel každý v jedné ruce.

Seldon řekl chabě: „Pořád nosíš nože, Raychu?“

„Vždycky.“ řekl Raych. „Nic mě nezastaví.“

„Já tě zastavím,“ řekl vůdce, vytahující blaster.

Rychleji, než stačil zrak sledovat, se jeden z Raychových nožů mihl

vzduchem a ponořil se do vůdcova hrdla. Ten vydal hlasité zasípání, pak

bublavý zvuk a padl, zatímco ostatních sedm jen hledělo.

Raych postoupil a řekl: „Chci nůž zpátky.“ Vytáhl jej z chuligánova

hrdla a utřel jej o náprsenku jeho košile. Když to dělal, postavil se na jeho

ruku, sklonil se a zvedl jeho blaster.

Raych strčil blaster do jedné ze svých prostorných kapes. Řekl: „Blaster

nepoužívám rád, vy bando budižkničemů, protože se občas netrefím. Ale s

nožem se trefím vždycky. Vždycky! Ten člověk je mrtvý. Stojí vás tu ještě

sedm. Budete tak stát dál, nebo vypadnete?“

„Na něj!“ vykřikl jeden z chuligánů a všech sedm se jako jeden vrhlo

kupředu.

Raych udělal krok dozadu. Zableskl se jeden a pak druhý nůž a dva chu-

ligáni se zastavili, v obou případech s nožem ponořeným v břiše.

„Dejte mi zpátky nože,“ vytrhl je s říznutím a otřel je.

„Ti dva stále ještě žijí, ale ne na dlouho. Tím vás zůstává ve hře ještě

pět. Chcete zaútočit znovu, nebo vypadnete?“

Obrátili se a Raych zavolal: „Vemte si své mrtvé a umírající. Já je ne-

chci.“

Kvapně si přehodili tři těla přes ramena a utekli.

Raych se sklonil, aby zvedl Seldonovu hůl. „Můžeš jít, táto?“

„Moc ne,“ řekl Seldon. „Zkroutil jsem si nohu.“

„Dobrá tedy, pojedeme mým vozem. Proč jsi vůbec chodil?“

„Proč ne? Ještě se mi nikdy nic nestalo.“

„Takže jsi čekal, až se něco stane. Pojď do mého vozu a já tě svezu

zpátky do Streelingu.“

- 276 -

Naprogramoval klidně pozemní vůz a pak řekl: „Je škoda, že s námi ne-

byla Dors. Máma by se na ně vrhla s holýma rukama a v pěti minutách by

bylo všech osm mrtvých.“

Seldon cítil, jak jej pod víčky pálí slzy. „Já vím, Raychu, já vím. Myslíš

si, že mi každý den nechybí?“

„Omlouvám se,“ řekl Raych tiše.

Seldon se zeptal: „Jak jsi věděl, že mám problémy?“

„Řekla mi to Wanda. Říkala, že na tebe číhají zlí lidé, a řekla mi, kde

jsou, a já vyjel.“

„Nepochyboval jsi, že ví, o čem mluví?“

„Vůbec ne. Víme už toho o ní tolik, aby nám bylo jasné, že má nějaké

spojení s tvou myslí a věcmi kolem tebe.“

„Říkala, kolik lidí na mě útočí?“

„Ne. Řekla jenom ‘pár’.“

„Takže jsi přišel jen ty sám, Raychu?“

„Neměl jsem čas na to, abych dával dohromady dav. Kromě toho, jeden

takový, jako jsem já, stačí.“

„Ano, to ano. Děkuji ti, Raychu.“

14

Byli zpátky ve Streelingu a Seldon měl nohu nataženou na podnožce.

Raych se na něj zamračeně podíval. „Táto,“ začal, „ode dneška nesmíš

chodit po Trantoru sám.“

Seldon se zamračil. „Proč, kvůli jedné nehodě?“

„Jedna nehoda stačila. Už se o sebe nedokážeš déle postarat. Je ti sedm-

desát let a tvoje pravá noha ti v nebezpečí nepomůže. A máš nepřátele –“

„Nepřátele!“

„Ano, samozřejmě. A víš o tom. Ty špinavé krysy nešly jen tak po ně-

kom. Nehledaly jen tak nějakého neopatrného člověka, kterého by okradli.

Poznali tě, protože volali ‘Psychohistorie!’ A řekli, že jsi šnek. Proč asi?“

„To nevím.“

„Protože žiješ ve vlastním světě, táto, a nevíš, co se na Trantoru děje.

Copak ti nedochází, že Trantořani vědí, že jejich svět velice rychle upadá?

Copak ti nedochází, že vědí, že to tvoje psychohistorie už po léta předpo-

vídala? Nedochází ti, že by mohli vinit za zlou zprávu toho, kdo ji přináší?

- 277 -

Jestliže se děje něco špatného – a něco špatného se děje – je spousta tako-

vých, kteří si myslí, že jsi za to odpovědný.“

„Tomu nevěřím.“

„Proč si myslíš, že je v Galaktické knihovně klika, která tě z ní chce do-

stat pryč? Nechtějí stát v cestě, když tě napadnou. Takže – musíš se o sebe

postarat. Nemůžeš chodit ven sám. Musím s tebou být já nebo musíš mít

osobního strážce. Tak to bude muset být, táto.“

Seldon vypadal vystrašeně.

Raych roztál a řekl: „Ale ne na dlouho, táto. Mám novou práci.“

Seldon vzhlédl. „Novou práci. Jakou?“

„Učení. Na univerzitě.“

„Na jaké univerzitě?“

„Santanské.“

Seldonovi se zachvěly rty. „Na Santanni! To je devět tisíc parseků dale-

ko od Trantoru. To je provinciální svět na druhé straně Galaxie.“

„Přesně tak. Proto tam chci jít. Byl jsem na Trantoru celý svůj život, tá-

to, a už toho mám dost. Není v Říši svět, který by upadal tak jako Trantor.

Stává se z něj doupě zločinu a není tu nikdo, kdo by nás chránil. Ekonomi-

ka pokulhává, technologie upadá. Na druhou stranu Santanni je slušný

svět, pohybuje se dopředu a já si tam chci vybudovat nový život, spolu s

Manellou a Wandou a Bellis. Všichni tam odcházíme do dvou měsíců.“

„Všichni!“

„A ty, táto. A ty. Nenecháme tě tady na Trantoru. Půjdeš s námi na San-

tanni.“

Seldon potřásl hlavou. „To je nemožné, Raychu. To víš.“

„Proč je to nemožné?“

„Ty víš proč. Projekt. Moje psychohistorie. Chceš po mně, abych opus-

til svou celoživotní práci?“

„Proč ne? Ona opouští tebe.“

„Jsi blázen.“

„Ne, nejsem. Kam ses s ní dostal? Nemáš kredity. Žádné ani mít nemů-

žeš. Na Trantoru už nezůstal nikdo, kdo by tě chtěl podporovat.“

„Skoro čtyřicet let –“

„Ano, to uznávám. Ale po všech těch letech jsi selhal, táto. Není to žád-

ný zločin, když selžeš. Pracoval jsi tvrdě a došel jsi daleko, ale narazil jsi

na upadající ekonomiku, na rozpadající se Říši. Právě ta věc, kterou jsi tak

- 278 -

dlouho předpovídal, tě nakonec zastavila. Takže –“

„Ne. Nezastavím se. Tak nebo onak budu pokračovat.“

„Něco ti řeknu, táto. Pokud už chceš být opravdu tak tvrdohlavý, tak si

vezmi psychohistorii s sebou. Začni s ní znovu na Santanni. Tam snad bu-

de dost kreditů – a nadšení – aby tě podporovali.“

„A muži a ženy, kteří pro mě tak věrně pracovali?“

„Kecy, táto. Ti tě budou opouštět, protože jim nemůžeš zaplatit. Do

konce života se tady budeš potloukat a budeš sám. – Ale no tak, táto. Mys-

líš si, že se mi líbí ti tyhle věci říkat? Je to proto, že nikdo to nechtěl – ni-

kdo k tomu neměl srdce – že jsi zrovna v tísni. Buďme k sobě upřímní.

Nemyslíš, že je doba na trochu pravdy, když jdeš po ulici na Trantoru a

někdo na tebe zaútočí jen proto, že jsi Hari Seldon?“

„Na pravdě mi nezáleží. Nemám v úmyslu opustit Trantor.“

Raych potřásl hlavou. „Bylo mi jasné, že budeš paličatý, táto. Máš dva

měsíce na rozmyšlenou. Mysli na to, ano?“

15

Bylo to dávno, co se Hari Seldon smál naposledy. Řídil Projekt stejným

způsobem, jako to dělal vždycky: vždycky spěchal kupředu ve vývoji psy-

chohistorie, spřádal plány na Nadace, studoval Základní Radiant.

Ale nesmál se. Vše, co dělal, bylo to, že se nutil k práci bez jakéhokoli

pocitu úspěchu. Spíše cítil v každém směru hrozící selhání.

A nyní, jak seděl ve své kanceláři na streelingské univerzitě, vešla

Wanda. Vzhlédl k ní a srdce mu poskočilo radostí. Wanda byla vždycky

zvláštní. Seldon si nemohl uvědomit, kdy přesně on a ostatní začali přijí-

mat její projevy s něčím více než jen obvyklým nadšením; zdálo se, že to-

mu tak bylo vždycky. Jako malé děvčátko mu zachránila život svým po-

divným vědomím o ‘limonádové smrti’ a po celé své dětství prostě nějak

věci věděla.

I když doktorka Endelecki prohlašovala, že Wandin genom je v každém

směru naprosto normální, byl Seldon stále přesvědčen o tom, že jeho

vnučka má mentální schopnosti daleko odlišné od průměrných lidí. A stej-

ně tak si byl jistý, že v Galaxii existují i jiní, jako je ona – dokonce na

Trantoru. Jen kdyby je mohl najít, tyto mentaliky, jak velký přínos by

mohli znamenat pro Nadaci. Potenciál pro takovou velikost se všechen

- 279 -

soustředil v jeho krásné vnučce. Seldon ji sledoval, orámovanou vchodem

do jeho kanceláře, a měl pocit, jako by mu pukalo srdce. Za několik dní

bude pryč.

Jak to jen snese? Byla tak krásná – bylo jí osmnáct. Dlouhé světlé vlasy,

tvář možná trochu široká, ale se sklonem k smíchu. Usmívala se dokonce i

nyní a Seldon si pomyslel, proč ne? Jede na Santanni a za novým životem.

Řekl: „Nu, Wando, ještě několik dní.“

„Ne. To bych neřekla, dědečku.“

Díval se na ni. „Cože?“

Wanda k němu přistoupila a objala jej. „Nejedu na Santanni.“

„Copak se tvůj otec s matkou rozmysleli?“

„Ne, oni odlétají.“

„A ty ne? Proč? Kam jedeš ty?“

„Já tu zůstanu, dědo. S tebou.“ Přitiskla se k němu. „Chudáčku dědo!“

„Ale já tomu nerozumím. Proč? Oni s tím souhlasí?“

„Myslíš mámu a tátu. Ne tak docela. Hádali jsme se o to už pár týdnů,

ale já vyhrála. Proč ne, dědo? Odjedou na Santanni a budou spolu – a bu-

dou mít také malou Bellis. Ale když s nimi odjedu já a nechám tě tady, ne-

budeš mít nikoho. Nemyslím, že bych to vydržela.“

„Ale jak jsi je s tím donutila souhlasit?“

„No, víš – přitlačila jsem.“

„Co to znamená?“

„To moje mysl. Vím, na co myslíš ty a oni, a postupem času to vidím

jasněji. A dokážu je přitlačit k tomu, aby udělali, co chci já.“

„Jak jsi to udělala?“

„Nevím. Ale po chvilce už je unavilo, jak jsem je tlačila, a dovolili mi,

ať to udělám po svém. Takže tu zůstanu s tebou.“

Seldon k ní vzhlédl s nekonečnou láskou. „To je úžasné, Wando. Ale

Bellis –“

„S Bellis si nedělej starosti. Nemá takovou mysl jako já.“

„Jsi si jistá?“ Seldon se kousl do horního rtu.

„Úplně jistá. Kromě toho, máma s tátou taky musí někoho mít.“

Seldon se chtěl radovat, ale nemohl otevřeně. Byli tu Raych a Manella.

Co s nimi?

Řekl: „Wando, co s tvými rodiči? Jak vůči nim můžeš být tak chladno-

krevná?“

- 280 -

„Nejsem chladnokrevná. Oni to chápou. Uvědomili si, že musím být s

tebou.“

„Jak jsi toho dosáhla?“

„Přitlačila jsem,“ řekla Wanda prostě, „a nakonec to viděli mým způso-

bem.“

„Dokážeš to?“

„Nebylo to jednoduché.“

„A udělala jsi to, protože –“ Seldon se odmlčel.

„Musím se učit psychohistorii. Už z ní pěkný kousek znám.“

„Jak?“

„Ze tvé mysli. Z myslí ostatních v Projektu, zvlášť od strýčka Yuga, než

umřel. Ale to jsou zatím jen kousky a útržky. Chci originál. Dědo, chci

svůj vlastní Základní Radiant.“ Tvář se jí rozhořela a mluvila rychle, váš-

nivě. „Chci studovat psychohistorii se všemi podrobnostmi. Dědo, jsi dost

starý a dost unavený. Já jsem mladá a svěží. Chci se naučit všechno, co

bude možné, abych mohla pokračovat, až –“

Seldon řekl: „Nu, to by bylo skvělé – pokud bys to dokázala – ale už

nemáme peníze. Naučím tě všechno, co budu moci, ale – nemůžeme dělat

nic. “

„Uvidíme, dědo. Uvidíme.“

16

Raych, Manella a malá Bellis čekali na kosmodromu.

Jejich hyperloď byla připravena ke startu a všichni tři už odevzdali svá

zavazadla.

Raych řekl: „Pojeď s námi, táto.“

Seldon potřásl hlavou. „Nemohu.“

„Pokud si to rozmyslíš, budeme pro tebe mít vždycky místo.“

„Já vím, Raychu. Byli jsme spolu skoro čtyřicet let – a byly to dobré

roky. Dors a já jsme měli štěstí, že jsme tě našli.“

„Já jsem ten šťastlivec.“ Oči se mu naplnily slzami. „Nemysli si, že na

mámu každý den nemyslím.“

„Ano.“ Seldon nešťastně pohlédl stranou. Wanda si hrála s Bellis, když

zaznělo hlášení, aby všichni nastoupili do hyperlodě.

Po posledním, slzami naplněném objetí Wandy s rodiči nastoupili.

- 281 -

Raych se ohlédl, aby Seldonovi zamával, a pokusil se vyloudit na tváři po-

křivený úsměv.

Seldon zamával a zatápal naslepo jednou rukou, aby objal Wandu ko-

lem ramen.

Byla jediná, kdo mu zůstal. V průběhu svého dlouhého života ztrácel

jednoho za druhým přátele a ty, které miloval. Demerzel zmizel a nikdy se

nevrátí; odešel císař Cleon; odešla jeho milovaná Dors; odešel jeho věrný

přítel Yugo Amaryl; a nyní stejně tak odešel Raych, jeho jediný syn.

Zůstala mu jen Wanda.

17

Hari Seldon řekl: „Venku je krásně – nádherný večer. Vzhledem k to-

mu, že žijeme pod kupolí, představ si, že bychom měli tak krásné počasí

každý večer.“

Wanda bez zájmu řekla: „Unavovalo by nás to, dědo, kdyby bylo pořád

krásně. Malá změna noc co noc je pro nás dobrá.“

„Pro tebe, protože jsi mladá. Máš před sebou mnoho, mnoho večerů. Já

ne. Chci víc těch dobrých.“

„No tak, dědo, nejsi starý. Tvoje noha je v pořádku a tvoje mysl je ostrá

jako vždycky. Já to vím. “

„Jistě. Pokračuj. Lichoť mi.“ Pak řekl s nádechem neklidu: „Chci se

projít. Chci vypadnout s tohohle malého bytu a projít se do knihovny a užít

si krásného večera.“

„Co potřebuješ v knihovně?“

„Zrovna teď nic. Chci se projít. – Ale…“

„Ano. Ale?“

„Slíbil jsem Raychovi, že nebudu po Trantoru chodit bez osobního

strážce.“

„Raych tady není.“

„Já vím,“ zamumlal Seldon, „ale slib je slib.“

„Neříkal, kdo by tím strážcem měl být, že? Pojďme se projít a já ti budu

dělat strážce.“

„Ty?“ Seldon se ušklíbl.

„Ano, já. Tímto ti nabízím své služby. Připrav se a půjdeme na pro-

cházku.“

- 282 -

Seldona to pobavilo. Napůl už byl rozhodnutý, že půjde bez hole, proto-

že poslední dobou nohu stěží cítil, ale na druhou stranu měl hůl novou, je-

jíž hlavice byla naplněna olovem. Byla těžší a silnější než jeho stará hůl, a

pokud s sebou neměl jako osobního strážce nikoho jiného než Wandu, po-

myslel si, že bude lepší si novou hůl vzít.

Procházka byla příjemná a Seldon byl velice rád, že podlehl pokušení –

dokud nedošli na jedno místo.

Seldon zvedl hůl ve směsici zlosti a odevzdanosti a řekl: „Podívej se na

tohle!“

Wanda pozvedla oči. Kupole zářila jako každý večer, aby dodala nádech

prvního soumraku. Jak noci přibývalo, samozřejmě tmavla.

Nicméně to, nač Seldon ukazoval, byl pás temnoty na kupoli. Část svě-

tel zhasla.

Seldon řekl: „Když jsem na Trantor přišel poprvé, něco takového bylo

nemyslitelné. Byli lidé, kteří se o světla bez ustání starali. Město fungova-

lo, ale nyní upadá ve všech těchto malých věcech, a co mě rozčiluje nejvíc,

je to, že na tom nikomu nezáleží. Proč nepřichází do Císařského paláce pe-

tice? Proč nedochází k rozhořčeným schůzím? Je to, jako by lidé na Tran-

toru předpokládali, že město bude upadat, a pak se rozčílili na mě, protože

poukazuji na to, že přesně k tomu dochází.“

Wanda řekla tiše: „Dědo, za námi jsou dva muži.“

Vešli do stínů pod rozbitými světly kupole a Seldon se zeptal: „Jenom

jdou?“

„Ne.“ Wanda se na ně nepodívala. Nemusela. „Jdou po tobě.“

„Můžeš je zastavit – zatlačit?“

„Zkouším to, ale jsou dva a rozhodnutí. Je to – je to jako zatlačit do

zdi.“

„Jak daleko za mnou jsou?“

„Asi tři metry.“

„Přibližují se?“

„Ano, dědo.“

„Řekni mi, až za mnou budou metr.“ Sklouzl rukou po holi, dokud ne-

držel úzký konec a olověná hlavice se nepohupovala volně.

„ Teď, dědo!“ zašeptala Wanda.

A Seldon se obrátil a švihl holí. Dopadla tvrdě na rameno jednoho z

mužů za ním, který se zaječením klesl na zem a svíjel se na chodníku.

- 283 -

Seldon řekl: „Kde je ten druhý chlap?“

„Utekl.“

Seldon se podíval dolů na muže na zemi a stoupl mu na prsa. Řekl:

„Prohledej mu kapsy, Wando. Někdo mu musel zaplatit a já chci najít jeho

kreditní kartu – možná dokážu zjistit, odkud peníze přišly.“ Zamyšleně do-

dal: „Chtěl jsem ho praštit do hlavy.“

„To bys ho zabil, dědo.“

Seldon přikývl. „Přesně to jsem chtěl. Je to ostudné. Mám štěstí, že jsem

minul.“

Drsný hlas řekl: „Co se tu děje?“ Přiběhla zpocená postava v uniformě.

„Vy, dejte mi tu hůl!“

„Strážnice,“ řekl Seldon mírně.

„Svou historku mi můžete vyprávět později. Musíme zavolat sanitku pro

toho ubohého muže.“

„ Ubohého muže, “ řekl Seldon rozhněvaně. „Chtěl mě napadnout. Jednal

jsem v sebeobraně.“

„Viděla jsem, jak k tomu došlo,“ řekla policistka. „Ten chlap se vás ne-

dotkl ani prstem. Obrátil jste se k němu a bezdůvodně ho udeřil. To není

sebeobrana. To je těžké ublížení na těle.“

„Strážnice, říkám vám, že –“

„Neříkejte mi nic. Můžete to říct soudu.“

Wanda řekla příjemným, jemným hlasem: „Strážnice, kdybyste nás po-

slouchala –“

Policistka řekla: „Vy běžte domů, mladá dámo.“

Wanda se postavila zpříma. „To určitě neudělám, strážnice. Kam půjde

můj dědeček, půjdu i já.“ V očích se jí zablesklo a policistka zamumlala:

„Dobrá, pojďte tedy.“

18

Seldon byl rozzuřený. „Nikdy dříve v životě jsem nebyl ve vazbě. Před

několika měsíci mě napadlo osm mužů. S pomocí svého syna jsem se jim

byl schopen ubránit, ale zatímco se to dělo, byl v dohledu jediný strážník?

Zastavili se lidé, aby mi pomohli? Ne. Tentokrát jsem lépe připravený a

srážím k zemi muže, který mě chce napadnout. Byl v dohledu strážník?

Byl. Nasadila mi pouta. Byli tam také lidé, kteří se dívali a bavili se tím,

- 284 -

jak je starý člověk zatčen za těžké ublížení na těle. V jakém světě to žije-

me?“

Civ Novker, Seldonův právník, si povzdechl a klidně řekl: „Ve zkaže-

ném, ale nedělejte si starosti. Nic se vám nestane. Dostanu vás ven na kau-

ci a pak nakonec půjdete k soudu před porotu vám rovných a to nejhorší –

to naprosto nejhorší – čeho se vám dostane, bude pár ostrých slov od soud-

ce. Váš věk a vaše pověst –“

„Zapomeňte na mou pověst,“ řekl Seldon, stále rozhněvaný. „Jsem psy-

chohistorik a v tomto okamžiku je tohle sprosté slovo. S radostí mě pošlou

do vězení.“

„Ne, nepošlou,“ řekl Novker. „Určitě bude pár pitomců, kteří by vás

tam rádi viděli, ale postarám se o to, aby se do poroty nedostali.“

Wanda řekla: „Musíme opravdu tomuhle všemu mého dědečka vysta-

vovat? Už to není žádný mladík. Nemůžeme prostě vystoupit před smírčím

soudcem a neotravovat se s porotou a soudem?“

Právník se k ní obrátil. „To by se dalo udělat. Třeba kdybyste byla šíle-

ná. Smírčí soudci jsou netrpěliví, mocí zbláznění lidé, kteří spíše strčí člo-

věka na rok do vězení, než aby jej vyslechli. Ke smírčímu soudci nikdo ne-

chodí.“

„Myslím, že my bychom mohli,“ řekla Wanda.

Seldon řekl: „No tak, Wando, myslím, že bychom měli poslechnout Ci-

va –“ Ale jak to řekl, ucítil silné víření v břiše. To bylo Wandino ‘zatlače-

ní’. Seldon řekl: „Nu – pokud na tom trváš.“

„Nemůže na tom trvat,“ řekl právník. „Já to nedopustím.“

Wanda řekla: „Můj dědeček je vaším klientem. Pokud chce něco udělat

po svém, musíte to udělat.“

„Mohu jej odmítnout zastupovat.“

„Dobrá tedy, odejděte,“ řekla Wanda ostře, „a my předstoupíme před

smírčího soudce sami.“

Novker se zamyslel a řekl: „Dobrá – pokud chcete být tak neoblomní.

Hariho jsem zastupoval po léta a myslím, že jej nyní nemohu opustit. Ale

varuji vás, je tu možnost, že bude odsouzený do vězení, a já budu muset

pracovat jako ďábel, abych dosáhl odvolání – pokud to vůbec dokážu.“

„Toho se nebojím,“ řekla Wanda.

Seldon se kousl do rtu a právník se otočil k němu. „Co s vámi? Dovolíte

své vnučce, aby převzala velení?“

- 285 -

Seldon chvíli přemýšlel a pak, k překvapení starého právníka, přiznal:

„Ano. Ano, dovolím.“

19

Smírčí soudce se na Seldona kysele díval, zatímco vyprávěl svůj příběh.

Smírčí soudce řekl: „Proč si myslíte, že měl ten muž v úmyslu na vás

zaútočit? Udeřil vás? Vyhrožoval vám? Ohrožoval vás nějakým způso-

bem?“

„Má vnučka věděla o tom, že se blíží, a byla si naprosto jistá, že má v

úmyslu na mě zaútočit.“

„Jistě, pane, ale to nemůže stačit. Je ještě něco, co byste rád dodal, než

vynesu rozsudek?“

„No tak, počkejte chvíli,“ řekl rozhořčeně Seldon. „Nevynášejte rozsu-

dek tak rychle. Před několika týdny jsem byl napaden osmi muži, kterým

jsem se s pomocí svého syna ubránil. Takže, jak vidíte, mám důvod si mys-

let, že mohu být napaden znovu.“

Smírčí soudce prolistoval své papíry. „Napaden osmi muži. Hlásil jste

to?“

„Nablízku nebyli žádní strážníci. Ani jeden.“

„Bez ohledu na to. Hlásil jste to?“

„Ne, pane.“

„Proč ne?“

„Z jednoho důvodu. Nechtěl jsem být zatažen do dlouhých a vleklých

právních procesů. Protože jsme se ubránili osmi mužům a byli v bezpečí,

zdálo se mi zbytečné vystavovat se dalším problémům.“

„Jak jste se dokázali ubránit osmi mužům – jen vy a váš syn?“

Seldon zaváhal. „Můj syn je nyní na Santanni a mimo trantorskou ju-

risdikci. Proto vám mohu říct, že měl dahlanské nože a byl odborníkem v

jejich používání. Jednoho muže zabil a dva těžce poranil. Zbytek uprchl a

odnesl si své mrtvé a zraněné.“

„Ale nehlásil jste ani zabití jednoho a zranění dvou dalších?“

„Ne, pane. Z téhož důvodu jako předtím. A jednali jsme v sebeobraně.

Nicméně, pokud dokážete vyhledat ty tři mrtvé a zraněné, budete mít dů-

kaz, že jsme byli napadeni.“

Smírčí soudce řekl: „Vystopovat jednoho mrtvého a dva zraněné Tran-

- 286 -

tořany, beze jména a bez tváře? Uvědomte si, že na Trantoru máme den co

den nejméně dva tisíce mrtvých – jen použitím nože. I když jsou nám tyto

věci okamžitě hlášeny, jsme bezmocní. Vaše historka o tom, že jste byl již

jednou napaden, neobstojí. Musíme se zabývat událostmi dneška, které na-

hlášeny byly a jejichž svědkem byla policistka.

Takže si shrňme situaci. Proč si myslíte, že chtěl ten člověk zaútočit?

Čistě proto, že jste tamtudy náhodou procházel? Protože jste mu připadal

starý a bezbranný? Protože jste vypadal jako někdo, kdo by mohl u sebe

mít větší množství kreditů? Co myslíte?“

„Myslím, smírčí soudce, že to bylo pro to, kým jsem.“

Smírčí soudce nahlédl do svých papírů. „Jste Hari Seldon, profesor a

učenec. Proč by to z vás mělo činit zvláštní předmět napadení?“

„Pro mé názory.“

„Vaše názory. Nu –“ Smírčí soudce letmo několik papírů prolistoval.

Náhle se zarazil a vzhlédl k Seldonovi. „Počkejte – Hari Seldon.“ Přes tvář

mu přelétl výraz poznání. „Vy jste ten fanda na psychohistorii, ne?“

„Ano, smírčí soudce.“

„Omlouvám se. Vůbec nic o tom nevím kromě jména a skutečnosti, že

pořád předpovídáte konec Říše nebo něco takového.“

„Ne tak docela, smírčí soudce. Ale mé názory se staly nepopulární, pro-

tože se ukázaly jako pravdivé. Věřím, že je to důvod toho, že jsou lidé, kte-

ří mě chtějí napadnout, nebo ještě spíše být zaplaceni za to, aby mě napad-

li.“

Smírčí soudce hleděl na Seldona a pak předvolal policistku, která pro-

vedla zatčení. „Zkontrolovala jste si toho člověka, který byl napaden? Má

záznam?“

Policistka si odkašlala. „Ano, pane. Byl několikrát zatčen. Napadení,

znásilnění.“

„Ach, takže je opakovaným pachatelem, ano? A má nějaký záznam pro-

fesor?“

„Ne, pane.“

„Takže tu máme starého a nevinného člověka, kterého přepadne známý

násilník – a vy zatknete starého a nevinného člověka. Je to tak?“

Policistka mlčela.

Smírčí soudce řekl: „Můžete jít, profesore.“

„Děkuji, pane. Mohu dostat svou hůl?“

- 287 -

Smírčí soudce luskl prsty na policistku, která hůl přinesla.

„Ale jednu věc, profesore,“ řekl smírčí soudce. „Pokud ještě znovu tu

hůl použijete, buďte si raději naprosto jistý, že můžete dokázat jednání v

sebeobraně. Jinak –“

„Ano, pane.“ A Hari Seldon opustil síň smírčího soudce, těžce se opíra-

je o hůl, ale s hlavou vztyčenou.

20

Wanda hořce plakala, tvář vlhkou slzami, se zarudlýma očima a lícemi

napuchlými.

Hari Seldon nad ní stál, popleskával ji po zádech a nevěděl, jak by ji

nejlépe utěšil.

„Dědo, já jsem strašně zklamala. Myslela jsem, že dokážu lidi přitlačit –

a dokážu to, když jim nevadí, že na ně někdo tlačí příliš, jako máma s tátou

– a i to trvalo dlouho. Dokonce jsem si vypracovala takovou stupnici s de-

seti body – měřítko mentálního tlačení. Jenže jsem si toho nabrala na sebe

příliš mnoho. Myslela jsem, že jsem na desátém, nebo alespoň devátém

stupni. Ale teď si uvědomuji, že jsem byla nejvíce na sedmém.“

Wanda přestala plakat a nyní jen občas popotahovala, když ji Hari po-

pleskával po ruce. „Obyčejně – obyčejně – nemám problémy. Když se sou-

středím, můžu slyšet lidské myšlenky, a když chci, tak zatlačím. Ale tihle

lupiči! Sice jsem je mohla slyšet, ale nemohla jsem dělat vůbec nic, abych

je odtlačila.“

„Myslím, že sis vedla docela dobře, Wando.“

„ Vůbec ne. Byla to jenom il-iluze. Myslela jsem, že po tobě ti lidé pů-

jdou a já je jedním silným zatlačením odhodím pryč. Proto jsem se ti na-

bídla jako os-osobní strážce. Jenže to tak nebylo. Přišli ti dva a já nemohla

dělat vůbec nic.“

„Ale mohla. Ten první zaváhal. To mi dalo možnost, abych se obrátil a

udeřil ho.“

„Ne, ne. S tím jsem neměla nic společného. Všechno, co jsem mohla dě-

lat, bylo, že jsem tě varovala, že tam je, a tys udělal zbytek.“

„Ten druhý utekl.“

„Protože jsi udeřil toho prvního. S tím jsem neměla nic společného.“

Znovu propukla v slzy zklamání. „A pak ten smírčí soudce. Trvala jsem na

- 288 -

smírčím soudci. Myslela jsem si, že zatlačím a on tě okamžitě nechá jít.“

„Nechal mě jít a bylo to prakticky okamžitě.“

„Ne. Nejdřív tě podrobil té ostudné proceduře a pochopil, až když si

uvědomil, kdo jsi. Já s tím neměla nic společného. Zklamala jsem ve všem.

Málem jsem tě dostala do strašných problémů.“

„Ne, tomu nemohu věřit, Wando. Pokud tvé zatlačení nefungovalo tak

dobře, jak jsi očekávala, že bude, bylo to jen proto, že jsi pracovala v ob-

tížných podmínkách. S tím se nedalo nic dělat. Ale poslyš, Wando – mám

nápad.“

Když zaslechla v jeho hlase vzrušení, zvedla hlavu. „Jaký nápad, dě-

do?“

„Nu, to je totiž tak, Wando. Nejspíš si uvědomuješ, že musím sehnat

kredity. Psychohistorie bez nich prostě nemůže pokračovat a já nesnesu

myšlenku na to, že by přišlo vniveč všechno, na čem jsem celá ta dlouhá

léta tak tvrdě pracoval.“

„Já ji také nesnesu. Ale jak můžeme sehnat kredity?“

„Nu, požádám znovu o slyšení u císaře. Už jsem jej jednou viděl a je to

dobrý člověk a já jej mám rád. Ale není na tom se zdravím nejlépe.

Nicméně, vezmu tě s sebou a pokud na něj zatlačíš – jemně – možná najde

zdroj kreditů, je jedno kde a jaký, a na chvíli mi pomůže, než vymyslím

něco jiného.“

„Opravdu si myslíš, že to zabere, dědo?“

„Bez tebe ne. Ale s tebou – možná. No tak, nestojí to za pokus?“

Wanda se usmála. „Víš, že udělám, co budeš chtít, dědo. Mimoto je to

naše jediná možnost.“

21

Sejít se s císařem nebylo těžké. Když vítal Hariho Seldona, zablesklo se

Agisovi v očích. „Zdravím vás, starý příteli,“ řekl. „Přinesl jste mi smůlu?“

„Doufám, že ne,“ řekl Seldon.

Agis sejmul bohatý plášť, který na sobě měl, a s unaveným zabručením

jej odhodil do kouta místnosti a řekl: „A tamhle zůstaneš. “

Podíval se na Seldona a potřásl hlavou. „Nenávidím tu věc. Je těžká ja-

ko hřích a horká jako plameny. Vždycky ji musím nosit, když se dusím

bezvýznamnými slovy a stojím tady jako vyřezaný panák. Je to prostě

- 289 -

hrůza. Cleon se pro to narodil a měl pro to zevnějšek. Já ne. Je to jen má

smůla, že jsem jeho bratrancem ze třetího kolena matčiny strany a díky

tomu jsem vhodný na císaře. Docela rád bych se toho za pár drobných zba-

vil. Chtěl byste být císařem, Hari?“

„Ne, ne, nikdy jsem o tom nesnil, takže se svých nadějí vzdejte,“ řekl

Seldon se smíchem.

„Ale řekněte mi, kdo je ta neobyčejně krásná mladá dáma, kterou jste si

s sebou dneska přivedl?“

Wanda se zapýřila a císař bodře řekl: „Nesmíte mi dovolit, abych vás

uváděl do rozpaků, má drahá. Jedna z mála výsad, které přísluší císaři, je

právo říkat, cokoli bude chtít. Nikdo proti tomu nemůže nic namítat nebo

se hádat. Mohou říct jenom ‘Výsosti’. Nicméně od vás žádné ‘Výsosti’ ne-

chci slyšet. Nenávidím to slovo. Říkejte mi Agis. Ani to není mé rodné

jméno. Je to mé císařské jméno a jsem ho zvyklý používat. Takže… řekně-

te mi, o co jde, Hari. Co se s vámi dělo od našeho posledního setkání?“

Seldon krátce řekl: „Dvakrát na mě zaútočili.“

Zdálo se, že si císař není jistý, jestli to je žert nebo ne. Řekl: „Dvakrát?

Opravdu?“

Jeho tvář potemněla, když mu Seldon vylíčil historii dvou napadení.

„Předpokládám, že v okolí nebyl žádný strážník, když vás ohrožovalo těch

osm mužů.“

„Ani jeden.“

Císař vstal z křesla a pokynul jim, aby zůstali sedět. Přecházel sem a

tam, jako by se pokoušel ovládnout hněv. Pak se obrátil a podíval se na

Seldona.

„Po tisíce let,“ začal, „kdykoli došlo k něčemu podobnému, říkali lidé,

‘Proč se neobrátíme na císaře?’ nebo ‘Proč císař něco neudělá?’ A konec-

konců císař mohl něco dělat a dokázal něco udělat, i když to nebyla vždyc-

ky ta nejchytřejší věc ze všech. Ale já… Hari, já jsem bezmocný. Naprosto

bezmocný.

Ach ano, je tu takzvaný Výbor pro veřejnou bezpečnost, ale zdá se, že

mají více starostí s mou bezpečností, než s tou, která se týká veřejnosti. Je

to zázrak, že k tomuto slyšení vůbec došlo, protože ve výboru nejste popu-

lární.

Není vůbec nic, co bych s čímkoli mohl dělat. Víte, co se stalo s posta-

vením císaře po pádu junty a znovunastolení – cha! – císařské moci?“

- 290 -

„Myslím, že ano.“

„Vsadím, se že ne – úplně. Máme teď demokracii. Víte, co je demokra-

cie?“

„Jistě.“

Agis se zamračil. Řekl: „Vsadím se, že si myslíte, že je to dobrá věc.“

„Myslím, že to dobrá věc být může. “

„Nu a máte to. Není. Je to naprostý rozvrat Říše.

Představte si, že bych chtěl poslat do ulic Trantoru více strážníků. Za

starých časů bych vytáhl kus papíru, který by mi připravil císařský sekre-

tář, a okázale bych ho podepsal – a bylo by více strážníků.

Nyní nic takového udělat nemohu. Musím to předložit zákonodárnému

sboru. V něm je sedm a půl tisíce mužů a žen, kteří začnou v okamžiku,

kdy má dojít k rozhodnutí, kejhat jako hejno hus. Tak za prvé, z jakého

zdroje se to bude financovat? Nemůžete mít řekněme deset tisíc strážníků,

pokud nebudete moci platit o deset tisíc platů více. A pak, kdybyste s ně-

čím takovým souhlasil, kdo ty nové strážníky vybere? Kdo je bude řídit?

V zákonodárném sboru jeden na druhého řve, hádá se, hromuje a blýská

a nakonec – nic se nestane. Hari, nemohu udělat ani takovou maličkost ja-

ko opravit rozbitá světla kupole, o kterých jste se zmínil. Kolik to bude

stát? Kdo to zaplatí? Ano, světla budou opravena, ale může to docela dobře

trvat pár měsíců. Tohle je demokracie.“

Hari Seldon řekl: „Jak si vzpomínám, císař Cleon si věčně stěžoval na

to, že nemůže dělat to, co by chtěl.“

„Císař Cleon,“ řekl Agis nespokojeně, „měl dva prvotřídní první minist-

ry – Demerzela a vás – a oba jste usilovali o to, abyste zabránili Cleonovi v

tom, aby udělal něco hloupého. Já mám sedm a půl tisíce prvních ministrů

a každý z nich je hloupý, od hlavy k patě. Ale jistě jste si ke mně, Hari, ne-

přišel stěžovat na napadení.“

„Ne, to ne. Jde o něco daleko horšího. Výsosti – Agisi – potřebuji kredi-

ty.“

Císař na něj hleděl. „Po tom, co jsem vám řekl, Hari? Nemám kredity. –

Ach ano, jsou kredity, určené na udržování tohoto sídla, samozřejmě, ale

abych je dostal, musel bych předstoupit před svých sedm a půl tisíce záko-

nodárců. Jestli si myslíte, že za nimi mohu jít a říct, ‘Chci kredity pro své-

ho přítele Hariho Seldona, a jestli si myslíte, že bych dostal třeba jen čtvr-

tinu toho, oč bych požádal, dříve, než za dva roky, jste blázen. To se ne-

- 291 -

může stát’.“

Pokrčil rameny a řekl trochu jemněji: „Nechápejte mě špatně, Hari.

Kdybych mohl, pomohl bych vám moc rád. Zvlášť bych vám chtěl pomoci

už jenom kvůli vaší vnučce. Když se na ni dívám, mám pocit, že bych vám

měl dát všechny kredity, které chcete – ale to nejde.“

Seldon řekl: „Agisi, pokud neseženu finance, psychohistorie uvázne na

suchu – po necelých čtyřiceti letech.“

„Nebyla k ničemu necelých čtyřicet let, tak proč si dělat starosti?“

„Agisi,“ řekl Seldon, „v téhle chvíli nemohu dělat nic jiného. K těm

útokům na mě došlo právě proto, že jsem psychohistorik. Lidé mě pokláda-

jí za toho, kdo předpovídá zkázu.“

Císař přikývl. „Jste smůla, Havrane Seldone. Už jsem vám to říkal dří-

ve.“

Seldon unaveně vstal. „To je zatím všechno.“

Wanda se také postavila, hned vedle Seldona a temeno její hlavy dosa-

hovalo k rameni jejího dědečka.

Jak se Hari obrátil k odchodu, císař řekl: „Počkejte. Počkejte. Je jedna

báseň, kterou jsem se kdysi naučil:

„Zle se vede zemi

která spěchá za špatnou kořistí

Kde se bohatství hromadí

a lidé slábnou.“

„Co to znamená?“ zeptal se sklíčený Seldon.

„Znamená to, že Říše se stále rozpadá a upadá, ale že to nebráni různým

lidem, aby nebohatli. Proč se neobrátit na některé z našich bohatých pod-

nikatelů? Ti nemají zákonodárné sbory, a pokud budou chtít, mohou jed-

noduše podepsat šek.“

Seldon vytřeštil oči. „Zkusím to.“

22

„Pane Bindrisi,“ řekl Hari Seldon a natáhl ruku, aby si jí potřásl s dru-

hým mužem. „Jsem rád, že jsem se s vámi mohl setkat. Je od vás milé, že

jste s naším setkáním souhlasil.“

„Proč ne?“ řekl Terep Bindris bodře. „Znám vás. Nebo spíše jsem o vás

slyšel.“

- 292 -

„To je milé. Předpokládám, že jste tedy slyšel o psychohistorii.“

„Ach ano, který inteligentní člověk o ní neslyšel? Ne že bych na ní

všemu rozuměl, samozřejmě. A kdo je ta mladá dáma, která s vámi přišla?“

„Má vnučka Wanda.“

„Skutečně půvabná mladá dáma.“ Zazářil. „Mám takový pocit, že by si

se mnou mohla dělat, co by se jí zachtělo.“

Wanda řekla: „Myslím, že přeháníte, pane.“

„Ne, opravdu. Nyní se prosím posaďte a řekněte mi, co pro vás mohu

udělat.“ Široce se rozmáchl paží a ukázal, aby se posadili na dvě bohatě

vypolštářovaná a brokátem potažená křesla před stolem, u kterého seděl.

Křesla, stejně jako zdobený stůl, impozantní vyřezávané dveře, které se

nehlučně na jejich znamení odsunuly stranou, a lesklá obsidiánová podlaha

Bindrisovy obrovské kanceláře byly té nejlepší jakosti. A třebaže bylo pro-

středí velice působivé – a impozantní – Bindris sám takový nebyl. Mírně

srdečného muže by nikdo na první pohled nepokládal za jednoho z před-

ních finančních makléřů.

„Jsme tu, pane, na císařův návrh.“

„Císařův?“

„Ano, on nám nemohl pomoci, ale pomyslel si, že člověk jako vy by to-

ho mohl být schopen. Problémem jsou, samozřejmě, kredity.“

Bindrisova tvář se protáhla. „Kredity?“ řekl. „Tomu nerozumím.“

„Nu,“ řekl Seldon, „po dobu téměř čtyřiceti let byla psychohistorie fi-

nancována vládou. Nicméně časy se změnily a Říše už dávno není tím, čím

byla.“

„Ano, to vím.“

„Císař nemá kredity k tomu, aby nás mohl podporovat, a díky zákono-

dárnému sboru je nemůže získat. Doporučil mi tedy, abych se setkal s ob-

chodníky, kteří za prvé stále kredity mají a za druhé jim stačí pouze vypsat

šek.“

Rozhostilo se poněkud delší mlčení a nakonec Bindris řekl: „Císař, obá-

vám se, toho o obchodě příliš mnoho neví. – Kolik kreditů chcete?“

„Pane Bindrisi, jedná se o obrovský úkol. Budu potřebovat několik mi-

liónů.“

„Několik miliónů! “

„Ano, pane.“

Bindris se zamračil. „Jedná se o půjčku? Kdy očekáváte, že byste to byl

- 293 -

schopen splatit?“

„Nu, pane Bindrisi, nemohu čestně říci, že vůbec očekávám, že bych to

byl schopen splatit. Potřebuji dar.“

„I kdybych vám byl ochoten ty kredity dát – a musím vám říci, že bych

to byl z nějakého zvláštního důvodu ochoten udělat – nemohu. Císař má

možná svůj zákonodárný sbor, ale já mám členy své komory. Nemohu vě-

novat takový dar bez souhlasu komory a ti s ním nebudou nikdy souhlasit.“

„Proč ne? Vaše firma je neobyčejně majetná. Několik miliónů by pro

vás nic neznamenalo.“

„To zní dobře,“ řekl Bindris, „ale obávám se, že se firma právě v tomto

okamžiku nachází ve stadiu úpadku. Sice ještě ne natolik k tomu, abychom

měli problémy, ale dostatečně k tomu, aby to bylo nepříjemné. Pokud se

rozkládá Říše, rozkládají se také její jednotlivé součásti. Nejsme v posta-

vení, kdy bychom mohli několik miliónů darovat. – Je mi skutečně líto.“

Seldon tiše seděl a Bindris se tvářil nešťastně. Nakonec potřásl hlavou a

řekl: „Podívejte se, profesore Seldone, opravdu rád bych vám pomohl,

zvláště kvůli té mladé dámě, kterou máte s sebou. Prostě to nejde. –

Nicméně, nejsme jediná firma na Trantoru. Zkuste to jinde, profesore.

Možná budete mít jinde více štěstí.“

„Nu,“ řekl Seldon, když se s námahou zvedal, „to bychom mohli.“

23

Wanda měla oči plné slz, ale cit, který vyjadřovaly, nebyl ničím jiným

než vztekem.

„Dědo,“ řekla, „já tomu nerozumím. Já tomu prostě nerozumím. Byli

jsme ve čtyřech různých firmách. Každý byl drzejší a protivnější, než ten

předešlý. Ten čtvrtý nás prostě vykopl. A od té doby nás ani nepustili

dovnitř.“

„To není žádná záhada, Wando,“ řekl Seldon jemně. „Když jsme se se-

tkali s Bindrisem, nevěděl, proč jsme za ním přišli, a byl k nám docela přá-

telský, dokud jsem jej nepožádal o dar několika miliónů kreditů. Pak už byl

přátelský o hodně méně. Domnívám se, že se rozšířila zpráva o tom, co

chceme, a pokaždé jsme narazili na méně přátelskosti, až nás nyní nechtějí

vůbec přijímat. Proč by také měli? Nechtějí nám dát kredity, které potřebu-

jeme, tak proč by s námi ztráceli čas?“

- 294 -

Wanda obrátila svůj hněv proti sobě. „A co jsem dělala já? Jen jsem tam

seděla. Nic.“

„To bych neřekl,“ řekl Seldon. „Na Bindrise jsi zapůsobila. Zdá se mi,

že mi chtěl skutečně kredity dát, zvláště díky tobě. Zatlačila jsi na něj a ně-

čeho jsi dosáhla.“

„Ale nestačilo to. Kromě toho ho zajímalo jen to, že jsem byla hezká.“

„Ne hezká,“ zamumlal Seldon. „Půvabná. Skutečně půvabná.“

„Tak co budeme dělat teď, dědo?“ zeptala se Wanda. „Po všech těch le-

tech se psychohistorie zhroutí.“

„Předpokládám,“ řekl Seldon, „že je to svým způsobem něco, čemu

nemůžeme zabránit. Předpovídal jsem zhroucení Říše téměř po čtyřicet let

a nyní, když k němu dochází, psychohistorie se zhroutí s ní.“

„Ale psychohistorie Říši zachrání, alespoň částečně.“

„To vím, ale nemohu ji k tomu přinutit.“

„Takže ji prostě necháš zhroutit?“

Seldon potřásl hlavou. „Pokusím se tomu zabránit, ale musím přiznat,

že nevím, jak bych to měl udělat.“

Wanda řekla: „Musím cvičit. Musí být nějaký způsob, jak zesílit mé tla-

čení, udělat pro mě jednodušším přinutit lidi, aby dělali to, co chci já.“

„Přál bych si, abys to dokázala.“

„Co budeš dělat, dědo?“

„Nu, nic moc. Před dvěma dny, když jsem šel za vrchním knihovníkem,

setkal jsem se náhodou v knihovně se třemi muži, kteří se hádali o psycho-

historii. Jeden z nich mě z nějakého důvodu velice zaujal. Požádal jsem jej,

aby se se mnou sešel, a on souhlasil. Sejdu se s ním dnes odpoledne v mé

kanceláři.“

„Chceš, aby s tebou pracoval?“

„Chtěl bych – kdybych měl dostatek kreditů, abych mu mohl zaplatit.

Ale neuškodí, když si s ním promluvím. Koneckonců, co mohu ztratit?“

24

Mladík dorazil přesně ve 4 T.S.T. (trantorského standartního času) a

Seldon se usmál. Měl rád dochvilné lidi. Opřel se rukama o stůl a připravil

se k tomu, že vstane, ale mladík řekl: „Prosím, profesore, vím, že máte

nemocnou nohu. Nemusíte vstávat.“

- 295 -

Seldon řekl: „Děkuji, mladý muži. Nicméně to neznamená, že byste se

nemohl posadit vy. Prosím.“

Mladík si sundal sako a usedl.

Seldon řekl: „Nesmíte se na mě zlobit… když jsme se setkali a domluvi-

li si tuto schůzku, zapomněl jsem se vás zeptat na vaše jméno – které

zní…?“

„Stettin Palver,“ řekl mladík.

„Ach. Palver! Palver! To jméno mi připadá povědomé.“

„Mělo by, profesore. Můj dědeček se vychloubal často tím, že vás znal.“

„Váš dědeček. Samozřejmě. Joramis Palver. Vzpomínám si, že byl o

dva roky mladší než já. Pokoušel jsem se o to, aby se ke mně v psychohis-

torii připojil, ale odmítl. Říkal, že není schopen se toho naučit tolik, aby

byl užitečný. Taková škoda! Jak se Joramis má, mimochodem?“

Palver vážně řekl: „Obávám se. že skončil tak, jako skončíme všichni.

Je mrtvý.“

Seldon sebou trhnul. O dva roky mladší, než byl on sám – a mrtvý. Sta-

rý přítel, se kterým ztratil kontakt natolik, že když přišla smrt, ani o tom

nevěděl.

Seldon seděl chvíli mlčky a nakonec zamumlal: „Je mi líto.“

Mladík pokrčil rameny. „Prožil dobrý život.“

„A vy, mladíku, kde jste se učil vy?“

„Na langanské univerzitě.“

Seldon se zamračil. „Langano? Opravte mě, jestli se mýlím, ale to není

na Trantoru, že ne?“

„Ne. Chtěl jsem zkusit jiný svět. Univerzity na Trantoru jsou, jak jistě

sám dobře víte, všechny přecpané. Chtěl jsem si najít místo, kde bych mohl

studovat v klidu.“

„A co jste studoval?“

„Nic moc. Historii. Nic takového, co by mi zajistilo dobrou práci.“

(Další trhnutí, ještě horší než předešlé. Dors Venabili byla historička.)

Seldon řekl: „Ale jste zpátky na Trantoru. Proč?“

„Kredity. Práce.“

„Jako historik?“

Palver se zasmál. „Ani náhodou. Založil jsem si přepravní firmu. Není

to zrovna práce v profesi.“

Seldon se podíval na Palvera s bodnutím závisti. Obrysy Palverových

- 296 -

paží a hrudníku byly zvýrazněny tenkou látkou jeho košile. Měl dobře vy-

pracované svaly. Seldon sám nikdy takové svaly neměl.

Seldon řekl: „Předpokládám, že když jste byl na univerzitě, byl jste v

boxerském týmu.“

„Kdo, já? Nikdy. Jsem zápasník.“

„Zápasník!“ Seldonovi se hned zlepšila nálada. „Jste z Heliconu?“

Palver s jistým opovržením řekl: „Nemusíte pocházet z Heliconu na to,

abyste byl dobrý zápasník.“

Ne, pomyslel si Seldon, ale odtamtud pocházejí ti nejlepší.

Nicméně neřekl nic.

Řekl však: „Nu, váš dědeček se ke mně nepřipojil. Co vy?“

„Psychohistorie?“

„Zaslechl jsem, jak jste mluvil s ostatními, když jsme se poprvé setkali,

a připadalo mi, že o psychohistorii mluvíte docela rozumně. Chtěl byste se

ke mně tedy připojit?“

„Jak jsem řekl, profesore, mám práci.“

„Přepravní firmu. No tak, no tak.“

„Vyplácí se dobře.“

„Kredity nejsou všechno.“

„Ale jsou docela dost. Například vy, na druhou stranu, mi platit moc

nemůžete. Jsem přesvědčený, že vám kredity chybějí.“

„Proč to říkáte?“

„Tak nějak hádám. – Ale nemám pravdu?“

Seldon stiskl pevně rty a pak řekl: „Ne, máte pravdu a já vám platit moc

nemohu. Je mi líto. Předpokládám, že tím náš krátký rozhovor končí.“

„Počkejte, počkejte, počkejte.“ Palver zvedl ruce. „Ne tak rychle, pro-

sím. Pořád ještě mluvíme o psychohistorii. Pokud pro vás budu pracovat,

budu se učit psychohistorii, je to tak?“

„Samozřejmě.“

„V tom případě kredity přece jen nejsou koneckonců všechno. Navrhnu

vám obchod. Vy mě budete učit psychohistorii a platit mi tolik, kolik bude-

te moci, a já už to nějak přežiju. Co vy na to?“

„Skvělé,“ řekl Seldon radostně. „To zní skvěle. A ještě jedna věc.“

„Ach?“

„Ano. V uplynulých týdnech jsem byl dvakrát napaden. Poprvé mi po-

mohl ubránit se můj syn, ale ten odejel na Santanni. Podruhé jsem použil

- 297 -

svou olovem naplněnou vycházkovou hůl. Zabralo to, ale dovlekli mě před

smírčího soudce a obvinili z těžkého ublížení na těle.“

„Proč útočili?“ přerušil jej Palver.

„Nejsem populární. Mluvil jsem o pádu Říše tak dlouho, že když k ně-

mu nyní dochází, jsem z něj viněn.“

„Chápu. Takže co to má do činění s tou jednou věcí, o které jste se zmi-

ňoval?“

„Chci, abyste byl mým osobním strážcem. Jste mladý, jste silný, a co je

nejdůležitější, jste zápasník. Jste přesně to, co potřebuji.“

„Myslím, že se to dá zařídit,“ řekl Palver s úsměvem.

25

„Jen se podívejte, Stettine,“ řekl Seldon, když oba procházeli při své

brzké večerní procházce jedním z trantorských obytných sektorů poblíž

Streelingu. Starší muž ukázal na odpadky – různé smetí, vyhozené z po-

zemních vozů, projíždějících kolem, nebo odhozené nedbalými chodci –

povalující se na chodníku. „Za starých časů,“ pokračoval Seldon, „byste

takový nepořádek neviděl. Strážníci byli bdělí a městská pořádková služba

prováděla neustálou údržbu veřejných prostor. Ale co je ještě důležitější,

nikoho by ani nenapadlo zbavovat se svých odpadků takovým způsobem.

Trantor byl náš domov; byli jsme na něj hrdí. Nyní –“ – Seldon potřásl

smutně, odevzdaně hlavou a povzdechl si – „– je to –“ Najednou zmlkl.

„Vy tam, mladý muži!“ zakřičel na neupraveného člověka, který je před

několika okamžiky minul a kráčel opačným směrem. Přežvykoval sousto,

které si právě strčil do úst; obal bez jediného pohledu pod nohy odhodil na

zem. „Zvedněte to a ukliďte,“ napomenul jej Seldon, když se na něj mladík

zamračeně podíval.

„Zvedni si to sám,“ zavrčel mladík a pak se obrátil a odešel.

„To je další znamení rozpadu společnosti, který předpovídá vaše psy-

chohistorie, profesore Seldone,“ řekl Palver.

„Ano, Stettine. Říše všude kolem nás upadá, kousek po kousku. Ve sku-

tečnosti už je rozbitá – už není cesty zpět. Lhostejnost, rozklad a hltavost

hrají všechny svou úlohu ve zničení kdysi tak krásné Říše. A co přijde mís-

to ní? Vždyť –“

Hari Seldon při pohledu na Palverovu tvář zmlkl. Mladší muž, jak se

- 298 -

zdálo, pozorně naslouchal – ale ne Seldonovu hlasu. Hlavu měl nachýlenou

na stranu a na tváři měl do dálky upřený pohled. Bylo to, jako by se Palver

pokoušel zaslechnout zvuk, který nemohl slyšet nikdo kromě něj.

Náhle sebou trhnul. S naléhavým pohledem kolem chytil Palver Seldona

za paži. „Hari, rychle, musíme zmizet. Přicházejí…“ A pak byl klidný ve-

čer přerušen pronikavým zvukem rychle se přibližujících kroků. Seldon a

Palver se prudce otočili, ale už bylo pozdě; tlupa útočníků už byla za nimi.

Nicméně tentokrát byl Hari Seldon připraven. Okamžitě kolem sebe a Pal-

vera švihl holí v širokém oblouku. Tomu se tři útočníci – dva chlapci a

dívka, mladí rváči – zasmáli.

„Takže nám to vůbec neusnadníš, co, staříku?“ zavrčel chlapec, který

byl podle všeho vůdcem smečky. „No jasně, já a mí kámoši tě složíme k

zemi ve dvou vteřinách. A pak –“ Najednou byl na zemi vůdce smečky

sám, když se stal cílem přesně umístěného zápasnického kopu do břicha.

Zbylí dva násilníci, kteří stáli klidně stranou, se přikrčili, jak se chystali k

útoku. Ale Palver byl rychlejší. Také padli k zemi, aniž si uvědomili, co je

srazilo.

A pak bylo po všem – téměř ještě dříve, než cokoli začalo. Seldon stál

stranou, opíral se těžce o hůl a třásl se při pomyšlení, jak těsně vyvázl. Pal-

ver, ztěžka oddychující námahou, celou scénu přehlédl. Tři útočníci leželi

na opuštěném chodníku pod tmavnoucí kupolí.

„Pojďme, vypadněme odsud rychle!“ naléhal znovu Palver, jenže tento-

krát to nebyli útočníci, před kým museli utéct.

„Stettine, nemůžeme utéct,“ protestoval Seldon. Pokynul k samozvaným

útočníkům, kteří leželi v bezvědomí. „Vždyť jsou to ještě děti. Mohou

umírat. Jak bychom jen mohli odejít? To je nelidské – a lidskost je přesně

to, co jsem po všechna ta léta ochraňoval.“ Seldon pro zdůraznění udeřil do

chodníku holí a v očích mu zableskl odsuzující pohled.

„Nesmysl,“ odsekl Palver. „Nelidské je to, že výtržníci, jako jsou oni,

přepadají nevinné občany, jako jste vy. Myslíte, že oni by o vás uvažovali?

Prostě by vám bodli nůž do břicha, aby vám ukradli poslední kredit – a pak

by do vás kopli, až by utíkali! Brzy se vzpamatují a odplíží se, aby si vylí-

zali rány. Nebo je někdo najde a zavolá úřady.

Ale Hari, musíte myslet. Po tom, co se stalo posledně, můžete ztratit

všechno, pokud se objevíte ve spojení s další rvačkou. Prosím, Hari, mu-

síme utéct!“ S tím popadl Palver Seldona za paži a Seldon, s posledním

- 299 -

pohledem zpět, se nechal odvést.

Jak kroky rychle utíkajícího Seldona a Palvera v dálce utichaly, vynořila

se ze svého úkrytu za stromy další postava. Mladík se zamračenýma oči-

ma, pochechtávající se pro sebe, zamumlal: „Vy ste ten pravej, kdo mi bu-

de vykládat, co je správný a co je špatný, profesore.“ S tím se otočil a vy-

kročil, aby sehnal strážníky.

26

„Klid! Chci tady klid!“ křičela soudkyně Tejan Popjens Lih. Veřejný

výslech profesora Hariho Seldona a jeho mladého společníka Stettina Pal-

vera vyvolal mezi obyvateli Trantoru hodně křiku. Tady byl člověk, který

předpovídal pád Říše, rozklad civilizace, který nabádal ostatní, aby se na-

vrátili ke zlatému věku slušnosti a pořádku – tady byl ten, který podle oči-

tého svědka nařídil bez jakéhokoli zjevného důvodu brutální zmlácení tří

mladých Trantořanů. Ach ano, vypadalo to na velkolepý výslech, který

bezpochyby povede k ještě velkolepějšímu rozsudku.

Soudkyně stiskla spínač, umístěný na panelu vedle jejího soudcovského

křesla, a přeplněnou soudní síní se rozlehl zvučný gong. „Tady bude klid,“

opakovala náhle ztichlému davu. „Pokud to bude zapotřebí, nechám vykli-

dit soudní síň. Toto je varování. Nebude opakováno.“

Soudkyně ve svém šarlatovém rouchu vypadala působivě. Lih, která

původem pocházela z vnějšího světa Lysteny, měla lehce namodralý od-

stín, který tmavl, když se rozrušila, a stával se prakticky purpurovým, když

se skutečně rozhněvala. Říkalo se, že za všechna léta za soudcovskou stoli-

cí přes svou pověst vynikající soudkyně, nehledě na její postavení jednoho

z nejúctyhodnějších vykladačů říšského práva, byla Lih často trochu mar-

nivá, pokud šlo o barevný zjev, který tvořila, způsob, kterým její jasně rudé

roucho zdůrazňovalo její jemně tyrkysovou pleť.

Nicméně Lih měla pověst toho, kdo trestá každého, kdo porušuje říšské

zákony; byla jedna z mála soudců, kteří dodržovali občanský zákoník bez

ústupků.

„Slyšela jsem o vás, profesore Seldone, a o vašich teoriích ohledně na-

šeho nastávajícího zničení. A hovořila jsem se smírčím soudcem, který ne-

dávno pracoval na případě, ve kterém jste byl zapleten, na tom, kdy jste

udeřil člověka svou olovem naplněnou holí. Také v tom případě jste se

- 300 -

prohlašoval za oběť napadení. Vaše obhajoba se opírala, jak jsem pochopi-

la, o předešlý nehlášený incident, kdy jste byl se svým synem údajně napa-

den osmi násilníky. Byl jste schopen mého ctěného kolegu, profesore Sel-

done, přesvědčit o vašem prohlášení o sebeobraně, i když očitý svědek do-

svědčil pravý opak. Tentokrát budete muset být, profesore, daleko pře-

svědčivější.“

Tři chuligáni, kteří Seldona s Palverem obžalovali, se na svých seda-

dlech u stolu žalobce zahihňali. Dnes poskytovali úplně jiný obraz než toho

večera. Mladíci byli oblečení v čistých, volných sportovních oblecích; dív-

ka na sobě měla upravenou skládanou tuniku. Jeden vedle druhého posky-

tovali, pokud se člověk nepodíval (nebo neposlouchal) příliš zblízka,

uklidňující obraz trantorského mládí.

Seldonův právník Civ Novker (který taktéž zastupoval Palvera) přistou-

pil k soudní stolici. „Vaše Ctihodnosti, můj klient je poctivým členem tran-

torského společenství. Je bývalým prvním ministrem prvotřídní pověsti. Je

osobním přítelem našeho císaře Agise XIV. Jaký možný užitek by mohl

profesor Seldon mít z útoku na nevinné mladé lidi? Je jedním z nejvý-

mluvnějších zastánců rozvoje intelektuálních schopností trantorské mláde-

že – jeho psychohistorický Projekt zaměstnává mnoho dobrovolníků z řad

studentů; je milovaným členem katedry streelingské univerzity.

Mimoto –“ Zde se Novker odmlčel a přejel pohledem přeplněnou soudní

síň, jako by chtěl říct, počkejte, až uslyšíte tohle – budete se stydět, že jste

třeba jen na vteřinu pochybovali o pravdivosti tvrzení mého klienta, „–

profesor Seldon je jedním z mála soukromých osob, oficiálně spojených s

prestižní Galaktickou knihovnou. Byl mu přislíben neomezený přístup k

materiálům knihovny pro práci na tom, co on nazývá Galaktickou ency-

klopedií, skutečném chvalozpěvu na říšskou kulturu.

Ptám se vás, jak může být takový člověk vůbec vyslýchán v takové zá-

ležitosti?“

S máchnutím paže ukázal Novker na Seldona, který seděl se Stettinem

Palverem u stolu obhájce a vypadal nepopiratelně znepokojeně. Hariho líce

nečekanou chválou zčervenaly (koneckonců ještě před nedávném bylo jeho

jméno spojováno spíše s květnatými chválami než s posměšným smíchem)

a ruka na vyřezávané rukojeti jeho věrné hole se zachvěla.

Soudkyně Lih shlédla na Seldona, jasně neovlivněná. „Skutečně, jaký

užitek, pane obhájce. Mnohokrát jsem si tuto otázku kladla. Několik po-

- 301 -

sledních nocí jsem nespala a trápila se touto otázkou. Proč by se člověk

úrovně profesora Seldona dopouštěl nevyprovokovaného těžkého ublížení

na těle, když je sám jedním z našich nejznámějších kritiků takzvaného

‘úpadku’ občanského pořádku?

A pak mi to došlo. Možná ve svém zklamání z toho, že mu nikdo nevěří,

cítil profesor Seldon, že musí světům dokázat, že jeho předpovědi záhuby a

temnoty se skutečně plní. Koneckonců, stojí zde člověk, který celý svůj ži-

vot strávil předpovídáním pádu Říše, a všechno, na co může skutečně uká-

zat, je několik vypálených světel v kupoli, příležitostná porucha veřejné

dopravy, tu a tam omezení rozpočtu – nic tak dramatického. Ale útok – ne-

bo dva nebo tři – nu, to už by bylo něco.“

Lih se opřela a složila před sebou ruce se spokojeným výrazem ve tváři.

Seldon se postavil, opírajíce se ztěžka o stůl. S námahou přistoupil k soud-

ní stolici, poslal svého právníka pryč a vkráčel přímo do ocelového pohle-

du soudkyně.

„Vaše Ctihodnosti, dovolte prosím, abych řekl několik slov na svou

obranu.“

„Samozřejmě, profesore Seldone. Koneckonců, tohle není soud, ale

pouze výslech k objasnění všech výpovědí, skutečností a domněnek, vzta-

hujících se k tomuto případu, než se rozhodne, jestli půjde k soudu nebo

ne. Pouze jsem vyjádřila domněnku; mám skutečný zájem vyslechnout, co

chcete říci.“

Seldon si odkašlal, než promluvil. „Celý svůj život jsem zasvětil Říši.

Věrně jsem sloužil císařům. Má psychohistorická věda je spíše než poslem

zkázy zamýšlená jako prostředník nápravy. S ní můžeme být připraveni na

jakékoli události, které civilizaci čekají. Pokud, jak věřím, pokračuje Říše

k rozpadu, pomůže nám psychohistorie položit základní kameny nové a

lepší společnosti, postavené na všem, co bylo dobrého na té staré. Miluji

naše světy, naše lidi, naši Říši – jaký by pro mě mělo smysl přispívat k ne-

zákonnosti, která jí denně vysává síly?

Nemohu říci nic více. Musíte mi věřit. Já, člověk intelektu, rovnic, vědy

– mluvím ze srdce.“ Seldon se obrátil a odešel pomalu ke své židli vedle

Palvera. Než usedl, vyhledal očima Wandu, sedící mezi diváky. Lehce se

usmála a mrkla na něj.

„Ať už ze srdce nebo ne, profesore Seldone, bude toto rozhodnutí z mé

strany vyžadovat více přemýšlení. Vyslechli jsme žalující stranu; vyslechli

- 302 -

jsme vás a pana Palvera. Je ještě jedna strana, jejíž svědectví potřebuji.

Chci vyslechnout Riala Nevase, který se zúčastnil tohoto incidentu jako

očitý svědek.“

Když Nevas přistoupil k soudní stolici, podívali se na sebe Palver se

Seldonem poplašeně. Byl to ten chlapec, kterého Seldon napomínal těsně

před útokem.

Lih položila mladíkovi otázku: „Můžete popsat, pane Nevasi, čeho jste

byl přesně očitým svědkem oné noci?“

„No,“ začal Nevas, když na Seldona upřel pohled svých zamračených

očí, „šel sem kolem, staral sem se vo svý, dyž sem viděl tydle dva,“ – obrá-

til se a ukázal na Seldona a Palvera – „na druhý straně ulice, jak dou proti

mně. A pak sem viděl ty tři děcka.“ (Další ukazování, tentokrát na ty tři,

kteří seděli u stolu žalobce.) „Ti dva starší chlápci šli za těma děckama.

Ale neviděli mně, páč sem byl na druhý straně ulice a kromě toho se sou-

středili na svý voběti. Pak prásk! Prostě takhle, ten starší chlap po nich

švihnul svou holí a ten mladší chlap na ně vlítnul a kopal je, a než sem se

stačil zpamatovat, leželi šici na zemi. Pak ten starej se svým kámošem

prostě vodešli, jenom tak. Nemoh sem tomu věřit.“

„To je lež!“ vybuchl Seldon, „zahráváte si s našimi životy, mladíku!“

Nevas na Seldona jen netečně hleděl.

„Soudkyně,“ zapřísáhl se Seldon, „nechápete, že lže? Pamatuji si toho

člověka. Vynadal jsem mu několik minut předtím, než jsme byli napadeni,

za znečišťování. Ukazoval jsem to Stettinovi jako další důkaz úpadku naší

společnosti, lhostejnosti občanů a –“

„Dost, profesore Seldone,“ rozkázala soudkyně. „Další takový výbuch a

vykážu vás ze soudní síně. Takže, pane Nevasi,“ řekla a obrátila se zpět k

svědkovi. „Co jste dělal během událostí, které jste právě popsal?“

„Já, ech, sem se skoval. Za ňákejma stromama. Skoval sem se. Bál sem

se, že po mně půdou, jestli mně uvidí, tak sem se skoval. A dyž vodešli,

no, utíkal sem a zavolal cajty.“

Nevas se začal potit a vstrčil prst za svírající límeček obleku. Ošil se,

přenesl váhu z jedné nohy na druhou, jak stál na vyvýšeném řečnickém

stupínku. Nepříjemně si uvědomoval, že jsou na něj upřeny oči davu; po-

koušel se vyhnout se pohledu do publika, ale pokaždé, když to udělal, zjis-

til, že jej přitahuje upřený pohled hezké plavovlasé dívky, sedící v první

řadě. Vypadalo to, jako by mu pokládala otázku, vyžadovala odpověď, nu-

- 303 -

tila jej promluvit.

„Pane Nevasi, co říkáte tvrzení profesora Seldona, že vás on a pan Pal-

ver viděli před útokem, že s vámi ve skutečnosti profesor hovořil?“

„No, eh, ne, víte, bylo to, jak sem řek … šel sem kolem a –“ A nyní Ne-

vas pohlédl k Seldonově stolu. Seldon se na mladíka díval smutně, jako by

si uvědomoval, že je vše ztraceno. Ale Seldonův společník, Stettin Palver,

na Nevase upíral zuřivý pohled a Nevas sebou trhnul, poskočil, jak zasle-

chl slova: Řekni pravdu! Bylo to, jako by Palver promluvil, ale Palverovy

rty se nepohnuly. A pak, zmatený, trhl Nevas hlavou směrem k plavovlás-

ce; myslel, že ji zaslechl promluvit – Řekni pravdu! – ale ani její rty se ne-

hýbaly.

„Pane Nevasi, pane Nevasi,“ pronikl do mladíkových zmatených myš-

lenek hlas soudkyně. „Pane Nevasi, pokud šel profesor Seldon s panem

Palverem proti vám za těmi třemi žalujícími, jak je možné, že jste si všiml

Seldona a Palvera jako prvních? Tak jste to tvrdil ve své výpovědi, je to

tak?“

Nevas se divoce rozhlédl po soudní síni. Nemohl očím uniknout a

všechny oči na něj křičely Řekni pravdu! S pohledem na Hariho Seldona

řekl Rial Nevas prostě „Promiňte“ a k překvapení všech shromážděných v

soudní síni se čtrnáctiletý chlapec rozplakal.

27

Byl krásný den, nebylo ani horko ani chladno, ani příliš jasno ani za-

mračeno. I když byl fond na údržbu zeleně dávno zrušen, několik rozrůsta-

jících se trvalek lemovalo schody vedoucí do Galaktické knihovny a snaži-

lo se přidat k ránu radostnou náladu. Do knihovny, která byla zbudována v

klasickém antickém slohu, se vstupovalo po jednom z nejdelších schodišť

v celé Říši, pouze druhým nejdelším po schodišti do samotného Císařského

paláce. Nicméně většina návštěvníků knihovny dávala přednost tomu, že

vešla po pojízdném chodníku. Seldon si ode dne sliboval mnoho.

Od chvíle, kdy byl se Stettinem zbaven jakéhokoli podezření v jejich

posledním případě těžkého ublížení na těle, cítil se Hari Seldon jako nový

člověk. I když to byla bolestná zkušenost, její velmi veřejný průběh po-

sloužil Seldonově věci. Soudkyně Tejan Popjens Lih, která byla pokládána

za jednu, pokud ne přímo za nejvlivnější soudkyni na Trantoru, řekla svůj

- 304 -

názor velice nahlas následujícího dne po dojemném doznání Riala Nevase.

„Pokud přicházíme na takovou křižovatku naší ‘civilizované’ společ-

nosti.“ prohlásila soudkyně ze své soudcovské stolice, „že je člověk posta-

vení profesora Hariho Seldona nucen snášet pokoření, potupu a lži od sobě

rovných pouze proto, kým je a co tvrdí, je to skutečně pro Říši temný den.

Přiznávám, že i já jsem tomu uvěřila – nejdříve ‘Proč by se nemohl profe-

sor Seldon,’ uvažovala jsem, ‘uchýlit k takovému podvodu, aby se pokusil

dokázat své předpovědi?’ Ale jak se ukázalo, byl to politováníhodný

omyl.“ Nyní se obočí soudkyně svraštilo a na krk a do tváří jí stoupla tma-

vá modř. „Připsala jsem totiž motivy profesora Seldona naší nové společ-

nosti, společnosti, ve které se pro poctivost, slušnost a dobrou vůli pravdě-

podobně vraždí, společnosti, v níž se, jak se zdá, člověk musí uchylovat k

nečestnosti a podvodům, aby dokázal přežít.

Jak daleko jsme zašli od svých základních myšlenek. Tentokrát jsme

měli štěstí, trantorští spoluobčané. Jsme profesoru Harimu Seldonovi dluž-

ní díky, že nám ukázal naše pravé já; vezměme si jeho příklad k srdci a

rozhodněme se být bdělí proti nižším pudům naší lidské přirozenosti.“

Po slyšení poslal císař Seldonovi holodisk s gratulacemi. Vyjádřil na

něm naději, že možná nyní Seldon najde nové zdroje financí pro svůj Pro-

jekt.

Jak Seldon vjížděl dovnitř po chodníku, uvažoval o současném stavu

svého psychohistorického Projektu. Jeho dobrý přítel – bývalý vrchní kni-

hovník Las Zenow – odešel na odpočinek. Celou dobu svého úřadu byl

Zenow silným obhájcem Seldona a jeho práce. Daleko častěji byly nicmé-

ně Zenowovy ruce svázány knihovnickým výborem. Ale jak Seldona ujis-

til, příjemný nový vrchní knihovník Tryma Acarnio byl stejně pokrokový

jako on sám a vycházel přátelsky s mnoha frakcemi mezi členy výboru.

„Hari, příteli můj,“ řekl Zenow, než odletěl z Trantoru na svůj domov-

ský svět Wencory, „Acarnio je dobrý člověk, osoba s hlubokým intelektem

a otevřenou myslí. Jsem si jistý, že udělá všechno, co bude v jeho silách,

aby pomohl vám i Projektu. Nechal jsem mu záznam s veškerými údaji o

vás a vaší encyklopedii; vím, že příspěvkem k lidskosti, který znamená,

bude stejně nadšen jako já. Dávejte na sebe pozor – budu na vás vzpomínat

s láskou.“

A tak se dnes měl Hari Seldon poprvé oficiálně setkat s novým vrchním

knihovníkem. Měl radost z jistoty, kterou mu Las Zenow přislíbil, a těšil se

- 305 -

na práci na svých budoucích plánech ohledně Projektu a encyklopedie.

Když Hari vstoupil do kanceláře vrchního knihovníka, Tryma Acarnio

vstal. Už si toto místo přizpůsobil; zatímco Zenow v každém koutě a na

každém volném místě místnosti skladoval holodisky a trivinoviny z každé-

ho trantorského sektoru a ve vzduchu se vznášela oslnivá sbírku viziglóbů,

představujících různé světy Říše, odklidil Acarnio hromady dat, které měl

Zenow rád po ruce. Nyní jedné ze zdí dominovala velká holostěna, na kte-

ré, jak se Seldon domýšlel, mohl Acarnio sledovat každý přenos nebo vysí-

lání, které si přál.

Acarnio byl malý a podsaditý a měl trochu neklidný pohled – díky ope-

raci rohovky, kterou absolvoval v dětství a která se nepovedla – který za-

krýval hrůzu nahánějící inteligenci a neustálé uvědomování si všeho, co se

kolem něj děje.

„Nuže, nuže. Profesore Seldone. Pojďte dál. Posaďte se.“ Acarnio uká-

zal na křeslo s vysokým opěradlem, které stálo proti stolu, u něhož seděl.

„Byla to, myslím, docela šťastná náhoda, že jste požádal o toto setkání. Ví-

te, měl jsem v úmyslu se s vámi spojit okamžitě, jen co se tu zabydlím.“

Seldon přikývl, potěšen tím, že jej nový vrchní knihovník považoval za

natolik důležitého, že si s ním plánoval setkání v prvních hektických dnech

po svém nástupu do funkce.

„Ale nejdříve mi prosím, profesore, řekněte, proč jste se se mnou chtěl

sejít, dříve než přejdeme k mým, s největší pravděpodobností daleko pro-

zaičtějším zájmům.“

Seldon si odkašlal a naklonil se dopředu. „Vrchní knihovníku, Las Ze-

now vám bezpochyby řekl o mé práci a mém plánu ohledně Galaktické en-

cyklopedie. Las byl docela nadšený a hodně mi pomohl, když mi tu zajistil

soukromou kancelář a neomezený přístup k obrovským zdrojům knihovny.

Ve skutečnosti to byl on, kdo našel konečný domov encyklopedického Pro-

jektu, vzdálený vnější svět jménem Terminus.

Nicméně tu byla jedna věc, kterou Las zajistit nedokázal. Aby mohl

Projekt pracovat podle programu, musím mít kancelářské prostory a neo-

mezený přístup i pro několik svých spolupracovníků. Je to výjimečný pod-

nik, už jen samo hromadění informací, které musíme zkopírovat a přenést

na Terminus, kde teprve začne skutečná práce při sestavování encyklope-

die.

Jak jistě sám dobře víte, Las s knihovnickým výborem nevycházel v

- 306 -

dobrém. Nicméně vy ano. A tak se vás ptám, vrchní knihovníku: postaráte

se o to, aby byl mým spolupracovníkům zaručen přístup, abychom mohli

pokračovat v naší nejdůležitější práci?“

Zde Seldon takřka bez dechu zmlkl. Byl si jistý, že jeho řeč, kterou si

včera pořád dokola opakoval, bude mít žádaný účinek. S důvěrou očekával

Acarniovu odpověď.

„Profesore Seldone,“ začal Acarnio. Seldonův úsměv, plný očekávání,

pohasl. V hlase vrchního knihovníka se ozýval tón, který Seldon nečekal.

„Můj ctěný předchůdce mi poskytl – ve vyčerpávajících podrobnostech –

výklad vaší práce zde v knihovně. Byl velice nadšený vašimi výzkumy a

angažoval se v plánu na to, aby se zde k vám připojili vaši spolupracovníci.

Stejně jako já, profesore Seldone“ – při Acarniově odmlce Seldon ostře

vzhlédl – „alespoň zprvu. Byl jsem připraven, že svolám zvláštní schůzi

výboru a navrhnu, aby byl pro vás a vaše encyklopedisty připraven větší

počet kanceláří. Ale profesore Seldone, toto vše se změnilo.“

„Změnilo! Ale proč?“

„Profesore Seldone, byl jste hlavním obžalovaným v jednom z nejsen-

začnějších případů těžkého ublížení na zdraví.“

„Ale byl jsem zproštěn viny,“ přerušil jej Seldon. „Ten případ ani nešel

před soud.“

„Nicméně vám, profesore, vaše poslední vystoupení před veřejností dalo

nepopiratelný – jak bych to řekl? – odstín špatné pověsti. Ach ano, byl jste

zproštěn všech obvinění. Ale k tomu, abyste byl zproštěn, muselo být vaše

jméno, vaše minulost, vaše víra a vaše práce stavěna na odiv před očima

všech světů. A i když vás jedna pokroková a správně uvažující soudkyně

prohlásila nevinným, co s těmi milióny – možná biliony – jiných obyčej-

ných občanů, kteří ve vás nevidí průkopnického psychohistorika, ale nepří-

četného šílence, který křičí o zkáze a soumraku velké a mocné Říše?

Vy samotnou podstatou své práce ohrožujete základní strukturu Říše.

Nemám na mysli tu obrovskou, bezejmennou, anonymní, monolitickou Ří-

ši. Ne, mluvírn o srdci a duši Říše – o jejích lidech. Když jim říkáte, že Ří-

še chřadne, říkáte tím, že chřadnou oni. A s tím se, můj drahý profesore,

obyčejný občan nesmíří.

Seldone, ať se vám to líbí nebo ne, stal jste se směšnou postavou, před-

mětem výsměchu, terčem posměchu.“

„Promiňte, vrchní knihovníku, ale už po léta jsem byl pro jisté kruhy

- 307 -

terčem posměchu.“

„Ano, ale pouze pro jisté kruhy. Ale ten poslední incident – a to příliš

veřejné fórum, na kterém se odehrál – vás vystavil výsměchu nejen zde na

Trantoru, ale na všech světech. A profesore, pokud my, jako Galaktická

knihovna, vyjádříme tichý souhlas s vaší prací tím, že vám poskytneme

prostory, staneme se díky tomu stejně tak i my terčem posměchu na všech

světech. A bez ohledu na to, jak silně mohu osobně věřit ve vaši teorii a

vaši encyklopedii, jako vrchní knihovník Galaktické knihovny na Trantoru

musím myslet v první řadě na knihovnu.

A proto se, profesore Seldone, vaše žádost o vpuštění vašich spolupra-

covníků zamítá.“

Hari Seldon sebou v křesle trhl, jako by jej někdo udeřil.

„Dále,“ pokračoval Acarnio, „vás musím informovat o dočasném dvou-

týdenním zrušení všech výsad, poskytovaných knihovnou – s platností od

této chvíle. Výbor svolal zvláštní schůzi, profesore Seldone. Do dvou týd-

nů vás uvědomíme, jestli jsme se rozhodli, že bude naše spolupráce s vámi

přerušena nebo ne.“

Acarnio domluvil, položil ruce na lesklou, hladkou desku stolu a posta-

vil se. „To je všechno, profesore Seldone – zatím.“

Hari Seldon také vstal, i když se nepohyboval tak pružně ani rychle jako

Tryma Acarnio.

„Bude mi dovoleno promluvit k výboru?“ zeptal se Seldon. „Možná

bych jim byl schopen vysvětlit nezbytnou důležitost psychohistorie a en-

cyklopedie –“

„Obávám se, že ne, profesore,“ řekl Acarnio tiše a Seldon zahlédl krátký

záblesk v očích člověka, o kterém mu Las Zenow vyprávěl. Ale stejně

rychle se vrátil chladný byrokrat, když Acarnio vedl Seldona ke dveřím.

Jak se vchod otevřel, Acarnio řekl: „Dva týdny, profesore Seldone. Za-

tím.“ Hari prošel ke svému čekajícímu vozíku a dveře se zavřely.

Co mám dělat teď? pomyslel si Seldon zoufale. Je to konec mé práce?

28

„Wando, drahá, co děláš?“ zeptal se Hari, když vešel do kanceláře své

vnučky na streelingské univerzitě. Místnost byla kanceláří vynikajícího

matematika Yuga Amaryla, jehož smrt psychohistorický Projekt ochudila.

- 308 -

Naštěstí Wanda v posledních letech Yugovu roli postupně převzala a dále

rozvíjela a upravovala Základní Radiant.

„Nu, pracuji na rovnici v Sekci 33A2D17. Podívej, sekci jsem překalib-

rovala“ – pokynula k zářící fialové skvrně, visící ve vzduchu před jejím

obličejem – „a vzala jsem v úvahu standardní kvocient a – Tady! Přesně to

jsem myslela – myslím.“ Ustoupila a promnula si oči.

„Co to je, Wando?“ Hari postoupil blíže, aby její rovnici prostudoval.

„Nu, vypadá to jako rovnice Terminu, a přitom… Wando, tohle je pravý

opak rovnice Terminu, ne?“

„Ano, dědo. Víš, čísla v rovnici Terminu nefungovala docela správně –

podívej.“ Wanda se dotkla spínače ve výklenku stěny a k životu se probu-

dila další skvrna v ostré červeni na druhé straně místnosti. Seldon a Wanda

vykročili, aby ji prozkoumali. „Vidíš, jak do sebe teď všechno zapadá, dě-

do? Trvalo mi týdny, než jsem toho dosáhla.“

„Jak jsi to udělala?“ zeptal se Hari, obdivujíce linie rovnice, jejich logi-

ku, jejich eleganci.

„Nejdříve jsem se soustředila jen na ni. Zablokovala jsem všechno

ostatní. Aby začal Terminus pracovat a abych já začala pracovat na Termi-

nu – to dá rozum, ne? Ale pak jsem si uvědomila, že nemohu prostě zavést

tu rovnici do systému Základního Radiantu a očekávat, že do něj vklouzne

hladce, jako by se nic nestalo. Umístění něčeho znamená přemístění ostat-

ního někam jinam. Váha potřebuje protiváhu.“

„Myslím, že pojetí toho, o čem mluvíš, říkali staré národy ‘jin a jang’.“

„Ano, víceméně. Jin a jang. Takže, jak vidíš, jsem si uvědomila, abych

dosáhla jin Terminu, musela jsem umístit jeho jang. Což jsem udělala ta-

dy.“ Odešla zpět k fialové skvrně, skryté na druhém konci koule Základní-

ho Radiantu. „A když jsem tu uspořádala symboly, zapadla na místo i rov-

nice Terminu. Harmonie!“ Wanda vypadala spokojeně sama se sebou, jako

by vyřešila všechny problémy Říše.

„To je nádherné, Wando, a později mi musíš říci, co to podle tebe zna-

mená pro Projekt. – Ale teď se mnou musíš jít k holostěně. Dostal jsem

před několika minutami naléhavou zprávu ze Santanni. Tvůj otec chce,

abychom mu okamžitě zavolali.“

Wandin úsměv zmizel. Posledními zprávami o bojích na Santanni byla

znepokojena. Obyvatelé vnějších světů utrpěli dopadem omezení říšského

rozpočtu nejvíce. Měli omezený přístup k bohatším, více obydleným vnitř-

- 309 -

ním světům a bylo pro ně čím dál obtížnější měnit své výrobky za potřebné

dovážené zboží. Říšských hyperlodí, přilétajících a odlétajících ze Santan-

ni, bylo málo a vzdálený svět se cítil od zbytku Říše izolovaný. Po celé

planetě vznikala ohniska povstání.

„Dědečku, doufám, že je všechno v pořádku,“ řekla Wanda a v hlase se

jí ozval strach.

„Nedělej si starosti, drahá. Koneckonců, pokud nám byl Raych schopen

poslat zprávu, musí být v bezpečí.“

V Seldonově kanceláři se postavili před aktivovanou holostěnu. Seldon

navolil na klávesnici vedle stěny kód a několik vteřin čekali, až bude navá-

záno intrugalaktické spojení. Stěna jako by pomalu ustupovala do zdi, jako

by byla vchodem do tunelu – a v tunelu se, zprvu nejasně,– začala objevo-

vat známá postava malého, silně stavěného muže. Jak se spojení zaostřova-

lo, stávaly se mužovy rysy ostřejšími. Když už byli Seldon s Wandou

schopni rozeznat Raychův hustý dahlanský knír, postava ožila.

„Táto! Wando!“ řekl Raychův trojrozměrný hologram, přenesený na

Trantor ze Santanni. „Poslyšte, nemám moc času.“ Trhnul sebou, jako by

jej polekal hlasitý zvuk. „Věci tady jdou zatraceně špatně. Režim padl a

vede to tu prozatímní vláda. Je to pěknej průšvih, to si dovedete představit

sami. Naložil jsem Manellu a Bellis do hyperlodi na Anacreon. Řekl jsem

jim, aby se s tebou odtamtud spojily. Ta loď se jmenuje Arcadia VII.

Měl jsi Manellu vidět, táto. Šílela jako nevím co, že musela odejít. Jedi-

ný způsob, jak jsem ji mohl přesvědčit, bylo, že to musí udělat kvůli Bellis.

Vím, co si myslíte, táto a Wando. Samozřejmě že bych s nima šel –

kdybych mohl. Ale nebylo tam dost místa. Měli byste vidět, co jsem musel

udělat, abych na tu loď vůbec dostal je, “ Raych blýskl jedním ze svých po-

křivených úšklebků, které na něm Seldon s Wandou tak milovali, a pokra-

čoval. „Kromě toho, když už jsem tady, musím pomáhat bránit univerzitu –

možná jsme součást říšského univerzitního systému, ale jsme místem učení

a budování, ne ničení. Říkám ti, jestli se jediný z těch santanských povstal-

ců s horkou hlavou přiblíží k našim věcem –“

„Raychu,“ přerušil jej Hari, „Jak je to špatné? Máš blízko k boji?“

„Táto, jsi v nebezpečí?“ zeptala se Wanda.

Několik vteřin čekali, než jejich zpráva proletí devět tisíc parseků přes

Galaxii k Raychovi.

„Já – já – já jsem docela nerozuměl tomu, co jste říkali,“ odpověděl ho-

- 310 -

logram. „Zrovna se tu trochu střílí. Ve skutečnosti je to docela vzrušující,“

řekl Raych s dalším úšklebkem. „Takže musím prozatím skončit. Nezapo-

meňte zjistit, co se stalo s Arcadií VII, letící na Anacreon. Spojím se s vá-

mi, hned jak to bude možné. Nezapomeňte, já –“ Přenos byl přerušen a ho-

logram zmizel. Tunel holostěny se uzavřel, takže se Seldon s Wandou dí-

vali na prázdnou zeď.

„Dědo,“ řekla Wanda, „co myslíš, že chtěl říct?“

„Nemám ponětí, drahá. Ale vím jednu věc a to, že se o sebe tvůj otec

dokáže postarat. Je mi líto každého povstalce, který se k němu dostane na

dálku jednoho dobře umístěného zápasnického kopu! – Pojď, vraťme se k

té rovnici a za pár hodin si prověříme Arcadii VII.“

„Veliteli, nemáte tušení, co se s lodí stalo?“ Hari Seldon se znovu zabý-

val intrugalaktickým hovorem, ale tentokrát hovořil s velitelem říšské floti-

ly na Anacreonu. Pro tento rozhovor použil Seldon vizistěnu – daleko mé-

ně realistickou než holostěnu, ale také daleko jednodušší.

„Říkám vám, profesore, že nemáme žádný záznam o tom, že by tato hy-

perloď žádala o povolení ke vstupu do anacreonské atmosféry. Samozřej-

mě, spojení se Santanni bylo před několika hodinami přerušeno a v průbě-

hu posledního týdne bylo přinejlepším sporadické. Je možné, že se k nám

ta loď pokusila dostat po dráze od Santanni a nedoletěla, ale o tom pochy-

buji.

Ne, je daleko pravděpodobnější, že Arcadia VII změnila směr. Snad na

Voreg nebo Sarip. Zkoušel jste nějaký z těchto světů, profesore?“

„Ne,“ řekl Seldon unaveně, „ale pokud loď mířila k Anacreonu, nevidím

důvod k tomu, aby k Anacreonu nemířila. Veliteli, je důležité, abych tu loď

našel.“

„Samozřejmě,“ spekuloval velitel, „ Arcadia VII to nemusela zvládnout.

Myslím bezpečně. Probíhá tady spousta bojů. Těm povstalcům nezáleží na

tom, koho zabijí. Prostě namíří své lasery a myslí si, že ten, na koho stříle-

jí, je císař Agis. Řeknu vám, že tady na okraji je to úplně jiná věc, profeso-

re.“

„Na té lodi je moje snacha s vnučkou, veliteli,“ řekl Seldon staženým

hlasem.

„Ach, omlouvám se, profesore,“ řekl velitel v rozpacích. „Spojím se s

vámi okamžitě, jakmile se něco dozvím.“

Zoufalý Hari vypnul vizistěnu. Jak jsem unavený, pomyslel si. A, uva-

- 311 -

žoval, nejsem překvapený – věděl jsem, že se to stane, už skoro čtyřicet let.

Seldon se hořce zasmál. Možná si velitel myslel, že Seldona šokoval,

zapůsobil na něj živými podrobnostmi o životě ‘na okraji’. Ale Seldon vě-

děl o okraji všechno. A jak se okraj rozpadal jako kus pleteného oděvu s

jednou uvolněnou nití, rozplétalo se všechno až k jádru: ke Trantoru.

Seldon si uvědomil tiché bzučení. Byl to signál ode dveří. „Ano?“

„Dědo,“ řekla Wanda, když vešla do kanceláře, „mám strach.“

„Proč, drahá?“ zeptal se ustaraně Seldon. Nechtěl jí ještě říkat, co se do-

zvěděl – nebo nedozvěděl – od velitele na Anacreonu.

„Obyčejně, i když jsou tak daleko, tátu a mámu a Bellis cítím – cítím je

tady“ – ukázala si na hlavu – „a tady“ – položila si ruku na srdce. „Ale teď,

dnes, je necítím – slábne to, jako by vyhasínali, jako jedno ze světel kupo-

le. A chci to zastavit. Chci je zavolat zpátky, ale nemohu.“

„Wando, opravdu si myslím, že je to jen důsledek tvé starosti o rodinu

při tom povstání. Víš, že povstání se děla vždycky po celé Říši – malé vý-

buchy, které snižují tlak. No tak, víš, že možnost toho, že by se něco Ray-

chovi, Manelle nebo Bellis stalo, jsou mizivě nízké. Tvůj táta nám každým

dnem může zavolat, že je všechno v pořádku; máma s Bellis mohou kaž-

dou chvíli přistát na Anacreonu a užít si malé prázdniny. My jsme ti, kteří

si zaslouží lítost – trčíme tady po krk v práci! Takže, miláčku, jdi do poste-

le a mysli na něco hezkého. Slibuji ti, že zítra, pod slunečnou kupolí, bude

všechno vypadat lépe.“

„Dobře, dědo,“ řekla Wanda ne úplně přesvědčeně. „Ale zítra – jestli

nebudeme vědět zítra– musíme– musíme–“

„Wando, co můžeme dělat jiného než čekat?“ zeptal se Hari jemně.

Wanda se otočila a odešla a váha jejích starostí se odrážela na jejích na-

hrbených ramenou. Hari ji sledoval, jak odchází, a nakonec dovolil svým

vlastním starostem, aby se vynořily na hladinu.

Od hologramové zprávy od Raycha uběhly tři dny. Od té doby – nic. A

dnes velitel anacreonské flotily popřel, že by o lodi jménem Arcadia VII

vůbec slyšel.

Hari se pokoušel už dříve spojit s Raychem na Santanni, ale všechny

spojovací paprsky byly mimo provoz. Vypadalo to, jako by se Santanni – a

Arcadia VII – prostě od Říše utrhly jako okvětní lístek od květiny.

Seldon věděl, co musí nyní udělat. Říše může padnout, ale ještě se to

nestalo. Její moc, správně využitá, byla stále obrovská. Seldon navolil nou-

- 312 -

zový hovor s císařem Agisem XIV.

29

„Jaké překvapení – můj přítel Hari!“ Agisova podoba na Hariho zazářila

z holostěny. „Jsem rád, že vás slyším, i když obvykle požadujete daleko

formálnější osobní přijetí. No tak, vyprovokoval jste můj zájem. Proč ta

naléhavost?“

„Výsosti,“ začal Seldon, „můj syn Raych a jeho žena a dcera žijí na

Santanni.“

„Ach. Santanni,“ řekl císař a jeho úsměv zmizel. „Banda falešných da-

rebáků, kdybych jen –“

„Výsosti, prosím,“ přerušil jej Seldon překvapil jak císaře, tak sebe tím-

to křiklavým porušením císařského protokolu. „Můj syn stačil naložit Ma-

nellu a Bellis do hyperlodi Arcadia VII, mířící na Anacreon. On sám

nicméně musel zůstat. Loď na Anacreonu nepřistála. A můj syn jako by se

ztratil. Na mé volání na Santanni nikdo neodpověděl a nyní byly spojovací

paprsky přerušeny.

Prosím, Výsosti, můžete mi pomoci?“

„Hari, jak víte, oficiálně byla všechna pouta mezi Santanni a Trantorem

přetržena. Nicméně mám ve vybraných oblastech Santanni jistý vliv. To

znamená, že je tam ještě několik lidí, kteří jsou mi věrní a kteří ještě nebyli

odhaleni. I když se nemohu přímo spojit s některým z mých agentů na tom

světě, mohu vám poskytnout všechna hlášení, která od nich dostanu. Ta

jsou samozřejmě přísně tajná, ale když vezmu v úvahu vaši situaci a naše

přátelství, poskytnu vám přístup k těm kouskům, které by vás mohly zají-

mat.

Další spojení očekávám za hodinu. Pokud chcete, jakmile k němu dojde,

přepojím vás. Mezitím nechám jednoho ze svých poradců, aby prošel

všechna hlášení ze Santanni za poslední tři dny a podíval se po čemkoli, co

by se týkalo Raycha, Manelly a Bellis Seldon.“

„Děkuji vám, Výsosti. Mnohokrát vám děkuji.“ A jak císařův obraz mi-

zel z holostěny, sklonil Hari Seldon hlavu.

O šedesát minut později seděl Hari Seldon stále ještě u svého stolu a če-

kal na zprávu od císaře. Poslední hodina byla jedna z nejtěžších, jaké kdy v

životě zažil, druhá nejtěžší po hodinách, které následovaly po smrti Dors.

- 313 -

Důvod, proč se tak cítil, nespočíval v tom, že by věděl. Vědět bylo jeho

povolání – ať už šlo o budoucnost, stejně jako o současnost. Nyní však ne-

věděl vůbec nic o třech lidech, kteří mu byli ze všech nejdražší.

Holostěna tiše zabzučela a Hari v odpověď stiskl spínač. Objevil se

Agis.

„Hari,“ začal císař. Z tichého pomalého smutku v jeho hlase Hari po-

znal, že mu tento hovor přináší špatné zprávy.

„Můj syn,“ řekl Hari.

„Ano,“ odpověděl císař. „Raych byl v dnešních ranních hodinách zabit

při bombardování univerzity. Ze svých zdrojů jsem se dozvěděl, že Raych

o nadcházejícím útoku věděl, ale odmítl odejít ze svého stanoviště. Víte,

velký počet povstalců jsou studenti a Raych myslel, že když budou vědět,

že tam stále je, nikdy by… ale nenávist zvítězila nad rozumem.

Víte, univerzita je říšská univerzita. Povstalci cítili, že musí před pře-

stavěním nanovo zničit všechno říšské. Blázni! Vždyť –“ A pak se Agis

odmlčel, jako by si náhle uvědomil, že Seldon nemá o santanskou univerzi-

tu nebo o plány povstalců zájem – alespoň ne nyní.

„Hari, pokud vám to nějak pomůže, pamatujte, že váš syn zemřel při

obraně vědění. Nebyla to Říše, zač Raych bojoval a zemřel, ale lidství sa-

mo.“

Seldon pozvedl slzami naplněné oči. Chabě se zeptal: „A Manella a ma-

lá Bellis? Co je s nimi? Našel jste Arcadii VII? “

„Pátrání nepřineslo ovoce, Hari. Arcadia VII opustila Santanni, jak vám

řekli. Ale zdá se, že zmizela. Mohli ji unést povstalci nebo došlo k nepřed-

vídatelné události, po níž se odklonila z trasy – v tomto okamžiku nevíme

nic.“

Seldon přikývl. „Děkuji, Agisi. Přestože jste mi přinesl tragické zprávy,

alespoň jste je přinesl. Nevědět bylo horší. Jste skutečný přítel.“

„A tak, můj příteli,“ řekl císař, „vás nyní nechávám o samotě – s vašimi

vzpomínkami.“ Císařův obraz zmizel z obrazovky a Hari Seldon před se-

bou na stole složil ruce, sklonil hlavu a plakal.

30

Wanda Seldon si upevnila opasek svého obleku a trochu jej v pase stáh-

la. Vzala motyku a zaútočila na plevel, který vyrostl na její malé květinové

- 314 -

zahradě za psychohistorickou budovou ve Streelingu. Obvykle trávila

Wanda většinu času ve své kanceláři prací se Základním Radiantem. V je-

ho precizní statistické eleganci nacházela útěchu; neměnné rovnice byly v

této šílené Říši uklidňující. Ale když byly myšlenky na jejího milovaného

otce, matku a malou sestru příliš nesnesitelné, když ani její výzkum nedo-

kázal odvrátit její mysl od těch hrozných ztrát, které tak nedávno utrpěla,

přicházela Wanda sem, ryla do terraformované země, jako by to, že přimě-

je k životu několik rostlin, mohlo nějak sebeméně zmírnit její bolest.

Od otcovy smrti a zmizení Manelly a Bellis, ke kterým došlo před měsí-

cem, začala Wanda, která byla vždy štíhlá, ztrácet na váze. Zatímco si ještě

před několika měsíci dělal Hari Seldon se ztrátou chuti k jídlu své milova-

né vnučky starosti, nyní ji, ponořený ve vlastním žalu, ani nevnímal.

Hari a Wanda Seldon prošli velkou změnou – spolu s několika zbývají-

cími členy psychohistorického Projektu. Zdálo se, že se Hari vzdal. Větši-

nu dní nyní trávil tím, že seděl v křesle ve streelingském soláriu, vyhlížel

na univerzitní pozemky, zahříván jasnými žárovkami nahoře. Příležitostně

říkali členové Projektu Wandě, že jeho tělesný strážce, muž jménem Stettin

Palver, sužuje Seldona procházkami pod kupolí nebo pokusy o zatažení do

hovoru o budoucím vývoji Projektu.

Wanda se uchylovala hlouběji do svého studia okouzlujících rovnic Zá-

kladního Radiantu. Cítila, jak budoucnost, na které její dědeček tak tvrdě

pracoval, konečně dostává svůj tvar, a měla pravdu: encyklopedisté se mu-

sí usadit na Terminu; budou Nadací.

A Sekce 33A2D17 – Wanda v ní viděla to, co Seldon označoval jako

Druhou, nebo tajnou, Nadaci. Ale jak? Bez Seldonova živého zájmu Wan-

da nevěděla, jak pokračovat. A její smutek nad ztrátou rodiny byl tak hlu-

boký, že si myslela, že ani nemá sílu na to přijít.

Členové samotného Projektu, těch padesát statečných duší, které zůsta-

ly, pokračovalo ve své práci tak dobře, jak to bylo jen možné. Většina jich

byla encyklopedisty, zkoumajícími zdroje materiálů, které budou potřebo-

vat rozmnožit a uspořádat pro svůj eventuální odlet na Terminus – až a po-

kud dostanou plný přístup do Galaktické knihovny. V této věci jim zbývala

pouze víra. Profesor Seldon přišel o svou soukromou kancelář v knihovně,

takže vyhlídky na to, že nějaký jiný člen Projektu získá zvláštní přístup,

byly velmi malé.

Zbývající členové Projektu (ti, kteří nebyli encyklopedisty) byli histo-

- 315 -

rickými analytiky a matematiky. Historici vykládali minulé a současné lid-

ské činy a události a své objevy předávali matematikům, kteří obratem za-

čleňovali tyto kousky do velké psychohistorické rovnice. Byla to dlouhá a

bolestná práce.

Mnoho členů Projektu odešlo, protože odměny byly tak malé – psycho-

historici byli na Trantoru terčem mnoha žertů a omezené fondy donutily

Seldona k nařízení mnoha drastických omezení platů. Ale stálá uklidňující

přítomnost Hariho Seldona – prozatím – vyvažovala obtížné pracovní

podmínky Projektu. Ve skutečnosti členové Projektu, kteří zůstali, tak do

jednoho učinili z úcty a oddanosti profesoru Seldonovi.

A teď, pomyslela si Wanda Seldon hořce, jaký jim zůstal důvod pro to,

aby zůstali? Lehký vánek jí zavál pramen plavých vlasů do očí; roztržitě jej

odsunula stranou a pokračovala v okopávání.

„Slečno Seldon, mohla byste mi věnovat chvilku?“ Wanda se otočila a

vzhlédla. Na štěrkové cestičce vedle stál mladík – odhadla, že mu může být

něco přes dvacet let. Okamžitě vycítila, že je silný a obdivuhodně inteli-

gentní. Dědeček si vybíral dobře. Wanda se napřímila, aby si s ním pro-

mluvila.

„Poznávám vás. Jste tělesný strážce mého dědečka, že? Stettin Palver, je

to tak?“

„Ano, správně, slečno Seldon,“ řekl Palver a lehce mu zrudly tváře, jako

by jej potěšilo, že mu tak hezké děvče věnovalo pozornost. „Slečno Sel-

don, je to právě váš dědeček, o kom bych si s vámi chtěl promluvit. Mám o

něj opravdu starost. Musíme něco udělat.“

„Udělat co, pane Palvere? Nic mě nenapadá. Od té doby, co můj otec“ –

ztěžka polkla, jako by měla problémy s hlasem – „zemřel a moje matka se

sestrou zmizely, všechno, co pro něj mohu udělat, je donutit jej ráno vstát z

postele. A abych vám řekla pravdu, zasáhlo mě to stejně hluboko jako je-

ho. Rozumíte mi, že?“ Podívala se mu do očí a věděla, že ano.

„Slečno Seldon,“ řekl Palver jemně, „je mi opravdu líto toho, co vás po-

stihlo. Ale vy a profesor Seldon žijete a musíte pokračovat v práci na psy-

chohistorii. Profesor vypadá, jako by se vzdal. Doufal jsem, že byste mož-

ná vy – my – mohli přijít s něčím, co by mu zase dodalo naději. Víte, dů-

vod, aby pokračoval.“

Ach, pane Palvere, pomyslela si Wanda, možná má děda pravdu. Zají-

malo by mně, jestli je opravdu nějaký důvod, proč pokračovat. Ale řekla:

- 316 -

„Je mi líto, pane Palvere, ale nemohu na nic myslet.“ Ukázala svou moty-

kou k zemi. „A nyní, jak jistě vidíte, se musím vrátit k tomuhle otravnému

plevelu.“

„Nemyslím si, že by měl váš dědeček pravdu. Myslím, že opravdu je

nějaký důvod, proč pokračovat. Musíme ho najít.“

Slova ji udeřila naplno. Jak mohl vědět to, co si myslela? Ledaže –

„Umíte číst myšlenky, že?“ zeptala se Wanda a zadržela dech, jako by mě-

la z Palverovy odpovědi strach.

„Ano, umím,“ odpověděl mladík. „Myslím, že jsem to uměl vždycky.

Alespoň si neuvědomuji, že bych to nedělal. Zpoloviny si to ani vlastně

neuvědomuji – prostě vím, co si lidé myslí – nebo mysleli.

Někdy,“ pokračoval, povzbuzen pochopením, které cítil z Wandy, „cí-

tím záblesky, jak někdo dělá totéž. Vždycky je to ale v davu a já nemohu

zjistit, kdo to je. Ale vím, že jsou stejní, jako já – my – všude kolem.“

Wanda vzrušeně popadla Palvera za paži a odhodila své zahradnické

náčiní na zem. „Dochází vám, co to může znamenat? Pro dědu, pro psy-

chohistorii? Jeden toho moc nedokáže, ale oba spolu –“ Wanda vykročila

ke vchodu do psychohistorické budovy a nechala Palvera stát na zahradní

pěšině. Až u vchodu se zastavila a otočila. Pojďte, pane Palvere, musíme o

tom říct dědečkovi, řekla bez toho, že by pohnula rty. Ano, myslím, že by-

chom měli, odpověděl Palver, jak se k ní připojil.

31

„Chceš mi říct, Wando, že jsem hledal po celém Trantoru někoho s

tvými schopnostmi a on tu byl s námi posledních několik měsíců, a my

jsme o tom nevěděli?“ Hari Seldon tomu nevěřil. Podřimoval v soláriu,

když s ním Wanda a Palver zatřepali a probudili jej, aby mu oznámili své

ohromující novinky.

„Ano, dědo. Přemýšlej o tom. Nikdy jsem neměla příležitost se se Stet-

tinem setkat. Trávil jsi s ním čas hlavně mimo Projekt a já byla většinu ča-

su zavřená u sebe v kanceláři a pracovala jsem se Základním Radiantem.

Kdy jsme se měli setkat? Ve skutečnosti, jediná chvíle, kdy se naše cesty

zkřížily, byla velice příznačná.“

„Kdy to bylo?“ zeptal se Seldon a pátral v paměti.

„Tvůj poslední výslech – před soudkyní Lih,“ odpověděla Wanda oka-

- 317 -

mžitě. „Pamatuješ si na toho očitého svědka, který přísahal, že jste ty a

Stettin zaútočili na ty tři lupiče? Pamatuješ si, jak se zhroutil a řekl pravdu

– a i on vypadal, že neví proč. Oba jsme na Riala Nevase tlačili, aby to vy-

sypal. Ve své původní výpovědi byl velice vytrvalý; pochybuji, že by ho

kterýkoli z nás samotný dokázal přitlačit. Ale dohromady“ – vrhla ostý-

chavý pohled na Palvera, který stál stranou – „byla naše síla děsivá!“

Hari Seldon to všechno zaznamenal a pak se pokusil promluvit. Ale

Wanda pokračovala. „Ve skutečnosti jsme měli v plánu strávit dnešní od-

poledne zkoušením našich mentálních schopností, zvlášť a dohromady. Z

toho mála, co jsme zatím objevili, se zdá, že Stettinova síla je trochu menší

než moje – možná pětka na mé měřicí stupnici. Ale když se jeho pět sečte s

mými sedmi, dává nám to dvanáct! Pomysli na to, dědo. Děsivé!“

„Nechápete, profesore?“ promluvil Palver. „Wanda a já jsme ten krok

dopředu, který hledáte. Můžeme vám pomoci přesvědčit světy o platnosti

psychohistorie, můžeme najít jiné, jako jsme my, můžeme pomoci psycho-

historii zpátky do hry.“

Hari Seldon se díval na dva mladé lidi, kteří před ním stáli. Jejich tváře

zářily mládím a silou a nadšením a on si uvědomoval, jak to dělá jeho

starému srdci dobře. Možná nebylo koneckonců všechno ztraceno. Nemys-

lel, že přežije tu poslední tragédii, smrt svého syna a zmizení jeho ženy a

dítěte, ale nyní viděl, že Raych žije dál ve Wandě. A ve Wandě a Stettino-

vi, jak nyní věděl, žije budoucnost Nadace.

„Ano ano,“ souhlasil Seldon a prudce přikývl. „Pojďte sem, vy dva,

pomozte mi vstát. Musím zpět do své kanceláře, naplánovat náš další

krok.“

32

„Profesore Seldone, pojďte dál,“ řekl vrchní knihovník Tryma Acarnio

ledovým tónem. Hari Seldon ve společnosti Wandy a Palvera vešel do im-

pozantní kanceláře vrchního knihovníka.

„Děkuji, vrchní knihovníku,“ řekl Seldon, když si sedal do křesla a díval

se na Acarnia přes rozlehlý stůl. „Rád bych vám představil svou vnučku

Wandu a přítele Stettina Palvera. Wanda je nejcennějším členem psycho-

historického Projektu, její specializací jsou matematická pole. A Stettin,

nu, ze Stettina se stal prvotřídní všeobecný psychohistorik – totiž pokud

- 318 -

zrovna neplní svůj úkol jako můj tělesný strážce.“ Seldon se přívětivě za-

chichtal.

„Ano, nu, to je všechno dobré a hezké, profesore,“ řekl Acarnio, vyve-

dený z konceptu Seldonovou dobrou náladou. Očekával, že se profesor při-

jde plazit, žebrat o další možnost knihovních výsad.

„Ale nerozumím tomu, proč jste se se mnou chtěl sejít. Předpokládám,

že si uvědomujete, že naše stanovisko je pevné: nemůžeme umožnit spolu-

práci s knihovnou někomu, kdo je tak nesmírně nepopulární u široké veřej-

nosti. Koneckonců jsme veřejnou knihovnou a musíme mít na mysli veřej-

né zájmy.“ Acarnio se v křesle opřel – možná plazení začne teď.

„Uvědomuji si, že jsem vás nebyl schopen přemluvit. Nicméně, myslím

si, že když si poslechnete několik mladších členů Projektu – psychohistori-

ků zítřka, abych tak řekl – poskytne vám to možná lepší obraz o tom, jak

důležitou roli bude Projekt – a zvláště pak encyklopedie – hrát v naší bu-

doucnosti. Prosím, poslechněte si Wandu a Stettina.“

Acarnio chladným pohledem přejel dva mladé lidi, stojící Seldonovi po

bocích. „Dobrá tedy,“ řekl s okázalým pohledem na časopásku na stěně.

„Pět minut a dost. Musím vést knihovnu.“

„Vrchní knihovníku,“ začala Wanda, „jak už vám bezpochyby můj dě-

deček vysvětlil, psychohistorie je velice hodnotný nástroj, určený k ucho-

vání naší kultury. Ano, uchování, “ opakovala, když zahlédla, jak se po

tomto slově rozšířily Acarniovy oči. „Na zničení Říše se kladl nepřiměřený

důraz. A právě tím byla přehlížena skutečná hodnota psychohistorie. Pro-

tože stejně jako jsme s psychohistorií schopni předvídat neodvratný úpadek

Říše, jsme s ní schopni podniknout kroky k uchování. To je důvod Galak-

tické encyklopedie. A proto také potřebujeme vaši pomoc a pomoc vaší

velké knihovny.“

Acarnio si nemohl odpustit úsměv. Ta mladá dáma měla nepopiratelné

kouzlo. Byla tak upřímná, tak dobře mluvila. Sledoval ji, jak seděla v křes-

le proti němu se svými plavými vlasy staženými v trochu přísně vědátor-

ském stylu, který nemohl skrýt její přitažlivé rysy, ale spíše je zdůrazňoval.

To, co říkala, začínalo dávat smysl. Možná měla Wanda Seldon pravdu –

možná se na celý problém díval ze špatného úhlu. Pokud to byla skutečně

záležitost uchování namísto zničení…

„Vrchní knihovníku,“ začal Stettin Palver, „tato velká knihovna stála po

tisíciletí. Právě ona, možná ještě více než Císařský palác, představuje ob-

- 319 -

rovskou moc Říše. V paláci totiž žije pouze vůdce Říše, zatímco knihovna

je domovem celkového souhrnu říšského vědění, kultury a historie. Její ce-

na je nevyčíslitelná.

Nemá snad smysl složit této velké pokladnici hold? Bude jím právě Ga-

laktická encyklopedie – obrovský souhrn všeho vědění, přebývajícího v

těchto zdech. Pomyslete na to!“

Najednou to připadalo Acarniovi úplně jasné. Jak jen se mohl nechat

výborem (zvláště tím otravou Gennaro Mummerym) přesvědčit, aby zrušil

Seldonovy výsady? Las Zenow, člověk, jehož úsudku si velice považoval,

z celého srdce Seldonovu encyklopedii podporoval.

Pohlédl znovu na ty tři, kteří před ním byli a čekali na jeho rozhodnutí.

Výbor bude mít co dělat, aby našel něco, nač by si mohl na Seldonových

spolupracovnících stěžovat – pokud mladí lidé v jeho kanceláři byli repre-

zentativním vzorkem typu lidí, pracujících se Seldonem.

Acarnio vstal a s čelem svraštělým, jako by formuloval své myšlenky,

přešel kancelář. Ze stolu zvedl mléčně křišťálovou kouli a potěžkal ji v

dlani.

„Trantor,“ začal Acarnio zamyšleně, „trůn Říše, střed celé Galaxie. Do-

cela ohromující, když na to pomyslíte. – Snad jsme profesora Seldona od-

soudili příliš rychle. Nyní, když mi byl váš Projekt, vaše Galaktická ency-

klopedie, předložen v takovém světle“ – krátce pokývl k Wandě a Palvero-

vi – „uvědomuji si, jak je důležité, abychom vám tady dovolili pokračovat

v práci. A samozřejmě poskytli přístup vašim spolupracovníkům.“

Seldon se vděčně usmál a stiskl Wandě ruku.

„Nedoporučuji to však pouze pro větší slávu Říše,“ pokračoval Acarnio,

který se tím nápadem viditelně rozpaloval (stejně jako zvukem svého hla-

su). „Jste proslulý, profesore Seldone. Ať už vás mají lidé za blázna nebo

za génia, každý o vás, jak se zdá, ví. Pokud bude akademik vašeho formátu

ve spojení s knihovnou, může to pouze zvýšit naši pověst bašty intelektu-

ální práce toho nejvyššího řádu. Vždyť lesk vaší přítomnosti může být vy-

užit pro získání tolik potřebných financí ke zmodernizování našich sbírek,

k posílení našich řad, k udržení našich dveří otevřených veřejnosti déle…

A vyhlídka na Galaktickou encyklopedii samotnou – jaký monumentál-

ní projekt! Představte si tu reakci, až se veřejnost dozví, že se Galaktická

knihovna pustila do takového podniku, určeného k vyzdvižení nádhery naší

civilizace – naší slavné historie, našich vynikajících výsledků, našich

- 320 -

skvostných kultur. A pomyslete si, že já, vrchní knihovník Tryma Acarnio

ponesu zodpovědnost za zajištění toho, že tento velký Projekt začne –“

Acarnio se upřeně díval do koule, ztracený ve snech.

„Ano, profesore Seldone,“ vrátil se Acarnio zpět do reality. „Vám a va-

šim spolupracovníkům se dostane plného přístupu – a prostoru k práci.“

Položil křišťálovou kouli zpátky na stolek a se zašustěním roucha se vrátil

ke svému stolu.

„Samozřejmě to může chvíli trvat, než výbor přesvědčím – ale jsem si

jistý, že si s nimi poradím. Nechte to na mně.“

Seldon, Wanda a Palver se na sebe triumfálně podívali s lehkými

úsměvy v koutku úst. Tryma Acarnio naznačil, že mohou odejít, a tak ode-

šli a nechali vrchního knihovníka sedět v křesle, snícího o slávě a cti, které

se dostane knihovně pod jeho záštitou.

„Úžasné,“ řekl Seldon, když byli všichni tři bezpečně usazení ve svém

pozemním voze. „Kdybyste tak mohli vidět naše poslední setkání. Říkal,

že ‘ohrožuji základní podstatu Říše’ nebo nějakou podobnou pitomost. A

dneska, jen pár minut poté, co jste vy –“

„Nebylo to tak těžké, dědo,“ řekla Wanda, když stiskla spínač a vůz se

zařadil do proudu. Když řízení převzal automat, opřela se do křesla; Wan-

da zadala koordináty jejich cíle do ovládacího panelu. „Je to člověk s vel-

kým sebevědomím. Všechno, co jsme museli udělat, bylo vyzdvihnout po-

zitivní hlediska encyklopedie a pak už to vedlo jeho ego.“

„Byl s ním amen v okamžiku, kdy jsme s Wandou vešli dovnitř,“ ozval

se zezadu Palver. „Když jsme jej tlačili oba, byla to hračka.“ Palver se

předklonil dopředu a stiskl něžně Wandino rameno. Usmála se, vztáhla ru-

ku a pohladila jej po ruce.

„Hned, jak to jen bude možné, musím uvědomit encyklopedisty,“ řekl

Seldon. „I když už jich zbylo jen třicet dva, jsou to dobří a nadšení pracov-

níci. Pošlu je, ať se usadí v knihovně, a pak přeskočím další překážku –

kredity. Možná je spojenectví s knihovnou to, co potřebuji, abych přesvěd-

čil lidi, aby nám poskytli peníze. Uvidíme – zavolám znovu Terepu Bindri-

sovi a vezmu vás dva s sebou. Byl mi příznivě nakloněn, alespoň zprvu.

Ale jak by nám mohl odolat nyní?“

Pozemní vůz se nakonec zastavil před psychohistorickou budovou ve

Streelingu. Postranní panely se odsunuly, ale Seldon okamžitě nevystoupil.

Obrátil se k Wandě.

- 321 -

„Wando, víš, čeho jste se Stettinem byli schopní dosáhnout s Acarniem;

jsem si jistý, že jste stejně tak oba schopní vymáčknout nějaké kredity z

několika finančníků.

Vím, jak nerada opouštíš svůj milovaný Základní Radiant, ale tyto ná-

vštěvy vám dvěma dají možnost tréninku, vybroušení vašich schopností,

možnost zjistit, co vlastně dokážete.“

„Dobře, dědo, i když jsem si jistá, že nyní, když máš schválení knihov-

ny, zjistíš, že se odpor proti tvým požadavkům zmenší.“

„Ještě je jiný důvod, proč si myslím, že je pro vás oba důležité, abyste

šli ven a trochu se pohybovali mezi lidmi. – Stettine, myslím, že jsi říkal,

že při jistých příležitostech ‘cítíš’ stejnou mysl jako svoji, ale nejsi ji scho-

pen rozeznat.“

„Ano,“ odpověděl Palver, „mám záblesky, ale pokaždé jsem zatím byl v

davu. A za svých dvacet čtyři let si takový záblesk pamatuji jen čtyřikrát

nebo pětkrát.“

„Ale Stettine,“ řekl Seldon tichým a naléhavým hlasem, „každý další

záblesk byl možnou myslí jiného člověka, jako jsi ty a Wanda – dalšího

mentalika. Wanda nikdy tyto záblesky necítila, protože, upřímně řečeno,

byla po celý svůj život stranou. Při těch několika příležitostech, kdy se do

davu dostala, nemusel být v okolí žádný jiný mentalik.

To je ten důvod – možná ten největší důvod – abyste vy dva odcestovali

– se mnou nebo beze mne. Musíte najít další mentaliky. Samotní vy dva

jste dostatečně silní k tomu, abyste přitlačili jediného člověka. Když vás

bude velká skupina a bude všichni tlačit, budete mít sílu k tomu, abyste

pohli Říší!“

S tím vystrčil Hari Seldon nohy z vozu a postavil se. Jak jej Wanda a

Palver sledovali, jak kulhá po chodníku k psychohistorické budově, stěží si

uvědomovali obrovskou zodpovědnost, kterou Seldon vložil na jejich mla-

dá ramena.

33

Bylo odpoledne a trantorské slunce se třpytilo na kovové slupce, pokrý-

vající velkou planetu. Hari Seldon stál na okraji pozorovací plošiny stree-

lingské univerzity a pokoušel se rukou zaclonit oči proti ostrému světlu. Už

to bylo dlouho, co vyšel mimo kupoli kromě několika návštěv Císařského

- 322 -

paláce, a ty nepočítal; na palácových pozemcích se člověk vždycky cítil tak

nějak uzavřený.

Seldon už necestoval, pokud neměl doprovod. Za prvé trávil Palver vět-

šinu času s Wandou, pracovali spolu na Základním Radiantu, pohlcení

svým mentalickým výzkumem, nebo hledali další stejné, jako byli sami.

Ale kdyby chtěl, mohl si Seldon najít jiného mladého muže – univerzitního

studenta nebo člena Projektu – aby sloužil jako jeho osobní strážce.

Nicméně Seldon věděl, že žádný osobní strážce už není nutný. Po všeo-

becně známém výslechu a znovunavázání pout s Galaktickou knihovnou o

Seldona projevil živý zájem Výbor pro veřejnou bezpečnost. Seldon věděl,

že jej sledují; při mnoha příležitostech v posledních několika měsících svůj

‘stín’ zahlédl. Také neměl žádné pochyby o tom, že je jeho dům a kancelář

prostoupen odposlechovou technikou, ale on sám aktivoval, kdykoli vyři-

zoval delikátní rozhovory, statické pole.

Seldon si nebyl jistý tím, co si o něm Výbor myslí – možná si tím nebyli

jistí sami. Ať už si o něm mysleli, že je prorok nebo blázen, starali se o to,

aby v každé chvíli věděli, kde se nachází – a to znamenalo, že pokud se

Výbor nerozhodne jinak, bude v každé chvíli Seldon v bezpečí.

Lehký vánek rozevlál Seldonův tmavěmodrý plášť, který si přehodil

přes oblek, a rozcuchal několik chumáčů bílých vlasů, které mu na hlavě

zůstaly. Podíval se přes zábradlí dolů a zahleděl se na hladkou ocelovou

přikrývku dole. Pod tou přikrývkou, jak Seldon věděl, rachotily stroje ne-

smírně složitého světa. Kdyby byla kupole průhledná, viděl by člověk uhá-

nějící pozemní vozy, gravitaxíky, svištící složitou sítí spojovacích tunelů,

nakládání a vykládání kosmických hyperlodí s obilím a chemikáliemi a

klenoty, přijímanými a odesílanými prakticky na každý svět Říše.

Pod lesklým kovovým obalem se odvíjely životy čtyřiceti bilionů lidí se

všemi možnými bolestmi, radostmi a dramaty lidského života. Byl to ob-

raz, který velice miloval – toto panoráma lidského úspěchu – a drásalo mu

srdce vědomí, že za několik staletí bude toto všechno ležet v troskách.

Velká kupole pukne a bude zjizvena, stržena, aby odhalila pustou poušť,

která byla kdysi trůnem vzkvétající civilizace. Smutně potřásl hlavou, pro-

tože věděl, že nemůže udělat nic, aby tragédii zabránil. Ale jak Seldon

předvídal zřícenou kupoli, věděl také, že ze země, ležící ladem po posled-

ních bitvách Říše, vyraší mladé výhonky a Trantor se znovu přihlásí ke

slovu jako živý člen nové Říše. Plán se o to postará.

- 323 -

Seldon se posadil na jednu z laviček lemujících obvod plošiny. V noze

mu bolestně pulsovalo; námaha spojená s cestou byla příliš velká. Ale stálo

za to se ještě jednou podívat na Trantor, cítit kolem sebe čerstvý vzduch a

vidět bezednou oblohu nahoře.

Seldon pomyslel smutně na Wandu. Už vídal svou vnučku jen vzácně a

vždycky to bylo v přítomnosti Stettina. V průběhu tří měsíců od doby, kdy

se Wanda a Palver setkali, se zdálo, že jsou nerozluční. Wanda ujišťovala

Seldona, že toto neustálé spojení je pro Projekt nutné, ale Seldon měl po-

dezření, že je v tom něco hlubšího než jen oddanost práci.

Pamatoval si výmluvné známky ze svých prvních dní s Dors. Bylo to v

tom způsobu, jakým se na sebe ti dva dívali se silou pocházející nejen z in-

telektuálního podnětu, ale stejně tak i z citových podnětů.

Kromě toho se díky svým povahám cítili Wanda a Palver daleko pří-

jemněji ve společnosti toho druhého než ostatních lidí. Ve skutečnosti Sel-

don zjistil, že když není nikdo nablízku, Wanda a Palver spolu ani nemluví;

jejich mentalické schopnosti byly rozvinuté natolik, že k tomu, aby spolu

hovořili, nepotřebovali slova.

Ostatní členové Projektu si nebyli Wandina a Palverova jedinečného

nadání vědomi. Seldon cítil, že bude nejlepší, když jejich mentalická práce

zůstane tajná alespoň do té doby, než bude pevně definována jejich role v

Plánu. Ve skutečnosti byl Plán samotný pevně definován – ale pouze v

Seldonově mysli. Až na místo zapadne několik dalších kousků, oznámí

svůj Plán Wandě a Palverovi a jednoho dne nutně i dalšímu nebo dalším.

Seldon pomalu, ztuhle vstal. Musel zpátky do Streelingu, kde se za ho-

dinu setká s Wandou a Palverem. Zanechali mu zprávu, že pro něj mají

velké překvapení. Další kousek skládačky, doufal Seldon. Ještě jednou se

naposledy podíval na Trantor a pak, ještě než vykročil zpátky ke gravitač-

nímu výtahu, usmál se a tiše řekl: „Nadace.“

34

Hari Seldon vešel do své kanceláře a zjistil, že Wanda a Palver už dora-

zili a sedí u malého stolku na vzdálenějším konci místnosti. Jak bylo u

těchto dvou zvykem, bylo v místnosti naprosté ticho.

Pak se Seldon náhle zastavil, když si všiml dalšího člověka, který s nimi

seděl. Bylo to divné – ze slušnosti se Wanda a Palver obvykle navraceli k

- 324 -

obyčejné řeči, když jim dělali společnost další lidé, a přitom nikdo z nich

nemluvil.

Seldon si cizince prohlédl – zvláštně vyhlížející člověk, nějakých třicet

pět let starý s krátkozrakým pohledem toho, kdo se příliš ponořil do svého

studia. Kdyby nebylo jistého zarytého rysu v jeho tváři, mohl by být po-

kládán za neschopného, ale to by zjevně byla chyba. V jeho tváři byla jak

síla, tak vlídnost. Důvěryhodná tvář, usoudil Seldon.

„Dědečku,“ řekla Wanda, vstávající elegantně z křesla. Když se na svou

vnučku podíval, zabolelo Seldona u srdce. Tak se změnila za posledních

několik měsíců od té doby, kdy ztratila rodinu. Zatímco dříve mu říkala

dědo, nyní to byl daleko formálnější dědeček. Kdysi vypadala, že se stěží

zbaví svého hihňání a šklebení; později se její vyrovnaný pohled prosvět-

loval pouze příležitostně blaženým úsměvem. Ale – teď, stejně jako

vždycky – byla krásná a její krása byla překonána jen jejím ohromujícím

intelektem.

„Wando, Palvere,“ řekl Seldon a políbil první na tvář, zatímco druhého

poplácal po rameni.

„Nazdar,“ řekl Seldon, když se obrátil k cizinci, který vstal také. „Jsem

Hari Seldon.“

„Jsem velice poctěn tím, že se s vámi setkávám, profesore,“ odpověděl

muž. „Jsem Bor Alurin.“ Alurin podal ruku Seldonovi v zastaralém, a pro-

to i velice formálním způsobu pozdravu.

„Bor je psycholog, Hari,“ řekl Palver, „a velký obdivovatel naší práce.“

„A co je ještě důležitější, dědečku,“ řekla Wanda, „Bor je jedním z nás.“

„Jeden z vás?“ Seldon se díval pátravě z jednoho na druhého. „Chceš

tím říct…?“ V Seldonových očích se zajiskřilo.

„Ano, dědečku. Včera jsme se se Stettinem procházeli po sektoru Ery,

chodili jsme kolem, jak jsi navrhoval, a zkoušeli jsme ostatní. A najednou

– prásk! – a bylo to.“

„Okamžitě jsme rozeznali myšlenkové vzorce a začali se rozhlížet, po-

koušeli se navázat spojení,“ řekl Palver, který převzal nit. „Byli jsme v ob-

chodním centru poblíž kosmického letiště, takže chodníky byly přecpané

prodavači a turisty a mimozemskými obchodníky. Vypadalo to beznadějně,

ale pak se Wanda prostě zastavila a vyslala Pojď sem a z davu se vynořil

Bor. Prostě k nám přišel a vyslal Ano? “

„Úžasné,“ řekl Seldon a zazářil na svou vnučku. „A doktore – jste dok-

- 325 -

tor, ne? – Alurine, co s tím budete dělat?“

„Nu,“ začal zamyšleně psycholog, „mám radost. Vždycky jsem se cítil

nějak odlišný a teď už vím proč. A pokud vám mohu nějak pomoci, tak –“

Psycholog se podíval dolů ke svým nohám, jako by si najednou uvědomil,

že mluví příliš namyšleně. „Chci říct, že Wanda a Stettin říkali, že mohu

být schopný nějakým způsobem přispět vašemu psychohistorickému Pro-

jektu. Profesore, nic by mi neudělalo větší radost.“

„Ano ano. To je docela pravda, doktore Alurine. Ve skutečnosti si mys-

lím, že budete pro Projekt velkým přínosem – pokud se ke mně připojíte.

Samozřejmě se budete muset vzdát všeho, co jste dosud dělal, ať už je to

učení nebo soukromá praxe. Dokážete to?“

„Nu, ano, profesore, samozřejmě, budu potřebovat trochu pomoci pře-

svědčit svou ženu –“ Nato se tiše zasmál a podíval se postupně na každého

ze tří ostatních. „Ale myslím, že tohle zvládnu.“

„Takže je to domluveno,“ řekl Seldon energicky. „Připojíte se k psy-

chohistorickému Projektu. Slibuji vám, doktore Alurine, že je to rozhodnu-

tí, kterého nebudete nikdy litovat.“

„Wando, Stettine,“ řekl Seldon později, poté, co Alurin odešel. „Tohle

je velice vítaný krok dopředu. Jak rychle myslíte, že dokážete najít další

mentaliky?“

„Dědečku, trvalo nám přes měsíc, než jsme našli Bora – nemůžeme

předpovědět, jak rychle najdeme další.

Abych ti pravdu řekla, tak nás všechno tohle ‘chození kolem’ zdržuje od

práce na Základním Radiantu a stejně tak nás to rozptyluje. Teď, když si

mohu ‘promluvit’ se Stettinem, hlasité hovory jsou tak nějak příliš proni-

kavé, příliš hlasité. “

Seldonův úsměv vyhasl. Toho se obával. Jak Wanda a Stettin vybrušo-

vali své mentalické schopnosti, ustupovala jejich trpělivost s ‘obyčejným’

životem. Dávalo to smysl; jejich mentalické manipulování je odlučovalo

od ostatních.

„Wando, Stettine, myslím, že přišel čas na to, abych vám řekl o nápadu,

který měl před mnoha lety Yugo Amaryl, a o Plánu, který jsem jako důsle-

dek tohoto nápadu vymyslel. Ještě jsem se o něm do této chvíle nikomu

nezmiňoval, protože až do této chvíle nezapadaly všechny kousky na mís-

to.

Jak víte, Yugo cítil, že musíme založit dvě Nadace – každou jako bez-

- 326 -

pečnostní opatření pro tu druhou. Byl to vynikající nápad, přál bych si, aby

se Yugo dožil toho, že by viděl, jak se naplňuje.“ Seldon se odmlčel a lí-

tostivě si povzdechl.

„Ale odbočuji. – Před šesti lety, když jsem si byl jistý, že má Wanda

mentalické schopnosti nebo schopnost dotýkat se myslí, došlo mi, že nejen

že mohou být dvě Nadace, ale že mohou být stejně tak i odlišné svou pod-

statou. Jedna by se skládala z obyčejných vědců – jejich průkopnickou

skupinou budou encyklopedisté na Terminu. Druhou by tvořili skuteční

psychohistorici; mentalici – vy. Proto jsem si tolik přál, abyste našli takové,

kteří jsou stejní jako vy.

Důležité je však toto: Druhá Nadace musí být tajná. Její síla bude spočí-

vat v její odloučenosti, v její telepatické všudypřítomnosti a všemocnosti.

Víte, před několika lety, když bylo očividné, že budu potřebovat osob-

ního strážce, uvědomil jsem si, že Druhá Nadace musí být silným, tichým,

tajným osobním strážcem té první.

Psychohistorie není neomylná – nicméně její předpovědi jsou vysoce

pravděpodobné. Nadace, zvláště ve svém mládí, bude mít spoustu nepřátel,

stejně jako je mám já dnes.

Wando, ty a Palver jste průkopníky Druhé Nadace, strážci Nadace na

Terminu.“

„Ale jak, dědečku?“ naléhala Wanda. „Jsme jen dva – nu, tři, pokud po-

čítáš Bora. K stráži nad celou Nadací bychom potřebovali –“

„Stovky? Tisíce? Najdi, kolik bude potřeba, vnučko. Ty to dokážeš. A

víš jak.

Před chvílí, když jste mi vyprávěli o tom, jak jste našli doktora Alurina.

řekl Stettin, že jste se prostě zastavili a hovořili s mentalickým vědomím,

které jste cítili, a on k vám přišel. Nechápeš? Od začátku po vás chci, abys-

te šli a našli takové, jako jste sami. Ale je to pro tebe příliš obtížné, skoro

bolestné. Myslím, že by ses měla nyní se Stettinem izolovat, abyste vytvo-

řili jádro Druhé Nadace. Odtamtud budete rozhazovat sítě do oceánu lid-

stva.“

„Dědečku, co to říkáš?“ zašeptala Wanda. Vstala z křesla a poklekla

vedle něj. „Chceš, abych odešla?“

„Ne, Wando,“ odpověděl Seldon hlasem zdušeným city. „Nechci, abys

odešla, ale je to jediná cesta. Musíš se se Stettinem izolovat od hrubé tran-

torské fyzičnosti. Jak budou vaše mentalické schopnosti narůstat, přitáhne-

- 327 -

te k sobě ostatní – tichá a tajná Nadace poroste.

Budeme ve styku – samozřejmě jen příležitostně. A každý z nás má Zá-

kladní Radiant. Chápeš přece pravdu – a naprostou nutnost – toho, co ří-

kám, že?“

„Ano, chápu, dědečku,“ řekla Wanda. „A co víc, cítím i její ostrost. Je

to jasné; nezklameme tě.“

„Vím, že ne, drahá,“ řekl Seldon unaveně.

Jak to mohl udělat – jak mohl posílat svou milovanou vnučku pryč? By-

la posledním poutem k jeho šťastným dnům, k Dors, Yugovi, Raychovi.

Byla jediným dalším členem Seldonovy rodiny v Galaxii.

„Budeš mi strašně scházet, Wando,“ řekl Seldon a po jemně vrásčitých

lících mu začaly stékat slzy.

„Ale dědečku,“ řekla Wanda, když se postavila a začali se se Stettinem

připravovat k odchodu. „Kam máme jít? Kde je Druhá Nadace?“

Seldon vzhlédl a řekl: „Základní Radiant ti to už řekl, Wando.“

Wanda se na Seldona podívala bezvýrazně, jak pátrala v paměti.

Seldon vztáhl ruku a dotkl se dlaně své vnučky.

„Dotkni se mé mysli, Wando. Je to tam.“

Jak se dotkla Seldonovy mysli, Wandiny oči se rozšířily.

„Chápu,“ zašeptala Wanda Seldonovi.

Sekce 33A2D17: Konec hvězd.

- 328 -

ČÁST V

EPILOG

- 329 -

Jsem Hari Seldon. Bývalý první ministr za císaře Cleona I. Vysloužilý

profesor psychohistorie na trantorské streelingské univerzitě. Ředitel vý-

zkumného psychohistorického Projektu. Výkonný vydavatel Galaktické

encyklopedie. Stvořitel Nadace.

To všechno zní docela působivě, vím. Ve svých osmdesáti jedna letech

jsem toho dokázal docela dost a jsem unavený. Když se ohlížím zpátky na

svůj život, přemýšlím, jestli jsem měl – jestli jsem mohl – udělat jisté věci

jinak. Například: Byl jsem tak zaneprázdněn velkým rozmachem psycho-

historie, že lidé a události, které křižovaly můj život, někdy vypadaly ve

srovnání tak bezvýznamně?

Možná jsem opomíjel dělat tu a tam nějaké malé náhodné úpravy, které

by v řádném směru neohrozily budoucnost lidstva, ale mohly by neuvěři-

telně vylepšit životy těch lidí, kteří mi byli drazí. – Yugo, Raych… nemo-

hu si pomoci, abych nepřemýšlel… bylo tu něco, co bych mohl udělat,

abych zachránil svou milovanou Dors?

Minulý měsíc jsem dokončil nahrávání krizových hologramů. Můj po-

mocník Gaal Dornick je vzal na Terminus, aby dohlédl na jejich instalaci v

Seldonově trezoru. Ujistí se o tom, že bude trezor zapečetěn a že budou pro

případné otevření trezoru během krizí zanechány příslušné instrukce.

Tehdy už budu samozřejmě mrtvý.

Co si budou asi myslet, ti budoucí lidé Nadace, až mě uvidí (nebo ještě

přesněji můj hologram) během první krize, skoro padesát let od tohoto

dne? Budou mluvit o tom, jak staře vypadám nebo jak je slabý můj hlas

nebo jak malý vypadám, schoulený v pojízdném křesle? Porozumí – budou

si vážit – poselství, které jsem pro ně zanechal? – Nu dobrá, o tomhle nemá

smysl spekulovat. Jak říkali předkové: kostky jsou vrženy.

Včera jsem dostal zprávu od Gaala. Na Terminu jde všechno dobře. Bor

Alurin a členové Projektu vzkvétají ve ‘vyhnanství’. Neměl bych cítit ško-

dolibost, ale nemohu se než smát, když si vzpomenu na ten samolibý výraz

na tváři toho nafoukaného idiota Linge Chena, když před dvěma lety vyká-

zal Projekt do vyhnanství na Terminus. I když bylo vyhnanství v podstatě

skryto v podmínkách císařského výnosu („Státem podporovaná vědecká

instituce a část osobního panství Jeho Vznešené Výsosti císaře“ – vrchní

komisař nás chtěl mít z Trantoru pryč stejně jako z očí, ale nesnesl myš-

lenku, že by nám dal naprostou kontrolu), je stále zdrojem tajné radosti vě-

domí, že jsem to byl já a Las Zenow, kdo vybrali Terminus za sídlo Nada-

- 330 -

ce. Má jediná lítost, pokud jde o Linge Chena, se týká toho, že jsme nebyli

schopni zachránit Agise. Císař byl dobrý člověk a ušlechtilý vůdce, i když

byl císařský pouze jménem. Jeho chybou bylo to, že věřil ve vlastní titul a

Výbor pro veřejnou bezpečnost nechtěl tolerovat rašící císařskou nezávis-

lost.

Často přemýšlím, co Agisovi udělali – byl vyhnán na nějaký odlehlý

vnější svět nebo zavražděn jako Cleon?

Chlapec, který sedí na trůně dnes, je dokonalým loutkovým císařem.

Poslechne každé slovo, které Linge Chen zašeptá do jeho ucha, a hraje si

na přátelského státníka. Palác a okrasy císařského života jsou pro něj pou-

hými hračkami nějaké obrovské, fantastické hry.

Co budu dělat nyní? Když Gaal konečně odešel, aby se připojil ke sku-

pině na Terminu, jsem tu naprosto sám. Občas dostávám zprávy od Wan-

dy. Práce na Konci hvězd pokračuje; v posledním desetiletí k sobě se Stet-

tinem připojili tucty mentaliků. Postupně sílí. Byl to právě kontigent Konce

hvězd – má tajná Nadace – kdo postrčil Linge Chena k tomu, aby poslal

encyklopedisty na Terminus.

Wanda mi chybí. Už mnoho let uběhlo od chvíle, kdy jsem ji viděl na-

posledy, tiše s ní seděl, držel ji za ruku. Když Wanda odešla, dokonce i

když jsem ji o to žádal, málem mi to zlomilo srdce. To bylo možná nejtěžší

rozhodnutí, které jsem musel udělat, a i když jsem jí o tom nikdy neřekl,

skoro jsem se rozhodl proti. Ale aby Nadace uspěla, bylo pro Wandu a

Stettina nezbytné odejít na Konec hvězd. Psychohistorie tak rozhodla –

takže to možná nebylo koneckonců mé rozhodnutí.

Stále sem každý den přicházím, do své kanceláře v psychohistorické

budově. Pamatuji si, jak byla tato stavba naplněna lidmi, dnem i nocí. Ně-

kdy mi připadá, jako by byla naplněna hlasy patřícími mé dávno zmizelé

rodině, studentům, kolegům – ale kanceláře jsou tiché a prázdné. Chodby

odráží zvuk vrčení motoru mého pojízdného křesla.

Možná bych měl tuto budovu opustit, vrátit se na univerzitu, abych byl

přidělen na jinou fakultu. Ale je nějak těžké odejít z tohoto místa. Je tu to-

lik vzpomínek…

Všechno, co nyní mám, je tohle, můj Základní Radiant. Toto je prostře-

dek, díky němuž může být psychohistorie vypočítána, jímž může být ana-

lyzována každá rovnice mého plánu, toto všechno v této udivující malé

černé kostce. Jak tu tak sedím, s tímto ošidně jednoduše vyhlížejícím ná-

- 331 -

strojem na dlani ruky, přál bych si, abych jej mohl ukázat R. Daneeli Oli-

vawovi…

Ale jsem sám a potřebuji pouze stisknout spínač, abych zatemnil světla

místnosti. Když se opřu do svého pojízdného křesla, Základní Radiant se

aktivuje, jeho rovnice se rozvíjejí kolem mě v trojrozměrné záři. Pro ne-

cvičené oko by byl tento mnohobarevný vír pouhým zmatkem tvarů a čísel,

ale pro mě – a Yuga, Wandu, Gaala – je toto psychohistorie, probouzející

se k životu.

To, co vidím před sebou, kolem sebe, je budoucnost lidstva. Třicet tisíc

let potenciálního chaosu, zhuštěného v jediné tisíciletí…

Tato skvrnka, den po dni žhnoucí stále jasněji, je rovnice Terminu. A

tam – šikmo za opravou – jsou číslice Trantoru. Ale mohu vidět… ano,

jemně zářící, pevné světlo naděje… Konec hvězd!

Toto – toto – je mé životní dílo. Má minulost – lidská budoucnost. Na-

dace. Tak krásná, tak živoucí. A nic nemůže…

Dors!

- 332 -

SELDON, HARI – nalezen mrtvý, skloněný nad svým stolem v kance-

láři na streelingské univerzitě v 12.069 G.E. (1 F.E.). Seldon zjevně do

svých posledních chvil pracoval na psychohistorických vzorcích; jeho ak-

tivovaný Základní Radiant byl nalezen v jeho sevřené ruce…

Podle Seldonových instrukcí byl nástroj odvezen jeho kolegovi Gaalu

Dornickovi, který žil v té době ve vyhnanství na Terminu…

Seldonovo tělo bylo vyhozeno do kosmu, také v souladu s instrukcemi,

které zanechal. Oficiální pamětní obřad na Trantoru byl prostý, i když silně

navštívený. Není důležité, že se jí zúčastnil Seldonův starý přítel, bývalý

první ministr Eto Demerzel. Demerzel nebyl viděn od chvíle jeho podivné-

ho zmizení krátce po joranumitském spiknutí za vlády císaře Cleona 1. Po-

kusy komise veřejné bezpečnosti nalézt Demerzela ve dnech po Seldonově

pamětním obřadu se ukázaly být marné…

Wanda Seldon, vnučka Hariho Seldona, se obřadu nezúčastnila. Říkalo

se, že se zármutkem zhroutila a odmítla jakékoli veřejné vystoupení. Do

dnešního dne je místo jejího pobytu neznámé…

Bylo již řečeno, že Hari Seldon opustil tento život tak, jak jej žil, proto-

že zemřel s budoucností, kterou stvořil, rozprostřenou kolem sebe…

ENCYCLOPEDIA GALACTICA