Isaac Asimov

NADACE NA HRANICÍCH

– 1 –

PROLOG.

První Galaktická Říše prožívala svůj pád. Proces jejího hroucení

a rozkladu trval celá staletí a tuto skutečnost si plně uvědomoval je-

diný člověk.

Byl to Hari Seldon, poslední velký vědec První říše, a právě on

pozvedl k dokonalosti psychohistorii – vědu o lidském chování pře-

vedeném do podoby matematických rovnic.

Konání jednotlivé lidské bytosti je něčím nepředvídatelným,

ovšem reakce lidských davů, jak Seldon zjistil, bylo možné podrobit

statistickému zpracování. Čím větší dav, tím větší přesnosti bylo

možné dosáhnout. A početnost lidských mas, se kterými Seldon pra-

coval, se rovnala počtu obyvatel všech miliónů obydlených světů

Galaxie.

Vlastní rovnice Seldonovi prozradily, že pokud bude všemu po-

nechán volný průběh, Říši čeká pád. A než se z trosek pozvedne

Druhá říše, uplyne třicet tisíc let naplněných lidskou bídou a utrpe-

ním. A přece, kdyby bylo možné upravit některé z existujících pod-

mínek, toto Bezvládí mohlo být zkráceno na jediné tisíciletí –

na pouhý jeden tisíc let.

S tímto úmyslem Seldon založil dvě kolonie vědců, které nazval

„Nadace“. Zcela záměrně je založil na „opačných koncích Galaxie“.

První Nadace, zaměřená na fyzikální vědu, byla založena zcela na

očích veřejnosti. Existence jejího protějšku, Druhé Nadace, světa

psychohistoriků a vědců „mentaliků“, byla zahalena mlčením.

Trilogie Nadace vypráví příběh prvních čtyř staletí Bezvládí.

První Nadace (obecně známá prostě jako „Nadace“, protože o exis-

tenci žádné jiné prakticky nikdo nevěděl) začínala jako malé spole-

čenství ztracené v prázdnotě Vnější galaktické Periférie. Pravidelně

musela čelit krizím, při kterých se vždycky ocitla v sevření proměn-

livých mezilidských vztahů a sociálních a ekonomických tendencí

své doby. Volnost pohybu měla jen v jednom určitém směru, a pokud

se tou cesta vydala, objevila se před ní nová perspektiva vývoje. To

všechno naplánoval Hari Seldon, který už dávno nebyl naživu.

– 2 –

První Nadace, díky své pokročilé vědě, ovládla okolní planety,

které zatím poklesly na úroveň barbarství. Musela se utkat

s anarchistickými vojenskými veliteli, kteří se odtrhli od zanikající

Říše – a porazila je. Musela se utkat s pozůstatkem Říše samé za vlá-

dy jejího posledního silného Císaře a jejího posledního silného Gene-

rála – a porazila ho.

Zdálo se, že Seldonův plán probíhá zcela hladce, že nic neza-

brání tomu, aby Druhá říše byla založena v pravý čas, a že ničivé

následky přechodného období budou omezeny na minimum.

Ale psychohistorie je věda statistická. Vždycky existuje nevelká

pravděpodobnost, že něco nevyjde, a to se také stalo. Něco, s čím

Hari Seldon nemohl předem počítat. Najednou se objevil člověk zva-

ný Mezek. Měl duševní schopnosti, jaké byly pro okolní Galaxii

čímsi neznámým. Dokázal přetvářet lidské emoce a formovat myšle-

ní lidí tak, že se z jeho nejzarytějších odpůrců stávali jeho oddaní

služebníci. Žádné vojsko ho nemohlo – a také nedokázalo – porazit.

Nastal pád První Nadace a zdálo se, že Seldonův plán leží v troskách.

Zbývala ještě tajemná Druhá Nadace, kterou náhlé objevení

Mezka zastihlo nepřipravenou, ale která teď pomalu chystala protiú-

der. Významnou roli při její obraně hrála skutečnost, že nikdo neznal

její polohu. Mezek ji hledal proto, aby mohl beze zbytku ovládnout

Galaxii. Skupinka věrných z pozůstatku První Nadace ji hledala, aby

od ní získala pomoc.

Nikdo z nich ji ovšem nenašel. Mezkovi v tom nejprve dokázala

zabránit Bayta Darellová, což Druhé Nadaci poskytlo dost času

k přípravě účinných, opatření, jimiž měl být Mezek zneškodněn

nadobro. Druhá Nadace se pomalu chystala obnovit Seldonův plán.

Ale její utajení v jistém smyslu pominulo. První Nadace sice o

existenci Druhé věděla, ale netoužila po budoucnosti prožívané pod

dohledem mentaliků. První Nadace vynikala fyzickou silou a posta-

vení Druhé Nadace komplikovala nejen tato skutečnost, ale i to, že

měla před sebou dvojí úkol: musela zastavit první Nadaci a znovu

získat svou anonymitu.

To se Druhé Nadaci podařilo pod vedením Preema Palvera, nej-

většího z jejích Prvních Mluvčích. První Nadace směla nabýt zdání

vlastní převahy, zdání vítězství nad Druhou Nadací, a v Galaxii si

– 3 –

získávala stále silnější pozici, aniž vůbec tušila, že Druhá Nadace

pořád existuje.

Od založení První Nadace právě uplynulo čtyři sta devadesát

osm let. Ocitá se na vrcholu moci, ale přesto se najde jeden člověk,

který nedá na to, jak se věci na první pohled jeví…

– 4 –

Kapitola první

RADNÍ

1.

„Já tomu samozřejmě nevěřím,“ prohlásil Golan Trevize, který

stál na širokých schodech Seldonovy síně a hleděl dolů na město,

třpytící se ve slunečním svitu.

Terminus byl mírnou planetou, kde bylo více vody než pevniny.

Zavedení řízeného počasí ho změnilo v planetu ještě příjemnější, a

jak si Trevize nejednou pomyslel, o to méně zajímavou.

„Já tomu vůbec nevěřím,“ opakoval a usmál se. Z mladistvé tvá-

ře mu zasvítily pravidelné zuby.

Jeho společník a rovněž Radní, Munn Li Compor, který navzdo-

ry terminské tradici přijal i druhé jméno, nervózně zavrtěl hlavou.

„Čemu nevěříš? Že jsme zachránili město?“

„Ale ne, tomu věřím. To jsme přece zachránili. A Seldon říkal,

že to uděláme, a říkal, že to tak bude správné, a přitom to všechno

věděl před pěti sty lety.“

Compor ztišil hlas: „Podívej se, mně nevadí, když tak mluvíš se

mnou, protože já to beru jenom jako řeči, ale když to budeš vykřiko-

vat na veřejnosti, uslyší to jiní a já bych vážně nechtěl stát vedle tebe,

až uhodí blesk. Nejsem si moc jistý, jak přesně by zasáhl cíl.“

S Trevizovým úsměvem to ani nehnulo. „Co je špatného na tom

když řeknu, že město je zachráněno? A že jsme to dokázali bez bo-

je?“

„Nebylo s kým bojovat,“ odpověděl Compor. Vlasy měl žluté

jako sláma, oči nebesky modré a stále odolával nutkání tyto nemo-

derní barvy změnit.

„Compore, ty jsi snad nikdy neslyšel o občanské válce?“ Trevi-

ze byl vysoký, černé vlasy měl mírně zvlněné a jeho zvykem bylo

– 5 –

chodit s palci zavěšenými do šerpy z měkké tkaniny, bez které neu-

dělal ani krok.

„Občanská válka kvůli umístění hlavního města?“

„Ta věc stačila k tomu, aby vznikla Seldonova krize. Zničila

Hannisovu politickou kariéru. Tebe i mne při minulých volbách při-

vedla do Rady a výsledek závisel…“ Pomalu kýval rukou dopředu a

dozadu jako ručička vah, než se ustálí v rovnovážné poloze.

Zastavil se na schodech a nevšímal si ostatních členů vlády, zá-

stupců sdělovacích prostředků ani typických příslušníků lepší spo-

lečnosti, kteří podvodně získali pozvání, aby se stali svědky Seldo-

nova návratu – nebo alespoň návratu jeho obrazu.

Všichni kráčeli ze schodů, bavili se, smáli, nadšeně jásali nad

tím, že je všechno v nejlepším pořádku, a hřáli se na výsluní Seldo-

novy přízně.

Trevize zůstal klidně stát a nechal vířící dav projít kolem. Com-

por, který popošel o dva schody níž, se zastavil – jako by se mezi

nimi natáhla neviditelná šňůra. „Ty nejdeš?“

„Není proč spěchat. Schůze Rady stejně nezačne, dokud Sta-

rostka Brannoová nezhodnotí situaci tím svým nezáživným způso-

bem, kdy z ní všechno leze jak z chlupaté deky. Ne, nijak zvlášť ne-

toužím po tom, abych protrpěl další těžkopádný projev. Jen se podí-

vej na město!“

„Vidím. Je stejné jako včera.“

„Jistě, ale viděl jsi je před pěti sty lety, kdy bylo založeno?“

„Před čtyřmi sty devadesáti osmi,“ opravil ho automaticky

Compor. „Ode dneška za dva roky se bude slavit půl tisíciletí a Sta-

rostka Brannoová bude pořád ve své funkci, pokud se něco nestane.

Je to málo pravděpodobné, ale můžeme aspoň doufat!“

„Doufejme,“ řekl chladně Trevize. „Ale jak vypadalo před pěti

sty lety, kdy bylo založeno? Jedno město! Jedno malé město, obýva-

né skupinou lidí připravujících Encyklopedii, která nebyla nikdy do-

končena!“

„Ovšemže byla dokončena.“

„To myslíš naši dnešní Galaktickou encyklopedii? Ta současná

není ta, na které pracovali. Naše je uložena v počítači a denně se re-

viduje. Viděl jsi vůbec ten nedokončený originál?“

– 6 –

„Myslíš v Hardinově muzeu?“

„V Muzeu počátků, věnovaném památce Salvora Hardina. Pou-

žívej laskavě celý název, když si tak potrpíš na přesné údaje. Tak

viděl jsi ho?“

„Ne. To bych měl?“

„Nestojí to za to. Ale přesto – jednou tady zkrátka byli. Skupina

Encyklopedistů vytvářející jádro města jednoho malého města ve

světě, který trpěl naprostým nedostatkem kovů a který obíhal kolem

slunce odříznutého od ostatní Galaxie na jejím okraji, docela na okra-

ji. A dnes, o pět set let později, jsme vlastně světem, který má své

vlastní periférie. Celé je to tu jeden velký park a kovu můžeme mít,

kolik chceme. Jsme v centru veškerého dění!“

„Ne tak úplně,“ skočil mu do řeči Compor. „Dosud kroužíme

kolem slunce odříznutého od ostatní Galaxie. A stále docela na okraji

Galaxie.“

„Ale ne, to říkáš bez přemýšlení. V téhle malé Seldonově krizi

vlastně nešlo o nic jiného. My jsme něco víc než sám svět Terminus.

My jsme Nadace, která vysílá svá tykadla do celé Galaxie a ze svého

místa na samém okraji Galaxii vládne. A to je možné proto, že

nejsme v izolaci. Snad jen svou polohou, a to není podstatné.“

„No dobře, já to uznávám.“ Compor, kterého to zjevně zajímalo,

udělal další krok směrem dolů. Neviditelná šňůra mezi nimi se ještě

víc prodloužila.

Trevize napřáhl ruku, jako by chtěl svého společníka znovu vy-

táhnout do schodů. „Compore, ty snad nechápeš, co to znamená?

Stala se taková ohromná změna, ale my se s tím nechceme smířit.

V hloubi duše toužíme po malé Nadaci, která by působila v rámci

malého světa. Po Nadaci, jakou měli kdysi – v dobách hrdinů ze že-

leza a vznešených svatých, jenže ty doby už se nikdy nevrátí.“

„Ale jdi.“

„Já to myslím vážně. Vezmi si třeba Seldonovu síň. Na začátku,

při prvních krizích, za Salvora Hardina, to byl prostě Časový sejf,

malá posluchárna, ve které se objevoval hologram Hariho Seldona.

Nic víc. Dnes je to kolosální mauzoleum, ale copak se tu najde ram-

pa ze silového pole? Skluzavka? Gravitický výtah? Ne, jenom tyhle

schody. A my po nich chodíme nahoru a dolů stejně jako kdysi Sal-

– 7 –

vor Hardin. Ve chvílích, kdy by to nikdo nečekal a nepředpokládal,

se ve strachu pevně držíme minulosti.“

Ve svém zanícení vymrštil paži. „Je tu snad k vidění jediný sta-

vební prvek z kovu? Žádný! Ono by se to nehodilo, protože za Salvo-

ra Hardina nějaký kov domácího původu nestál za řeč a s dováženým

to nebylo o moc lepší. Když jsme stavěli tuhle honosnou budovu,

instalovali jsme dokonce starou umělou hmotu zprohýbanou věkem,

aby se návštěvníci z jiných světů mohli zastavit a říkat: Při Galaxii!

To je ale nádherná stará umělá hmota! Říkám ti, Compore, že je to

celé fraška!“

„Tak ty tomu nevěříš? Seldonově síni?“

„A všemu co je v ní,“ zašeptal divoce Trevize. „Vážně si mys-

lím, že nemá cenu schovávat se tady, na okraji Vesmíru, jen proto, že

to dělali naši předkové. Myslím, že naše místo je jinde, uprostřed

všeho dění.“

„Ale Seldon říká, že se mýlíš. Seldonův plán funguje podle vše-

ho očekávání.“

„Já vím. Já vím. A každé dítě na Terminu vychovávají ve víře,

že Hari Seldon zformuloval nějaký Plán. Že před pěti sty lety věděl

úplně všechno dopředu, že při založení Nadace postupoval tak, aby

mohl vytipovat určité krize, a že se při těch krizích vždycky objeví

jeho hologram, který nám sdělí minimum informací potřebných

k tomu, abychom mohli pokračovat zase k další krizi, a tak nás pro-

vede dějinami dlouhými tisíc let. Až do té doby, než dokážeme bez-

pečně vybudovat druhou a větší Galaktickou říši na troskách staré

zchátralé struktury, která se rozpadala už před pěti staletími a jejíž

rozklad byl dovršen před dvěma sty lety.“

„Proč mi to, Golane, všechno říkáš?“

„Protože tě chci přesvědčit, že je to podfuk. Všechno je to pod-

fuk. Nebo jestli to ze začátku byla pravda, tak teď je to jen podfuk!

Nejsme svými vlastními pány. To nejsme my, kdo se dnes řídí Plá-

nem.“

Compor se na svého kolegu zkoumavě zahleděl. „Golane, tako-

vé věci jsi říkal už dřív, ale vždycky jsem si myslel, že jen rozvíjíš

absurdní teorie, abys mě vyprovokoval. Při Galaxii, vlastně mám

pocit, že to myslíš vážně.“

– 8 –

„To bych řekl, že to myslím vážně!“

„To není možné. Buď mě vodíš za nos takovým způsobem, že to

nedokážu pochopit, nebo ti přeskočilo.“

„Kdepak. Nic takového,“ řekl Trevize, který se zatím uklidnil a

zavěsil si palce do šerpy, jako by už nemusel pohyby rukou zdůraz-

ňovat své zaujetí. „Přiznávám, že jsem o tom přemýšlel už dřív, ale

to byla pouhá intuice. Jenže ta fraška, co se tu odehrála dneska ráno,

mi najednou otevřela oči a já mám zase v úmyslu otevřít oči Radě.“

„Ty ses vážně zbláznil!“

„Jak myslíš. Pojď se mnou a poslechni si to.“

Oba vykročili ze schodů. Šli jako úplně poslední – všichni ostat-

ní už byli dole. A když ho Trevize trochu předešel, Comporovy rty se

neslyšně pohnuly a směrem k zádům druhého nuže vyslaly bezhlesé

slovo: „Blázen.“

2.

Starostka Harla Brannoová zahájila schůzi Výkonné rady:

V pohledu, kterým sledovala shromáždění, nebyl patrný sebemenší

zájem, a přece nikdo nepochyboval, že zaznamenala nejen všechny

přítomné, ale i ty, kdo ještě nedorazili.

Šedé vlasy měla pečlivě upravené do účesu, který sice nebyl vý-

razně ženský, ale nebyl ani imitací účesu mužského. Byl to už prostě

její styl, nic víc. Její přísná tvář nevynikala krásou, ale krása rozhod-

ně nebyla tím, co by v ní člověk hledal.

Na planetě měla pověst osoby s nejlepšími organizačními

schopnostmi. Nikdo ji nemohl srovnávat a také nesrovnával

s genialitou Salvora Hardina nebo Hobera Mallowa, jejichž příběhy

oživovaly první dvě staletí existence Nadace, ale nikdo by ji také

nespojoval s pošetilostí dědičných Indburů, kteří Nadaci vládli těsně

předtím, než se na scéně objevil Mezek.

Její projevy v nikom neprobouzely převratné myšlenky, neměla

ani talent k předvádění dramatických gest, ale vždycky dokázala dě-

lat střízlivá rozhodnutí a trvat na nich tak dlouho, dokud byla pře-

svědčena, že má pravdu. I když neměla zjevné kouzlo osobnosti,

vždycky dokázala přesvědčit voliče o tom, že ta střízlivá rozhodnutí

– 9 –

budou správná. Vzhledem k tomu, že podle Seldonovy doktríny je

velice obtížné dosáhnout změny v průběhu dějin (pokud se ovšem

nestane něco nepředvídatelného, věc, na kterou většina seldonistů

zapomíná, i přes tu epizodu s Mezkem, kdy se jim všechno vymklo

z ruky), nebylo vyloučeno, že hlavním sídlem Nadace má za všech

okolností zůstat Terminus. To ovšem znamenalo, že je to jedna z

možností. Seldon, který se krátce předtím objevil jako své vlastní

spodobnění staré pět set let, s klidem určil pravděpodobnost jejich

setrvání na Terminu na 87,2 procenta.

A přece to i pro seldonisty znamenalo, že s pravděpodobností

12,8 procenta mohlo dojít k přesunu do jiného místa bližšího středu

Federace Nadace se všemi neblahými důsledky, které jim Seldon

nastínil. Že se tato pravděpodobnost jedna ku osmi nestala skuteč-

ností, bylo nepochybně zásluhou Starostky Brannoové.

Bylo jasné, že to nepřipustí. I v dobách, kdy byla dost nepopu-

lární, trvala na svém rozhodnutí, že tradičním sídlem Nadace je Ter-

minus a že jím také zůstane. Její političtí odpůrci karikovali její sil-

nou čelist (a je třeba uznat, že s jistým úspěchem) jako vysunutý žu-

lový blok.

A teď její názor podpořil Seldon a ona tím alespoň na chvíli zís-

kala ohromnou politickou převahu. Rok předtím se prý nechala sly-

šet, že pokud ji Seldon při svém nejbližším zjevení skutečně podpoří,

bude to chápat jako úspěšné splnění svého úkolu. Potom odejde na

odpočinek v roli uznávaného státníka a nebude už podstupovat riziko

spojené s nejistými výsledky dalších politických bojů.

Nikdo jí to vlastně nevěřil. V politických bojích byla ve svém

živlu jako málokdo z jejích předchůdců a teď, když se na okamžik

objevil Seldonův obraz, nebylo ani zdání, že by se chtěla stáhnout

z veřejného života.

Mluvila dokonale zvučným hlasem s neskrývaným přízvukem

člověka z Nadace (kdysi zastávala funkci velvyslance na Mandressu,

ale přesto si neosvojila způsob řeči typický pro bývalou Říši, který

byl dnes tak v módě a patřil ke stylu dodávajícímu Vnitřním provin-

ciím zdání lesku císařské slávy).

„Seldonova krize skončila a je tradicí, a to moudrou, že nebudou

– slovem ani skutkem – uplatněna žádná odvetná opatření proti těm,

– 10 –

kdo se postavili na nesprávnou stranu. Mnoho poctivých lidí věřilo,

že mají dobrý důvod toužit po tom, co nebylo Seldonovým přáním.

Nemá smysl je ponížit natolik, že by ztracenou sebedůvěru mohli

najít jen tím, že by zavrhli sám Seldonův plán. Na druhé straně je

zdravým a žádoucím zvykem, aby stoupenci poražené strany přijali

svou prohru s veselou myslí a bez dalších diskusí. Tu věc už máme

za sebou, jedni i druzí, napořád.“

Odmlčela se, na okamžik se zpříma zahleděla na shromážděné

tváře, potom pokračovala: „Vážení Radní, uplynula polovina času –

polovina z tisícileté epochy mezi dvěma Říšemi. Bylo to náročné

období, ale přesto jsme dosáhli mnoha úspěchů. Vlastně jsme se už

skoro stali Galaktickou říší a nemáme významné vnější nepřátele.“

„Nebýt Seldonova plánu, Bezvládí by trvalo třicet tisíc let. Po

třiceti tisíciletích rozkladu by už možná nezbývala síla, která by

umožnila nové vytvoření Říše. Možná by zůstaly jen izolované a

zřejmě odumírající světy.“

„Za současný stav vděčíme Harimu Seldonovi a až do samého

konce se musíme spoléhat na plody jeho ducha, který už dávno není

mezi námi. Propříště, páni Radní, musíme vidět nebezpečí sami

v sobě a od této chvíle nesmí nikdo oficiálně pochybovat o významu

Plánu. Dohodněme se nyní, v klidu a zcela závazně na tom, že nepři-

pustíme žádné oficiální zpochybňování Plánu, jeho kritiku nebo od-

suzování. Musíme ho plně podporovat. Během pěti staletí se osvěd-

čil. Představuje jistotu lidstva a nikdo si s ním nesmí zahrávat. Sou-

hlasíte?“

Ozval se tichý šum. Starostka ani pořádně nezvedla hlavu, aby

hledala viditelný důkaz souhlasu. Znala všechny členy Rady a vědě-

la, jak každý z nich bude reagovat. Hned po vítězství nebude nikdo

nic namítat. Snad za rok. Teď ne. Problémy příštího roku bude řešit

příští rok.

„To má být psychický nátlak, Starostko Brannoová“ zeptal se

Golan Trevize, který kráčel uličkou a mluvil nahlas, jako by chtěl

vynahradit mlčení těch ostatních. Ani se nenamáhal dojít na své mís-

to, které bylo vzhledem k jeho krátkému členství až v zadní řadě.

Brannoová se na něj zatím ještě nepodívala. „Máte snad jiný ná-

zor, Radní Trevize?“

– 11 –

„Vláda přece nemůže zakázat svobodu projevu, všichni jednot-

livci – docela jistě včetně Radních, kteří k tomu účelu byli zvoleni –

mají právo jednat o aktuálních politických otázkách a žádnou politic-

kou otázku rozhodně není možné chápat odděleně od Seldonova plá-

nu.“

Brannoová si založila ruce a zvedla hlavu. Tvářila se naprosto

bezvýrazně. „Radní Trevize,“ pronesla, „vy jste se neoprávněně pus-

til do této diskuse a to jste neměl dělat. Přesto jsem vás požádala,

abyste vyslovil svůj názor, a teď vám odpovím.“

„V kontextu Seldonova plánu nejde o žádné omezování svobody

projevu. Jenom Plán sám nás omezuje svou podstatou. Dokud Seldo-

nův obraz neučiní definitivní rozhodnutí, události se dají vykládat

mnoha různými způsoby, ale jakmile to rozhodnutí učiní, Rada už o

něm nemůže pochybovat. Nesmí se zpochybňovat ani předem, proto-

že tím jako kdyby člověk říkal: Když bude Hari Seldon tvrdit to a to,

bude se mýlit.“

„A přesto, paní Starostko, co kdyby o tom byl člověk upřímně

přesvědčen?“

„Pak by to mohl vyslovit jako soukromá osoba, která věci neho-

voří na veřejnosti.“

„Vy tedy máte na mysli, že omezení svobody projevu, které jste

navrhla, se má vztahovat jen a pouze na státní úředníky?“

„Přesně tak. V právním řádu Nadace není ta zásada ničím no-

vým. Už v minulosti ji využívali Starostové všech stran. Soukromý

názor neznamená nic, oficiální vyjádření stanoviska je závažná věc a

může být nebezpečné. Ještě nejsme tak daleko, abychom se mohli

vystavovat nebezpečí.“

„Paní Starostko, chtěl bych vás upozornit, že ta vaše zásada byla

používána jen vzácně a příležitostně, v případě konkrétních opatření

Rady. Nikdy se nevztahovala na něco tak rozsáhlého a nedefinova-

telného, jako je Seldonův plán.“

„Seldonův plán vyžaduje ochranu nejvíc ze všeho, protože právě

v jeho případě mohou mít pochybnosti nejzávažnější důsledky.“

„Copak vás, Starostko Brannoová, nenapadlo,“ Trevize se otočil

a teď oslovil řady obsazené členy Rady, kteří snad jako jeden muž

zatajili dech, jako by čekali na výsledek souboje – „copak vás, čle-

– 12 –

nové Rady, nenapadlo, že se můžeme právem domnívat, že vůbec

žádný Seldonův plán neexistuje?“

„Dnes jsme všichni byli svědky jeho působení,“ řekla Starostka

Brannoová tiše. Poté Trevize přidal na hlasitosti a spustil s větším

řečnickým patosem:

„Právě proto, Radní, že jsme dnes byli svědky jeho působení,

dokážeme pochopit, že Seldonův plán v té podobě, jak nám to vtlou-

kali do hlavy, nemůže existovat.“

„Radní Trevize, nedostal jste slovo a v takovém duchu už ne-

smíte pokračovat.“

„K tomu jsem, Starostko, oprávněn z titulu své funkce.“

„To právo vám bylo, Radní odňato.“

„To právo nemůžete jen tak odejmout. Váš výrok, kterým chcete

omezit svobodu projevu, nemůže mít sám o sobě platnost zákona.

V Radě o tom, Starostko, neproběhlo formální hlasování, a i kdyby

proběhlo, měl bych právo pochybovat o jeho zákonnosti.“

„Radní, jeho odnětí nemá nic společného s mým výrokem na

ochranu Seldonova plánu.“

„Tak na čem tedy záleží?“

„Radní, jste obviněn z vlastizrady. Chtěla bych Radním prokázat

tu laskavost, že vás nedám zatknout ve Sněmovně Rady, ale u dveří

čekají příslušníci Bezpečnosti, kteří vás při odchodu zajistí. Teď

bych vás požádala, abyste v tichosti odešel. Pokud provedete nějakou

nerozvážnost, bude to samozřejmě pokládáno za bezprostřední ohro-

žení a Bezpečnost vstoupí na půdu Sněmovny. Věřím, že nás k tomu

nedonutíte.“

Trevize se zamračil. V síni bylo naprosté ticho. Copak s tím

všichni počítali – všichni, až na něj a na Compora? Ohlédl se

k východu. Nic neviděl, ale vůbec nepochyboval, že to Starostka

Brannoová myslí smrtelně vážně.

Vzteky se zakoktal. „Staro – Starostko Brannoová, zastupuji vý-

znamnou skupinu voličů…“

„Nepochybně zjistí, že se ve vás zklamali.“

„Na základě čeho jste vznesla to strašné obvinění?“

„To se ukáže v pravý čas, ale můžete si být jist, že víme všech-

no, co potřebujeme. Jste velice nerozvážný mladík a měl byste si

– 13 –

uvědomit, že někdo může být váš přítel, a přece nemusí být ochoten

podílet se na vaší zradě.“

Trevize se prudce otočil, aby si našel Comporovy modré oči.

Chladně se střetly s jeho pohledem.

Starostka Brannoová klidně dodala: „Dovolávám se svědectví

vás všech, že když jsem vyslovila svou poslední větu, Radní Trevize

se otočil, aby se podíval na Radního Compora. Tak co, Radní, ode-

jdete hned, nebo nás donutíte, abychom se snížili k vašemu zatčení

na půdě Sněmovny?“

Golan Trevize se otočil, znovu vystoupil po schodech nahoru, a

když došel až ke dveřím, z každé strany vystoupil ozbrojený muž

v uniformě.

A Harla Brannoová, která ho provázela nezúčastněným pohle-

dem, se sevřenými rty zašeptala: „Blázen!“

3.

Liono Kodell byl Ředitelem Bezpečnosti po celé funkční období

Starostky Brannoové. S oblibou říkal, že ho ta práce nijak nevyčer-

pává, i když se samozřejmě nedalo s jistotou tvrdit, jestli lže nebo ne.

Na lháře nevypadal, ale to ještě vůbec nic neznamenalo.

Působil vlídným a přátelským dojmem a bylo docela možné, že

mu tato vlastnost při práci přišla vhod. Byl o něco menší, než je prů-

měr, trochu při těle, nosil hustý knír (věc u občana Terminu dost ne-

zvyklá), který byl už víc bílý než šedý, měl bystré hnědé oči a vnější

náprsní kapsu vybledlého pracovního pláště mu lemoval pruh pů-

vodní barvy.

„Posaďte se, Trevize,“ řekl. „Zkusíme to vyřídit pokud možno

v přátelském duchu.“

„V přátelském duchu? Se zrádcem?“ Trevize si zahákl oba palce

do šerpy a zůstal stát.

„S člověkem obviněným ze zrady. Ještě nejsme tak daleko, aby

se obvinění – byť je vznesla sama Starostka – rovnalo usvědčení.

Věřím, že k tomu vůbec nedojde. Mým úkolem je vás pokud možno

očistit. Mnohem raději bych to udělal teď, dokud se ještě nic nestalo

– kromě toho, že snad utrpěla vaše pýcha –, než abych z toho musel

– 14 –

dělat záležitost veřejného procesu. Doufám, že v tom se mnou sou-

hlasíte.“

Trevize to nijak neobměkčilo. „Nechme těch zbytečných zdvoři-

lostí. Máte za úkol mi znepříjemnit život, jako kdybych byl zrádce.

Ale to nejsem, a tak mi vadí, že to mám dokazovat, abych uspokojil

vaši zvědavost. Proč byste svou oddanost neměl prokázat vy, abyste

uspokojil mne?“

„V zásadě máte pravdu. Bohužel pro vás mám na své straně

moc, zatímco vy ji nemáte. Proto mám tedy, na rozdíl od vás, právo

klást otázky. Mimochodem, kdyby na mě padlo nějaké podezření

z nedostatku loajality nebo ze zrady, zřejmě bych byl ve své funkci

vystřídán a potom by mi kladl otázky někdo jiný, kdo, jak pevně vě-

řím, by se mnou nejednal hůř, než chci jednat já s vámi.“

„A jak se mnou chcete jednat?“

„Doufám, že jako s přítelem a sobě rovným, pokud se tak budete

chovat vy ke mně.“

„To vás mám pozvat na skleničku?“ zeptal se roztrpčeně

„Snad později, ale teď se laskavě posaďte. Žádám vás o to jako

přítel.“

Trevize váhal, potom si sedl. Najednou měl pocit, že nemá cenu

déle vzdorovat. „Co teď?“ zeptal se.

„Teď vás chci požádat, abyste na mé otázky odpovídal podle

pravdy, úplně a bez vytáček.“

„A když ne? Čím mi pak můžete vyhrožovat? Psychickou son-

dou?“

„To doufám ne.“

„Také doufám. Žádnou zradu totiž neodhalí, a až budu zproštěn

viny, budu mít v rukou vaši politickou kariéru a snad i kariéru Sta-

rostky. Skoro by stálo za to, abych vás přiměl použít Psychickou

sondu.“

Kodell se zamračil a mírně zavrtěl hlavou. „To ne. To ne. Je až

příliš velké nebezpečí poškození mozku. Někdy se to pomalu hojí a

to by vám nestálo za to. Rozhodně ne. Někdy se může stát, že když

se Sonda použije v afektu…“

„To má být, Kodelle, výhrůžka?“

– 15 –

„Konstatování skutečnosti, Trevize. Radní, abyste si má slova

špatně nevykládal. Když budu muset Sondu použít, tak to udělám, a i

kdybyste byl nevinný, nebude pro vás úniku.“

„Co chcete slyšet?“

Kodell stiskl vypínač na stole před sebou. „Z mých otázek a va-

šich odpovědí bude pořízen obrazový a zvukový záznam. Nebudete

mluvit bez vyzvání ani říkat nic mimo odpovědi. Teď ne. Jsem pře-

svědčen, že jste to pochopil.“

„Pochopil jsem, že budete nahrávat jen to, co se vám bude ho-

dit,“ řekl pohrdavě Trevize.

„To je pravda, ale opakuji, že si to nesmíte špatně vykládat. Nic

z toho, co řeknete, nebudu zkreslovat. Buď to použiji, nebo nepouži-

ji, nic víc. Ale vy budete vědět, co nepoužiji, a proto nebudete ztrácet

můj čas ani svůj.“

„Uvidíme.“

„Radní Trevize, máme důvodné podezření,“ – a náznak formál-

ního tónu, který se ozval v jeho hlase, byl dostatečným důkazem, že

nahrává – „že jste otevřeně a při mnoha příležitostech prohlašoval, že

nevěříte v existenci Seldonova plánu.“

Trevize pomalu pronesl: „Když jsem to říkal tak otevřeně a při

tolika příležitostech, co ještě chcete?“

„Radní, neztrácejte čas tím, že mě budete chytat za slovo. Víte,

že potřebuji otevřené přiznání pronesené vaším vlastním hlasem,

s jeho příznačnou hlasovou stopou, za podmínek, kdy bude jasné, že

se dokonale ovládáte.“

„Protože použití nějakého hypnotika by zřejmě hlasovou stopu

pozměnilo?“

„Dost výrazně.“

„A vy se snažíte prokázat, že jste při výslechu Radního nepoužil

nezákonných metod. To vám nemám za zlé.“

„Těší mě, Radní, že mi to nemáte za zlé. Budeme tedy pokračo-

vat. Otevřeně a při mnoha příležitostech jste tvrdil, že nevěříte

v existenci Seldonova plánu. Přiznáváte to?“

Trevize mluvil pomalu a pečlivě volil slova: „Nevěřím, že to,

čemu říkáme Seldonův plán, má takový význam, jaký mu obvykle

přičítáme.“

– 16 –

„To je nepřesné tvrzení. Mohl byste je blíže vysvětlit?“

„Podle mého názoru běžné pojetí, tedy to, že Hari Seldon před

pěti sty lety s pomocí matematické vědy psychohistorie naplánoval

běh lidských dějin do nejmenších podrobností a že kráčíme cestou,

která nás má dovést od První Galaktické Říše k Druhé Galaktické říši

ve směru maximální pravděpodobnosti, je naivní. Tak to rozhodně

není.“

„Chcete snad tvrdit, že Hari Seldon vůbec neexistoval?“

„Ale to ne. Ovšemže existoval.“

„Že snad nevytvořil vědu zvanou psychohistorie?“

„Ne nic takového samozřejmě nemám na mysli. Podívejte se,

Řediteli, kdybych k tomu měl možnost, byl bych to vysvětlil Radě, a

teď to vysvětlím vám. To, co vám chci říct, je ve své podstatě tak

prosté…“

Ředitel Bezpečnosti klidně a docela zjevně vypnul nahrávací za-

řízení.

Trevize zmlkl a zamračil se. „Proč jste to udělal?“

„Marníte můj čas, Radní. Nechtěl jsem po vás žádné proslovy.“

„Copak nechcete, abych vám přiblížil své názory?“

„Vůbec ne. Chci po vás, abyste odpovídal na otázky přímo,

prostě a jasně. Odpovídejte jenom na otázky a nic si tomu nepřidá-

vejte. Poslechněte mě a nebude to trvat dlouho.“

„To tedy znamená, že chcete získat výpověď, která podpoří ofi-

ciální verzi o tom, co jsem údajně spáchal?“

„Chceme jen, abyste mluvil pravdu, a ujišťuji vás, že vaše vý-

povědi nebudou nijak zkresleny. Rád bych to zkusil znovu. Mluvili

jsme o Harim Seldonovi.“ Nahrávací zařízení se znovu rozběhlo a

Kodell klidně zopakoval: „Že snad nevytvořil vědu zvanou psycho-

historie?“

„Ovšemže vytvořil vědu, které říkáme psychohistorie,“ řekl

Trevize s neskrývanou netrpělivostí a rozčileně k tomu gestikuloval.

„Kterou byste definoval – jak?“

„Při Galaxii! Obvykle se definuje jako to odvětví matematiky,

které se zabývá celkovými reakcemi velkých skupin lidských bytostí

na dané podněty za daných podmínek. Jinými slovy by měla předpo-

vídat společenské a historické změny.“

– 17 –

„Říkáte, že by ‚měla‘. Pochybujete o tom na základě odborných

matematických znalostí?“

„Ne,“ řekl Trevize. „Nejsem psychohistorik. Jako ostatně nikdo

z členů vlády Nadace, ani žádný občan Terminu, ani žádný…“

Kodell zvedl ruku. Tiše pronesl: „Prosím vás, Radní!“ A Trevize

už zmlkl.

Kodell se zeptal: „Máte snad nějaký důvod předpokládat, že Ha-

ri Seldon neprovedl nezbytnou analýzu, která by co nejúčinněji spo-

jovala faktory maximální pravděpodobnosti a nejkratší délky trvání,

a tak vytyčila cestu vedoucí od První říše k Druhé prostřednictvím

Nadace?“.

„Já jsem u toho nebyl,“ řekl s trpkostí Trevize. „Jak bych to

mohl vědět?“

„Můžete vědět, že to neudělal?“

„Ne.“

„Snad tedy popíráte, že hologram Hariho Seldona, který se ob-

jevil při každé z mnoha historických krizí za posledních pět staletí, je

ve skutečnosti podobou Hariho Seldona samého, zachycenou

v posledním roce jeho života krátce před založením Nadace?“

„To asi sotva mohu popřít.“

„Tak ,sotva‘. Snad byste chtěl říct, že je to podvod, nejapný žert,

který si v minulosti někdo z nějakého důvodu vymyslel?“

Trevize si povzdechl. „Ne. Nic takového netvrdím.“

„Jste snad ochoten tvrdit, že zprávy, které nám Hari Seldon sdě-

luje, podléhají nějaké manipulaci?“

„Ne. Nemám důvod se domnívat, že by taková manipulace byla

možná nebo užitečná.“

„Aha. Byl jste svědkem docela posledního objevení Seldonova

obrazu. Zjistil jste snad, že jeho analýza – připravená před pěti sty

lety – docela přesně neodpovídá dnešnímu skutečnému stavu?“

„Naopak,“ řekl Trevize s náhlou škodolibosti, „odpovídá mu ve-

lice přesně.“

Zdálo se, že Kodell jeho emocím nevěnuje pozornost. „A přece,

Radní, po Seldonově objevení stále tvrdíte, že Seldonův plán neexis-

tuje.“

– 18 –

„Ovšem. Tvrdím, že neexistuje právě proto, že analýza odpovídá

tak dokonale…“

Kodell vypnul nahrávání. „Radní,“ řekl a zakroutil hlavou, „jen

mi přiděláváte starosti s mazáním. Ptám se, pořád trváte na tom svém

podivném přesvědčení, a vy mi začnete uvádět důvody. Dovolte,

abych zopakoval svou otázku: A přece, Radní, po Seldonově objeve-

ní stále tvrdíte, že Seldonův plán neexistuje?“

„Jak to můžete vědět? Po jeho objevení neměl nikdo možnost

mluvit s Comporem, s přítelem, který mě udal.“

„Dejme tomu, Radní, že jsme to uhádli. A dejme tomu, že už

jste odpověděl: ‚Ovšem. Když to ještě jednou zopakujete, aniž byste

si něco přidával, můžeme se s tím spokojit.“

„Ovšem,“ odtušil ironicky Trevize.

„No dobrá,“ řekl Kodell, „vyberu si to ‚ovšem které bude znít

přirozeněji. Děkuji vám, Radní,“ a nahrávací zařízení zase vypnul.

Trevize řekl: „Tak o to vám šlo?“

„Jistě, pro mé účely to stačí.“

„Je tedy úplně jasné, že jste potřeboval sérii otázek a odpovědí,

které byste mohl předložit Terminu a celé Federaci Nadace, a tak

prokázat, že bezvýhradně přijímám legendu o Seldonově plánu.

Kdybych se to později snažil popřít, vypadalo by to jako donkichot-

ství nebo že jsem se dočista zbláznil.“

„Z hlediska rozvášněného davu, který chápe Plán jako základní

podmínku bezpečnosti Nadace, možná i jako vlastizrada. Radní Tre-

vize, když se dokážeme domluvit, snad ani nebude nutné, abychom

s tím chodili na veřejnost, ale kdyby taková nutnost nastala, postará-

me se, aby se o tom Federace dověděla.“

„Pane,“ obrátil se na něj zachmuřeně Trevize, „copak jste tako-

vý blázen, že vás vůbec nezajímá můj skutečný názor?“

„Jako lidskou bytost mě velice zajímá, a když k tomu bude

vhodná doba, poslechnu si vás se zájmem a s jistou dávkou pochyb-

ností. Jako Ředitel Bezpečnosti mám v této chvíli přesně to, co jsem

potřeboval.“

„Doufám, že víte, že to vám ani Starostce nijak neprospěje.

„Váš názor kupodivu vůbec nesdílím. A teď můžete jít. Samo-

zřejmě pod dohledem stráží.“

– 19 –

„A kam mě odvedou?“

Kodell se jenom usmál. „Na shledanou, Radní. Vaše spolupráce

nebyla ideální, ale počítat s něčím takovým by ani nebylo reálné.“

Podal mu ruku.

Trevize, který se zvedal, ji nechal bez povšimnutí. Uhladil si

pomačkanou šerpu a pronesl: „Jenom odkládáte nevyhnutelné. Jiní

už jistě uvažují stejně jako já, nebo tak začnou uvažovat později.

Když mě uvězníte, nebo dáte zabít, jenom tím vzbudíte údiv, který

nakonec urychlí nástup takového smýšlení. Nakonec zvítězí pravda a

já.“

Kodell stáhl ruku zpátky a pomalu zavrtěl hlavou. „Skutečně,

Trevize,“ řekl, „vy jste blázen.“

4.

Teprve o půlnoci přišli dva strážní, aby Trevize odvedli do míst-

nosti na velitelství Bezpečnosti, která, jak musel uznat, byla přepy-

chová, ale zamčená. Tedy každopádně vězeňská cela.

Trevize měl víc než čtyři hodiny na to, aby s pocitem hořkosti

znovu probíral svou situaci a většinu té doby neklidně přecházel po

místnosti.

Proč důvěřoval Comporovi?

A proč ne? Připadal mu jako člověk, který s ním jasně souhlasí.

– Ne, tím to není. Připadalo mu, že se k souhlasu nechá celkem

snadno přemluvit. – Ne, ani tím to není. Připadal mu tak hloupý, tak

snadno ovladatelný, jako člověk, který jistě nemá vlastní smýšlení a

názory, že se Trevize s radostí chopil možnosti použít ho jako vhod-

né rezonanční desky. Compor pomohl Trevizovi vylepšit a vytříbit

jeho názory. Byl pro něj užitečný a Trevize mu důvěřoval z jediného

důvodu – bylo to pohodlné.

Ale teď bylo zbytečné, aby se snažil rozhodnout, jestli měl pře-

dem zjistit, co je Compor zač. Měl se řídit prostou a obecně platnou

zásadou: Nevěřit nikomu.

Ale copak člověk může žít s tím, že nebude nikomu věřit? Zřej-

mě to bylo nutné.

– 20 –

A koho by napadlo, že Brannoová v sobě najde tolik drzosti, že

vytáhne Radního z Rady – a nikdo z ostatních Radních nevystoupí na

obranu jednoho ze svého středu? I kdyby s Trevizem v hloubi duše

nesouhlasili, i kdyby byli ochotni cedit krev, kapku po kapce, za to,

že má Brannoová pravdu, přesto měli už ze zásady zakročit proti

takovému porušení svých privilegií. Někdy jí říkali Brannoová řeče-

ná Bronzová a její jednání si jistě nezadalo s tvrdostí kovu…

Pokud už ji samou neměli ve své moci… Ne! To už zavání pa-

ranoiou!

A přece…

Jeho mysl se vzrušeně pohybovala v kruzích, a když vešli stráž-

ní, nedokázala se vymanit z marných úvah, které se neustále vracely.

„Půjdete s námi, Radní,“ pronesl vážným a nezúčastněným tó-

nem starší z těch dvou. Z jeho odznaků bylo zřejmé, že je poručík.

Na pravé tváři měl malou jizvu a vypadal unaveně, jako by své práci

věnoval příliš mnoho času a vykonal jí příliš málo – jak se dalo před-

pokládat u vojáka, jehož lid žil déle než sto let v míru.

Trevize se ani nehnul. „Vaše jméno, poručíku?“

„Radní, jsem poručík Evander Sopellor.“

„Poručíku Sopellore, uvědomujete si, že jednáte v rozporu se

zákonem? Radního nemůžete zatknout.“

Poručík řekl: „Máme přímé rozkazy.“

„Na tom nesejde. Nikdo vám nemůže přikázat, abyste zatkl rad-

ního. Musí vám být jasné, že můžete být pohnán před vojenský

soud.“

Poručík odporoval: „Radní, nikdo vás nezatýká.“

„Pak tedy s vámi nemusím chodit?“

„Máme rozkaz doprovodit vás domů.“

„Trefím sám.“

„A cestou zajistit vaši ochranu.“

„Před čím? Nebo před kým?“

„Před davem, který by se mohl shromáždit.“

„O půlnoci?“

„Proto jsme, pane, čekali na půlnoc. A teď vás, v zájmu bezpeč-

nosti, musíme požádat, abyste šel s námi. Rád bych vám sdělil – ne

– 21 –

jako výhrůžku, ale pro vaši informaci, že jsme oprávněni v případě

potřeby použít násilí.“

Trevize si všiml, že jsou ozbrojeni neuronovými biči. Zvedl se

způsobem, který pokládal za důstojný. „Tak tedy ke mně domů. Ne-

bo snad zjistím, že mě odvedete do vězení?“

„Nedostali jsme rozkaz, abychom vám lhali,“ řekl poručík

s hrdostí sobě vlastní. Trevize si uvědomil, že má proti sobě profesi-

onála, který ke lhaní musí předem dostat rozkaz – a že i tehdy by ho

prozradil jeho výraz a tón hlasu.

„Promiňte, poručíku. Tím jsem rozhodně nechtěl naznačit, že

bych pochyboval o vašich slovech.“

Venku na ně čekalo pozemní auto. Ulice byla prázdná, nikde ani

človíčka, natož nějaký dav – ale poručík přesto mluvil pravdu. Neře-

kl, že je venku dav nebo že se tam vytvoří. Mluvil jen o tom, že by se

„mohl shromáždit“. Řekl jen „mohl“.

Poručík důsledně udržoval Trevize mezi sebou a autem. Trevize

se mu nemohl vykroutit a vzít nohy na ramena. Poručík nastoupil

hned za ním a sedl si dozadu vedle něho. Auto se rozjelo.

„Doufám, že až budu doma, tak si smím dělat, co uznám za

vhodné – když budu chtít, třeba odejít.“

„Radní, nemáme rozkaz vám v něčem bránit, pokud to nebude

v rozporu s naším příkazem zajistit vaši ochranu.“

„Pokud to nebude v rozporu? Co to znamená v tomto případě?“

„Podle pokynů vám mám sdělit, že až dorazíte domů, nesmíte

odtud odejít. Venku vám hrozí nebezpečí a já odpovídám za vaši

bezpečnost.“

„To znamená, že mám domácí vězení.“

„Radní, já nejsem právník. Nevím, co to znamená.“

Díval se přímo před sebe, ale loktem se z boku dotýkal Trevize.

Trevize nemohl udělat sebemenší pohyb, aby si toho poručík ne-

všiml.

Auto zastavilo před Trevizovým domkem na předměstí Flexner.

Momentálně tam bydlel sám – Flavella měla po krk nepravidelného

života, jaký s sebou neslo členství v Radě – a tak nepočítal s tím, že

by ho někdo čekal.

„Už smím vystoupit?“ zeptal se Trevize.

– 22 –

„Ne, Radní, vystoupím první. Doprovodíme vás dovnitř.“

„V zájmu mé bezpečnosti?“

V hlavním vchodu čekali dva strážní. Bylo rozsvíceno, ale okna

byla zatemněná a zvenku nebylo nic vidět.

Na chvíli pocítil rozhořčení nad tím vpádem a pak to v duchu

odbyl pokrčením ramen. Když ho Rada nedokázala ochránit ve Sně-

movně Rady, nemohl si přece myslet, že mu vlastní dům poslouží

jako hrad.

„Kolik vás tady vůbec je? Celý regiment?“

„Ne, Radní,“ zazněl přísný a pevný hlas. „Kromě těch, které vi-

díte, už jenom jedna osoba, a čekám tady na vás dost dlouho.“

Ve dveřích, které vedly do obývacího pokoje, stála Harla Bran-

noová, Starostka Terminu. „Nemyslíte, že je načase, abychom si

promluvili?“

Trevize vytřeštil oči. „Celá ta komedie jen proto…“

Ale Brannoová pronesla tichým působivým hlasem: „Jenom

klid, Radní. A vy čtyři ven. Ven! – Tady se nic nestane.“

Čtyři strážní zasalutovali, otočili se na podpatku a byli pryč.

Trevize a Brannoová osaměli.

– 23 –

Kapitola druhá

STAROSTKA

5.

Brannoová čekala už hodinu a trápily ji nepříjemné myšlenky.

Prakticky vzato se provinila tím, že vnikla do domu násilím. A ještě

k tomu, zcela v rozporu s ústavou, porušila práva Radního. Podle

přísných zákonů, platných od časů Indbura III. a Mezka skoro před

dvěma staletími, jí hrozilo obvinění ze zneužití úřední moci.

Ovšem právě dnes, celých čtyřiadvacet hodin, nemohla vůbec

nic zkazit.

Jenže to nebude trvat věčně. Neklidně se pohnula.

První dvě staletí byla Zlatým věkem Nadace, Hrdinskou érou –

alespoň při zpětném ohlédnutí, když už ne z hlediska nešťastníků,

kteří v těch nejistých dobách žili. Salvor Hardin a Hober Mallow byli

dva velcí hrdinové, uctívaní jako polobohové, kteří svou slávou moh-

li soupeřit i s nedostižným Harim Seldonem. Ta trojice představovala

tři pilíře, na kterých spočívala celá legenda o Nadaci (a dokonce i

dějiny Nadace).

Tehdy ovšem byla Nadace jediný maličký svět s nepatrným vli-

vem na Čtyři království a jenom nejasně tušila, do jaké míry nad ní

drží ochrannou ruku Seldonův plán, který se o ni dokázal postarat i

ve chvíli střetnutí s pozůstatkem mocné Galaktické říše.

A čím víc rostla moc Nadace jako politického a ekonomického

útvaru, tím víc jako by klesal význam jejích vládců a bojovníků.

Nathan Devers téměř upadl v zapomnění. Pokud si na něj vůbec kdo

vzpomněl, potom spíš v souvislosti s jeho tragickou smrtí v dolech

na nucených pracích, než kvůli jeho zbytečnému, i když úspěšnému

boji proti Belu Riosovi.

Pokud jde o Bela Riose, nejvznešenějšího z protivníků Nadace,

také on téměř upadl v zapomnění, zastíněn Mezkem, který jako jedi-

– 24 –

ný z nepřátel narušil Seldonův plán, zvítězil nad Nadací a ovládl ji.

On jediný byl Velký nepřítel – a vlastně poslední z těch Velkých.

Skoro nikdo si ale nevzpomněl, že Mezka porazil v podstatě je-

diný člověk – a to žena, Bayta Darellová – a že svého vítězství do-

sáhla docela bez cizí pomoci, dokonce bez podpory Seldonova plánu.

Stejně tak téměř upadlo v zapomnění, že její syn a vnučka, Toran a

Arkady Darellovi, porazili Druhou Nadaci, takže se Nadace, První

Nadace, znova ocitla na vrcholu moci.

Tito vítězové pozdějších dob už nebyli hrdinskými postavami.

Všechno nabylo tak ohromných rozměrů, že se hrdinové prostě mu-

seli zmenšit do podoby obyčejných smrtelníků. Tak se také stalo, že

Arkadyin životopis její babičky Bayty změnil svou hrdinku v pouhou

románovou postavu.

A od těch dob už nebyli žádní hrdinové – dokonce ani románové

postavy. Posledním rušivým momentem, který Nadaci postihl, byla

kalganská válka a to byl jenom bezvýznamný konflikt. Skoro dvě

staletí prožitá prakticky v míru! Sto dvacet let, během kterých nedo-

znala úhony jediná loď.

Byl to dobrý mír – což Brannoová nemohla popřít – mír blaho-

dárný. Nadace sice nezaložila Druhou Galaktickou říši, podle Seldo-

nova plánu byla teprve v polovině cesty, ale jako Federace Nadace

svou ekonomickou silou ovládala třetinu izolovaných politických

útvarů Galaxie a měla vliv i na ty, které přímo neovládala. Nebylo

mnoho míst, kde by věta: „Jsem z Nadace“ nevzbuzovala úctu. Ni-

kdo z lidí na všech miliónech obydlených světů nemohl mít vyšší

postavení než Starosta Terminu.

Ten titul zůstával pořád stejný. Byl dědictvím po vůdčí osobnos-

ti jednoho malého a téměř opomíjeného města na osamělém světě,

ležícím na pokraji civilizace někdy před pěti sty lety, ale nikoho ani

nenapadlo, že by ho měl změnit nebo mu aspoň dodat zdání o něco

většího lesku. Ale i tak vzbuzoval takový respekt, že se s ním mohl

měřit jen téměř zapomenutý titul Císařského veličenstva.

S výjimkou Terminu samého, kde byly pravomoci Starosty přís-

ně vymezeny. Stále tu přežívala vzpomínka na Indbury. Ne proto, že

by lid nedokázal zapomenout na jejich samovládu, ale proto, že pod-

lehli Mezkovi.

– 25 –

A dnes tu byla ona, Harla Brannoová, nejsilnější ze všech, kdo

vládli po Mezkově smrti (tím si byla jista), a teprve pátá žena

v pořadí. Ovšem až dnes mohla svou sílu použít otevřeně.

Snažila se prosadit vlastní výklad toho, co je a co by mělo být

správné – proti zarytému odporu těch, kdo toužili po prestižním Nitru

Galaxie a po aureole císařské moci – a zvítězila.

Ještě ne, říkala. Ještě ne! Stačí, abyste příliš brzy zamířili do

Nitra, a z takových a takových důvodů utrpíte porážku. A pak se ob-

jevil Seldon a podpořil ji slovy, která se od těch jejích téměř nelišila.

Díky tomu stoupla na čas v očích celé Nadace, která ji co moud-

rosti přirovnávala k samému Seldonovi. Věděla ovšem, že na to mo-

hou kdykoli zapomenout.

A tenhle mladík si jí dovolí odporovat v takový významný den.

A dovolí si mít pravdu!

Právě v tom spočívalo nebezpečí. Měl pravdu! A tím, že měl

pravdu, mohl přivodit zkázu Nadace!

A v této chvíli stála proti němu a byli sami. Melancholicky řek-

la: „To jste mě nemohl navštívit soukromě? Musel jste všechno vy-

troubit ve Sněmovně Rady jen proto, že jste ze mne ve své hlouposti

chtěl udělat pitomce? Chlapče bláznivá, co jste to udělal?“

6.

Trevize cítil, že rudne, a snažil se ovládnout svůj hněv. Starostka

už dávno nebyla nejmladší, táhlo jí na třiašedesát. Váhal, jestli se má

pustit do slovního souboje s osobou skoro dvakrát tak starou, jako je

sám.

A navíc zběhlou v politických bojích a vědoucí, že když svého

protivníka dokáže hned na začátku vyvést z rovnováhy, má napůl

vyhráno. Ale k tomu, aby taková taktika zabrala, potřebovala obe-

censtvo, před kterým mohla člověka ponížit. Tady byli jen sami dva.

A tak jejím slovům nevěnoval pozornost a ze všech sil se ji sna-

žil nezaujatě pozorovat. Byla to stará žena oblečená podle módy stej-

né pro obě pohlaví, která panovala už dvě generace. Neslušelo jí to.

Starostka, vůdčí osobnost Galaxie – pokud se o nějaké vůdčí osob-

nosti vůbec dalo mluvit – byla jen nehezká stará žena, kterou by si

– 26 –

člověk snadno spletl se starým mužem, nebýt toho, že sivé vlasy mě-

la pevně stažené dozadu, místo aby je tradičním mužským způsobem

nosila volně.

Trevize se podmanivě usmál. Ať se jeho stárnoucí odpůrkyně

snažila sebevíc, aby ten přídomek „chlapče“ zněl jako urážka, právě

ten „chlapec“ měl výhodu ve svém mládí a přitažlivém zevnějšku – a

obojí si plně uvědomoval.

„Máte pravdu,“ odtušil. „Je mi dvaatřicet, a proto jsem takříkajíc

– chlapec. A jako Radní jsem z moci úřední prohlášen za blázna.

S tou první okolností se nedá nic dělat. Pokud jde o tu druhou, mohu

jen říct, že mě to mrzí.“

„Víte, co jste udělal? Nestůjte tady a snažte se na něco přijít.

Sedněte si. Pokud možno vezměte rozum do hrsti a pokuste se mi

logicky odpovědět.“

„Vím, co jsem udělal. Řekl jsem pravdu, jak jsem ji pochopil.“

„A právě dnes se mi s ní snažíte vzdorovat. Právě dnes, když

mám takový vliv, že jsem vás mohla vyhodit ze Sněmovny Rady a

dát vás zatknout, aniž by se kdokoli odvážil protestovat?“

„Rada se vzpamatuje a bude protestovat. Možná že protestuje už

teď. A vzhledem k perzekuci, jíž jste mě vystavila, mi bude věnovat

o to větší pozornost.“

„Nikdo vám nebude věnovat pozornost, protože kdybych před-

pokládala, že budete pokračovat v tom, co jste začal, pak bych s vámi

i nadále jednala jako se zrádcem v plném rozsahu znění zákona.“

„Pak byste mě museli soudit. Přišel bych ke slovu v soudní sí-

ni.“

„S tím nepočítejte. V případě výjimečného stavu má Starosta

ohromnou pravomoc, i když jí využívá jen zřídka.“

„Z jakého důvodu byste vyhlásila výjimečný stav?“

„Nějaký důvod bych si našla. Ještě pořád mám dost fantazie a

nebojím se nést politické riziko. Nenuťte mě k tomu, mladý muži.

Buď se dohodneme na místě, nebo se můžete rozloučit se svobodou.

Do smrti nevyjdete z vězení. Za to vám ručím.“

Upřeně na sebe hleděli: šedé oči Brannoové se vpíjely do Trevi-

zových, které hrály odstíny hnědé.

„Jakou dohodu máte na mysli?“ zeptal se opatrně Trevize.

– 27 –

„Vida. Jste zvědavý. To už je lepší. Pak tedy místo konfrontace

můžeme zahájit konverzaci. Jaký je váš názor?“

„Ten dobře znáte. Tahala jste přece rozumy z Radního Compo-

ra?“

„Já to chci slyšet od vás – z hlediska právě skončené Seldonovy

krize.“

„Výborně, když chcete slyšet tohle – paní Starostko!“ (Taktak

že neřekl „stařenko“.) „Seldonův obraz až příliš přesně vystihl prav-

du tak, že je to po pěti stech letech prakticky vyloučeno. Tentokrát se

objevil, myslím, poosmé. Několikrát se to stalo beze svědků. Nejmé-

ně jednou, za Indbura III., se jeho tvrzení docela rozcházelo se sku-

tečností – ale to bylo přece za Mezkovy éry. Ale kdy se při některé

z těch příležitostí stalo, že by byl tak přesný jako dnes?“

Trevize se odvážil trochu usmát. „Paní Starostko, podle toho, co

říkají naše záznamy pořízené v minulosti, se Seldonovi nikdy před-

tím nepodařilo popsat situaci tak dokonale a do nejmenších podrob-

ností.“

Brannoová pronesla: „Tím chcete naznačit, že Seldonovo vy-

stoupení, jeho hologram, je podvrh, že záznamy se Seldonem vytvo-

řil někdo ze současníků, jako třeba já, že Seldonovu roli hrál nějaký

herec?“

„Není to vyloučeno, paní Starostko, ale to nemám na mysli.

Skutečnost je mnohem horší. Věřím, že to, co vidíme, je Seldonův

obraz a že jeho líčení současné dějinné situace je líčením, které při-

pravil před pěti sty lety. To jsem také řekl vašemu člověku, Kodello-

vi, který mě tak důkladně provedl svou šarádou, že jsem z ní vyšel

jako stoupenec pověr rozšířených mezi nemyslícími lidmi z Nadace.“

„Ano. V případě potřeby bude ta nahrávka použita, aby z ní Na-

dace mohla pochopit, že jste vlastně nikdy nebyl v opozici.“

Trevize rozpřáhl ruce. „Ale to není pravda. Seldonův plán v tom

smyslu, jak ho chápeme, vůbec neexistuje a možná že to trvá dvě

století. Takové tušení mám už řadu let a co jsme zažili před dvanácti

hodinami v Časovém sejfu, to jen potvrzuje.“

„Protože byl Seldon příliš přesný?“

„Přesně tak. Neusmívejte se. To je poslední důkaz.“

„Vidíte, že se neusmívám. Pokračujte.“

– 28 –

„Jak mohl být tak přesný? Před dvěma staletími se Seldon

v analýze tehdejší situace naprosto zmýlil. Od založení Nadace uply-

nulo tři sta let a on byl úplně mimo. Dokonale!“

„To jste, Radní, před chvílí sám vysvětlil. Bylo to kvůli Mezko-

vi. Mezek byl mutant s ohromnými duševními schopnostmi a Plán

s ním rozhodně nemohl počítat.“

„Ale přesto se objevil – ať se s ním počítalo, nebo ne. Seldonův

plán to úplně vykolejilo. Mezek nevládl dlouho a neměl nástupce.

Nadace znovu získala nezávislost a vedoucí postavení, ale jak se

mohl Seldonův plán po tak ohromném narušení své struktury znovu

dostat do původních kolejí?“

Brannoová se zatvářila zlověstně a pevné sepjala stárnoucí ruce.

„Odpověď na to znáte. Byli jsme jedna z dvou Nadací. Historickou

literaturu jste přece četl.“

„Od Arkady jsem četl životopis její babičky – byla to koneckon-

ců povinná školní četba – a četl jsem i její romány. Seznámil jsem se

s oficiálními názory na dějiny spojené se jménem Mezka i na násle-

dující období. Smím si dovolit o nich pochybovat?“

„V jakém smyslu?“

„My, jako První Nadace, jsme oficiálně měli za úkol uchovat

znalosti z oblasti fyzikálních věd a pozvednout je na vyšší úroveň.

Měli jsme působit veřejně a – ať už jsme to věděli, nebo ne – náš

dějinný vývoj se řídil Seldonovým plánem. Byla tu ovšem také Dru-

há Nadace, která měla uchovat a dále rozvíjet psychologické vědy

včetně psychohistorie, a její existence měla zůstat utajena dokonce i

před námi. Druhá Nadace byla v Plánu činitelem, který měl zajišťo-

vat jemné úpravy, vyrovnávat tendence působící v dějinách Galaxie,

pokud se odchýlily z cesty vytyčené Plánem.“

„Pak si tedy odpovězte sám,“ řekla Starostka. „Bayta Darellová

možná porazila Mezka z nějakého vnuknutí Druhé Nadace, i když

její vnučka to popírá. Bezpochyby to ovšem byla Druhá Nadace, kte-

rá se po Mezkově smrti snažila dějiny Galaxie vrátit na cestu vytyče-

nou Plánem, a docela jistě se jí to podařilo. – Tak o čem, Radní, pro-

boha ještě mluvíte?“

„Paní Starostko, z líčení Arkady Darellové je přece jasné, že

když se Druhá Nadace snažila napravit dějiny Galaxie, narušila tím

– 29 –

od základů celý Seldonův projekt a prozradila se. My, První Nadace,

jsme poznali, že existuje náš zrcadlový obraz, Druhá Nadace, a ne-

dokázali jsme žít s vědomím, že s námi někdo manipuluje. Proto

jsme se Druhou Nadaci snažili objevit a zničit.“

Brannoová přikývla. „A to se nám podle líčení Arkady Darello-

vé podařilo, ale docela jistě až poté, co Druhá Nadace‚ po rozvratu

způsobeném Mezkem pevně vrátila dějiny Galaxie do původních

kolejí. A v těch se pořád drží.“

„Jak tomu můžete věřit? Podle toho líčení byla Druhá Nadace

nalezena a s mnoha jejími příslušníky jsme se vypořádali. To bylo

roku 378 e.n., tedy před sto dvaceti lety. Už pět generací údajně pů-

sobíme bez Druhé Nadace, a přece jsme, co se týče Plánu, pořád tak

blízko cíle, že jste vy a Seldonův obraz říkali skoro totéž.“

„Snad by se to dalo vysvětlit tím, že jsem dokázala pochopit vý-

znam současných dějin díky své jasnozřivosti.“

„Promiňte. Nemám v úmyslu pochybovat o vaší jasnozřivosti,

ale podle mého názoru se spíš nabízí jiné vysvětlení, že totiž Druhá

Nadace nebyla vůbec zničena. Pořád nám vládne. Pořád s námi ma-

nipuluje. – A proto jsme se vrátili na cestu vytyčenou Seldonovým

plánem.“

7.

Pokud to tvrzení Starostce vyrazilo dech, vůbec to na sobě neda-

la znát.

Bylo po jedné hodině v noci a ona už to hrozně chtěla mít za se-

bou, a přitom nemohla pospíchat. S tím mladíkem si musela pohrát a

nechtěla, aby jí unikl z pasti. Nechtěla se ho zbavit jen tak, když ho

předtím mohla využít.

„To myslíte vážně? Tak vy tvrdíte, že Arkadyino vyprávění o

kalganské válce a zkáze Druhé Nadace není pravda? Že je to výmy-

sl? Úskok? Lež?“

Trevize pokrčil rameny. „Nemusí být. Ale o to vůbec nejde.

Dejme tomu, že to Arkady vylíčila zcela pravdivě, podle svého nej-

lepšího vědomí. Dejme tomu, že se všechno odehrálo přesně tak, jak

to Arkady líčí, že bylo odhaleno hnízdo členů Druhé Nadace a bylo

– 30 –

zlikvidováno. Ale copak můžeme s jistotou tvrdit, že jsme je dostali

všechny do jednoho? Druhá Nadace řešila otázky celé Galaxie.

Předmětem její manipulace nebyly jen dějiny Terminu, nebo dokon-

ce jenom Nadace. Jejich povinnosti se netýkaly pouze našeho hlav-

ního světa nebo celé naší Federace. Spousta příslušníků Druhé Nada-

ce musela být tisíc – nebo víc – parseků odtud. Copak je pravděpo-

dobné, že bychom je dostali všechny?

A pokud jsme je nedostali všechny, copak se dalo mluvit o něja-

kém vítězství? Mohl o něm ve své době mluvit Mezek? Dobyl Ter-

minus a s ním všechny světy, které mu přímo podléhaly, ale Nezávis-

lé obchodní světy ještě odolávaly. Dobyl Obchodní světy, a přece

zůstala trojice uprchlíků: Ebling Mis, Bayta Darellová a její manžel.

Oba muže měl neustále pod kontrolou a jenom Baytu – jedinou Bay-

tu nechal bez dozoru. Pokud máme věřit Arkadyině romantickému

vyprávění, bylo to z citových důvodů. A to stačilo. Podle Arkadyina

líčení si jedna osoba – jediná Bayta – mohla dělat, co chtěla, a

v důsledku jejího jednání se Mezkovi nepodařilo najít Druhou Nada-

ci, a proto utrpěl porážku.

Jediný člověk zůstal nedotčen a všechno bylo ztraceno! V tom

spočívá význam jednotlivce, i když všechny legendy, kterými je

opředen Seldonův plán, tvrdí, že jedinec není ničím a lidská masa je

vším.

A pokud náš zásah nepřečkal jenom jeden člen Druhé Nadace,

ale několik tuctů, což je zřejmě dost pravděpodobné, co potom?

Myslíte, že by se znovu nedali dohromady, neobnovili své statky,

nevrátili se k plnění svých povinností a nesnažili se zvýšit svůj po-

četní stav pomocí náboru a výcviku, aby z nás všech zase udělali

pouhé figurky?“

Brannoová se vážně zeptala: „Vy tomu věříte?“

„Jsem o tom přesvědčen.“

„Ale řekněte mi, Radní, proč by si s tím dělali starosti? Proč by

ty žalostné pozůstatky měly tak zoufale trvat na plnění povinností, o

které jim nikdo nestojí? Co je nutí udržovat Galaxii na cestě k Druhé

Galaktické říši? A pokud ta malá skupinka trvá na plnění svého úko-

lu, co je nám po tom? Proč bychom vlastně neměli kráčet cestou Plá-

– 31 –

nu a být jim vděční, že se postarají, abychom z ní nesešli nebo neza-

bloudili?“

Trevize si rukou zakryl oči a protřel si je. Navzdory jeho mládí

se zdálo, že je z nich dvou víc unavený. Upřeně se zahleděl na Sta-

rostku a řekl: „To vám nevěřím. Vy snad máte dojem, že to Druhá

Nadace dělá pro nás? Že to jsou nějací idealisté? Jako člověku, který

se vyzná v politice – v praktických otázkách moci a manipulace –

vám přece musí být jasné, že to dělají pro sebe.

My jsme jen pracovní nástroj. Jsme pro ně motorem, hnací silou.

My se snažíme a proléváme krev, pot a slzy. Oni jen dohlížejí – tu a

tam upraví zesilovač nebo zmáčknou tlačítko. A všechno dělají bez

problémů, aniž přitom nesou nějaké riziko. A pak, až bude všechno

hotovo a my po tisíci letech usilovného snažení založíme Druhou

Galaktickou říši, lidé z Druhé Nadace se chopí moci jako vládnoucí

elita.“

„Takže vy chcete odstranit Druhou Nadaci? Když jsme se dosta-

li na půl cesty k Druhé říši, chcete, abychom se pokusili dokončit na

vlastní pěst a potom zastávali funkci své vlastní elity? O to vám

jde?“

„Ovšem! Ovšem! Vy byste si to snad nepřála? Vy ani já se toho

nedožijeme, ale máte vnuky a já je také jednou mohu mít, a ti budou

mít zase vnuky a tak dále. Chci, aby užívali plody našeho snažení a

aby na nás hleděli jako na zdroj toho všeho a chválili nás za to, co

jsme vykonali. Nechci, aby všechno připadlo tajnému spiknutí

zosnovanému Seldonem – který pro mě není žádný hrdina. Říkám

vám, že pokud dovolíme, aby jeho Plán proběhl až do konce, bude

pro nás představovat větší hrozbu než Mezek. Při Galaxii, jak mě

mrzí, že Mezek nepřekazil Seldonův plán nadobro – a navždy. My

bychom ho přežili. Byl jediný svého druhu a byl dokonale smrtelný.

Zato Druhá Nadace je zřejmě nesmrtelná.“

„Ale vy byste chtěl Druhou Nadaci zničit, že ano?“

„Kdybych věděl jak!“

„Když nevíte jak, nemyslíte, že je dost pravděpodobné, že oni

zničí vás?“

Trevize se zatvářil pohrdavě. „Napadlo mě, že třeba mají pod

kontrolou i vás. Za vaším přesným odhadem, co řekne Seldonův ob-

– 32 –

raz, a za vaším chováním ke mně by klidně mohla být Druhá Nadace.

Možná jste prázdná skořápka s obsahem Druhé Nadace.“

„Proč potom se mnou mluvíte takovým způsobem?“

„Protože pokud jste pod kontrolou Druhé Nadace, jsme stejně

bez šancí a aspoň bych si mohl trochu vybít vztek – a protože ve sku-

tečnosti sázím na to, že vás pod kontrolou nemají a jenom sama neví-

te, co děláte.“

„Tu sázku jste rozhodně vyhrál. Neovládá mě nikdo jiný než já

sama. Ale i tak, můžete s jistotou vědět, že mluvím pravdu? Kdybych

byla pod kontrolou Druhé Nadace, copak bych to přiznala? Možná

bych dokonce sama nevěděla, že mě mají pod kontrolou?

Ale takové otázky nikam nevedou. Věřím, že mě nikdo neovlá-

dá, a vám nezbývá, než tomu také věřit. Berte to ovšem v úvahu.

Pokud Druhá Nadace existuje, pak je pro ni nejdůležitější zajistit,

aby nikdo v Galaxii nevěděl o její existenci. Seldonův plán funguje

dobře, jen když si figurky – tedy my – neuvědomují, jak Plán funguje

a jaké manipulaci podléhají. Právě proto, že Mezek zaměřil pozor-

nost Nadace na Druhou Nadaci, byla Druhá Nadace v Arkadyině

době zničena. Nebo bych snad, Radní, měla říci téměř zničena?

Z toho můžeme vyvodit dvojí závěr. Především lze logicky

předpokládat, že své zásahy obecně vzato omezují na minimum. Je

možné se domnívat, že by nás nemohli ovládnout úplně všechny. Ani

moc Druhé Nadace, pokud ovšem existuje, nemůže být bez hranic.

Kdyby ovládla jenom některé a umožnila ostatním, aby to vytušili,

vedlo by to k deformacím Plánu. Dospěli jsme tedy k závěru, že je-

jich zásahy jsou nanejvýš jemné, nepřímé a ojedinělé – a proto mě

nemají pod kontrolou. A vás také ne.“

„To je jeden závěr a jsem ochoten ho přijmout – snad proto, že

je tady přání otcem myšlenky. Jaký je ten druhý?“ zeptal se Trevize.

„Jednodušší, a o to nevyhnutelnější. Pokud Druhá Nadace exis-

tuje a přeje si svou existenci uchovat v tajnosti, jedno je jisté. Každé-

ho, kdo je přesvědčen o její existenci, kdo o tom mluví, rozhlašuje to

a vykřikuje na celou Galaxii, musí hned nějak nenápadně odstranit,

zlikvidovat, sprovodit ze světa. Vy byste k takovému závěru nedo-

spěl?“

– 33 –

„Tak proto jste mě, paní Starostko, nechala zatknout? Abyste mě

ochránila před Druhou Nadací?“

„V určitém smyslu. Do jisté míry. Pečlivý záznam vašich názo-

rů, který pořídil Liono Kodell, zveřejníme nejen proto, aby vaše

hloupé řeči nebudily nemístný rozruch mezi lidem Terminu a Nada-

ce, ale také proto, aby nebudily rozruch v řadách Druhé Nadace. Po-

kud existuje, nechci, abyste upoutal její pozornost.“

„To jsou věci!“ vybuchl Trevize se značnou dávkou ironie.

„Kvůli mně? Pro mé krásné hnědé oči?“

Brannoová se pohnula a pak, docela bez výstrahy, se tiše zasmá-

la a řekla: „Radní, nejsem tak stará, abych si nevšimla, že máte krás-

né hnědé oči, a před třiceti lety to mohla být dostatečná pohnutka.

Ovšem kdyby šlo jenom o vaše oči, tak bych dnes pro jejich záchra-

nu – a ani pro záchranu zbytku vaší tělesné schránky – nehnula prs-

tem. Ale pokud Druhá Nadace existuje a pokud jste upoutal její po-

zornost, pak se nemusí spokojit jen s vámi. V sázce je můj život a

životy spousty dalších, mnohem inteligentnějších a významnějších,

než jste vy – a k tomu všechny naše plány.“

„Ale? Vy tedy věříte, že Druhá Nadace existuje, když se tak při-

pravujete na její možnou reakci?“

Brannoová uhodila pěstí do stolu. „No ovšem, vy jeden nemož-

ný hlupáku! Kdybych nevěděla, že Druhá Nadace existuje a kdybych

proti ní nebojovala ze všech sil a s maximálním nasazením, jestlipak

by mě zajímalo, co o ní říkáte? Kdyby Druhá Nadace neexistovala,

copak by zaleželo na tom, že něco takového prohlašujete? Celé měsí-

ce jsem vás chtěla umlčet, než s tím vyjdete na veřejnost, ale scháze-

la mi politická moc, abych se mohla bez okolků vypořádat s Radním.

Seldonovo objevení mě ukázalo v příznivém světle a dalo mi moc –

třeba jen dočasně – a v té chvíli jste s tím musel vyrukovat! Hned

jsem začala jednat. A teď vás bez výčitek svědomí a bez nejmenšího

zaváhání dám zabít, když neuděláte přesně, co vám řeknu.

Celý náš dosavadní rozhovor v době, kdy bych se mnohem radě-

ji věnovala spánku, směřoval k tomu, abyste mi věřil. Chci, abyste

věděl, že ta věc s Druhou Nadací, kterou jsem si od vás nechala dů-

kladně nastínit, stačí k tomu, abych měla důvod i chuť vás dát bez

soudu popravit.“

– 34 –

Trevize se napůl vztyčil.

„No tak, ani hnout. Jsem sice jenom stará ženská, jak si bezpo-

chyby říkáte, ale než byste na mě stačil vztáhnout ruku, bylo by po

vás. Vy hloupý mladíku, moji lidé nás stále pozorují.“

Trevize se posadil. Jen s mírným rozechvěním odtušil: „Vy si

odporujete. Kdybyste věřila, že Druhá Nadace existuje, nebudete o ní

mluvit tak bez zábran. Nebudete se vystavovat nebezpečí, kterému se

podle vašich slov vystavuji já.“

„Takže uznáváte, že mám trochu víc zdravého rozumu než vy.

Jinými slovy, vy věříte, že Druhá Nadace existuje, a přece o ní mlu-

víte bez zábran, protože nemáte rozum. Já vím, že existuje, a také o

ní mluvím bez zábran – ale jen proto, že jsem učinila bezpečnostní

opatření. Protože jste zřejmě důkladně četl Arkadyino vyprávění,

snad si vzpomenete, že se zmiňuje o tom, jak její otec vynalezl pří-

stroj, kterému říká ‚mentální statické zařízení‘. Slouží jako ochranný

štít proti tomu druhu duševní energie, jakým disponuje Druhá Nada-

ce. Stále existuje a byl ještě zdokonalen za podmínek maximálního

utajení. Váš dům je v této chvíli dostatečně chráněný před jejich zvě-

davými pohledy. Za těchto okolností bych vám ráda řekla, co máte

dělat.“

„A co mám dělat?“

„Musíte zjistit, jestli to, co si myslíte vy a já, je skutečně pravda.

Musíte zjistit, jestli Druhá Nadace ještě existuje, a pokud ano, tak

kde. To znamená, že musíte opustit Terminus a vypravit se, sama

nevím kam – i když se nakonec třeba ukáže, jako za Arkadyiných

časů, že Druhá Nadace existuje mezi námi. Znamená to, že se nevrá-

títe, dokud pro nás nebudete mít informace, které by nás mohly zají-

mat, v opačném případě se nevrátíte vůbec a obyvatelstvo Terminu

přijde o jednoho hlupáka.“

Trevize s námahou hledal slova. „Jak ji mám, proboha, hledat,

abych přitom neprozradil, co mám v úmyslu? Oni mě prostě připraví

o život a vy nebudete o nic moudřejší.“

„No tak nehledejte ji, vy hloupý. Hledejte něco jiného. Z celého

srdce a celou svou myslí hledejte něco jiného, a když se přitom ná-

hodou setkáte s nimi, protože jste jim nestál za to, aby vám věnovali

pozornost, pak to bude skvělé! V tom případě nám můžete poslat

– 35 –

informace pomocí odstíněné a kódované hypervlny a my vám za

odměnu povolíme návrat.“

„Zřejmě už máte vymyšleno, co bych měl hledat?“

„Ovšem. Znáte Janova Pelorata?“

„Nikdy jsem o něm neslyšel.“

„Poznáte ho zítra. Řekne vám, co budete hledat, a poletí s vámi

na jedné z našich nejmodernějších lodí. Budete na ní jen vy dva, pro-

tože na tak riskantní podnik jsou dva lidé ažaž. A kdybyste se pokusil

vrátit, aniž byste nás ujistil, že máte něco, co by nás mohlo zajímat,

tak vás bez milosti zlikvidujeme, než se přiblížíte k Terminu na jeden

parsek. To je všechno. Náš rozhovor skončil.“

Vstala, podívala se na své holé ruce a pak si pomalu navlékla

rukavice. Obrátila se ke dveřím a dovnitř vešli dva strážní se zbraní

v ruce. Rozestoupili se, aby ji nechali projít.

Ve dveřích se ještě otočila. „Venku jsou další stráže. Nesnažte

se je nijak vyprovokovat, jinak nás ušetříte všech starostí spojených

s vaší existencí.“

„Pak se také zřeknete prospěchu, který bych vám mohl přinést,“

řekl Trevize a s jistým úsilím dosáhl lehkovážného tónu.

„Zkusíme štěstí,“ usmála se Brannoová.

8.

Venku na ni čekal Liono Kodell. „Všechno jsem to slyšel, Sta-

rostko. Byla jste mimořádně trpělivá.“

„A jsem také mimořádně unavená. Ten den snad trval dvaase-

dmdesát hodin. Teď je řada na vás.“

„Ano, ale povězte mi, bylo v domě skutečně mentální statické

zařízení?“

„Ale Kodelle,“ odpověděla vyčerpaně Brannoová. „Vždyť přece

víte, jaká byla pravděpodobnost, že by nás někdo sledoval? Copak si

myslíte, že Druhá Nadace sleduje všechno, všude a bez ustání?

Nejsem takový fantasta jako mladý Trevize, ten si to možná myslí,

ale já ne. A i kdyby to byla pravda, kdyby Druhá Nadace měla oči a

uši všude, copak by nás přítomnost MSZ okamžitě neprozradila?

Ostatně, copak by jeho použití Druhé Nadaci neprozradilo, jakmile

– 36 –

by objevila pole nepropustné pro mentální energii, že existuje

ochranný štít proti jejím silám? Nemá snad utajení existence takové-

ho štítu – dokud nejsme úplně připraveni k jeho dokonalému využití

– větší cenu než Trevize, ale dokonce i větší než vy a já dohromady?

A přece…“

Jeli v pozemním autě a Kodell řídil. „A přece…“ začal Kodell.

„A přece co?“ přerušila ho Brannoová. „Už vím. A přece je ten

mladík inteligentní. Kolikrát jsem mu všelijak nadávala do hlupáků,

abych ho udržela v patřičných mezích, ale hlupák to rozhodně není.

Je mladý a přečetl příliš mnoho románů od Arkady Darellové a podle

nich si vytvořil představu o Galaxii, ale má schopnost proniknout k

jádru věci a je škoda, že ho ztratíme.“

„Jste si tak jista, že je bez šancí?“

„Víc než jista,“ pronesla melancholicky Brannoová. „Ale stejně

je to tak lepší. Nepotřebujeme, aby mladí fantastové zběsile mlátili

kolem sebe, a přitom ve chvíli zničili to, co jsme budovali celá léta.

Kromě toho nám prokáže platnou službu. Určitě upoutá pozornost

lidí z Druhé Nadace – pořád za předpokladu, že existuje a skutečně

se o nás zajímá. A když se zaměří na něj, třeba si nebudou všímat

nás. Snad budeme mít větší štěstí než jen to, že si nás nebudou vší-

mat. Můžeme doufat, že se třeba sami bezděčně prozradí svým zá-

jmem o Trevize. A díky tomu budeme mít možnost a čas vymyslet

protiopatření.“

„Takže Trevize přitáhne blesk.“

Brannoové to zacukalo koutky. „Á, přesně to přirovnání jsem

hledala. Bude náš hromosvod, který zachytí úder a ochrání nás před

jeho škodlivými účinky.“

„A ten Pelorat, který také bude stát v cestě letícímu blesku?“

„Ten to možná odnese také. S tím se nedá nic dělat.“

Kodell přikývl. „Víte přece, co říkal Salvor Hardin: Nesmíte ni-

kdy dopustit, aby vám smysl pro morálku zabránil vykonat správnou

věc.“

„Právě teď žádný smysl pro morálku necítím,“ zamumlala

Brannoová. „Mám jenom pocit, že padám únavou. Ale přesto bych

mohla jmenovat spoustu lidí, které bych oželela spíš než Golana Tre-

vize. Je to docela pohledný mladík. A samozřejmě to ví.“ Poslední

– 37 –

slova jí nejasně splynula ze rtů, když zavřela oči a usnula lehkým

spánkem.

– 38 –

Kapitola třetí

HISTORIK

9.

Janov Pelorat byl bělovlasý a jeho tvář vypadala v klidu skoro

bezvýrazně. Jen vzácně se v ní zračilo něco jiného než klid. Byl

střední výšky a váhy, nesnášel spěch a měl ve zvyku vážit každé slo-

vo. Vypadal o dost starší než na svých dvaapadesát.

V životě neopustil Terminus, což bylo něčím naprosto nezvyk-

lým, zvláště u člověka jeho profese. Ani sám s jistotou nevěděl, jestli

tak usedlý život vede díky své posedlosti dějinami – nebo jí navzdo-

ry.

Té posedlosti propadl docela nečekaně v patnácti letech, když

byl nemocný a dostal knihu nejstarších legend. Zjistil, že se v ní opa-

kuje motiv světa, který byl osamělý a izolovaný – světa, který si svou

izolaci ani neuvědomoval, protože nikdy nepoznal nic jiného.

Jeho stav se začal okamžitě zlepšovat. Za dva dni měl tu knihu

třikrát přečtenou a byl v pořádku. Další den strávil u terminálu počí-

tače, aby zjistil, jestli se v Universitní knihovně Terminu nenajdou

další záznamy o podobných legendách.

A právě takovými legendami se od té doby zabýval. Terminská

Univerzitní knihovna po té stránce nepředstavovala zvláštní zdroj

informací, ale když byl starší, objevil výhody výměnné služby mezi

knihovnami. Vlastnil dokonce i výstupy zachycené z hyperradiačních

signálů až z Ifnie.

Stal se profesorem dějin starověku a dnes – po sedmatřiceti le-

tech – si poprvé bral vědeckou dovolenou, o kterou požádal

s úmyslem podniknout (svůj první) vesmírný let, aby navštívil sa-

motný Trantor.

Peloratovi bylo úplně jasné, že člověk z Terminu, který se v ži-

votě nepodíval do Vesmíru, je naprostá výjimka. Rozhodně neměl

– 39 –

v úmyslu proslavit se právě takovým způsobem. Bylo to prostě tím,

že vždycky, když mohl letět do Vesmíru, narazil na nějakou novou

knihu, nějakou novou studii, nějakou novou analýzu. Plánovanou

cestu vždycky odložil, dokud ten nový materiál nevyždímal do po-

slední kapky, aby tak pokud možno přispěl dalším faktem, domněn-

kou nebo představou k záplavě těch, které už nashromáždil. Nakonec

ho mrzela jen jedna věc: že nepodnikl cestu právě na Trantor.

Trantor byl hlavním světem První Galaktické říše. Dvanáct tisíc

let byl sídlem Císařů a předtím hlavním sídlem jednoho

z nejvýznamnějších království předcísařské éry, které krok za kro-

kem dobývalo nebo jinak pohlcovalo ostatní království, aby tak po-

ložilo základ Říše.

Trantor byl městem obepínajícím celý svět, městem pod příkro-

vem kovu. Pelorat o něm četl v dílech Gaala Dornicka, který ho na-

vštívil v době Hariho Seldona. Dornickova kniha se už nepůjčovala a

exemplář, který měl Pelorat v osobním vlastnictví by se dal prodat za

polovinu jeho ročního platu. Pouhá představa, že by se s ní měl roz-

loučit, naháněla historikovi hrůzu.

Na Trantoru Pelorata samozřejmě zajímala Galaktická knihovna,

která byla v dobách Říše (ještě jako Císařská knihovna) největší

v Galaxii. Trantor byl hlavním sídlem nejrozsáhlejší a nejlidnatější

Říše, jakou kdy lidstvo poznalo. Byl jediným městem zahrnujícím

celý svět, s počtem obyvatel přesahujícím čtyřicet miliard a jeho

Knihovna představovala obsáhlou sbírku dokumentů o veškerém

tvůrčím (i méně tvůrčím) úsilí lidstva, úplný souhrn jeho poznání. A

všechno bylo uloženo v podobě počítačových záznamů natolik složi-

tým způsobem, že si obsluha počítačů vyžadovala odborníky.

A navíc Knihovna všechno přežila. Právě to Peloratovi připada-

lo úžasné. Když před téměř dvěma sty padesáti lety nastal pád Tran-

toru a jeho drancování, celý svět tehdy propadl strašlivé zkáze;

všechny příběhy o lidském utrpení a umírání se ani nedají vypovědět.

A přece Knihovna přežila (prý) pod ochranou studentů Univerzity,

kteří používali důmyslných zbraní vlastní výroby. Ovšem mnozí její

obranu studenty pokládali za pouhý výplod romantického ducha.

Knihovna ale rozhodně přečkala období ničivého vpádu.

– 40 –

Ebling Mis plnil svůj úkol v neporušené Knihovně na světě leží-

cím v troskách, když (podle příběhu, kterému lid Nadace dosud věřil,

ale který historikové vždycky brali s rezervou) téměř objevil Druhou

Nadaci. Tři generace Darellů – Bayta, Toran a Arkady – byly dříve či

později na Trantoru. Arkady ovšem Knihovnu nenavštívila a

Knihovna od té doby vůbec nezasáhla do dějin Galaxie.

Celých sto dvacet let nezavítal na Trantor jediný občan Nadace,

ale nebyl důvod se domnívat, že by Knihovna nebyla na svém místě.

Nejjistějším důkazem její existence byla právě skutečnost, že o sobě

nedávala vědět. Její zkáza by jistě vzbudila rozruch.

Knihovna byla nemoderní a zastaralá. Taková byla už za časů

Eblinga Mise, ale to vůbec nevadilo. Pelorat si vždycky mnul ruce

vzrušením, když si představil starou a nemoderní knihovnu. Čím

starší a nemodernější, tím větší šance, že v ní najde to, co potřebuje.

Ve snu nejednou vešel do Knihovny a bez dechu se s obavami ptal:

„Nezmodernizovali jste Knihovnu? Nevyhodili jste staré pásky a

počítačové záznamy?“ A pokaždé si představil, jak mu letitý knihov-

ník, zapadaný prachem, odpoví: „Všechno je pořád při starém, profe-

sore.“

A teď se jeho sen vyplní. Slíbila mu to sama Starostka. Nebyl si

tak docela jistý, jak se mohla dovědět o jeho práci. Nevydal mnoho

publikací. Jen malá část jeho výsledků měla takovou váhu, aby si

zasloužila zveřejnění. A to, co vyšlo, se nesetkalo s velkou odezvou.

A přece prý Brannoová řečená Bronzová věděla o všem, co se na

Terminu děje, a oči měla úplně všude. Tomu by Pelorat skoro věřil,

ale pokud věděla o jeho práci, jak to, že už dřív nepochopila její vý-

znam a neposkytla mu alespoň malou finanční podporu?

Asi to bude tím, pomyslel si s největší hořkostí, jaké byl scho-

pen, že zraky Nadace se pevně upírají k budoucnosti. Plně ji zaměst-

nává Druhá říše a její vlastní osud. Nemá čas ani chuť se ohlížet do

minulosti – a je jí proti mysli, když to někdo dělá.

Byla to ovšem jejich hloupost, ale sám, bez cizí pomoci nemohl

hloupost vymýtit. Snad to tak bylo lepší, aspoň si ten obrovský úkol

mohl vytknout za svůj osobní cíl a jednou na něj jistě budou vzpomí-

nat jako na velkého Průkopníka čehosi Významného.

– 41 –

To ovšem znamenalo (a zcela čestně si přiznával, že se té před-

stavě nevzpírá), že také on je zahleděný do budoucnosti. Do budouc-

nosti, která ho dokáže ocenit a ve které se stane hrdinou, postaveným

naroveň s Harim Seldonem. Vlastně z nich dvou bude významnější,

protože jak by mohlo řešení otázky budoucnosti dlouhé jedno tisíci-

letí, která se dala tak snadno předvídat, obstát ve srovnání

s rozluštěním dávné minulosti, vzdálené přinejmenším pětadvacet

tisíc let?

A teď nadešla ta chvíle, teď nadešla!

Starostka řekla, že to bude druhý den po objevení Seldonova ob-

razu. Byl to také jediný důvod, proč se Pelorat zajímal o Seldonovu

krizi, která celé měsíce zaměstnávala mysl všech obyvatel Terminu a

vlastně skoro celé Federace.

Jemu osobně nepřipadalo nijak důležité, jestli hlavní sídlo Na-

dace zůstane tady, na Terminu, nebo bude přeneseno někam jinam. A

teď, když se krize vyřešila, si pořád nebyl jistý, na kterou stranu se

v té věci přiklonil Hari Seldon, nebo jestli o té sporné otázce vůbec

byla řeč.

Stačilo, že se Seldon objevil a že teď nadešla ta chvíle. Bylo ně-

co po druhé hodině odpoledne, když na příjezdové cestě k jeho do-

mu, ležícímu trochu stranou, hned za hranicemi Terminu, pomalu

zastavilo pozemní auto.

Otevřela se zadní dvířka. Vystoupil strážný v uniformě Bezpeč-

nostního sboru při úřadu Starosty, za ním nějaký mladík a pak další

dva strážní.

Na Pelorata to proti jeho vůli udělalo dojem. Nejenže Starostka

zná jeho práci, ale nepochybně jí přikládá ohromný význam. Člověk,

který má být jeho společníkem, dostal čestnou stráž a jemu zase slí-

bili prvotřídní loď, kterou jeho společník dokáže pilotovat. Velice

lichotivé. Velice.

Peloratova hospodyně otevřela dveře. Mladík vešel dovnitř a

dva strážní se postavili po stranách vchodu. Oknem Pelorat viděl, že

třetí strážný zůstal venku a že tam právě zastavilo druhé auto. Další

stráže!

To je zvláštní!

– 42 –

, Když se otočil, spatřil ve svém pokoji mladíka a byl překva-

pen, že ho vlastně zná. Viděl ho v holografických přenosech. „Vy

jste ten Radní,“ vyhrkl. „Vy jste Trevize!“

„Golan Trevize. Přesně tak. Vy jste profesor Janov Pelorat?“

„Ano, ano,“ kývl Pelorat. „Vy jste ten člověk, který…“

„My dva poletíme spolu,“ řekl strnule Trevize. „Aspoň podle

mých informací.“

„Vy ale nejste historik.“

„To tedy ne. Jak už jste řekl, jsem Radní, politik.“

„Ano, ano – a o čem vlastně přemýšlím? Historik jsem já, tak

k čemu by byl další? Vy zase dokážete pilotovat kosmickou loď.“

„To mi jde celkem slušně.“

„Vida, právě to potřebujeme. Výborně! Mladý muži, praktické

myšlení není bohužel mou silnou stránkou, takže kdyby to byl náho-

dou váš případ, bude z nás jistě dobrý tým.“

„Právě teď bych nad kvalitou svého myšlení moc nejásal, ale

zřejmě nám nezbude než se snažit, aby z nás ten dobrý tým skutečně

byl.“

„Musíme doufat, že se mi podaří překonat pocit nejistoty, který

ve mně vzbuzuje Vesmír. Já jsem totiž, Radní, v životě nebyl ve

Vesmíru. Jsem úplný pecivál, nebo jak se to řekne. Mimochodem,

nedáte si čaj? Řeknu Klodě, aby nám něco přichystala. Pokud jsem to

správně pochopil, zbývá nám do odletu ještě pár hodin. Já jsem

ovšem připraven už teď. Mám všechno, co budeme oba potřebovat.

Starostka mi při tom pomáhala s nevšední ochotou. Je úžasné, jaký

má o ten projekt zájem.“

„Takže vy o tom víte? Jak dlouho?“ – zeptal se rychle Trevize.

„Starostka za mnou přišla“ (teď se Pelorat trochu zamračil, jako

by něco počítal), „může to být dva, možná tři týdny. Měl jsem z toho

velikou radost. A teď, když jsem si konečně ujasnil, že potřebuji pi-

lota, a ne druhého historika, mám zase radost z toho, že mým společ-

níkem budete vy, milý příteli.“

„Dva, možná tři týdny,“ opakoval Trevize trochu jako ve snách.

„Takže celou tu dobu byla připravena. A já…“ nedokončil větu.

„Prosím?“

– 43 –

„To nic, profesore. Mám takový zlozvyk, že si pořád mumlám

pro sebe. Na to si budete muset zvyknout, jestli se naše cesta protáh-

ne.“

„To zase ano. Ta se jistě protáhne,“ řekl Pelorat a pobízel ho ke

stolu v jídelně, kde jeho hospodyně chystala bohaté pohoštění. „Ces-

ta s otevřeným koncem. Starostka říkala, že si ji můžeme libovolně

prodloužit, že máme před sebou celou Galaxii a že prakticky všude,

kam se vydáme, můžeme čerpat z fondů Nadace. Říkala samozřejmě,

že si musíme počínat s rozvahou. To jsem jí slíbil.“ Spokojeně se

usmál a zamnul si ruce. „Posaďte se, kolego, jen se posaďte. Možná

to bude dost dlouho naše poslední jídlo na Terminu.“

Trevize se posadil. „Profesore, máte rodinu?“

„Mám syna. Pracuje na fakultě Univerzity v Santanni. Myslím,

že je chemik nebo něco takového. Je po své matce. Ta se mnou už

dlouho nežije, takže mě tu vlastně nedrží žádné povinnosti a v této

chvíli nemám co ztratit. Doufám, chlapče, že vy také ne – a dejte si

sendvič.“

„Ani mě tu právě nic neváže. Pár žen. Jen chvilkové známosti.“

„Tak, tak. Je pěkné, když to člověku vychází. Ovšem ještě lepší

je, když zjistí, že to nemusí brát vážně. Děti, předpokládám, nemá-

te?“

„Nemám.“

„Výborně. Abyste věděl, mám přímo skvělou náladu. Ze začát-

ku, když jste sem přišel, mě to vyvedlo z míry. Přiznávám. Ale teď

vidím, že je s vámi vlastně zábava. Já potřebuji mládí a nadšení. A

také člověka, který se vyzná v Galaxii. Čeká nás totiž pátrání. A ne

tak ledajaké.“ Peloratova klidná tvář a hlas zaznamenaly nezvyklé

oživení, aniž se zvlášť změnil jeho výraz nebo intonace. „Jestlipak

víte, oč se jedná?“

Trevize přimhouřil oči. „Pátrání? Ne tak ledajaké?“

„To rozhodně. Mezi desítkami obydlených světů Galaxie je

skryta perla nevídané ceny a my při jejím hledání můžeme vycházet

jen z nepatrných náznaků. A přece, když se nám ji podaří najít, bude

to neuvěřitelná výhra. Pokud ji my dva, chlapče – nebo snad Trevize,

abych se nechoval nějak povýšeně – dokážeme získat, pak naše jmé-

na budou znít celá staletí až do skonání věků.“

– 44 –

„Ta výhra, kterou máte na mysli, ta perla nevídané ceny…“

„Asi vám připomínám Arkady Darellovou, myslím tu spisova-

telku, když mluvila o Druhé Nadaci. Není divu, že se tváříte tak

užasle.“ Pelorat zaklonil hlavu, jako by se chtěl nahlas rozesmát, ale

spokojil se s pouhým úsměvem. „Mohu vás uklidnit, o nic tak

hloupého a bezvýznamného tu nejde.“

„Pokud, profesore, nemáte na mysli Druhou Nadaci, tak o čem

mluvíte?“

Pelorat najednou zvážněl, dokonce nasadil omluvný tón. „Ach,

tak ona vám to Starostka neřekla? To je ovšem zvláštní. Desítky let

mám vládě za zlé, že nedokázala pochopit význam mé práce, a teď je

Starostka Brannoová tak úžasně velkorysá.“

„Ano,“ řekl Trevize, aniž se snažil skrýt ironický tón, „ta žena je

v hloubi duše úžasný lidumil, ale přesto mi neřekla, oč se jedná.“

„Takže vy vůbec nevíte o mém výzkumu?“

„Bohužel ne.“

„Nemusíte se omlouvat. To je v pořádku. Nedělal jsem z toho

žádnou senzaci. Já vám to tedy řeknu. Vy a já budeme hledat – a také

nalezneme, protože mám v hlavě jednu geniální myšlenku – Zemi.“

10.

Tu noc neměl Trevize klidné spaní.

Znovu a znovu se zmítal ve vězení, které kolem něho postavila

ta stará žena. Nikde neviděl žádné východisko. Posílala ho do vy-

hnanství a on s tím nemohl nic dělat. Jak byla neúprosná ve své sebe-

jistotě, ani se nesnažila skrývat, že jedná v rozporu s ústavou. Spolé-

hal na svá práva Radního a občana Federace, a ona ani nepředstírala,

že na ně bere nějaký ohled.

A teď mu tenhle Pelorat, ten zvláštní vědec, který působí do-

jmem, že žije na světě, aniž je jeho součástí, řekne, že ta příšerná

stará ženská se na to připravuje celé týdny.

Měl pocit, že je tím „chlapcem“ – jak ho nazvala.

Chtěli ho poslat do vyhnanství s historikem, který mu pořád ří-

kal „milý příteli“ a zřejmě propadl záchvatu tiché radosti nad tím, že

začne v Galaxii pátrat po – Zemi.

– 45 –

Ve jménu Mezkovy babičky, co je to Země?

Zeptal se na to. Ovšem! Zeptal se hned, jak o ní padla zmínka.

„Promiňte, profesore. Ve vašem oboru se vůbec nevyznám a

snad se nebudete zlobit, když vás požádám, abyste mi to nějak jed-

noduše vysvětlil. Co je to Země?“

Pelorat se na něj vážně zahleděl a zatím pomalu uplynulo dvacet

sekund. „Je to planeta,“ odpověděl. „Úplně nejstarší planeta. Ta, mi-

lý příteli, na které se poprvé objevily lidské bytosti.“

Trevize vytřeštil oči. „Poprvé objevily? Odkud?“

„Odnikud. Je to planeta, na které se lidstvo vyvinulo v procesu

evoluce z nižších živočichů.“

Trevize o tom přemýšlel a pak zavrtěl hlavou. „Nevím, co máte

na mysli.“

Pelorat se na okamžik zatvářil rozmrzele. Odkašlal si a řekl: „Na

Terminu nejsou lidské bytosti odjakživa. Byl osídlen lidskými by-

tostmi z jiných světů. To snad víte?“

„Ano, ovšem,“ řekl netrpělivě Trevize. Bylo mu protivné, jak ho

Pelorat najednou začal poučovat.

„Výborně. A to platí o všech ostatních světech. Anacreonu, San-

tanni, Kalganu – o všech bez výjimky. Všechny byly někdy

v minulosti založeny. Lidé tam přiletěli z jiných světů. Platí to do-

konce i o Trantoru. Možná byl dvacet tisíc let významnou metropolí,

ale předtím jí nebyl.“

„Jak to, jaký byl předtím?“

„Neobydlený! Aspoň pokud jde o lidské bytosti.“

„To je skoro k nevíře.“

„A přece je to tak. Svědčí o tom staré záznamy.“

„Odkud přišli ti lidé, kteří jako první osídlili Trantor?“

„To nikdo s jistotou neví. Existují stovky planet, které tvrdí, že

byly obydlené už v šeru dávnověku, a jejichž obyvatelé předkládají

smyšlené historky o tom, jak to bylo s příchodem prvních lidí. Histo-

rici takové věci většinou odmítají a spíš hloubají nad Otázkou půvo-

du.“

„Co je to? V životě jsem o ní neslyšel.“

„To mě nepřekvapuje. Přiznávám, že dnes ten problém není me-

zi historiky populární, ale kdysi, v dobách úpadku Říše, vzbuzoval

– 46 –

jistý zájem mezi intelektuály. Salvor Hardin se o tom krátce zmiňuje

ve svých pamětech. Jde o otázku totožnosti a polohy právě té plane-

ty, na které všechno začalo. Když se ohlédneme zpátky v čase, uvi-

díme, že proudy lidstva směřují od světů založených v poslední době

k světům starším a ještě starším, až všechny dospějí k jednomu –

k tomu původnímu.“

Trevize okamžitě napadlo, že v tom tvrzení je zjevná chyba. „Co

když těch původních světů bylo víc?“

„Ovšemže ne. Všechny lidské bytosti v celé Galaxii patří

k jednomu druhu. Jeden druh nemůže vzniknout na více planetách

než na jedné. To je naprosto vyloučeno.“

„Jak to můžete vědět?“

„Tak především…“ Pelorat do sebe zaklesl ukazováčky pravé a

levé ruky, ale pak se zřejmě rozhodl upustit od výkladu, ze kterého

by se jistě vyvinulo dlouhé a složité pojednání. Spustil obě ruce po-

dél těla a s ohromnou naléhavostí řekl: „Milý příteli, mohu vám na to

dát své čestné slovo.“

Trevize odpověděl formální úklonou: „Profesore, ve snu by mě

nenapadlo o něm pochybovat. Dejme tomu, že tedy existuje jedna

planeta původu, ale co když se najdou stovky takových, které se

k tomu budou hrdě hlásit?“

„Co když? Takových už bylo! Ale žádné z těch tvrzení není

opodstatněné. Mezi stovkami planet, které touží po uznání svého

prvenství, není jediná, která by jevila známky osídlení před érou hy-

perprostoru, natož známky vývoje člověka z nižších organismů.“

„Vy tedy tvrdíte, že planeta původu existuje, ale že se k tomu

z nějakého důvodu nehlásí?“

„Trefil jste do černého.“

„A vy ji budete hledat?“

„My dva. To máme totiž za úkol. Starostka Brannoová všechno

zařídila. Poletíme s naší lodí na Trantor.“

„Na Trantor? To není planeta původu. Sám jste to před chvílí ří-

kal.“

„Ovšemže to není Trantor. Je to Země.“

„Tak proč jste mi neřekl, abych s naší lodí letěl k Zemi?“

– 47 –

„Asi jsem se nevyjádřil dost jasně. Země je jméno z říše legend.

Je zahaleno dávnými mýty. Nemůžeme mu přičítat nějaký konkrétní

význam, ale ten výraz se docela hodí jako dvojslabičné synonymum

pro Planetu původu lidského druhu. Ovšem která planeta v reálném

Vesmíru je právě ta, kterou definujeme jako Zemi, nikdo neví.“

„Na Trantoru to budou vědět?“

„Rozhodně doufám, že tam najdu nějaké informace. Trantor má

Galaktickou knihovnu, největší v celém systému.“

„V té Knihovně jistě hledali ti lidé, kteří se podle vašich slov za-

jímali o Otázku původu v dobách První říše.“

Pelorat zamyšleně přikývl. „Ano, ale snad ne dost důkladně. O

Otázce původu jsem zjistil spoustu věcí, které lidé z Říše před pěti

sty lety vůbec nemuseli znát. Takže bych v těch starých archívech

mohl pátrat s větším porozuměním. Přemýšlím o tom už delší dobu a

mám v hlavě jednu geniální myšlenku.“

„Doufám, že jste to všechno řekl Starostce Brannoové a že ona

souhlasí?“

„Jestli souhlasí? Milý příteli, ta byla přímo nadšená. Řekla mi,

že na Trantoru určitě zjistím všechno, co budu potřebovat.“

„To jistě,“ zabručel Trevize.

To byla jedna z věcí, které ho tu noc zaměstnávaly. Starostka

Brannoová ho posílá zjistit co nejvíc o Druhé Nadaci. Posílá ho

s Peloratem, aby svůj skutečný cíl zakryl předstíraným pátráním po

Zemi – pátráním, které ho mohlo přivést na kterékoli místo Galaxie.

Byla to vlastně dokonalá záminka a on obdivoval Starostčin důvtip.

Ale Trantor? Jaký to mělo smysl? Jakmile se ocitnou na Tranto-

ru, Pelorat zmizí v Galaktické knihovně a už z ní nevyjde. Když bude

obklopen nekonečnými stohy knih, filmů a nahrávek; záplavou kom-

puterizací a symbolických vyjádření, jistě se od nich nedokáže od-

trhnout.

A kromě toho…

Kdysi, za časů Mezka, odletěl na Trantor Ebling Mis. Vyprávělo

se, že tam zjistil polohu Druhé Nadace a že zemřel, než to stačil pro-

zradit. Jenže pak udělala totéž Arkady Darellová a té se Druhou Na-

daci podařilo objevit. Zjistila ovšem, že tím místem je sám Terminus.

A tam bylo také hnízdo Druhé Nadace vyhlazeno. Dnes mohla být

– 48 –

Druhá Nadace kdekoli jinde, tak co by ještě hledali na Trantoru.

Kdyby pátral po Druhé Nadaci, bylo by nejlepší letět kamkoli, jenom

ne na Trantor.

A kromě toho…

Nevěděl, co má Brannoová ještě v úmyslu, ale neměl chuť plnit

její přání. Tak Brannoová byla přímo nadšená cestou na Trantor? No

dobrá, když Brannoová touží po Trantoru, oni na Trantor nepoletí!

Kamkoli jinam, jenom ne na Trantor!

Teprve když se noc skláněla k ránu, Trevize zmožený únavou

konečně usnul neklidným spánkem.

11.

Den následující po Trevizově zadržení byl pro Starostku Bran-

noovou příznivý. Dostalo se jí mnohem větší chvály, než si zaslouži-

la, a o tom incidentu se nikdo ani nezmínil.

Přesto ale dobře věděla, že se Rada brzy probere ze svého

ochromení a vznese dotazy. Musela jednat rychle. A tak když odloži-

la spoustu jiných otázek, plně se věnovala té věci s Trevizem.

V době, kdy Trevize s Peloratem mluvili o Zemi… Brannoová

v kanceláři Starosty hleděla tváří v tvář Radnímu Munnovi Li Com-

porovi. Když s výrazem naprostého klidu seděl u stolu proti ní, ještě

jednou ho zhodnotila pohledem.

Byl menší a drobnější než Trevize a jen o dva roky starší. Oba

byli novopečení Radní, mladí a nerozvážní, a to bylo jistě jediné, co

je spojovalo, protože jinak se po všech stránkách lišili.

Zatímco z Trevize jako by vycházel stravující žár, z Compora

vyzařovala téměř neochvějná sebejistota. Snad za to mohly jeho svět-

lé vlasy a modré oči, které byly u lidí z Nadace něčím neobvyklým.

Dodávaly mu takřka ženskou jemnost, pro kterou (jak se Brannoová

domnívala) nebyl pro ženy tak přitažlivý jako Trevize. Přesto ovšem

bylo jasné, že si na svém vzhledu zakládá a věnuje mu značnou péči,

protože vlasy nosil dost dlouhé a dbal o to, aby byly pečlivě natoče-

né. Pod obočím měl slabé modré stíny, aby zdůraznil barvu očí. (Po-

užívání stínů různých barev se u mužů během posledních deseti let

stalo běžným zvykem.)

– 49 –

Nebyl žádný sukničkář. Žil spořádaně po boku své ženy, ale za-

tím neprojevil úmysl založit rodinu a nebylo známo, že by měl něja-

kou vedlejší známost. Také tím se lišil od Trevize, který střídal pří-

telkyně stejně často jako své křiklavé šerpy, což se o něm všeobecně

vědělo.

Sotva by se našla oblast života obou mladých Radních, o které

by Kodellovo oddělení nemělo své informace. Kodell sám teď tiše

seděl v rohu místnosti a jako vždycky kolem sebe šířil atmosféru

nezdolného optimismu.

„Radní Compore,“ přerušila ticho Brannoová, „prokázal jste

Nadaci dobrou službu, ale bohužel není takového druhu, aby si za-

sloužila veřejnou chválu nebo nějakou běžnou odměnu.“

Compor se usmál. Měl bílé a rovné zuby a Brannoovou mimo-

děk napadlo, jestli tak vypadají všichni obyvatelé sektoru Síria.

Comporova historka o jeho původu právě z této, periferní oblasti,

vycházela z vyprávění jeho babičky z matčiny strany, také plavovla-

sé a modrooké, která tvrdila, že její matka byla ze sektoru Síria.

Podle Kodella ovšem existoval spolehlivý důkaz, který by to mohl

dosvědčit. Vzhledem k tomu, jaké jsou ženy, říkal Kodell, se klidně

mohla chlubit vzdáleným a exotickým původem, aby zvýšila svůj

půvab a už tak nebezpečnou přitažlivost.

„Tak takové jsou ženy?“ zeptala se tehdy chladně Branoová a

Kodell se usmál a zabručel, že měl samozřejmě na mysli jen ty oby-

čejné.

„Lid Nadace o mé službě nemusí vědět, stačí, že o ní víte vy“

odpověděl Compor.

„To ano, a také si to budu pamatovat. Ovšem nedopustím, abys-

te se domníval, že vaše závazky jsou tím splněny. Zvolil jste si ob-

tížnou cestu a musíte v ní pokračovat. Potřebujeme další informace o

Trevizovi.“

„Řekl jsem vám všechno, co o něm vím.“

„Snad chcete, abych vám to věřila. Snad jste o tom dokonce sám

pevně přesvědčen. Přesto mi ale odpovězte na mé otázky. Znáte člo-

věka jménem Janov Pelorat?“

– 50 –

Compor jen na okamžik svraštil čelo, které už vzápětí bylo

hladké. Opatrně pronesl: „Kdybych ho viděl, možná si vzpomenu,

ale to jméno ve mě nevzbuzuje žádné asociace.“

„Je to vědec.“

Comporova ústa se zaokrouhlila v trochu pohrdavém, ale nevy-

řčeném „Ó?“ jako by žasl nad tím, že Starostka předpokládá, že bude

znát nějakého vědce.

„Pelorat je zajímavý člověk, který z osobních důvodů touží na-

vštívit Trantor. Bude ho doprovázet Radní Trevize. A protože jste

byl Trevizův dobrý přítel a možná znáte způsob jeho myšlení, řekně-

te mi – myslíte si, že Trevize bude souhlasit s cestou na Trantor?“

„Když zajistíte, aby se Trevize dostal na loď, a když s tou lodí

někdo poletí na Trantor, co mu zbyde, než se podřídit? Přece nechce-

te tvrdit, že se vzbouří, aby se zmocnil lodi?“

„Vy mi nerozumíte. Na lodi bude jen on s Peloratem a bude ji

řídit.“

„A vy se ptáte, jestli dobrovolně poletí na Trantor.“

„Ano, přesně na to se ptám.“

„Paní Starostko, jak můžu vědět, co udělá?“

„Radní Compore, byl jste Trevizův blízký přítel. Víte, že je pře-

svědčen o existenci Druhé Nadace. Copak s vámi nikdy nemluvil o

svých teoriích, kde by asi tak mohla být, kde by se dala hledat?“

„Nikdy, paní Starostko.“

„Myslíte, že ji najde?“

Compor se pousmál. „Myslím, že Druhá Nadace, ať byla, jaká

chtěla, a bez ohledu na svůj někdejší význam, byla v době Arkady

Darellové úplně zničena. Věřím jejímu líčení.“

„Skutečně? Proč jste tedy zradil svého přítele? Kdyby pátral po

něčem, co neexistuje, jakou škodu mohl spáchat šířením svých pra-

podivných teorií?“

„Uškodit nemusí jen pravda. Jeho teorie byly snad jen prapodiv-

né, ale mohly vyvolat znepokojení mezi lidem Terminu; a tím, že by

navodily atmosféru strachu a pochybností, pokud jde o roli Nadace

ve velkém dramatu dějin Galaxie, by oslabily její vedoucí postavení

ve Federaci a její vysněnou představu Druhé Galaktické říše. Bezpo-

chyby jste si myslela totéž, jinak byste ho nedala zatknout na půdě

– 51 –

Rady a teď ho bez soudu neposílala do vyhnanství. Smím se vás,

Starostko, zeptat, proč jste to udělala?“

„Dejme tomu, že jsem byla natolik obezřetná, abych vzala

v úvahu nepatrnou možnost, že by mohl mít pravdu. A kdyby potom

vyjádřil své názory, mohl mít za následek přímé a bezprostřední

ohrožení.“

Compor nic neříkal.

Brannoová pokračovala: „Souhlasím s vámi, ale povinnosti vy-

plývající z mé funkce mě nutí, abych tu možnost brala v úvahu. Ráda

bych se vás znovu zeptala, jestli nemáte tušení, kde by podle jeho

představ mohla existovat Druhá Nadace a kam by se mohl vydat.“

„Nemám.“

„To vám v tom směru vůbec nic nenaznačil?“

„Ne, ovšemže ne.“

„Vůbec nic? Jen to tak snadno nevzdávejte. Přemýšlejte. Vůbec

nic?“

„Vůbec nic,“ řekl pevně Compor.

„Žádný náznak? Nezávazný vtip? Bezduchá čmáranice? Abs-

traktní představa, která by při zpětném ohlédnutí mohla mít nějaký

význam?“

„Nic takového. Říkám vám, paní Starostko, že jeho sny o Druhé

Nadaci jsou z rodu zcela mlhavých představ. Sama to víte a těmi

zbytečnými starostmi jen ztrácíte čas a plýtváte emocemi.“

„Jestli vy náhodou nechcete zase přeběhnout na druhou stranu,

abyste chránil přítele, kterého jste vydal do mých rukou?“

„Ne,“ řekl Compor. „Toho jsem vám vydal z důvodů, které jsem

pokládal za dobré a vlastenecké. Nemám proč svého činu litovat ne-

bo měnit svůj postoj.“

„A to mi nemůžete ani naznačit, kam by se mohl vydat, až bude

mít k dispozici loď?“

„Jak už jsem řekl…“

„A přece by mě, Radní, zajímalo,“ a tu se rysy Starostčiny stáh-

ly ve výrazu toužebného očekávání, „kam se vydá.“

„V tom případě byste snad měla na jeho loď umístit hyperrelé.“

„To už mě, Radní, napadlo. Jenomže on je podezíravý, proto by

ho zřejmě našel, i kdybychom relé umístili sebelépe. Samozřejmě by

– 52 –

se dalo připevnit tak, že by ho nemohl najít, aniž by poškodil loď, a

proto by mu asi nezbylo, než ho nechat na místě…“

„Výborný nápad.“

„Až na to,“ namítla Brannoová, „že by mu to bránilo v rozletu.

Možná by se pak nevydal tam, kam by letěl, kdyby se cítil svobodný

a nespoutaný. To, co bych se pak dověděla, by mi nebylo k ničemu.“

„V tom případě zřejmě nemůžete zjistit, kam poletí.“

„Možná že ano, protože chci použít velice primitivních pro-

středků. Je dost pravděpodobné, že člověk, který počítá s něčím veli-

ce rafinovaným a který se před tím bude mít na pozoru sotva pomyslí

na něco primitivního. Mám v úmyslu nechat Trevize sledovat.“

„Sledovat?“

„Přesně tak. Dalším pilotem v další kosmické lodi. Vidíte, jak

vás ta myšlenka překvapila. Stejně by překvapila jeho. Vůbec ho

nemusí napadnout, že by měl ve Vesmíru zjišťovat, zda se v jeho

okolí nepohybuje nějaká další hmota a my se i tak postaráme, aby

jeho loď nebyla vybavena nejnovějšími detekčními přístroji.“

„Paní Starostko, promiňte, ale musím vás upozornit, že

s kosmickými lety nemáte zkušenosti. Sledování jedné lodi druhou se

vůbec nedělá – protože je k ničemu. Trevize unikne při prvním Sko-

ku hyperprostorem. I kdyby nevěděl, že je sledován, tím prvním

Skokem se ocitne na svobodě. Když nebude mít na palubě hyperrelé,

je vyloučeno, aby ho někdo sledoval.“

„Připouštím, že mám nedostatek zkušeností. Na rozdíl od vás a

Trevize jsem neprodělala námořní výcvik. Přesto jsem se ale dovědě-

la od svých poradců, kteří takový výcvik mají, že když člověk pozo-

ruje loď bezprostředně před Skokem, potom je možné z jejího směru,

rychlosti a zrychlení alespoň přibližně – odhadnout charakter Skoku.

Pokud má pronásledovatel dobrý počítač a vynikající úsudek, může

Skok zopakovat s takovou přesností, aby na druhém konci mohl za-

chytit stopu – zvlášť když bude mít kvalitní detektor hmoty.“

„To se může podařit jednou,“ prohlásil rázné Compor, „nebo i

dvakrát, když má pronásledovatel velké štěstí, ale to je právě ten

problém. Na něco takového nemůžete spoléhat.“

– 53 –

„A třeba můžeme. Radní Compore, vy jste svého času závodně

létal hyperprostorem. Vidíte, co všechno o vás vím. Jste znamenitý

pilot a při sledování soupeře Skokem jste dokázal úžasné věci.“

Compor vytřeštil oči. Nejraději by se na místě propadl. „To jsem

byl na škole. Už nejsem nejmladší.“

„Tak starý zase nejste. Necelých pětatřicet. A proto, Radní, bu-

dete Trevize sledovat vy. Budete ho sledovat na každém kroku a po-

dávat mi hlášení. Odletíte krátce po Trevizovi a ten odlétá za pár

hodin. A Radní, pokud ten úkol odmítnete splnit, čeká vás vězení za

vlastizradu. Když nastoupíte na loď, kterou vám přidělíme, a nedo-

kážete ho sledovat, nemusíte se obtěžovat s návratem. Kdybyste se o

to pokusil, bez milosti vás zlikvidujeme.“

Compor se energicky napřímil. „Mám ještě život před sebou.

Mám tu svou práci. Svoji ženu. Nemohu všechno opustit.“

„Nic jiného vám nezbude. Ti z nás, kdo se rozhodnou sloužit

Nadaci, musí být připraveni sloužit jí neustále, a pokud je to nutné,

pak i dlouhodobě a za cenu vlastního nepohodlí.“

„Moje žena samozřejmě poletí se mnou.“

„Vy mě snad máte za blázna. Ta tady samozřejmě zůstane.“

„Jako rukojmí?“

„Když se vám to slovo líbí. Já bych raději řekla, že se budete

vystavovat nebezpečí, a moje dobré srdce si přeje, aby zůstala tady,

kde jí nic nehrozí. Nevidím žádný důvod k diskusím. Jste zatčen

stejně jako Trevize a jistě chápete, že musím jednat rychle – ještě než

vyprchá euforie, která zatím ovládá Terminus. Bojím se, že má

hvězda brzy pohasne.“

12.

Kodell se najednou ozval: „Paní Starostko, to od vás nebylo moc

ohleduplné.“

„Proč také? Zradil přítele,“ odvětila žena s mírným pohrdáním.

„Měli jsme z toho užitek!“

„Čirou náhodou ano. Ovšem z jeho příští zrady už ho mít nemu-

síme.“

„Proč by měl zradit znovu?“

– 54 –

„Ale Liono,“ řekla netrpělivě Branoová, „teď už bez legrace.

Když o někom víte, že dokáže hrát na obě strany, vždycky u něho

musíte počítat s tím, že to udělá znovu.“

„Může té schopnosti využít k tomu, aby se zase dal dohromady

s Trevizem. Společně mohou…“

„Tomu sám nevěříte. Trevize jde ve své hlouposti a naivitě pří-

mo za svým cílem. Zradu nedokáže pochopit a nikdy, za žádných

okolností Comporovi podruhé neuvěří.“

„Promiňte, Starostko, ale rád bych se ujistil, že sleduji tok va-

šich myšlenek. Nakolik potom můžete Comporovi důvěřovat vy? Jak

můžete vědět, že bude Trevize sledovat a podávat pravdivá hlášení?

Počítáte s tím, že ho k tomu donutí strach o osud jeho ženy? Jeho

touha vrátit se k ní?“

„Obojí má svůj význam, ale není to jediné, na co spoléhám. Na

Comporově lodi bude hyperrelé. Trevize bude mít podezření, že je

sledován, a bude po něm pátrat. Ovšem Compor – jako pronásledo-

vatel – podle mého názoru na nic takového nepomyslí a pátrat po

něm nebude. Pokud to ovšem udělá a pokud ho najde, pak nám ne-

zbude, než spoléhat na půvaby jeho ženy.“

Kodell se zasmál. „Když si vzpomenu, že jsem vás kdysi musel

poučovat. A smysl toho sledování?“

„Dvojitá ochranná vrstva. Pokud dostanou Trevize, Compor

může pokračovat místo něj a poskytnout informace, které nám nesta-

čí dát Trevize.“

„Ještě jeden dotaz. Co když Trevize, čistě náhodou, objeví Dru-

hou Nadaci a my se o tom dovíme jeho nebo Comporovým prostřed-

nictvím, nebo budeme mít důvod se domnívat, že existuje, i když oba

zahynou?“

„Liono,“ řekla, „já doufám, že Druhá Nadace existuje. Se Sel-

donovým plánem už stejně dlouho nevystačíme. Velký Hari Seldon

ho vymyslel v době, kdy byly dny Říše sečteny, kdy se prakticky

zastavil technický pokrok. Také Seldon byl dítětem své doby. A bez

ohledu na to, jak ta napůl mýtická věda psychohistorie musela být

vynikající, překročit svůj stín nemohla. Jistě nepočítala se závratným

tempem technického růstu. Toho Nadace dosáhla zvlášť během po-

sledního století. Máme přístroje k detekci hmoty, o jakých se dřív

– 55 –

nikomu ani nesnilo, počítače, které dovedou reagovat na pouhou

myšlenku a – především – ochranu proti mentální energii. Druhá

Nadace nás už dlouho nemůže ovládat, pokud to zatím ještě dokáže.

Během posledních let své vlády bych se chtěla stát tím, pod jehož

vedením Terminus vykročí novým směrem.“

„A co když Druhá Nadace přece jenom neexistuje?“

„Potom tím novým směrem vykročíme hned.“

13.

Neklidný spánek, který Trevize nakonec přemohl, netrval dlou-

ho. Už podruhé mu někdo sáhl na rameno.

Trevize se vymrštil, ještě s kalným pohledem a přitom vůbec

nechápal, proč je v cizí posteli. „Co… co…?“

Pelorat se omlouval: „Promiňte, Radní Trevizi. Jste mým hos-

tem a měl bych vám dopřát odpočinek, ale je tady Starostka.“ Stál u

postele ve flanelovém pyžamu a trochu se třásl. Trevize se přes svou

únavu probral a rozpomněl se.

Starostka byla v Peloratově obývacím pokoji a tvářila se stejně

vyrovnaně jako vždycky. Doprovázel ji Kodell, který si rukou lehce

přejížděl bílý knír.

Trevize si upravil šerpu, aby mu dokonale padla a pomyslel si,

jak dlouho asi ti dva – Kodell a Brannoová – vydrží jeden bez druhé-

ho.

Uštěpačně řekl: „Jestlipak se už Rada vzpamatovala? Nedělají si

její členové starosti, že jeden z nich schází?“

„Jsou sice jisté známky oživení, ale ne takové, aby vám to bylo

něco platné. Rozhodně nemůže být pochyb, že mám pořád takovou

moc, abych vás donutila k odletu. Budete dopraven na ultimatský

kosmodrom…“

„Takže ne na kosmodrom Terminu, paní Starostko? To mám být

připraven o náležité rozloučení s plačícími davy?“

„Jak vidím, Radní, máte už zase chuť říkat dětinské hlouposti, a

to mě těší. Uklidňuje to výčitky svědomí, které by mě jinak mohly

trápit. Vy a profesor Pelorat v tichosti odletíte z kosmodromu

v Ultimatu.“

– 56 –

„Abychom se už nevrátili?“

„A možná se už nevrátili. Ovšem,“ a tu se na okamžik zasmála,

„pokud zjistíte něco natolik závažného a užitečného, že i mně by

udělalo radost, kdybyste mě s tím seznámil, potom se vrátíte. Třeba

se dočkáte i poct.“

Trevize lhostejně přikývl. „I to je možné.“

„Možné je skoro všechno. Rozhodně si nebudete mít nač stěžo-

vat. Dostáváte právě dokončený minikřižník Vzdálená hvězda, po-

jmenovaný podle křižníku Hobera Mallowa. Jeho obsluhu zvládne

jeden člověk, i když se na něj celkem pohodlně vejdou i tři.“

Trevize to vytrhlo z mírně ironické nálady, do které se tak do-

konale vžil. „Plně vyzbrojený?“

„Nevyzbrojený, ale jinak vybavený kompletně. Ať se vydáte

kamkoli, všude budete občany Nadace a vždycky se můžete obrátit

na našeho konzula, takže zbraně nebudete potřebovat. Podle potřeby

můžete čerpat z našich fondů, které, jak bych chtěla dodat, nejsou

neomezené.“

„Jste velkorysá.“

„Já vím, Radní. Ale aby bylo jasno. Pomáháte profesoru Pelora-

tovi hledat Zemi. Bez ohledu na to, co pokládáte za předmět svého

pátrání, hledáte Zemi. To musí pochopit každý, s kým se setkáte. A

pořád mějte na paměti, že Vzdálená hvězda není vyzbrojena.“

„Pátrám po Zemi,“ řekl Trevize. „Je mi to úplně jasné.“

„Takže můžete vyrazit.“

„Promiňte, ale jistě jsme neprobrali ještě spoustu věcí. Lodi

jsem svého času pilotoval, ale s posledním modelem minikřižníku

nemám zkušenosti. Co když ho nedokážu řídit?“

„Podle mých informací je Vzdálená hvězda plně řízena počíta-

čem. A než se na to zeptáte, k obsluze počítače posledního modelu

lodi nemusíte nic vědět. Všechno potřebné vám řekne sám. Potřebu-

jete ještě něco?“

Trevize se lítostivě prohlížel. „Věci na převlečení.“

„Ty najdete na palubě lodi. Včetně těch pruhů látky, co nosíte,

šerp, nebo jak se to jmenuje. Profesor má také k dispozici všechno

potřebné. Všechno, co přicházelo v úvahu, už je na palubě, i když

musím rychle dodat, že to nezahrnuje dámskou společnost.“

– 57 –

„To je smůla,“ zalitoval Trevize. „Nebyla by k zahození, ale

právě teď čirou náhodou nevím o vhodné kandidátce. Stejně si však

myslím, že v Galaxii je spousta lidí, a jak odtud vytáhnu paty, tak si

snad můžu dělat, co budu chtít.

„Pokud jde o tu společnost? Jak je libo.“

S námahou se zvedla. „Na kosmodrom s vámi nepojedu,“ pro-

hlásila, „o to se postarají jiní, a ne abyste se snažil dělat nějaké ne-

předloženosti. Kdybyste se pokusil o útěk, může vás to stát život.

Skutečnost, že u toho nebudu, by odstranila veškeré zábrany.“

„Paní Starostko, o nic nedovoleného se pokoušet nebudu, ale

ještě něco…“

„Ano?“ Trevize horečně pátral ve své mysli a s úsměvem, který,

jak pevně věřil, vypadal nenuceně, konečně vyslovil: „Paní Starost-

ko, jednou mě možná budete žádat, abych se o něco pokusil. A já pak

udělám, co uznám za vhodné, ale ty poslední dva dny si budu pama-

tovat.“

Starostka Brannoová si povzdechla: „Nechte si ty své výlevy.

Když se to stane, pak se nedá nic dělat, ale zatím vás o nic nežádám.“

– 58 –

Kapitola čtvrtá

VESMÍR

14.

Loď působila ještě úchvatnějším dojmem než Trevize – který

pamatoval dobu, kdy se nové třídě křižníků dělala obrovská reklama

– vůbec předpokládal.

Nepůsobila tak díky své velikosti, protože byla poměrně malá.

Její konstrukce sledovala dobré manévrovací schopnosti, rychlost,

uplatnění plně gravitických motorů a hlavně nejmodernější využití

počítače. Nemusela být velká, velikost by byla v rozporu s jejím po-

sláním.

Byl to vynález, k jehož obsluze stačil jeden člověk, a přitom do-

kázal bohatě nahradit starší lodi, které potřebovaly posádku složenou

z tuctu i více členů. Kdyby na ní byli dva nebo i tři lidé, aby se mohli

střídat ve službě, potom by jedna taková loď dokázala odrazit útok

flotily mnohem větších lodí nepatřících Nadaci. Navíc dokázala

předhonit každou loď na světě, a tak jí uniknout.

Vyznačovala se strohou elegancí. Nebyla na ní jediná zbytečná

linie, jediná nadbytečná křivka uvnitř ani vně. Díky maximálnímu

využití každého krychlového metru objemu vznikalo uvnitř paradox-

ní zdání prostornosti. Snad nic z toho, co mu Starostka řekla o vý-

znamu jeho poslání, nemohlo na Trevize udělat větší dojem než loď,

jejíž pomocí je měl uskutečnit.

Brannoová řečená Bronzová, jak si zklamaně pomyslel, ho do-

nutila k tomu, aby se ujal nebezpečného úkolu obrovského významu.

Nemusel to přijímat s takovým odhodláním, kdyby všechno nezařídi-

la tak, aby jí sám chtěl ukázat, co dovede.

A Pelorat byl údivem bez sebe. „Věřil byste,“ zeptal se, když se

jemně dotkl prstem trupu předtím, než vlezl dovnitř, „že jsem se ještě

nikdy nepřiblížil ke kosmické lodi?“

– 59 –

„Když to, profesore, říkáte, tak tomu samozřejmě věřím, ale jak

jste to dokázal?“

„Po pravdě řečeno, ani pořádně nevím, milý pří… – chci říci mi-

lý Trevize. Zřejmě jsem se příliš věnoval svému výzkumu. Když má

člověk doma skutečně prvotřídní počítač, který se dokáže spojit

s jinými počítači kdekoli v Galaxii, sotva se potřebuje pohnout

z místa. Ale stejně jsem si kosmickou loď představoval větší.“

„To je malý model, ale i tak má uvnitř mnohem víc místa než

každá jiná loď téhle velikosti.“

„Jak je to možné? Vy si děláte legraci z mé nevědomosti?“

„Kdepak. Myslím to vážně. Tohle je jedna z prvních lodí s plně

gravitickým pohonem.“

„Co to znamená? Ale prosím vás, jestli jsou k tomu potřeba roz-

sáhlé znalosti fyziky, tak mi nic nevysvětlujte. Bude mi stačit vaše

slovo, jako jste se vy včera spokojil s mým, když jsme mluvili o je-

diném lidském druhu a jediném světě jeho původu.“

„Pokusím se o to, profesore. Během dlouhých tisíciletí kosmic-

kých letů jsme měli motory chemické, motory iontové a hyperato-

mové, a ty všechny byly příliš objemné. Lodi staré Císařské flotily

byly dlouhé pět set metrů a nebylo v nich víc životního prostoru než

v malém bytě. Nadace se ale díky nedostatku materiálních zdrojů,

během všech staletí své existence zaměřila na miniaturizaci. Vrchol

představuje tato loď. Využívá antigravitace a zařízení, které to

umožňuje, prakticky nezabírá místo a je v podstatě součástí trupu.

Nebýt toho, že pořád potřebujeme hyperatomové…“

Přiblížila se hlídka Bezpečnosti. „Pánové, nastupte si!“ Obloha

se rozjasňovala, i když do východu Slunce zbývalo ještě půl hodiny.

Trevize se rozhlédl. „Jsou naložena moje zavazadla?“

„Ano, Radní, na lodi najdete všechno potřebné.“

„Doufám, že hlavně oblečení, které nebude odpovídat mé veli-

kosti ani vkusu.“

Strážný docela nečekaně odpověděl takřka chlapeckým úsmě-

vem. „To snad ne,“ řekl. „Starostka nás posledních třicet čtyřicet

hodin nechala pracovat přes čas a sehnali jsme přesně to co nosíte.

Cena nerozhodovala. Poslyšte,“ rozhlédl se, jako by se chtěl pře-

svědčit, že si nikdo nevšiml jeho náhle přátelského tónu, „vy dva ale

– 60 –

máte štěstí. Nejlepší loď na světě. S kompletním vybavením kromě

výzbroje. Slízli jste všechnu smetanu.“

„Jen jestli není kyselá,“ prohodil Trevize. „Tak co, profesore,

jste připraven?“

„Po této stránce ano,“ odpověděl Pelorat a zvedl čtvercovou asi

dvaceticentimetrovou destičku, vloženou do obalu ze stříbřitého plas-

tiku. Trevize si najednou uvědomil, že ji Pelorat drží už od chvíle,

kdy vyšli z jeho domu, že si ji pořád přendává z ruky do ruky a že ji

vůbec neodložil, ani když udělali zastávku, aby v rychlosti posnídali.

„Co je to, profesore?“

„Moje knihovna. Je seřazena tematicky a podle původu a celá se

mi vešla na jednu destičku. Jestli si myslíte, že ta loď je zázrak, co je

potom ta destička? Celá knihovna! Všechno, co jsem nashromáždil.

Je to úžasné! Úžasné!“

„No dobrá,“ řekl Trevize, „Tak to jsme vážně slízli všechnu

smetanu.“

15.

Trevize obdivoval vnitřek lodi. Prostor byl využit velice důmy-

slně. Byl tady sklad se zásobami potravin, šatstva, filmů a her. Dále

tu byla tělocvična, salónek a dvě skoro stejné ložnice.

„Tahle, profesore,“ usoudil Trevize, „bude jistě vaše. Aspoň je

tady vestavěný snímač.“

„To je dobře,“ řekl spokojeně Pelorat. „To jsem byl pěkný hlu-

pák, že jsem se tak vyhýbal kosmickým letům. Tady bych, milý Tre-

vize, mohl žít a vůbec nic by mi nescházelo.“

„Je tu víc místa, než jsem předpokládal,“ řekl s radostí Trevize.

„A motory jsou skutečně v trupu, jak jste říkal?“

„Rozhodně jsou tam ovládací prvky. Nemusíme skladovat po-

honné hmoty, ani je na místě využívat. Čerpáme ze základních ener-

getických zásob Vesmíru, takže všechno palivo a motory jsou – tady

kolem.“ Neurčitě rozhodil rukama.

„Jenomže teď mě napadá – co když se něco stane?“

– 61 –

Trevize pokrčil rameny. „Prodělal jsem výcvik v kosmické na-

vigaci, ale ne na takových lodích. Když se něco stane s gravitikou,

tak si s tím bohužel nedokážu poradit.“

„Ale umíte tu loď řídit? Pilotovat?“

„To bych také rád věděl.“

„Co když je ta loď automatizovaná? A my jsme jenom cestující?

Třeba máme jen sedět a čekat,“ nadhodil Pelorat.

„Něco takového se používá v kyvadlové přepravě mezi plane-

tami a kosmickými stanicemi uvnitř hvězdné soustavy. Ale o auto-

matizovaném letu hyperprostorem jsem ještě neslyšel. Aspoň zatím

ne. Zatím ne,“ odpověděl Trevize.

Znovu se rozhlédl a zmocnilo se ho neblahé tušení. Co když to

ta semetrika Starostka přece jen dokázala, a k němu se to vůbec ne-

doneslo? Co když Nadace zvládla také automatizaci mezihvězdných

letů a teď ho, docela proti jeho vůli, odloží na Trantor, aniž do toho

bude moci mluvit víc než ostatní inventář na palubě lodi?

S radostným elánem, který necítil, pronesl: „Jen klid, profesore.

Starostka říkala, že ta loď je plně ovládána počítačem. Když je ve

vaší místnosti vestavěn snímač, v té mé by měl být počítač. Udělejte

si pohodlí a já se zatím trochu porozhlédnu.“

Pelorat se hned zatvářil znepokojeně. „Trevize, milý hochu‚ –

viďte, že neopustíte loď?“

„To vůbec nemám v úmyslu, profesore. I kdybych to snad zku-

sil, můžete se spolehnout, že by mi v tom zabránili. Starostka by ne-

připustila, abych se odtud dostal. Teď chci jen zjistit, co vlastně řídí

Vzdálenou hvězdu.“

Usmál se: „Profesore, já vás neopustím.“

Když vešel do místnosti, kterou pokládal za vlastní ložnici, ještě

se usmíval, ale když za sebou tiše zavřel dveře, radostný výraz z jeho

tváře se vytratil. Někde tu přece musí být zařízení, které by umožňo-

valo komunikaci s planetou v blízkosti lodi. Bylo nepředstavitelné,

že by loď byla záměrně izolována od svého okolí, a proto někde –

snad ve výklenku stěny musí být vysílač. Mohl by zavolat do kance-

láře Starosty, aby se zeptal na řízení lodi.

Pozorně prohlížel stěny, pelest postele a úhledný nábytek s

hladkým povrchem. Pokud tady nic nenajde, projde si zbytek lodi.

– 62 –

Už toho chtěl nechat, když na hladkém, světlehnědém povrchu

stolu zachytil záblesk světla. Plný kruh světla s úhledným nápisem,

který hlásal: POČÍTAČOVÉ INSTRUKCE.

Ach!

Ale stejně se mu rozbušilo srdce. Není počítač jako počítač a

zvládnout některé programy bylo časově náročné. Trevize nikdy ne-

dělal tu chybu, že by podceňoval vlastní inteligenci, ale na druhé

straně se nepokládal za Velkého Mistra. Někteří lidé byli s počítačem

jedna ruka, zatímco o jiných to neplatilo – a Trevize moc dobře vě-

děl, do které skupiny patří.

Když sloužil u flotily Nadace, dosáhl hodnosti poručíka a jako

velitel dne měl občas příležitost pracovat s lodním počítačem. Nikdy

ho ovšem neměl výhradně ve své péči a nikdo po něm nechtěl, aby

ovládal víc než běžné operace potřebné k výkonu funkce velitele dne.

Neměl příjemný pocit, když si vzpomněl, kolik místa zabere vý-

stup kompletně zapsaného programu, a dokázal si vybavit chování

poddůstojníka technické služby Krasneta u řídicího panelu počítače.

Hrál na něj, jako by to byl nejsložitější hudební nástroj v Galaxii, a

přitom působil dojmem nedbalé elegance, jako by byl znuděný jeho

prostotou a přece i on musel občas nahlédnout do svých příruček a

v rozpacích se proklínal.

Trevize váhavě položil prst na kruh světla a světlo se okamžitě

rozšířilo po celé desce stolu. Byly na ní obrysy dvou rukou: pravé a

levé. Nečekaně a naprosto plynule se deska sklopila pod úhlem pěta-

čtyřiceti stupňů.

Trevize se posadil ke stolu. Nebylo třeba slov. Bylo jasné, co má

dělat.

Položil ruce na obrysy na stole umístěné tak, aby to mohl udělat

bez námahy. Deska stolu mu v místě dotyku připadala hebká, téměř

sametová – a jeho ruce se do ní zabořily.

S úžasem hleděl na své ruce, protože se vůbec nezabořily. Zrak

mu sděloval, že zůstaly na povrchu. A přece to hmatem vnímal, jako

by povrch stolu někam ustoupil a jeho ruce spočinuly v měkkém a

hřejivém objetí.

To je všechno? Co teď?

Rozhlédl se a pak zavřel oči, jako by mu to někdo napověděl.

– 63 –

Přitom nic neslyšel. Neslyšel nic !

Ale v mozku mu jako vlastní těkavá myšlenka zněly věty: „Za-

vřete oči, prosím. Uvolněte se. Navážeme spojení.“

Rukama?

Trevize se vždycky domníval, že kdyby měl člověk komuniko-

vat s počítačem pomocí myšlenek, pak by to bylo prostřednictvím

kukly nasazené na hlavu, s elektrodami v místě očí a na vrcholu.

Ruce? A proč ne ruce? Trevize měl pocit, že je někam unášen a

že skoro usíná, aniž jeho vnímání ztrácí na ostrosti. Proč ne ruce?

Oči byly jen smyslovými orgány. Mozek byl jenom hlavní cent-

rálou, uzavřenou v kostěné schránce a vzdálenou od aktivního po-

vrchu těla. To ruce byly aktivním povrchem, ruce, které ohmatávaly

Vesmír a dokázaly s ním manipulovat.

Lidské bytosti rukama přemýšlely. Byly to ruce, které dokázaly

uspokojit jejich zvědavost, které ohmatávaly a svíraly, převracely,

zvedaly a potěžkávaly. Některá zvířata se mohla pyšnit mozkem

úctyhodné velikosti, ale neměla ruce, a to bylo rozhodující.

A když si s počítačem podal ruce, jejich myšlení se prolnulo a

už nezáleželo na tom, jestli má oči otevřené nebo zavřené. Když je

otevřel, neviděl o nic lépe, a když je zavřel, neviděl o nic hůř.

V obou případech viděl docela jasně celý prostor místnosti –

nejen v tom směru, kam byl obrácen, ale všude kolem – i nahoře a

dole.

Viděl každé místo kosmické lodi a viděl také ven. Slunce už vy-

šlo a jeho jas byl tlumený oparem ranní mlhy, ale mohl se na ně dívat

přímo, aniž jím byl oslněn, protože počítač automaticky filtroval svě-

telné vlny.

Cítil mírný vítr a jeho teplotu i zvuky okolního světa. Vnímal

magnetické pole planety a slabé elektrické náboje na stěně lodi.

Začal chápat řízení lodi, ačkoli se v něm dopodrobna nevyznal.

Věděl jen to, že kdyby se chtěl s lodí vznést nebo ji otočit, zrychlit

její pohyb nebo využít některé z jejích dalších schopností, postupoval

by stejně, jako kdyby něco podobného dělal s vlastním tělem. Stačilo

jenom použít vůli.

A přece jeho vůle nebyla čistě jeho. Někdy mohl získat převahu

sám počítač. V hlavě se mu právě uhnízdila jasně formulovaná věta a

– 64 –

on přesně věděl, kdy a jak loď odstartuje. Na tom se nedalo vůbec

nic změnit. Později, tím si byl stejně jist, bude mít možnost rozhodo-

vat sám.

Když rozhodil síť svého vědomí, posíleného počítačem, do vněj-

šího prostoru, zjistil, že dokáže vnímat stav horních vrstev atmosféry,

že může sledovat povětrnostní podmínky, že dokáže zjistit přítom-

nost jiných lodí, které proudí vzhůru, a dalších, které se snášejí dolů.

To všechno bylo třeba vzít v úvahu a počítač to také v úvahu bral.

Kdyby tomu tak nebylo, jak si Trevize uvědomil, stačilo, aby si to

přál – a počítač by jeho přání splnil.

Tím se vyřešil problém odborné literatury: žádná neexistovala.

Trevize si vzpomněl na poddůstojníka technické služby Krasneta a

usmál se. Nejednou četl o tom, jakou ohromnou revoluci bude na

světě znamenat gravitika, ale splynutí mysli s počítačem bylo dosud

státním tajemstvím. Revoluce, kterou vyvolá, bude jistě mnohem

významnější.

Vnímal, jak plyne čas. Věděl přesně, kolik je hodin místního

terminského času a kolik podle Galaktického standardu. Jak se teď

uvolní?

Jen na to pomyslel, už měl roce volné, deska stolu se vrátila do

původní polohy a Trevize byl zase odkázán na vlastní neozbrojené

smysly.

Cítil se slepý a bezmocný, jako by ho chvíli držela a ochraňova-

la nějaká superbytost a teď ho ponechala osudu. Kdyby nevěděl, že

může kdykoli znovu navázat spojení, snad by ho ten pocit dohnal

k slzám.

Takhle se jenom snažil znovu získat orientaci, přizpůsobit se

hranicím prostoru, potom nejistě vstal a vyšel z místnosti. Pelorat

zvedl hlavu. Bylo zřejmé, že si už seřídil snímač, a teď prohlásil:

„Funguje bezvadně. Má skvělý vyhledávací program. Tak co, chlap-

če, našel jste řízení?“

„Ano, profesore. Všechno je v pořádku.“

„Neměli bychom se tedy připravit ke startu? Myslím tím bez-

pečnostní opatření. Nemáme se třeba připoutat nebo něco takového?

Rozhlížel jsem se po nějakých instrukcích, ale nic jsem nenašel a byl

– 65 –

jsem z toho dost nervózní. Proto jsem se musel věnovat své knihov-

ně. Když se totiž zabývám svou prací…“

Trevize čelil profesorovi se vztaženýma rukama, jako by chtěl

přehradit a zastavit ten příval slov. Teď musel promluvit nahlas, aby

ho vůbec udolal. „Nic takového, profesore, není potřeba. Antigravi-

tace je v podstatě totéž, co nepřítomnost setrvačnosti. Při změnách

rychlosti nevzniká žádný pocit zrychlení, protože všechno na lodi tu

změnu prodělává současně.“

„Tím chcete říct, že až opustíme planetu a zamíříme do Vesmí-

ru, nebudeme o tom vůbec vědět?“

„Přesně to jsem měl na mysli, protože právě teď, zatímco s vámi

mluvím, jsme odstartovali. Ještě pár minut a pronikneme horní vrst-

vou atmosféry; za půl hodiny jsme ve Vesmíru.“

16.

Když Pelorat upřel zraky na Trevize, jako by se celý trochu

schoulil. Jeho protáhlá obdélníková tvář byla teď natolik bezvýrazná,

že i když nejevila žádné známky emocí, vyzařovalo z ní ohromné

znepokojení.

Potom zašilhal doprava – a doleva.

Trevize si vzpomněl na svůj vlastní pocit při prvním letu za hra-

nice atmosféry.

Co nejstřízlivěji začal: „Janove“ (poprvé oslovil profesora tak

důvěrně, ale tentokrát se k němu obracel jako zkušený

k nezkušenému a bylo třeba, aby se z nich dvou jevil jako starší, „ta-

dy jsme v naprostém bezpečí. Jsme v kovových útrobách válečné

lodi Flotily Nadace. Nejsme sice ozbrojeni, ale nikde v Galaxii se

nenajde místo, kde by nás neochránilo jméno Nadace. I kdyby se

nějaká loď zbláznila a zaútočila, můžeme okamžitě uniknout z jejího

dosahu. A mohu vás uklidnit, protože jsem zjistil, že loď umím do-

konale ovládat.“

Pelorat zapochyboval: „Go – Golane, když si představím tu

prázdnotu…“

– 66 –

„Jak to, vždyť prázdnota je všude kolem Terminu. Mezi námi na

povrchu a prázdnotou hned nad ním je jenom tenká, skoro zanedba-

telná vrstva vzduchu. A my jen opouštíme tu bezvýznamnou vrstvu.“

„Možná je bezvýznamná, ale my ji dýcháme.“

„Tady přece také dýcháme. Vzduch na téhle lodi je čistší

s průzračnější a pořád bude čistší a průzračnější než přirozené ovzdu-

ší Terminu.“

„A meteority?“

„Co má být s meteority?“

„Atmosféra nás chrání před meteority. Vlastně i před zářením.“

Trevize pronesl: „Lidstvo cestuje Vesmírem, myslím, dvacet ti-

síc let…“

„Dvaadvacet. Pokud se budeme řídit Hallblockovskou chrono-

logií, pak je úplně jasné, že když budeme počítat…“

„Stačí! Slyšel jste o nějakém neštěstí, které by způsobil meteorit,

nebo o smrti následkem ozáření? Myslím v poslední době. Myslím

v případě lodí Nadace.“

„Zprávy o takových věcech jsem zvlášť nesledoval, jenomže já

jsem, chlapče, historik a…“

„V dějinách se takové věci samozřejmě stávaly, ale technika se

zdokonaluje. Žádný meteorit, který by byl dost velký, aby nám mohl

uškodit, se k nám rozhodně nemůže přiblížit dřív, než bychom stačili

provést nezbytný úhybný manévr. V úniku by nám snad mohly za-

bránit jen čtyři meteority, které by letěly současně čtyřmi směry od

vrcholů čtyřstěnu. Ale spočítejte si, nakolik je to pravděpodobné, a

zjistíte, že máte naději bilión biliónů ku jedné zemřít stářím, než bys-

te měl poloviční šanci zaznamenat tak zajímavý úkaz.“

„Myslíte, kdybyste byl u počítače?“

„Ne,“ řekl s despektem Trevize. „Kdybych počítač podřídil

svým vlastním smyslům a reakcím, dostali bychom zásah dříve než

bych si stačil uvědomit, co se děje. To zvládne počítač sám, protože

jeho reakce jsou miliónkrát rychlejší než moje nebo vaše.“ Nečekaně

natáhl ruku. „Pojďte, Janove, chtěl bych vám ukázat, co ten počítač

dovede, a také bych vám chtěl ukázat, jak vypadá Vesmír.“

Pelorat vytřeštil oči a zatvářil se trochu vyjeveně. Potom se krát-

ce zasmál: „Golane, nejsem si jist, že bych to chtěl vidět.“

– 67 –

„Ovšem, Janove, že si nejste jist, protože nevíte, co se vám

vlastně nabízí. Zkuste to. Pojďte! Do mého pokoje!“

Trevize ho vzal za ruku, napůl ho vedl, napůl táhl. Když se po-

sadil k počítači, zeptal se: „Janove, viděl jste někdy Galaxii? Díval

jste se na ni?“

„Myslíte na obloze?“

„No ovšem. Kde jinde?“

„Viděl. Tu přece viděl každý. Když člověk zvedne hlavu, tak ji

musí vidět.“

„Jestlipak jste ji někdy pozoroval za jasné noci, když jsou Dia-

manty pod obzorem?“

„Diamanty“ se nazývalo oněch pár hvězd, které byly natolik zá-

řivé a ležely tak blízko, že na noční obloze Terminu svítily výrazným

jasem. Skupinka, kterou tvořily, zaujímala šířku sotva dvaceti stupňů

a po větší část noci byla celá pod obzorem. Kromě ní tam byla ještě

hrstka nejasných hvězd, sotva viditelných pouhým okem. A pak už

jenom slabý, mléčný zákal Galaxie – pohled, s jakým mohl člověk

počítat, pokud obýval svět, jako je Terminus, ležící docela na okraji

nejvzdálenější spirály Galaxie.

„Asi ano, ale proč se vlastně dívat? Beztak není vidět nic zvlášt-

ního.“

„Ovšemže není vidět nic zvláštního,“ odpověděl Trevize. „Proto

se také nikdo nedívá. Proč se dívat, když to člověk může vidět

vždycky? Ale teď ji uvidíte, a ne z Terminu, kde věčně překáží mlha

a mraky. Uvidíte ji tak, jak byste ji z Terminu nikdy neviděl, kdybys-

te sebevíc napínal zrak a kdyby noc byla sebejasnější. Škoda, že

nejsem poprvé ve Vesmíru, abych – tak jako vy – poprvé viděl Gala-

xii v její ničím nezkalené nádheře.“

Postrčil Peloratovi židli. „Sedněte si, Janove. Možná to bude

chvíli trvat. Na počítač si ještě musím zvykat. Z toho, co už jsem

poznal, vím, že provedení je holografické, takže nebudeme potřebo-

vat žádnou obrazovku. Přichází přímo do styku s mým mozkem, ale

snad ho přiměji, aby vytvořil objektivní obraz, který uvidíte i vy.

Prosím vás, zhasněte. Vlastně ne, říkám hlouposti. Ať to udělá počí-

tač. Zůstaňte sedět.“

– 68 –

Trevize navázal spojení s počítačem, když si vřele a důvěrně

podali ruce.

Světlo potemnělo, potom úplně zhaslo a Pelorat se ve tmě po-

hnul.

„Nebuďte nervózní, Janove. Možná budu mít trochu problémy

s ovládáním počítače, ale začnu zvolna a vy se mnou musíte mít trpě-

livost. Vidíte to? Ten srpek?“

Vznášel se v temnotě před nimi. Zpočátku trochu matný

a mihotavý, ale pak nabýval na ostrosti a jasu.

V Peloratově hlase zazněla bázeň: „To je Terminus? My jsme

od něho tak daleko?“

„Ovšem, loď se pohybuje rychle.“

Loď se stáčela do nočního stínu Terminu, který se jevil jako sil-

ný srpek jasného světla. Trevize na okamžik ovládla touha zavést loď

širokým obloukem nad tu stranu planety, jež byla ozářena denním

světlem, aby ji ukázal v celé její kráse, ale pak to v sobě potlačil.

Pro Pelorata to snad mohlo být něčím novým, ale ta krása už

dávno nikoho nevzrušovala. Existovalo příliš mnoho fotografií, příliš

mnoho map, příliš mnoho globusů. I malé dítě vědělo, jak vypadá

Terminus. Planeta s hojností vody a nedostatkem nerostů, kde se

dařilo zemědělství a nijak nevzkvétal těžký průmysl, ale která díky

vyspělosti své techniky a miniaturizaci byla na prvním místě

v Galaxii.

Kdyby nechal počítač pracovat v oblasti mikrovln, které by pře-

vedl na viditelný model, spatřili by každý z deseti tisíc obydlených

ostrovů Terminu. A také jediný z nich dost velký na to, aby mohl být

pokládán za světadíl, ten, kde leželo Terminus City, a…

„Stačí!“ Byla to jenom myšlenka, pouhý signál vůle, ale pohled

se okamžitě změnil. Osvětlený srpek se přemístil k hranicím zorného

pole a svezl se z jeho okraje. Oči mu naplnila temnota bezhvězdného

prostoru.

Pelorat si odkašlal. „Chlapče, kdybyste tak vrátil Terminus.

Mám pocit, jako bych oslepl.“ V jeho hlase bylo cítit napětí.

„Nejste slepý. Podívejte!“

– 69 –

V zorném poli se objevila lehká, mírně prosvítající mlha. Ta se

rozestoupila a rozjasnila, až se zdálo, že celou místnost naplnila osl-

nivá záře.

„Zmenšit!“ Znovu uplatnil svou vůli a Galaxie ustupovala, jako

by ji sledovali zmenšovacím dalekohledem, jehož schopnost zmen-

šovat neustále rostla. Galaxie se smrštila a stala se strukturou, kde se

střídala jasnější místa s temnějšími. „Přidej světlo!“

Rozjasnila se, aniž změnila svou velikost, a protože hvězdný

systém, ke kterému patřil Terminus, ležel nad galaktickou rovinou,

nebylo Galaxii vidět přímo z boku. Jevila se jako dvojitá spirála

značně zkrácená perspektivou a jejím zářícím okrajem, na straně, kde

ležel Terminus, prostupovaly křivolaké průrvy temných mlhovin.

Jemný opar jádra, vzdálený a zmenšený perspektivou, vypadal bez-

významně.

Pelorat obdivně zašeptal: „Máte pravdu. Takhle jsem ji nikdy

neviděl. Ani ve snu mě nenapadlo, že je tam tolik podrobností.“

„Jak byste mohl? Vnější polovinu nemůžete vidět, když vás od

ní odděluje atmosféra Terminu. Z povrchu Terminu je vidět sotva

jádro.“

„Škoda, že se na ni díváme skoro v přímém pohledu.“

„Nemusíme. Počítač ji může ukázat v jakékoli poloze. Stačí,

abych vyjádřil své přání – dokonce ani ne nahlas.“

„Změň souřadnice!“

Tento projev vůle rozhodně nebyl přesným rozkazem. A přece,

jak se obraz Galaxie začal pomalu měnit, Trevize usměrňoval svou

myslí počítač a ten plnil jeho přání.

Galaxie se pomalu otáčela, takže ji bylo vidět kolmo ke galak-

tické rovině. Rozprostřela se jako obrovský zářící vír, s křivkami

temnoty a ostrůvky jasu a s téměř jednolitou, oslnivou září ve svém

středu.

Pelorat se zeptal: „Jak ji může počítač vidět z nějakého místa ve

Vesmíru, které odtud musí být přinejmenším padesát tisíc parseků?“

Pak ještě přiškrceným hlasem zašeptal: „Prosím vás, odpusťte, že se

ptám. Vůbec nic o tom nevím.“

„O tomhle počítači vím skoro stejně málo jako vy,“ řekl Trevi-

ze. „Ovšem i jednoduchý počítač dokáže upravit souřadnice a ukázat

– 70 –

Galaxii v jakékoli poloze, počínaje tou, kterou může zachytit jako

skutečnou, tedy takovou, jak se jeví z hlediska momentální polohy

počítače ve Vesmíru. Samozřejmě může použít jenom těch informa-

cí, které dokáže zachytit na začátku, takže když přejde k bočnímu

pohledu, v obrazu, který ukáže, najdeme mezery a nejasnosti.

V našem případě ovšem…“

„Obraz máme prvotřídní. Myslím, že je počítač vybaven kom-

pletní mapou Galaxie, a proto ji může stejně snadno ukázat

z jakéhokoli úhlu.“

„Jak to myslíte, kompletní mapou?“

V paměti počítače musí být prostorové souřadnice každé hvězdy

v ní obsažené.“

„Každé hvězdy?“ Pelorata to zřejmě vyděsilo.

„Tedy možná že ne všech tří set miliard. Určitě bude obsahovat

hvězdy, které svítí na obydlené planety, a pravděpodobně každou

hvězdu spektrální třídy K a jasnější. To znamená nejméně takových

sedmdesát pět miliard.“

„Všechny hvězdy s obydlenými systémy?“

„Nesmíte mě brát za slovo, možná že ne všechny. Konečně,

v době Hariho Seldona existovalo pětadvacet miliónů obydlených

soustav – zdá se to hodně, ale je to jen jedna hvězda z každých dva-

nácti tisíc. A potom, během pěti staletí po Seldonovi, všeobecný roz-

klad Říše nezabránil další kolonizaci. Řekl bych, že ji spíš podpořil.

Pořád je spousta obyvatelných planet, které se dají nově osídlit, takže

dnes jich může být třicet miliónů. Ty nové se nemusely všechny do-

stat do seznamů Nadace.“

„Ale co ty staré? Ty tam přece musí být všechny bez výjimky.“

„Myslím, že ano. Zaručit to samozřejmě nemohu, ale divil bych

se, kdyby v seznamech chyběl některý dávno zavedený obydlený

systém. Rád bych vám něco ukázal – když k tomu bude stačit moje

schopnost ovládat počítač.“

Trevizovi samým úsilím trochu ztuhly ruce a zdálo se, že se ješ-

tě víc pohroužily do sevření počítače. Snad to ani nebylo nutné,

možná by stačilo, kdyby si klidně a samozřejmě pomyslel: Terminus!

Opravdu si to pomyslel a jako odpověď se na samém okraji víru

objevil zářivý, rudý démant.

– 71 –

„To je naše slunce,“ vydechl vzrušeně. „Hvězda, kolem které

obíhá Terminus!“

„Ach,“ povzdechl si s tichým rozechvěním Pelorat.

V bohatém nakupení hvězd hluboko v srdci Galaxie, ale poměr-

ně stranou od centrální mlhoviny, ožil jasně žlutý zářící bod. Byl

trochu blíž k okraji Galaxie, kde ležel Terminus, než k tomu opač-

nému.

„A tohle,“ řekl Trevize, „je slunce Trantoru.“

Další povzdechnutí, potom Pelorat namítl: „Víte to jistě? Vždyť

se přece říká, že Trantor leží ve středu Galaxie.“

„Ano, v jistém smyslu. Je v nejmenší vzdálenosti od středu,

v jaké může planeta ležet, aby byla ještě obyvatelná. Má k němu blíž

než každý jiný větší obydlený systém. Skutečný střed Galaxie před-

stavuje černá díra o hmotnosti skoro miliónu hvězd, takže tam vlád-

nou dost kruté podmínky. Pokud víme, přímo ve středu život neexis-

tuje a možná ani existovat nemůže. Trantor leží na nejvnitřnějším

zákrutu spirálního ramene a věřte mi, že kdybyste mohl vidět jeho

noční oblohu, budete si myslet, že je ve středu Galaxie. Je obklopen

doslova nekonečným množstvím hvězd.“

„Golane, vy jste byl na Trantoru?“ zeptal se Pelorat se zjevnou

závistí.

„Ve skutečnosti ne, ale měl jsem možnost vidět holografické

znázornění jeho oblohy.“

Trevize si zádumčivě prohlížel Galaxii. Jak si za časů Mezka,

při velkém pátrání po Druhé Nadaci, každý pohrával s mapami Gala-

xie – a co se o tom napsalo knih a natočilo filmů!

A všechno jenom proto, že Hari Seldon na počátku řekl, že Dru-

há Nadace bude založena na „druhém konci Galaxie“, na místě, které

nazval Hvězdným pomezím.

Na druhém konci Galaxie! Jak si to Trevize pomyslel, objevila

se před ním tenká modrá čára, která se táhla od Terminu přes cent-

rální černou díru Galaxie až na opačný konec. Trevize málem nad-

skočil. Tu čáru si přímo nevyžádal, ale docela jasně si ji představil, a

to počítači stačilo.

Přímá trasa na opačnou stranu Galaxie nemusela ovšem vůbec

znamenat, že je to „druhý konec“, o kterém mluvil Seldon. Právě

– 72 –

Arkady Darellová (pokud se dalo věřit její autobiografii) použila

slovní spojení „kruh je bez konce“, aby vyjádřila skutečnost, kterou

dnes všichni brali jako samozřejmou…

A přestože se Trevize snažil tu myšlenku okamžitě potlačit, po-

čítač ho předstihl. Modrá čára se ztratila a byla vystřídána kružnicí,

která modře zarámovala celou Galaxii a procházela tmavě červeným

bodem představujícím Slunce Terminu.

Kruh je bez konce, a pokud byl počátkem kruhu Terminus, po-

tom nás pátrání po druhém konci muselo zavést jedině zpátky na

Terminus, a tam byla Druhá Nadace skutečně nalezena, jak obývá

stejný svět jako ta První.

Ale co když doopravdy nalezena nebyla – co když takzvané na-

lezení Druhé Nadace bylo pouhý klam – co potom? Co kromě přím-

ky a kružnice by v souvislosti s tím mohlo dávat smysl?

Pelorat se zeptal: „To si znázorňujete nějaké představy? Proč je

tady ten modry kruh?“

„Jenom jsem zkoušel, jak mi jde ovládání. Nechcete, abych na-

šel Zemi?“

Na chvíli zavládlo ticho, potom Pelorat promluvil: „Vy si děláte

legraci?“

„Ne. Pokusím se o to.“

Také to udělal. Nic se nestalo. „Bohužel,“ řekl Trevize.

„Takže neexistuje? Žádná Země?“

„Možná jsem si myslel nesprávný povel, ale to je sotva pravdě-

podobné. Spiš se dá předpokládat, že Země není uvedena v paměti

počítače.“

Pelorat prohodil: „Možná je uvedena pod jiným jménem.“

Trevize se toho okamžitě chytil. „Pod jakým jiným jménem, Ja-

nove?“

Pelorat nic neříkal a Trevize se ve tmě usmál. Napadlo ho, že se

možná něco začíná rýsovat. Teď to na chvíli nechá být. Jen ať to

uzraje. Schválně změnil téma: „Docela by mě zajímalo, jestli doká-

žeme manipulovat s časem.“

„S časem? Copak je to možné?“

„Galaxie se otáčí. Terminu trvá skoro půl miliardy let, než jed-

nou oběhne celý obvod Galaxie. Hvězdy, které mají blíž ke středu, tu

– 73 –

cestu samozřejmě zvládnou mnohem rychleji. Pohyb každé hvězdy

vzhledem k centrální černé díře je možná zanesen v paměti počítače,

a pokud ano, potom by počítač třeba dokázal každý pohyb znásobit

miliónkrát, a tak působení rotace zachytit viditelným způsobem. Mo-

hu se o to pokusit.“

Udělal to a nemohl zabránit, aby mu svaly neztuhly námahou,

jak se snažil prosadit svou vůli – jako kdyby bral do rukou Galaxii,

zrychloval její pohyb, otáčel jí a nutil rotovat proti strašlivému odpo-

ru.

Galaxie se dala do pohybu. Pomalu, majestátně se otáčela smě-

rem, který měl působit utahování spirálních ramen. Když se dívali,

čas běžel neuvěřitelnou rychlostí – zdánlivý, umělý čas – a jak tak

míjel, hvězdy se stávaly čímsi pomíjivým.

Některé z těch větších se tu a tam zbarvovaly do ruda a zvyšova-

ly svůj jas, když se rozpínaly do podoby červených obrů. A potom

někde v centrálních hvězdokupách neslyšně explodovala hvězda za

doprovodu oslnivé záře, která na krátký zlomek sekundy zastínila

Galaxii a zmizela. Následovala další v jednom ze spirálních ramen a

potom ještě další v nevelké vzdálenosti od ní.

„Supernovy,“ řekl trochu rozechvěle Trevize.

Copak je možné, aby počítač dokázal správně předpovědět, kte-

ré hvězdy vybuchnou a kdy? Nebo jen použil zjednodušený model,

který měl ukázat hvězdnou budoucnost v obecné rovině bez zvlášt-

ních nároků na přesnost?

„Galaxie vypadá jako nějaké zvíře, které se plazí Vesmírem,“

zašeptal chraptivě Pelorat.

„To ano,“ řekl Trevize, „ale začínám být pěkně unavený. Dokud

se to nenaučím provádět s větší lehkostí, asi takovou hru nevydržím

hrát moc dlouho.“

Nechal toho. Galaxie se zpomalila, zastavila a pak překlopila, až

ji před sebou měli v bočním pohledu, tak jako na začátku.

Trevize zavřel oči a zhluboka dýchal. Uvědomoval si, jak se za

nimi ztrácí Terminus, a že z jejich okolí vymizely poslední nepatrné

stopy atmosféry. Uvědomoval si přítomnost všech lodí, naplňujících

prostor v blízkosti Terminu.

– 74 –

Nenapadlo ho ovšem zkoumat, jestli na některé z těch lodí není

něco zvláštního. Jestli některá není gravitická jako jeho vlastní a jest-

li nezvolila dráhu, která se té jeho blíží víc, než by dovolovala náho-

da.

– 75 –

Kapitola pátá

MLUVČÍ

17.

Trantor! Osm tisíc let byl hlavním sídlem velkého a mocného

politického útvaru, který ve svém svazku zahrnoval stále větší počet

planetárních soustav. Dalších dvanáct tisíc let byl hlavním sídlem

politického útvaru, který zahrnoval celou Galaxii. Byl centrem, srd-

cem, přímo ztělesněním Galaktické říše.

Představa Říše byla nerozlučně spjata s představou Trantoru.

Trantor se fyzicky ocitl na vrcholu teprve v době, kdy byla Říše ve

stavu pokročilého rozkladu. Nikdo si vlastně ani nevšiml, že Říše

ztratila svou vnitřní sílu a své perspektivy, protože Trantor stále zářil

leskem třpytivého kovu.

Jeho růst vyvrcholil v okamžiku, kdy se stal městem obepínají-

cím celou planetu. Počet jeho obyvatel se (podle zákona) ustálil na

čtyřiceti pěti miliardách a jediná zeleň na jeho povrchu byla

v Císařském paláci a v komplexu Galaktické univerzity a knihovny.

Pevninský povrch Trantoru se ztrácel pod příkrovem kovu. Byly

jím pohlceny jeho pouště i jeho úrodné oblasti, které se proměnily

v lidská mraveniště, administrativní džungle, spletité počítačové sítě,

ohromná skladiště potravin a náhradních dílů. Jeho pohoří byla srov-

nána se zemí, jeho rokliny zaplněny. Nekonečné chodby města se

zavrtávaly pod pevninské kry a oceány byly proměněny v obrovské

podzemní nádrže pro vodní pěstitelství – jediný (a zcela nedostateč-

ný) domácí zdroj potravin a minerálů.

Spojení s Vnějšími světy, ze kterých Trantor získával prostředky

nezbytné k životu, záleželo na provozu tisíce jeho kosmodromů, na

deseti tisících jeho válečných lodí, sto tisících lodí obchodních a mi-

liónů nákladních plavidel.

– 76 –

Žádné jiné obrovské město nemělo tak dokonalou regulaci. Žád-

ná planeta v Galaxii tolik nevyužívala sluneční energie, ani nezašla

tak daleko, že by se zbavovala přebytečného tepla. Do řídkých hor-

ních vrstev atmosféry nad temnou polokoulí se vypínaly zářící radiá-

tory, které do kovového města vstupovaly opět na denní polokouli.

Současně s otáčením planety radiátory vystupovaly vzhůru, když na

světě postupně nastávala noc, a jak se postupně rozednívalo, zase

klesaly dolů. A tak se Trantor stále vyznačoval umělou asymetrií,

která pro něj byla takřka symbolická.

Z tohoto vrcholu Trantor vládl Říši.

Vládl jí špatně, ale vládnout Říši dobře bylo naprosto vylouče-

no. Říše byla příliš velká, aby mohla být řízena z jediného světa, a to

i za vlády zvlášť dynamických Císařů. Jak by ji Trantor mohl vlád-

nout jinak než špatně, když v dobách jejího úpadku kšeftovali

s císařskou korunou lstiví politici i neschopní hlupáci a byrokracie se

stala zvláštní kastou žijící z úplatků?

Ale i v nejhorších dobách měla ta mašinérie v sobě sílu, která ji

udržovala při životě. Galaktické říši se nedalo vládnout bez Trantoru.

Galaktická říše se postupně rozpadala, ale dokud Trantor zůstá-

val Trantorem, přetrvávalo její jádro a to si uchovávalo punc hrdosti,

dlouhých tisíciletí, tradice a moci – a také vznešenosti.

Teprve když se stalo, co si nikdo nedokázal představit, když na-

konec došlo k pádu Trantoru a k jeho drancování, když byly milióny

jeho obyvatel pobity a miliardy odsouzeny k smrti hladem, když byl

jeho úžasný kovový plášť trvale poznamenán, pobořen a roztaven

útokem „barbarské“ flotily – teprve tehdy začal být pád Říše poklá-

dán za skutečnost. Nevelký počet lidí, kteří přežili na kdysi význam-

ném světě, pokračoval v ničení toho, co ještě zbylo, a během jedné

generace se Trantor proměnil z největší planety, jakou kdy lidstvo

znalo, v nepředstavitelnou změť trosek.

Od té doby uplynulo téměř dvě stě padesát let. Zbytek Galaxie si

Trantor dosud uchovával v paměti v jeho někdejší podobě. Měl zů-

stat navěky živý jako oblíbené dějiště historických románů, oblíbený

symbol a připomínka minulosti, oblíbený výraz v úslovích typu

„Všechny lodi přistávají na Trantoru“, „Je to jako hledat člověka na

Trantoru“, nebo „To je jako Trantor a dudy“.

– 77 –

Celý zbytek Galaxie…

To ovšem neplatilo o samém Trantoru! Tady starý Trantor upadl

v zapomnění. Kov jeho povrchu zmizel skoro v celém rozsahu. Tran-

tor byl teď řídce obydleným světem soběstačných farmářů, kam je-

nom vzácně zavítala obchodní loď. A pokud zavítala, nebyla přijí-

mána se zvláštním nadšením. Sám název „Trantor“, i když se dosud

užíval v oficiálním styku, se vytratil z běžného slovníku. Současní

Trantořané nazývali svou planetu „Damov“, což v jejich dialektu

odpovídalo slovu „Domov“ užívanému Galaktickým standardem.

To všechno a mnoho dalších věcí napadalo Quindora Shandesse,

když klidně seděl v příjemném stavu polospánku, ve kterém mohl

dovolit své mysli, aby se unášela samovolným a neuspořádaným

proudem.

Osmnáct let byl Prvním Mluvčím Druhé Nadace a mohl by jím

klidně zůstat dalších deset nebo dvanáct let, pokud si uchová přimě-

řenou svěžest mysli a schopnost pokračovat ve vedení politických

bojů.

Byl obdobou, zrcadlovým obrazem Starosty Terminu, který vlá-

dl První Nadaci, ale jak se v každém ohledu lišili! Starostu Terminu

znala celá Galaxie, a proto byla První Nadace pro všechny světy

prostě „Nadací“. Prvního Mluvčího Druhé Nadace znali jen jeho spo-

lupracovníci.

A přece skutečná moc náležela Druhé Nadaci, pod vedením jeho

samého a jeho předchůdců. První Nadace vynikala v oblasti fyzické

síly, technologie a vojenské techniky. Druhá Nadace v duševní síle,

v myšlení a ve schopnosti ovládat druhé. Při jakémkoli konfliktu

mezi těmi dvěma by sotva záleželo na tom, kolik lodí a zbraní má

k dispozici První Nadace, když Druhá Nadace dokázala ovládat myš-

lení těch, kdo lodě a zbraně používali.

Ale jak dlouho se ještě mohl těšit z vědomí skryté síly? Byl pět-

advacátým v řadě Prvních Mluvčích a jeho funkční období bylo už o

poznání delší, než je zvykem. Neměl by polevit ve svém úsilí udržet

se u moci, aby dal šanci mladším uchazečům? Byl tady Mluvčí Gen-

dibal, plný elánu a nejmladší u Stolu. Část dnešního večera měli strá-

vit spolu a Shandess se na to těšil. Neměl by se také těšit, že třeba

Gendibal jednou nastoupí na jeho místo?

– 78 –

Odpověď na tuto otázku zněla, že Shandess na odchod ze své

funkce vlastně ani nepomýšlí. Byl v ní až příliš spokojen. A tak tu

seděl, i v pokročilém věku ještě plně schopný zastat své povinnosti.

Vlasy měl šedivé, ale vždycky byly světlé, a nosil je hodně nakrátko

ostříhané, takže na barvě sotva záleželo. Oči měl světle modré a jeho

oděv se blížil nevýraznému stylu oblékání trantorských farmářů.

Když První Mluvčí chtěl, mohl být Damovany pokládán za jed-

noho z nich, což ale nic neměnilo na jeho skrytých schopnostech.

Kdykoli se mohl rozhodnout, že na ně zaměří svůj pohled a svou

mysl, aby jednali podle jeho vůle. Později si na to vůbec nevzpome-

nou.

Stávalo se to zřídka. Skoro nikdy. Zlatým pravidlem Druhé Na-

dace bylo: „Nedělej nic, pokud nemusíš, a když už musíš jednat, ne-

ukvapuj se.“

První Mluvčí si tiše povzdechl. Život na půdě staré Univerzity,

odkud nebylo příliš daleko k přízračné nádheře trosek Císařského

paláce, člověka občas přiměl k úvahám, co je asi na tom Pravidle

zlatého.

V dobách Velkého drancování mělo Zlaté pravidlo namále. Ne-

bylo možné zachránit Trantor, a neobětovat Seldonův plán na zalo-

žení Druhé říše. Bylo by humánní ušetřit život těch pětačtyřiceti mi-

liard, ale ten by nebylo možné ušetřit, aniž by zůstalo zachováno

jádro První říše, a tím by se jen oddálilo konečné řešení. O pár staletí

později by to mělo za následek ještě větší zkázu a Druhá říše by už

možná nikdy…

První Mluvčí z dob jejich počátků se desítky let zabývali otáz-

kou Drancování, které dokázali jasně předvídat, ale nenalezli žádné

řešení, žádný způsob, jak dosáhnout záchrany Trantoru i konečného

založení Druhé říše. Bylo nutné volit menší zlo a to znamenalo zkázu

Trantoru!

Tehdejším příslušníkům Druhé Nadace se s vypětím sil podařilo

zachránit komplex Univerzity a Knihovny, a také to v nich navždy

zanechalo pocit viny. I když nikdo nikdy neprokázal, že záchrana

komplexu vedla k závratnému vzestupu Mezka, existovalo nejasné

tušení, že to mělo nějakou souvislost.

Nechybělo mnoho a všechno se mohlo ocitnout v troskách!

– 79 –

A přece po desítkách let Drancování a Mezkovy vlády nastal

Zlatý věk Druhé Nadace.

Předtím, déle než dvě stě padesát let po Seldonově smrti, žila

Druhá Nadace jako krtek ukryta v hloubi knihovny a s jedinou tou-

hou nezkřížit cestu nikomu z Císařských. Její členové zastávali funk-

ci knihovníků v rozkládající se společnosti, které čím dál méně zále-

želo na opomíjené Galaktické knihovně. Ta přestala sloužit svému

účelu, což lidem z Druhé Nadace plně vyhovovalo.

Byl to pramálo důstojný život. Zabývali se jenom udržováním

Plánu, zatímco kdesi na konci Galaxie bojovala První Nadace o život

se stále silnějšími nepřáteli, a to bez pomoci Druhé Nadace, o níž

vlastně nevěděla nic konkrétního.

Druhou Nadaci osvobodilo až Velké drancování – to byl další

důvod (mladý Gendibal, který měl odvahu, nedávno řekl, že hlavní),

proč byl Drancování ponechán volný průběh.

Po Velkém drancování přestala Říše existovat a nikdy později se

nestalo, aby Trantořané, kteří přežili, bez dovolení vstoupili na území

Druhé Nadace. Lidé z Druhé Nadace se postarali, aby komplex Uni-

verzity a Knihovny, který přečkal Drancování, přežil i Velkou obno-

vu. Uchráněny byly i trosky Paláce. Skoro z celého ostatního světa

zmizel kov. Velké a nekonečné chodby byly překryty, zaplněny, po-

krouceny, zničeny, zapomenuty, všude pod nánosem hlíny a kamení

– všude, jenom ne tady, kde kov dosud obklopoval místa, která kdysi

ležela pod širým nebem.

Dalo se na ně pohlížet jako na vznešený památník velikosti, ná-

hrobek Říše, ale podle Trantořanů – obyvatel Damova – v těch mís-

tech strašilo a sídlila tam spousta duchů, které nebylo radno vyrušo-

vat. Nikdo, kromě lidí z Druhé Nadace, už do těch dávných chodeb

nevkročil ani se nedotkl kovového lesku titanových desek.

Ale i tak všechno málem přišlo vniveč kvůli Mezkovi. Mezek

byl vlastně už na Trantoru. Co kdyby odhalil pravou podstatu světa,

na jehož půdě stál? Jeho fyzické zbraně byly mnohem silnější než ty,

které měla k dispozici Druhá Nadace. Jeho duševní zbraně byly sko-

ro stejně silné, Druhá Nadace by přitom byla omezena zásadou nedě-

lat nic, co nebylo nezbytně nutné, a vědomím, že skoro každá naděje

– 80 –

na vítězství v bezprostředním boji by mohla být předzvěstí větší a

definitivní porážky.

Nebýt Bayty Darellové a jejího okamžitého zásahu. Ale i to se

obešlo bez pomoci Druhé Nadace!

A potom – Zlatý věk, kdy První Mluvčí té doby přece nalezli

způsob, jak se chopit iniciativy, zabránili Mezkovi, aby pokračoval

ve své dráze dobyvatele, a konečně ovládli jeho mysl. Potom zabrá-

nili v dalším postupu samé První Nadaci, když také ona zbystřila

pozornost a začala se příliš zajímat o charakter a totožnost Druhé

Nadace. Objevil se Preem Palver, devatenáctý z Prvních Mluvčích a

vůbec největší ze všech, kterému se podařilo skoncovat s veškerým

nebezpečím – i když za cenu obrovských ztrát – a který zachránil

Seldonův plán.

A teď, celých sto dvacet let, se Druhá Nadace tak jako kdysi

opět skrývala v části Trantoru, navštěvované duchy. Už se neskrýva-

la před císařskými vojáky, ale ještě pořád před První Nadací. Před

jakousi První Nadací, která se svou rozlohou téměř rovnala někdejší

Galaktické říši a svými technickými znalostmi ji ještě předčila.

V příjemném teple se Prvnímu Mluvčímu zavíraly oči a on upa-

dl do toho neskutečného stavu uvolněných halucinačních prožitků,

které nejsou ani úplným sněním, ani tak docela vědomými myšlen-

kovými pochody.

Dost té melancholie. Všechno dobře dopadne. Trantor je stále

hlavním sídlem Galaxie, protože je tu Druhá Nadace a ta je mocnější

a má všechno pevněji v rukou, než měl kdy kterýkoli z Císařů.

První Nadaci se podaří udržet v patřičných mezích a usměrňo-

vat, takže bude postupovat správnou cestou. Bez ohledu na to, jaký

respekt vzbuzují jejich lodě a zbraně, nemohou nic dělat, dokud bude

v případě potřeby možné získat mentální kontrolu nad jejich vůdčími

osobnostmi.

A vznikne Druhá říše, která se nebude podobat té První. Bude to

říše federativní, jejíž části budou mít značný stupeň samosprávy,

takže se vůbec neprojeví zdánlivá síla a skutečná slabost jednotné

centralizované vlády. Nová Říše bude volnější, pružnější a ohebnější,

bude mít větší schopnost odolávat napětí a bude stále – stále – pod

dohledem mužů a žen Druhé Nadace, skrytých v pozadí. A hlavním

– 81 –

sídlem bude nadále Trantor, mocnější se svými čtyřiceti tisíci psy-

chohistoriky než byl kdykoli předtím se svými čtyřiceti pěti miliar-

dami…

První Mluvčí se rázem probudil. Slunce už bylo níž na obloze.

Jestlipak si nějak nemumlal? Neříkal něco nahlas? Jestliže Druhá

Nadace musela vědět hodně a říkat málo, vládnoucí Mluvčí museli

vědět víc a říkat méně a První Mluvčí musel vědět nejvíc a říkat

nejméně.

Kysele se usmál. Stejně bylo tak lákavé, aby se člověk stal tran-

torským patriotem a viděl jediný smysl Druhé říše v zavedení nad-

vlády Trantoru. Seldon před tím varoval, předvídal to dokonce pět

století předtím, než k tomu vůbec mohlo dojít,

První Mluvčí ovšem nespal příliš dlouho. Na Gendibalovu audi-

enci byl ještě čas.

Shandess se na tu soukromou schůzku těšil. Gendibal byl dost

mladý, aby Plán dokázal vidět novým pohledem, a dost bystrý, aby

viděl to, co jiným mohlo uniknout. A také nebylo vyloučeno, že se

z názorů toho mladíka může poučit.

Nikdo už se s jistotou nedoví, co asi vytěžil Preem Palver – sám

velký Preem Palver – z toho dne, kdy mu mladý Kol Benjoam, kte-

rému ještě nebylo třicet, přišel povědět, jak by se mohli vypořádat

s První Nadací. Benjoam, který byl později uznáván jako největší

teoretik po Seldonovi, v dalších letech o té audienci nikdy nemluvil,

ale nakonec se stal jedenadvacátým v řadě Prvních Mluvčích. Někte-

ří lidé chovali větší důvěru k Benjoamovi než k Palverovi navzdory

všemu, co Palverova vláda dokázala.

Shandess se bavil představou, co mu asi Gendibal řekne. Bylo

obvyklé, že horliví mládenci, kteří poprvé stanuli sami tváří v tvář

Prvnímu Mluvčímu, vkládali celé své tvrzení do první věty. A jistě o

tu vzácnou první audienci nežádali kvůli něčemu banálnímu – kvůli

něčemu, co by mohlo zničit celou jejich další kariéru, kdyby Prvního

Mluvčího přesvědčili o své vlastní bezvýznamnosti.

O čtyři hodiny později jej měl Gendibal proti sobě. Mladý muž

nejevil žádné známky nervozity. Klidně čekal, až Shandess promluví

jako první.

– 82 –

„Mluvčí, požádal jste o soukromou audienci v závažné věci.

Mohl byste mi, prosím, stručně vyložit, o co se jedná?“

A Gendibal docela klidně, skoro jako by líčil, co měl právě

k obědu, prohlásil: „První Mluvčí, Seldonův plán je nesmysl.“

18.

Stor Gendibal nepotřeboval, aby ho druzí přesvědčovali o jeho

kvalitách. Nevzpomínal si, že by si někdy nebyl vědom vlastní výji-

mečnosti. Pro Druhou Nadaci ho získali, když mu bylo sotva deset,

prostřednictvím agenta, který dokázal rozeznat schopnosti jeho mys-

li.

Později dosahoval pozoruhodných studijních výsledků a

k psychohistorii ho to táhlo, jako kosmickou loď ke gravitačnímu

poli. Psychohistorie ho přitahovala a on se k ní postupně blížil, když

četl Seldonovy texty o jejích základech, zatímco jeho vrstevníci se

teprve snažili zvládnout diferenciální rovnice.

V patnácti letech vstoupil na Trantorskou Galaktickou universitu

(jak byla Univerzita Trantoru oficiálně přejmenována), po pohovoru,

při kterém na dotaz, čeho chce v životě dosáhnout, pevně odvětil:

„Do čtyřiceti chci být Prvním Mluvčím.“

O křeslo Prvního Mluvčího nechtěl usilovat bez náležité kvalifi-

kace. Že místo tak či onak získá, pokládal za jistou věc. Jeho hlavním

cílem bylo dosáhnout toho v mladém věku. Dokonce i Preemu Palve-

rovi bylo v době nástupu do funkce dvaačtyřicet.

Když to Gendibal řekl, výrazem tazatele cosi problesklo, ale

mladík už měl cit pro psychický jazyk, a proto si ten záchvěv dokázal

vyložit. Věděl tak jistě, jako by to tazatel vyslovil nahlas, že se

v jeho materiálech ocitne stručná poznámka ve smyslu, že s ním bu-

de těžké pořízení.

No ovšem!

Gendibal si přál, aby s ním nebylo lehké pořízení.

Teď mu bylo třicet. Za dva měsíce mu bude jedenatřicet a už byl

členem rady Mluvčích. Na to, aby se stal Prvním Mluvčím, měl ma-

ximálně devět let a věděl, že to dokáže. Tato audience u současného

Prvního Mluvčího hrála v jeho plánech rozhodující roli a proto ve

– 83 –

snaze zapůsobit tím nejlepším dojmem nelitoval námahy, aby si vy-

tříbil znalosti psychického jazyka.

Když spolu komunikují dva Mluvčí Druhé Nadace, jejich jazyk

se nepodobá žádnému jinému v Galaxii. Je jazykem náznaků a pr-

chavých gest stejně jako slov, vnímání duševních změn i všeho

ostatního.

Nezasvěcenci by to řeklo málo nebo nic, ale komunikace pro-

střednictvím myšlenek umožňovala v krátké době probrat spoustu

věcí. Celé sdělení však nebylo možné doslova přiblížit nikomu jiné-

mu než zase Mluvčímu.

Předností jazyka Mluvčích byla rychlost a nekonečná jemnost,

jeho nevýhoda ovšem spočívala v tom, že téměř znemožňoval zakrýt

skutečné názory.

Gendibal si o Prvním Mluvčím myslel své. Měl pocit, že První

Mluvčí překročil vrchol svých duševních schopností. První Mluvčí –

podle Gendibalova názoru – nepočítal s možností krize, neměl dost

zkušeností, aby jí mohl čelit, a pokud by k ní došlo, nebyl dost rázný,

aby se s ní mohl vypořádat. Přes všechnu dobrou vůli a laskavost,

kterou Shandess projevoval, byl právě on příčinou všeho neštěstí.

To všechno Gendibal musel skrývat, nedat to najevo slovem,

gestem, výrazem tváře, dokonce ani myšlenkou. Rozhodně v tom

nebyl natolik zběhlý, aby to První Mluvčí alespoň v náznaku nepo-

střehl.

Gendibalovi také nemohly uniknout některé pocity, které

k němu choval První Mluvčí. Přes jeho srdečnost a přátelský postoj –

docela zjevný a vcelku upřímně míněný – dokázal Gendibal vycítit

vzdálený náznak blahosklonnosti a pobavení a snažil se ovládnout

svou vlastní mysl, aby zase on nedal najevo roztrpčení, nebo je aspoň

omezil na minimum.

První Mluvčí se usmál a pohodlně se usadil na židli. Nedal si

přímo nohy na stůl, ale jasně tím vyjádřil tu správnou směsici sebe-

jistého klidu a neformálního přátelství – od každého přesně tolik, aby

Gendibala nechal na pochybách, pokud jde o účinek jeho výroku.

Protože Gendibal nebyl vyzván, aby se posadil, měl omezenou

možnost volby postojů a úkonů, kterými mohl snížit svou nejistotu.

Bylo vyloučeno, že by to První Mluvčí nechápal.

– 84 –

„Tak Seldonův plán je nesmyslný? To je ale pozoruhodné tvrze-

ní! Mluvčí Gendibale, jestlipak jste v poslední době viděl Hlavní

radiant?“

„Jeho studiem se zabývám dost často, První Mluvčí. Je to má

povinnost a také záliba.“

„Jen jestli někdy nestudujete jenom ty jeho části, které spadají

do vaší kompetence? Možná si všímáte jen drobných detailů – nějaké

soustavy rovnic nebo pramínku, který měl zjednat nápravu. To je

samozřejmě velice důležité, ale já jsem vždycky pokládal za výborné

cvičení vnímat ho i jako celek. Studovat Hlavní radiant metr po met-

ru má svůj význam – ale pozorovat jej jako kontinent je zdrojem in-

spirace. Po pravdě řečeno jsem to, Mluvčí, sám dlouho nedělal. Ne-

zkusíte to se mnou?“

Gendibal se neodvážil příliš dlouho mlčet. Neměl na vybranou a

vše muselo proběhnout v klidu a pohodě, protože by to jinak nemělo

smysl. „První Mluvčí, bude mi ctí a potěšením.“

První Mluvčí stiskl páčku po straně stolu. Stejná byla v kancelá-

ři každého Mluvčího a ani páčka v Gendibalově kanceláři nebyla o

nic horší než ta, kterou používal První mluvčí. Druhá Nadace byla

rovnostářskou společností, pokud jde o všechny vnější projevy – ty

nepodstatné. Jediná oficiální výsada Prvního Mluvčího spočívala

v tom, co jasně vyjadřoval jeho titul – že vždycky mluvil jako první.

Po stisknutí páčky místnost potemněla, ale tma se takřka vzápětí

změnila v perleťový přísvit. Obě delší stěny získaly slabě krémovou

barvu, potom se rozjasnily, zbělely a nakonec se na nich objevily

úhledně psané rovnice – tak malé, že se daly stěží přečíst.

„Pokud nebudete mít námitek,“ řekl První Mluvčí, který tak jas-

ně dával najevo, že se žádné nepřipouštějí, „ještě uberme zvětšení,

abychom zároveň viděli co nejvíc.“

Úhledné nápisy se ztenčily v jemné vlasové linie, sotva patrné

černé kličky na perleťovém pozadí.

První Mluvčí se dotýkal kláves malého ovládacího pultu, vesta-

věného do opěradla křesla. „Vrátíme se úplně na začátek – do doby,

kdy žil Hari Seldon, a nastavíme pomalý pohyb vpřed. Použijeme

clonu, abychom vždycky viděli jen jedno desetiletí vývoje. To dává

– 85 –

člověku báječný pocit, že sleduje tok dějin, aniž by se přitom rozpty-

loval podrobnostmi. Jestlipak jste to někdy zkoušel?“

„Takhle rozhodně ne, První Mluvčí.“

„To byste měl. Je to úžasný pocit. Všimněte si, jak je síť černé

kresby na začátku řídká. Během prvních desítek let bylo sotva prav-

děpodobné, že by mohly nastat nějaké jiné možnosti. Počet bodů

větvení ovšem postupem času exponenciálně vzrůstá. Nebýt toho, že

jakmile se vývoj začne ubírat jedním směrem, a tím je vyloučena

ohromná spousta jiných potenciálních možností, brzy by se to vůbec

nedalo zvládnout. Ovšem při manipulaci s budoucností musíme být

opatrní, abychom správně posoudili, co je určeno k zániku.“

„Já vím, První Mluvčí.“ V Gendibalově odpovědi zazněla mírná

ironie, kterou nedokázal úplně potlačit.

První Mluvčí na to nereagoval. „Všimněte si těch klikatých čar

tvořených červenými symboly. Je v tom určitý řád. Podle všeho by se

měly vyskytovat nahodile, protože každý Mluvčí si své místo zaslou-

ží nějakým zdokonalením původního Seldonova plánu. Zdálo by se,

že přece není možné předpovědět, kdy bude snadné přispět nějakým

zlepšením nebo kdy k tomu nějaký konkrétní Mluvčí dospěje na zá-

kladě svých zájmů či schopností. A přece mám už dlouho podezření,

že promísení Seldonovy černé a červené barvy Mluvčích se řídí přís-

ným zákonem, který závisí především na čase a jen minimálně na

něčem jiném.“

Gendibal sledoval, jak míjejí roky a jak se červené a černé vla-

sové linie proplétají téměř fascinujícím způsobem. Sám vzorec sa-

mozřejmě nic neznamenal. Podstatné byly symboly, ze kterých byl

složen.

Tu a tam se objevil jasně modrý potůček který mohutněl, roz-

větvoval se a stával nápadným, pak se ztrácel sám v sobě a pomalu

splýval s černou nebo červenou.

„Zvrácená modrá,“ pronesl První Mluvčí ke Gendibalovi a

prostor mezi nimi naplnil pocit znechucení, který vycházel z každého

z nich. „Zachytíme ji znovu a znovu a nakonec dojdeme ke Století

deviací.“

To se také stalo. Dalo se s naprostou jistotou poznat, kdy Galaxii

na okamžik naplnil zhoubný jev představovaný Mezkem, když se

– 86 –

Hlavní radiant najednou zaplnil nově vznikajícími pramínky modré –

kterých začínalo víc, než bylo možné zastavit – až se zdálo, že zmod-

rala celá místnost. Linie sílily a zanechávaly na zdi stopy stále vý-

raznějšího znečištění. Jinak se to ani nedalo nazvat.

Dosáhlo svého vrcholu a pak se vytrácelo, sláblo a sbíhalo celé

dlouhé století, než tenkým proudem dospělo ke svému konci. Když

pominulo a v Plánu opět zavládla červená a černá, bylo jasné, že tam

zasáhla ruka Preema Palvera.

„To je současnost,“ konstatoval nevzrušeně První Mluvčí. Zúže-

ní mělo podobu nerozborného svazku proplétající se černé se stopami

červené.

„To je založení Druhé říše,“ pronesl První Mluvčí. Vypnul hlav-

ní radiant a místnost naplnilo obyčejné světlo.

‚Byl to emocionálně silný zážitek,“ ozval se Gendibal.

„Ano,“ usmál se První Mluvčí, „a vy si dáváte pozor, abyste ne-

určil, o jakou emoci se jedná, dokud se takovému určení dokážete

vyhnout. Na tom nesejde. Ale teď bych rád řekl, co mám na srdci.

Především si všimněte toho, že od časů Preema Palvera – jinými

slovy posledních sto dvacet let – se Zvrácená modrá prakticky neob-

jevila. Všimněte si, že během příštích pěti staletí je pravděpodobnost

nějakých deviací téměř mizivá. Všimněte si také, že jsme aplikaci

vylepšené psychohistorie rozšířili i na období po vzniku Druhé říše.

Jak je vám jistě známo, Hari Seldon – přes svou mimořádnou genia-

litu – není a nemohl být vševědoucí. My jsme na jeho dílo navázali.

Rozhodně máme hlubší znalosti psychohistorie, než jaké mohl mít

on.

Seldon se svými výpočty skončil u Druhé říše a my pokračuje-

me ještě dál. Vlastně ne že bych se chtěl chlubit, ale nový Hyperplán,

který přesahuje založení Druhé říše, je z největší částí mým dílem a

vynesl mi mé dnešní postavení.

To všechno vám říkám, abyste zbytečně neplýtval slovy. Když

to všechno víte, jak jste vůbec mohl dospět k závěru, že Seldonův

plán je nesmyslný? Nemá jedinou chybu. Pouhá skutečnost, že přežil

Století deviací – při vší úctě k Palverově genialitě – je pro nás nejlep-

ším důkazem, že je bez chyby. Kde, mladý muži, vidíte nějakou sla-

binu, která vám dovolila Seldonův plán ocejchovat jako nesmyslný?“

– 87 –

Gendibal stál strnule vzpřímený. „Máte pravdu, První Mluvčí.

Seldonův plán je bez chyby.“

„Takže své tvrzení odvoláte?“

„Ne, První Mluvčí. Jeho chyba spočívá v tom, že je bez chyby.

Jeho dokonalost je osudná!“

19.

První Mluvčí hleděl na Gendibala s absolutním klidem. Dávno

se naučil ovládat svůj výraz a s pobavením sledoval, jaké problémy

to dělá Gendibalovi. Při každé výměně názorů se mladý muž ze

všech sil snažil skrýt své pocity, ale pokaždé je dal dokonale najevo.

Shandess ho nezaujatě pozoroval. Byl to hubený mladík, o málo

vyšší než střední postavy, s úzkými rty a neklidnýma, kostnatýma

rukama. Oči měl tmavé a ve vážném pohledu doutnalo téměř nepřá-

telství.

První Mluvčí věděl, že nebude snadné vymluvit takovému člo-

věku jeho přesvědčení.

„Mluvčí,“ pronesl, „říkáte paradoxy.“

„První Mluvčí, zní to jako paradox, protože na Seldonově plánu

je spousta věcí, které pokládáme za samozřejmé a zcela nekriticky je

přijímáme.“

„A o čem tedy pochybujete?“

„O samém základu Plánu. Všichni víme, že Plán nemůže fungo-

vat, pokud bude o jeho charakteru – nebo dokonce jen o jeho exis-

tenci – vědět příliš mnoho těch, jejichž chování má předpovídat.“

„Domnívám se, že to Hari Seldon chápal. Dokonce mám dojem,

že z toho udělal jeden ze svých dvou základních axiomů psychohis-

torie.“

„Jenomže, První Mluvčí, nepočítal s tím, že se objeví Mezek, a

proto nemohl předvídat, do jaké míry se Druhá Nadace stane utkvě-

lou představou lidu První Nadace, když jim Mezek ukázal její vý-

znam.“

„Hari Seldon…“ – První Mluvčí se na okamžik zachvěl a přestal

vpůli věty.

– 88 –

Fyzickou podobu Hariho Seldona znali všichni členové Druhé

Nadace. Všude se našly jeho reprodukce, dvojrozměrné i trojrozměr-

né, v podobě fotografií i hologramů, jako basreliéfy i sochy, sedící i

stojící. Všechny ho zachycovaly v období několika posledních let

jeho života. Na všech vypadal jako starý a laskavý člověk, s tváří

vrásčitou moudrostí let, který byl dokonalým ztělesněním plně vyzrá-

lého génia.

Ale První Mluvčí si teď vzpomněl, že viděl fotografii, na které

byl údajně Seldon jako mladík. Ta fotografie zůstávala stranou

zájmu, protože představa mladého Seldona byla takřka nemyslitelná.

A přece ji Shandess viděl a najednou ho napadlo, že se Stor Gendibal

nápadně podobá mladému Seldonovi.

Absurdní! Byla to jedna z těch pověr, kterým občas podlehne

každý bez ohledu na stupeň své inteligence. Nechal se zmýlit prcha-

vou podobností. Kdyby měl obrázek před sebou, okamžitě by zjistil,

že ta podoba je pouhý klam. Ale proč ho ta hloupá myšlenka musela

napadnout právě teď?

Vzpamatoval se. Bylo to jenom kratičké zachvění – přechodné

vyšinutí mysli – příliš krátké, než aby ho mohl postřehnout někdo

jiný než Mluvčí. Gendibal si ho mohl vyložit, jak chtěl.

„Hari Seldon,“ zdůraznil podruhé velice pevným hlasem, „dobře

věděl, že existuje nekonečně možností, které nedokáže předpovědět,

a proto založil Druhou Nadaci. Ani my jsme objevení Mezka ne-

předvídali, ale jakmile proti nám zaútočil, poznali jsme ho a zne-

škodnili. Nepředvídali jsme, že se později staneme utkvělou předsta-

vou První Nadace, ale když k tomu došlo, zjistili jsme to a zabránili

jí v dalším postupu. Tak na co si ještě můžete stěžovat?“

„Třeba na to,“ odpověděl Gendibal, „že ta posedlost První Na-

dace naší existencí ještě neskončila.“

V Gendibalově hlase byl zcela zřejmý úbytek uctivosti. Postřehl

(jak Shandess usoudil), že se Prvnímu Mluvčímu zachvěl hlas a vy-

ložil si to jako nejistotu. Tomu bylo třeba čelit.

První Mluvčí energicky namítl: „Dovolte, abych vás předešel.

Na První Nadaci se jistě najdou lidé, kteří – když porovnají horečné

zdolávání překážek prvních skoro čtyř staletí své existence

s poklidem posledních sto dvaceti let – dospějí k závěru, že je to

– 89 –

možné jenom za předpokladu, že se o Plán náležitě stará Druhá Na-

dace – a závěr bude samozřejmě správný. Usoudí, že Druhá Nadace

přece jenom nemusela být zničena – a úsudek bude samozřejmě

správný. Vlastně jsme dostali zprávy, že na hlavním světě První Na-

dace, na Terminu, je jeden mladý muž, úředník jejich vlády, který je

o tom plně přesvědčen. Na jeho jméno si nevzpomínám…“

„Golan Trevize,“ řekl tiše Gendibal. „To já jsem se o té věci ja-

ko první zmínil ve svých hlášeních a postoupil ji vašemu úřadu.“

„Ale?“ Zapochyboval První Mluvčí s přehnanou zdvořilostí. „A

jak to, že jste na něj zaměřil svou pozornost?“

„Jeden z našich agentů na Terminu zaslal nudné hlášení o nově

zvolených členech jejich Rady – zcela rutinní záležitost, jaká se běž-

ně posílá a které nikdo z Mluvčích nevěnuje pozornost. Tahle mi

padla do oka pro to, jakým způsobem v ní byl vylíčen jeden mladý

Radní, Golan Trevize. Líčí ho jako člověka nezvykle sebejistého a

bojovného.“

„Zřejmě jste v něm poznal spřízněnou duši?“

„Vůbec ne,“ odvětil chladně Gendibal. „Připadal mi jako neod-

povědný člověk, který rád dělá absurdní věci. Takový popis se na mě

nehodí. Ale stejně jsem nařídil hloubkovou analýzu. Zanedlouho

jsem usoudil, že kdybychom ho získali v útlém věku, mohl pro nás

představovat kvalitní materiál.“

„Možná,“ připustil První Mluvčí, „ale víte, že na Terminu nábor

neděláme.“

„To je mi známo. Ale stejně má i bez našeho výcviku výjimeč-

nou intuici. Je ovšem úplně neškolená. Proto mě zvlášť nepřekvapilo,

když pochopil, že Druhá Nadace nepřestala existovat. Pokládal jsem

to ovšem za tak vážnou věc, že jsem zprávu o ní postoupil úřadu.“

„A z vašeho chování soudím, že nastaly nějaké nové skutečnos-

ti.“

„Když díky své značně vyvinuté intuici pochopil, že ještě exis-

tujeme, použil to svým typicky neukázněným způsobem, a proto byl

vypovězen z Terminu.“

První Mluvčí povytáhl obočí. „Najednou jste se odmlčel. Chce-

te, abych posoudil, jaký to má význam. Aniž bych si na to bral počí-

tač, mohl bych zpaměti aplikovat Seldonovy rovnice ve velice při-

– 90 –

bližném tvaru a odhadnout, že ta prohnaná Starostka, která dokáže

vytušit existenci Druhé Nadace, nestojí o to, aby to nějaký neukáz-

něný jedinec vykřikoval po celé Galaxii, a tak Druhou Nadaci varo-

val před nebezpečím. Mám za to, že Brannoová řečená Bronzová

dospěla k názoru, že na Terminu bude bezpečněji, když Trevize zmi-

zí z planety.“

„Mohla Trevize zavřít nebo ho nechat v tichosti zavraždit.“

„Jak dobře víte, rovnice nejsou spolehlivé, když se aplikují

na jednotlivce. Týkají se jen lidstva jako celku. Chování jednotlivce

je proto nepředvídatelné, ale dá se předpokládat, že Starostka je lid-

ský jedinec, který vězení, natož úkladnou vraždu, pokládá za příliš

krutý trest.“

Gendibal chvíli nic neříkal. Bylo to výmluvné mlčení a setrval

v něm právě tak dlouho, aby První Mluvčí začal ztrácet sebejistotu.

Ale ne tak dlouho, aby v něm vyvolal aktivní obrannou reakci.

Načasoval to přesně na sekundu a potom prohlásil: „Já bych měl

ovšem jiné vysvětlení. Myslím, že Trevize je v této chvíli nástrojem

v rukou někoho, kdo pro Druhou Nadaci představuje největší hrozbu

v jejích dějinách – dokonce větší nebezpečí než Mezek!“

20.

Gendibal byl spokojen. Obsah jeho tvrzení se neminul účinkem.

První Mluvčí s tím nepočítal a úplně ho to vyvedlo z rovnováhy. Od

té chvíle byl pánem situace Gendibal. Pokud o tom měl vůbec po-

chybnosti, zmizely s další Shandessovou větou.

„Má to něco společného s vaším tvrzením, že Seldonův plán je

nesmyslný?“

Gendibal vsadil na absolutní jistotu a spustil mentorským tónem,

který Prvnímu Mluvčímu nedával šanci, aby se ještě vzchopil. „První

Mluvčí, je článkem víry, že po Století deviací, plném nezvládnutel-

ných odchylek to byl Preem Palver, který Plán znovu vrátil do pů-

vodních kolejí. Dobře si prohlédněte hlavní radiant a uvidíte, že De-

viace vymizely až dvacet let po Palverově smrti a že se od té doby

neobjevila ani jediná. Mohlo by to být zásluhou Prvních Mluvčích po

Palverovi, ale to je nepravděpodobné.“

– 91 –

„Nepravděpodobné? Prosím, nikdo z nás nebyl Palver, ale proč

nepravděpodobné?“

„Dovolíte, První Mluvčí, abych vám to názorně předvedl? Po-

mocí matematiky psychohistorie mohu jasně prokázat, že pravděpo-

dobnost úplného vymizení Deviací je příliš nepatrná, než aby k němu

mohlo dojít za použití prostředků dostupných Druhé Nadaci. Ale

nemusíte, pokud o takový výklad nestojíte nebo nemáte čas, protože

to vyžaduje půl hodiny soustředěné pozornosti. Ještě mám možnost

požádat o svolání schůze Stolu Mluvčích v kompletní sestavě a vylo-

žit to tam. Ale pro mě by to znamenalo ztrátu času a zbytečnou po-

lemiku.“

„Ano. A já bych přitom mohl ztratit tvář. Předveďte mi to hned.

Ale musím vás varovat.“ První Mluvčí vyvíjel hrdinské úsilí, aby se

vzchopil. „Jestli to, co mi ukážete, bude bezcenné, tak si to budu pa-

matovat.“

„Kdyby se ukázalo, že to je bezcenné,“ prohlásil Gendibal

s nenucenou hrdostí, která jeho protějšek docela uzemnila, „máte

okamžitě mou rezignaci.“

Ve skutečnosti to trvalo podstatně déle než půl hodiny, protože

První Mluvčí s téměř nezkrotnou horlivostí diskutoval o matematic-

kých postupech.

Trochu

času

Gendibal

dohnal

obratnou

manipulací

s Mikroradiantem. Zařízení – které dokázalo holograficky znázornit

kteroukoli část rozsáhlého Plánu a které nepotřebovalo stěnu ani pult

o velikosti stolu – se začalo používat teprve před deseti lety a První

Mluvčí se s ním nikdy pořádně nenaučil zacházet. Gendibal si to

uvědomoval. První Mluvčí o tom věděl.

Gendibal si ho zavěsil na palec pravé ruky, čtyřmi prsty ovládal

tlačítka a rukou schválně pohyboval tak, jako by hrál na hudební ná-

stroj. (O těch analogiích vlastně napsal krátké pojednání.)

Rovnice, které Gendibal uváděl (a také lehce a s jistotou nalé-

zal), se odvíjely sem a tam, aby doprovázely jeho komentář.

V případě potřeby mohl získat definice, vytyčit axiomy nebo předlo-

žit grafická znázornění, dvojrozměrná i trojrozměrná (nemluvě o

projekcích vícerozměrných vztahů).

– 92 –

Gendibalův komentář byl jasný a výstižný a První Mluvčí to na-

konec vzdal. Nechal se přesvědčit a zeptal se: „Nevzpomínám si, že

bych někdy viděl podobou analýzu. Čí je to práce?“

„Má vlastní, První Mluvčí. Základní matematické výpočty, které

obsahuje, jsem už publikoval.“

„Velice důmyslné, Mluvčí Gendibale. Něco takového vás zařadí

mezi čekatele na funkci Prvního Mluvčího pro případ, že bych ze-

mřel nebo odešel na odpočinek.“

„Na to jsem, První Mluvčí, ani nepomyslel – ale protože tomu

stejně nebudete věřit, beru svou poznámku zpět. Pomýšlel jsem na to

a doufám, že budu Prvním Mluvčím, protože ten, kdo se té funkce

ujme, musí postupovat způsobem, který dokonale chápu jenom já.“

„Ovšem,“ souhlasil První Mluvčí, „nemístná skromnost může

být velice nebezpečná. O jaký postup se jedná? Možná by se jím

mohl řídit i současný První Mluvčí. Pokud jsem moc starý, abych

podobně jako vy dokázal najít radikální řešení, nejsem zase tak starý,

abych se nemohl řídit vašimi pokyny.“

Byla to elegantní kapitulace a Gendibal k staršímu muži trochu

nečekaně pocítil sympatie, i když si uvědomoval, že právě toho chtěl

První Mluvčí dosáhnout.

„Děkuji, První Mluvčí, protože budu naléhavě potřebovat vaši

pomoc. Nemohu počítat s tím, že bych Stůl získal na stranu bez va-

šeho zkušeného vedení.“ (Laskavost za laskavost). „Předpokládám

tedy, že z toho, co jsem předvedl, jste už pochopil, že je vyloučeno,

aby při aplikaci našich postupů mohlo dojít k nápravě Století deviací,

nebo aby od té doby všechny deviace vymizely.“

„To je mi jasné,“ pronesl První Mluvčí. „Pokud jsou vaše vý-

počty správné, pak abychom byli schopni dodržovat Plán přesně, jak

se to snad děje teď, museli bychom být – alespoň s nějakou jistotou –

schopni předpovídat reakce malých skupin lidí. Dokonce jednotliv-

ců.“

„Přesně tak. Protože něco takového matematika psychohistorie

nedovoluje, Deviace neměly vymizet, a co víc, neměly se ztratit na-

trvalo. Teď snad chápete, co jsem měl na mysli, když jsem říkal, že

chyba Seldonova plánu spočívá v jeho dokonalosti?“

– 93 –

„Buď Seldonův plán obsahuje nějaké Deviace, nebo je chyba ve

vašich výpočtech. Protože musím uznat, že víc než sto let se

v Seldonově plánu žádné deviace neobjevily, vyplývá z toho, že chy-

ba musí být ve vašich výpočtech – až na to, že jsem nezjistil žádný

omyl ani chybný krok.“

„Neděláte dobře,“ namítal Gendibal, „že neberete v úvahu třetí

možnost. Je docela možné, že Seldonův plán nevykazuje žádné De-

viace, a přitom nemusí být chyba v mých výpočtech, které dokazují,

že je to vyloučeno.“

„Žádnou třetí možnost nevidím.“

„Dejme tomu, že Seldonův plán je řízen pomocí psychohistoric-

ké metody natolik pokročilé, že umožňuje předpovídat reakce ma-

lých skupin lidí – snad i jednotlivých osob, metody, kterou my

z Druhé Nadace neovládáme. Tehdy a jen tehdy by mé výpočty do-

kazovaly, že se Seldonův plán skutečně může obejít bez jakýchkoli

deviací!“

První Mluvčí (podle zvyklostí Druhé Nadace) chvíli neodpoví-

dal. Potom promluvil: „Není mi známo, že by taková pokročilá psy-

chohistorická metoda vůbec existovala, a z vašeho chování je zřejmé,

že není známa ani vám. Pokud o žádné nevíte vy ani já, pak je prav-

děpodobnost, že by takovou – smím-li to tak nazvat – mikropsycho-

historii vytvořil nějaký jiný Mluvčí nebo jiná skupina Mluvčích a

tajila to před ostatními u Stolu, nekonečně malá. Souhlasíte?“

„Souhlasím.“

„Potom musí být nesprávná vaše analýza. Nebo je mikropsy-

chohistorie v rukou nějaké skupiny mimo Druhou Nadaci.“

„Přesně tak, První Mluvčí, ta druhá možnost bude jistě správná.“

„Můžete dokázat oprávněnost takového tvrzení?“

„Formálně nemohu, ale pokuste se nad tím zamyslet. Copak se

už nevyskytl člověk, který dokázal poškodit Seldonův plán tím, že

manipuloval s jednotlivými lidmi?“

„Zřejmě máte na mysli Mezka.“

„Ano, jistě.“

„Mezek dokázal způsobit jen rozvrat. Tentokrát ovšem Seldo-

nův plán funguje příliš dobře a má k dokonalosti mnohem blíž, než

by dovolovaly vaše výpočty. Vy byste potřeboval nějakého Anti-

– 94 –

mezka, člověka, který by Plán dokázal překonat stejně jako Mezek,

ale jednal by z opačných pohnutek – nechtěl by ho překonat proto,

aby způsobil rozvrat, ale aby dosáhl jeho zdokonalení.“

„Přesně tak, První Mluvčí. Že mě ten výraz nenapadl samotné-

ho. Kdo to byl Mezek? Mutant. Ale odkud přišel? Kde se tady vzal?

To vlastně nikdo neví. Co když se takových najde víc?“

„To sotva. O Mezkovi je dokonale známa jenom jedna věc. Že

byl neplodný. Odtud jeho jméno. Nebo se domníváte, že je to výmy-

sl?“

„Nejde mi o Mezkovy potomky. Co když byl Mezek abnormál-

ním příslušníkem skupiny, která je – nebo se teď stala – početným

klanem lidí s mezkovskými schopnostmi, kteří se z nějakého vlastní-

ho důvodu nesnaží Plán zmařit, ale podporovat?“

„Proč by ho, při Galaxii, měli podporovat?“

„Proč ho podporujeme my? Máme v úmyslu založit Druhou Ří-

ši, ve které budeme o všem rozhodovat my, nebo spíš naši duchovní

pokračovatelé. Pokud nějaká jiná skupina podporuje Plán ještě

úspěšněji než my, rozhodně nemá v úmyslu ponechat rozhodování

nám. Rozhodovat budou oni. Ale s jakým cílem? Co kdybychom se

pokusili zjistit, jaká má být Druhá říše, do které se nás snaží vehnat?“

„A jak byste to chtěl zjistit?“

„Proč asi Starostka Terminu vypověděla Golana Trevize? Když

to udělala, umožnila potenciálně nebezpečnému člověku, aby se vol-

ně pohyboval Galaxií. Nechce se mi věřit, že ji k tomu vedly humán-

ní pohnutky. Z historie víme, že vládcové První Nadace vždycky

jednali realisticky, a to obvykle znamená, že bez ohledu na morálku.

Jeden z jejích hrdinů – Salvor Hardin – vlastně doporučoval, aby se

na morálku neohlíželi. Ne, já si myslím, že Starostka jednala pod

nátlakem agentů těch, abych použil vašeho výrazu, Antimezků. Mys-

lím, že získali Trevize, a ten je zřejmě údernou silou nebezpečí, které

nám teď hrozí. Smrtelného nebezpečí.“

A První Mluvčí řekl: „Při Seldonovi, možná máte pravdu. Jenže

jak o tom přesvědčit Stůl?“

„První Mluvčí, nesmíte podceňovat význam svého postavení.“

– 95 –

Kapitola šestá

ZEMĚ

21.

Trevize byl nedůtklivý a rozmrzelý. Seděl s Peloratem v malém

jídelním koutě a byli právě po obědě.

Pelorat řekl: „Jsme ve vesmíru teprve dva dny a mě je tady do-

cela dobře, i když mi trochu schází čerstvý vzduch, příroda a tak vů-

bec. Zvláštní! Když jsem to všechno měl kolem sebe, tak jsem to ani

nevnímal. A přece, když tu mám svoji destičku a ten váš báječný

počítač, mám s sebou vlastně celou svou knihovnu nebo aspoň to

podstatné z ní. A pobyt ve vesmíru mě už ani trochu neděsí. Je to

úžasné.“

Trevize jen cosi neutrálně zabručel. Pohled měl obrácen do sebe.

Pelorat mírně řekl: „Golane, nerad bych rušil, ale mám dojem,

že mě vůbec neposloucháte. Ne že bych byl zvlášť zajímavý člověk,

vždycky se mnou byla spíš nuda. Ale stejně mám pocit, že myslíte na

něco jiného. Máme nějaké problémy? Jen mi to klidně řekněte. Milý

příteli, asi bych vám moc nepomohl, ale rozhodně nepodlehnu pani-

ce.“

„Problémy?“ Trevize se zřejmě probral a trochu se zamračil.

„Myslím s lodí. Je to nový model, tak mě napadlo, že by s ní ně-

co mohlo být.“ Pelorat se odvážil trochu nejistě usmát.

Trevize energicky zavrtěl hlavou. „Je to hloupé, Janove, že jsem

vás nechal v takové nejistotě. S lodí se nestalo vůbec nic. Funguje

dokonale. Jenom jsem hledal hyperrelé.“

„Aha, už chápu. Až na to, že vlastně ne. Co je to hyperrelé?“

„Já vám to, Janove, vysvětlím. Jsem ve spojení s Terminem.

Nebo aspoň mohu být, kdykoli se mi zachce, a Terminus zase může

být ve spojení s námi. Znají polohu lodi, protože sledovali její dráhu.

A i kdyby ne, stejně by nás dokázali najít, pokud by v okolním pro-

– 96 –

storu pátrali po hmotných tělesech, protože to by je upozornilo na

přítomnost lodi nebo případně meteoritu. Ale navíc by mohli zjistit

její energetický profil, a tím by odlišili nejen loď od meteoritu, ale

dokázali by určit, o jakou konkrétní loď se jedná, protože se nena-

jdou dvě lodi, které by využívaly energii úplně stejným způsobem.

V jistém smyslu náš profil zůstává charakteristický bez ohledu na to,

jaké přístroje a zařízení zapneme nebo vypneme. Loď může být sa-

mozřejmě neznámá, ale pokud je její energetický profil registrován

na Terminu – jako v našem případě – mohou ji identifikovat, jakmile

ji zaměří.“

„Mám pocit, Golane, že civilizační pokrok není nic jiného než

čím dál větší omezování soukromí.“

„Snad máte pravdu. Dříve či později se ovšem musíme přemístit

hyperprostorem, jinak do smrti zůstaneme několik parseků od Ter-

minu. Pak bychom měli minimální šanci podniknout mezihvězdný

let. Když ovšem procházíme hyperprostorem, náš pohyb je vzhledem

k normálnímu prostoru nespojitý. Přejdeme z místa na místo – a

mám na mysli, že někdy překonáme vzdálenost stovek parseků – ve

chvíli, kterou vnímáme jako okamžik. Najednou se ocitneme

v ohromné vzdálenosti, ve směru, který se dá předem dost těžko od-

hadnout – a prakticky vzato nás už nikdo nemůže objevit.“

„To chápu. Ovšem.“

„Pokud nám nenasadili na palubu hyperrelé. Takové hyperrelé

vysílá signál hyperprostorem – signál typický pro tuto loď – a úřady

na Terminu budou vědět o každém našem kroku. To je také odpověď

na vaši otázku. V Galaxii by se nenašlo místo, kde bychom se mohli

skrýt, a při žádné kombinaci Skoků hyperprostorem bychom nedoká-

zali uniknout pozornosti jejich přístrojů.“

„Ale Golane,“ zeptal se tiše Pelorat, „copak nepotřebujeme

ochranu Nadace?“

„Jistě, Janove, ale jenom když o ni požádáme. Říkal jste, že civi-

lizační pokrok znamená neustálé omezování soukromí. Jenže já o

takový pokrok nestojím. Já chci mít volnost pohybu a ne aby mě ně-

kdo sledoval – pokud a dokud nebudu potřebovat ochranu. A proto

bych měl lepší, mnohem lepší pocit, kdyby žádné hyperrelé na palu-

bě nebylo.“

– 97 –

„A našel jste ho, Golane?“

„Nenašel. Jinak bych ho snad nějak dokázal vyřadit z provozu.“

„A kdybyste ho viděl, tak ho poznáte?“ .

„To je další problém. Ani bych ho nemusel poznat. Vím, jak hy-

perrelé obecně vypadá, a vím, jak se zkoumají podezřelé objekty –

ale tohle je nový model, určený pro speciální úkoly. Hyperrelé mohlo

být zahrnuto do jeho konstrukce, takže po jeho přítomnosti nemusí

být ani stopy.“

„Na druhé straně tu třeba žádné hyperrelé není, a proto jste ho

nenašel.“

„To bych se neodvážil tvrdit a nerad bych provedl Skok, dokud

v tom nebudu mít jasno.“

Zdálo se, že to Pelorat pochopil. „Tak proto se jen bezcílně

vznášíme prostorem. Divil jsem se, proč už jsme neskočili. O Sko-

cích jsem už totiž slyšel. Vlastně jsem z toho byl trochu nervózní –

čekal jsem, kdy mi poručíte, abych se připoutal nebo si vzal prášek

nebo něco podobného.“

Trevize se konečně usmál. „Není se čeho bát. Dneska je jiná do-

ba. Na lodi jako je ta naše člověk prostě všechno nechá na počítači.

Dáte mu příkazy a on obstará ostatní. Vůbec nepoznáte, že se něco

stalo, až na to, že náhle bude vesmír vypadat úplně jinak. Jestli jste

někdy viděl promítat diapozitivy, tak víte, co se stane, když jeden

snímek najednou vystřídá druhý. A tak vám bude připadat Skok.“

„No tohle. Copak člověk vůbec nic necítí? Zvláštní! Tak trochu

mě to zklamalo.“

„Já jsem necítil nikdy nic a lodi, na kterých jsem létal, nebyly

tak moderní jako ta naše maličká. Ale se Skokem nečekáme kvůli

hyperrelé. Musíme se dostat trochu dál od Terminu – a také od slun-

ce. V čím větší vzdálenosti budeme od všech masivních objektů, tím

snadnější bude zaměřit Skok a znovu se vynořit ve vesmíru přesně

v místě požadovaných souřadnic. V nouzi se můžete odhodlat ke

Skoku už dvě stě kilometrů od povrchu planety, a pak jen věřit, že

budete mít štěstí a vyváznete z toho bez úhony. Vzhledem k tomu, že

v Galaxii je mnohem víc bezpečného prostoru než nebezpečného,

můžete se vcelku spolehnout, že to dobře dopadne. Přesto se ale ni-

kdy nedá vyloučit, že působením nahodilých faktorů se znovu vyno-

– 98 –

říte pár miliónů kilometrů od velké hvězdy nebo v jádru Galaxie – a

pak se uškvaříte, než stačíte mrknout. Čím víc se člověk vzdálí od

veškeré masy, tím víc klesá význam takových faktorů a tím menší je

pak pravděpodobnost, že se stane nějaké neštěstí.“

„Pak tedy chválím vaši obezřetnost. Tak strašně zase nespěchá-

me.“

„Přesně tak. Zvlášť proto, že než se do něčeho pustím, tak bych

hrozně rád našel to hyperrelé. Nebo našel způsob, jak se přesvědčit,

že tu žádné hyperrelé není.“

Zdálo se že se Trevize znovu pohroužil do svých úvah, a Pelo-

rat, aby překonal bariéru jeho zaujetí, se zeptal trochu zvýšeným hla-

sem: „Kolik času nám ještě zbývá?“

„Cože?“

„Chci říct, milý hochu, kdy byste udělal Skok nebýt těch vašich

starostí kvůli hyperrelé?“

„Při naší současné rychlosti a dráze počítám tak čtvrtý den naše-

ho pobytu ve vesmíru. Vhodný okamžik zjistím pomoc počítače.“

„Tak to máte na pátrání ještě dva dny. Mohu vám něco poradit?“

„Prosím.“

„Při své vlastní práci, která se od té vaší samozřejmě dost liší –

ale snad by se to dalo zevšeobecnit – jsem se mnohokrát přesvědčil,

že když se člověk příliš soustředí na nějaký konkrétní problém, je

sám proti sobě. Zkuste se uvolnit a mluvit o něčem jiném, a vaše

podvědomí – nezatížené soustředěným myšlením – ten problém třeba

vyřeší za vás.“

Trevize se na okamžik zatvářil rozmrzele a pak se zasmál. „Na-

konec proč ne? Řekněte mi, profesore, jak jste se začal zajímat o

Zemi? Kde se vzala ta zvláštní představa o jedné konkrétní planetě,

ze které všichni pocházíme?“

„Ach!“ Pelorat pokyvoval hlavou, jako když se rozpomíná. „To

už je pěkně dávno. Víc než třicet let. Když jsem šel na školu, chtěl

jsem být biologem. Nejvíc mě zajímaly rozdíly mezi jednotlivými

druhy na různých světech. Ty rozdíly, jak víte – nebo možná nevíte,

takže nebude na škodu, když vám to řeknu – jsou velice malé.

Všechny formy života po celé Galaxii – alespoň všechny, se kterými

– 99 –

jsme se zatím setkali – mají stejné chemické složení – proteiny a

nukleové kyseliny ve vodním prostředí.“

Trevize řekl: „Studoval jsem vojenskou školu, která kladla důraz

na nukleoniku a gravitiku, ale nejsem úplně vyhraněný specialista. O

chemickém základu života něco málo vím. Učili jsme se, že jediný

možný základ života představuje voda, proteiny a nukleové kyseli-

ny.“ Trevize se zadíval se zájmem na Pelorata, který ho přerušil:

„Podle mého názoru je takový závěr nepodložený. Jistější je tvrdit,

že zatím nebyla nalezena – nebo alespoň rozpoznána – jiná forma

života, a zůstat při tom. Větší údiv ovšem vzbuzuje skutečnost, že

původních druhů – tedy druhů, které se vyskytují jenom na jedné

planetě a nikde jinde – není mnoho. Většina z existujících druhů,

zdůrazňuji, že včetně Homo Sapiens, je rozšířena na všech nebo ale-

spoň na většině obydlených světů Galaxie, a jsou blízce příbuzné po

stránce biochemické, fyziologické a morfologické. Na druhé straně

původní druhy se svými charakteristickými rysy značně liší od obec-

ně rozšířených forem i mezi sebou navzájem.“

„A co má být?“

„Z toho vyplývá, že jeden svět v Galaxii – jeden svět – se liší od

všech ostatních. Na desítkách miliónů světů Galaxie – na kolika, to

nikdo přesně neví – se vyvinul život. Byl to život primitivní, roztrou-

šený, slabý – málo rozmanitý, který se jen s obtížemi udržoval a

s obtížemi šířil. Na jednom světě, na jednom jediném světě, se vyvi-

nul život v podobě miliónů – nejméně miliónů – druhů, a některé

z nich byly značně specializované a na vysokém stupni vývoje, bez

problémů se šířily a rozmnožovaly, a to včetně nás. Byli jsme dost

inteligentní, abychom vytvořili civilizaci, osvojili si techniku letů

hyperprostorem a osídlili Galaxii – a při svém šíření Galaxií jsme

s sebou vzali mnoho jiných forem života – forem příbuzných navzá-

jem a také s námi.“

„Když se nad tím člověk zamyslí,“ odtušil trochu lhostejně Tre-

vize, „tak je to zřejmě logické. Tím chci říct, že jsme tady v lidské

Galaxii. Pokud budeme předpokládat, že všechno začalo někde na

jediném světě, pak by na tom jediném světě muselo být něco zvlášt-

ního. Ale proč ne? Naděje, že by se život mohl vyvinout takovým

chaotickým způsobem, musí být skutečně nepatrná – snad jedna ku

– 100 –

stu miliónů – takže je celkem pravděpodobné, že se to stalo na jed-

nom životodárném světě ze sta miliónů. Musel být jeden.“

„Ale čím se právě ten jeden svět tak lišil od těch ostatních?“ ze-

ptal se rozčileně Pelorat. „Jaké podmínky mohly způsobit jeho jedi-

nečnost?“

„Snad pouhá náhoda. Lidské bytosti a formy života, které braly

s sebou, dnes přece existují na desítkách miliónů planet, které mají

všechny podmínky k životu, takže všechny ty světy musí být dost

dobré.“

„Ne! Jakmile se lidský druh vyvinul, jakmile si osvojil techniku,

jakmile se zocelil v tvrdém boji o přežití, potom se dokázal přizpů-

sobit životu na každém světě, který měl aspoň trochu příznivé pod-

mínky – například na Terminu. Ale dovedete si představit, že by se

inteligentní život na Terminu vyvinul? Když byl Terminus osídlen

lidskými bytostmi v dobách Encyklopedistů, nejvyšší formou rost-

linného života, který na něm vznikl, byla mechovitá vegetace na ska-

lách, a nejvyšší formy živočichů představovaly malé korálovité útva-

ry v mořích a létající organismy podobné hmyzu na souši. Ty jsme

skoro zlikvidovali a do moře a na pevninu jsme vysadili ryby, králíky

a kozy a zaseli jsme trávu, obilí, stromy a tak dál. Z původního živo-

ta nezbylo nic kromě toho, co existuje v zoologických zahradách a

akváriích.“

„Hmm,“ utrousil Trevize.

Pelorat na něj upřeně hleděl celou minutu a potom si povzdechl:

„Vás to ale vlastně nezajímá. Je to zvláštní! Prostě nepotkám člově-

ka, kterého by to zajímalo. Asi to bude moje chyba. Nedokážu to

podat zajímavě, i když mě to zajímá ohromně.“

Trevize řekl: „Je to zajímavé. Jistě. Ale – ale – co z toho?“

„Copak vás nenapadá, že by z vědeckého hlediska mohlo být za-

jímavé prozkoumat svět, který dal vzniknout jediné skutečně prospe-

rující původní ekologické rovnováze, jakou kdy Galaxie poznala?“

„Možná, pokud je člověk biolog. Jenže to já nejsem. To se na

mě nesmíte zlobit.“

„Ovšem, milý příteli. Jenomže já jsem se v životě nesetkal ani

s biologem, kterého by to zajímalo. Říkal jsem vám, že mým hlav-

ním oborem byla biologie. Přišel jsem s tím za svým profesorem a

– 101 –

ani toho to nezajímalo. Řekl mi, ať se zaměřím na nějaký praktický

problém. To mě tak znechutilo, že jsem místo toho začal studovat

dějiny – které byly stejně už od puberty mým koníčkem – a pustil

jsem se do ‚Otázky původu‘ z jejich pohledu.“

„Aspoň vám to poskytlo životní náplň, takže musíte být rád, že

váš profesor byl tak omezený.“

„Ano, i tak by se to dalo chápat. A práce, kterou dělám, je zají-

mavá, takže mě nikdy neomrzí. – Jenže já chci, aby to zajímalo vás.

Nesnáším ten pocit, že si pořád mluvím jen pro sebe.“

Trevize zaklonil hlavu a srdečně se rozesmál.

Na Peloratově klidné tváři se objevil trochu dotčený výraz.

„Proč se mi vysmíváte?“

„Vám ne, Janove,“ vysvětloval Trevize. „Smál jsem se vlastní

hlouposti. Vám jsem naopak dokonale vděčný. Měl jste totiž úplnou

pravdu.“

„Že jsem pochopil význam počátků lidstva?“

„To ne. – Vlastně ano, to také. – Ale chtěl jsem říct, že jste měl

pravdu, když jste mi radil, abych přestal vědomě myslet na svůj pro-

blém a zaměřil pozornost na něco jiného. Zabralo to. Když jste vy-

právěl o tom, jak se vyvinul život, konečně mi došlo, že vím, jak

najít to hyperrelé – pokud ovšem existuje.“

„Tak je to tedy!“

„Ano tak! To je právě teď moje posedlost. Já jsem to hyperrelé

hledal, jako bych byl na staré kocábce, kterou jsme měli jako cvičnou

loď, zkoumal jsem každou část lodi pohledem a pátral po něčem ná-

padném. Zapomněl jsem, že tahle loď je moderní výrobek, vzniklý

na základě celých tisíciletí technického rozvoje. Copak to nechápe-

te?“

„Ne, Golane.“

„Máme na palubě počítač. Jak jsem na to mohl zapomenout?“

Mávl rukou a zamířil do vlastní místnosti a přitom pobízel Pelo-

rata, aby šel s ním.

„Stačí, abych se pokusil navázat spojení,“ pronesl, když dával

ruce na kontakt počítače.

Rozhodl se, že zkusí navázat spojení s Terminem, od kterého je

právě dělilo několik tisíc kilometrů.

– 102 –

Vyslat signál! Umožnit slovní komunikaci! Jako by jeho nervo-

vá zakončení vyrazila vpřed, prodloužila se a úžasnou rychlostí –

samozřejmě rychlostí světla – zamířila ven, aby navázala spojení.

Trevize měl pocit, že se dotýká – vlastně ne tak docela dotýká,

ale vnímá – vlastně ne tak docela vnímá – ale na tom nezáleželo,

protože se to nedalo vyjádřit slovy.

Uvědomoval si, že má Terminus na dosah ruky, a přestože se

vzdálenost mezi nimi zvětšovala zhruba o dvacet kilometrů za

sekundu, spojení přetrvávalo, jako by planeta a loď byly nehybné a

dělilo je sotva pár metrů.

Neřekl nic. Sevřel ruce a nechal toho. Ověřoval si jenom princip

komunikace, aktivní spojení nenavázal.

Kdesi v dálce, osm parseků odtud, byl Anacreon, nejbližší pla-

neta – která podle galaktických měřítek ležela vlastně za humny.

Kdyby tam poslal zprávu stejnou metodou, pracující rychlostí světla,

kterou právě s úspěchem vyzkoušel na Terminu, než by dostal odpo-

věď, trvalo by to padesát dva let.

Navaž spojení s Anacreonem! Představ si Anacreon! Musíš si o

něm vytvořit co nejjasnější představu. Znáš jeho polohu vzhledem

k Terminu a k jádru Galaxie, studoval jsi planetografii a historii, řešil

jsi otázky vojenského charakteru, ve kterých šlo o znovudobytí Ana-

creonu (v případě obsazení nepřítelem, což bylo – v dnešní době –

zcela vyloučeno).

Při vesmíru! Na Anacreonu jsi už přece byl!

No tak ho ukaž! Ukaž ho! Pocit, že se ocitl přímo na něm získá

prostřednictvím hyperrelé.

Nic! Jeho nervová zakončení se zachvěla a zastavila se.

Trevize si uvolnil ruce. „Janove, na palubě Vzdálené hvězdy hy-

perrelé není. Tím jsem si úplně jistý. – A kdybych se neřídil vaší

radou, kdoví jak dlouho by mi trvalo, než bych se k tomu dopraco-

val.“

Pelorat, i když se mu ve tváři nepohnul jediný sval, se celý roz-

zářil. „Já mám takovou radost, že jsem vám nějak pomohl. Znamená

to, že skočíme?“

„Ne, aby to bylo úplně bez rizika, počkáme ještě dva dny.

Vzpomínáte si přece že musíme uniknout z blízkosti masy? – Za

– 103 –

normálních okolností, kdybych měl novou a nevyzkoušenou loď,

kterou bych dokonale neznal, by mi pravděpodobně trvalo dva dny,

než bych vypočítal přesný postup – především správný hyperodraz

k prvnímu Skoku. Mám ovšem pocit, že všechno zvládne počítač.“

„No tohle! Tak mám dojem, že se nějakou chvíli budeme pěkně

nudit.“

„Nudit?“ Trevize odpověděl přátelským úsměvem. „V žádném

případě! My dva si, Janove, budeme povídat o Zemi.“

Pelorat řekl: „Skutečně? Chcete udělat radost starému člověku?

To je od vás hezké. Vážně.“

„Hloupost! Chci udělat radost sám sobě. Janove, vy jste mě zís-

kal pro svou víru. Díky tomu, co jste mi řekl, jsem pochopil, že Země

je ten nejdůležitější objekt ve vesmíru a že je proklatě zajímavá.“

22.

Trevize v tu chvíli jistě napadlo, že Pelorat svůj názor na Zemi

už vyložil. S reakcí na něj otálel jen proto, že mu v mysli vytrvale

zněl ten problém s hyperrelé. A jakmile ten problém pominul, hned

zareagoval.

Snad nejčastěji citovaným výrokem Hariho Seldona byla jeho

poznámka, že Druhá Nadace je ve vztahu k Terminu „na druhém

konci Galaxie“. Seldon to místo dokonce pojmenoval. Mělo to být

„na Hvězdném pomezí“.

To bylo obsaženo ve vyprávění Gaala Dornicka, ve kterém líčil

den procesu před Císařským soudem. „Druhý konec Galaxie“ – toho

výrazu použil Seldon v rozmluvě s Dornickem a už od toho dne byl

jeho význam předmětem diskusí.

Co vlastně spojovalo jeden konec Galaxie s jejím „druhým kon-

cem“? Byla to přímka, spirála, kruh, nebo něco jiného?“

A náhle Trevize osvítila myšlenka, že to nebude přímka nebo

křivka, kterou by bylo možné nebo účelné zakreslit do mapy Galaxie.

Tak jednoduché to zase nebude.

Bylo úplně jasné, že jedním koncem Galaxie je myšlen Termi-

nus. Jistě, je na okraji Galaxie – na okraji, kde leží naše Nadace – což

slovo „konec“ umožňovalo chápat v doslovném významu. V době,

– 104 –

kdy to Seldon vyslovil, byl ovšem také nejmladším světem Galaxie,

světem, který měl být teprve založen, a který za sebou neměl jediný

okamžik existence.

Co bude z takového hlediska druhým koncem Galaxie? Okra-

jem, kde leží ta druhá Nadace? Přece nejstarší svět Galaxie! A podle

důkazů, které uvedl Pelorat – aniž by věděl, co vlastně říká – to moh-

la být jedině Země. Bylo docela možné, že Druhá Nadace je na Ze-

mi!

A přitom Seldon říkal, že druhý konec Galaxie je „na Hvězdném

pomezí“. Kdo mohl vědět, jestli to nemyslel obrazně? Stačilo sledo-

vat dějiny lidstva zpátky do minulosti, jako to udělal Pelorat, a

z každé planetární soustavy, od každé hvězdy, která svítí na obydle-

nou planetu, se táhla linie směřující k nějaké jiné planetární soustavě,

k nějaké jiné hvězdě, ze které přišli první osídlenci, a odtud zase

k předchozí hvězdě – až nakonec všechny linie dospěly k planetě,

která je původním domovem lidstva. A oním „pomezím“ na konci

hvězdné pouti byla hvězda, která svítila na Zemi.

Trevize se usmál a skoro láskyplně řekl: „Janove, vyprávějte mi

ještě o Zemi.“

Pelorat zavrtěl hlavou. „Opravdu jsem vám řekl všechno, co

vím. Víc se dovíme na Trantoru.“

Trevize řekl: „To se mýlíte, Janove. Tam se nic nedovíme.“

„Proč?“

„Protože na Trantor nepoletíme. Tuhle loď řídím já a mohu vás

ujistit, že to myslím vážně.“

Pelorat zůstal civět s otevřenými ústy. Chvíli nemohl popadnout

dech a potom bolestně řekl: „Ale milý příteli!“

Trevize pronesl: „No tak, Janove. Jak se to tváříte? Musíme pře-

ce najít Zemi.“

„Ale když jenom na Trantoru…“

„Kdepak. Trantor je jenom místo, kde můžete zkoumat poloroz-

padlé filmy a zaprášené dokumenty a sám se přitom rozložit a zapa-

dat prachem.“

„Desítky let jsem snil o tom – “

„Snil jste o tom, že najdete Zemi.“

„Ale když jenom na…“

– 105 –

Trevize vstal, naklonil se, popadl Pelorata za volný cíp haleny a

řekl: „To už, profesore, neříkejte. Neříkejte to. Když jste mi předtím,

než jsme nastoupili na tuhle loď, povídal, že budeme hledat Zemi,

tvrdil jste, že ji jistě najdeme, protože, a teď cituji vaše vlastní slova,

máte v hlavě geniální myšlenku. Ať už od vás víckrát neslyším slovo

Trantor. Jen by mě zajímalo, jaká je ta vaše geniální myšlenka.“

„Ale ta se musí potvrdit. Zatím je to pouhá představa, naděje,

nejasné tušení.“

„Dobře! Tak mi o ní povězte!“

„Vy mě nechápete. Prostě mě nechápete. Nejsem jediný, kdo se

zabývá výzkumem v této oblasti. Neexistují ovšem žádné historické

podklady, nic jistého, nic reálného. Lidé o Zemi mluví, jako by to

byla skutečnost a také jako by to byl mýtus. Existuje milión příběhů,

které si navzájem odporují.“

„No dobrá, čeho se tedy týkal váš výzkum?“

„Musel jsem sbírat úplně všechno, každou pověst, každý do-

mnělý historický příběh, každou legendu, každý mlhavý mýtus. Do-

konce i beletrii. Všechno, co obsahuje jméno Země nebo myšlenku

planety původu. Víc než třicet let jsem sbíral všechny dostupné mate-

riály ze všech planet Galaxie. Kdybych tak mohl zjistit něco spoleh-

livějšího než to všechno v Galaktické knihovně na… Ale vy nechce-

te, abych to slovo říkal.“

„Správně. Neříkejte to. Místo toho mi povězte, která z těch věcí

upoutala vaši pozornost, a řekněte mi, z jakého důvodu se domníváte,

že by právě ona měla být ta pravá.“

Pelorat zavrtěl hlavou. „Odpusťte, Golane, že to říkám, ale teď

mluvíte jako voják nebo politik. Historie pracuje jiným způsobem.“

Trevize se zhluboka nadechl a ovládl se. „Tak mi, Janove, řek-

něte, jak pracuje. Máme na to celé dva dny. Vyslechnu si vaše pou-

čení.“

„Člověk nemůže spoléhat na žádný jednotlivý mýtus, dokonce

ani na žádnou jednotlivou skupinu. Všechny jsem musel shromáždit,

podrobit analýze, uspořádat, zavést symboly k vyjádření různých

hledisek jejich obsahu – neuvěřitelné příběhy, astronomické detaily

planetárních systémů neslučitelné se skutečným stavem, místo půvo-

du kulturních hrdinů, u kterých je konkrétně uveden cizí původ, do-

– 106 –

slova stovky dalších věcí. Nemá cenu procházet celý seznam. Na to

by nestačily ani dva dny. Říkám vám, že jsem tím strávil víc než tři-

cet let. Potom jsem vytvořil počítačový program, který ve všech těch

mýtech pátral po společných prvcích, a hledal jsem modifikaci, která

by vyloučila absolutní nesmysly. Postupně jsem dospěl k modelu

Země, který musí být vyjádřením jejích vlastností. Pokud všechny

lidské bytosti pocházejí z jediné planety, pak ta jediná planeta přece

musí ztělesňovat to jedno, co mají všechny mýty o původu, všechny

příběhy o kulturních hrdinech společného. Mám zacházet do mate-

matických podrobností?“

Trevize řekl: „Děkuji, teď zrovna ne, ale jak můžete vědět, že

vás vaše výpočty nepřivedou na scestí? S jistotou víme, že Terminus

byl založen teprve před pěti sty lety a že první lidské bytosti tam do-

razily jako kolonie z Trantoru, ale ta byla shromážděna z desítek –

ne-li stovek – jiných světů. A přece by se člověk, který by o tom ne-

věděl, mohl domnívat, že Hari Seldon a Salvor Hardin, kteří se ani

jeden nenarodili na Terminu, přišli ze Země, a že Trantor je ve sku-

tečnosti jméno, které označovalo Zemi. Kdyby ovšem někdo hledal

Trantor, jak je popisován v Seldonově době – jako svět, jehož pevni-

na je v celém rozsahu pokryta kovem – nenašel by ho a mohl by ho

pokládat za neskutečný mýtus.“

Pelorat se zatvářil potěšeně. „Milý příteli, beru zpátky svou po-

známku o vojácích a politicích. Máte úžasnou intuici. Samozřejmě

jsem musel zavést kontrolní mechanismy. Vymyslel jsem si spoustu

lží, založených na zkreslování historie, které imitovaly mýty takové-

ho druhu, jaké jsem sbíral. Potom jsem se své výmysly snažil zahr-

nout do modelu. Jeden z těch výmyslů dokonce vycházel z dávných

dějin Terminu. Počítač je všechny vyřadil. Všechny do jednoho. I

když to také mohlo znamenat, že prostě nemám fantazii, abych si

dokázal vymyslet něco přijatelného, ale dělal jsem, co jsem mohl.“

„O tom, Janove, nepochybuji. A co vám ten váš model řekl o

Zemi?“

„Spoustu věcí, které se liší mírou pravděpodobnosti. Jakýsi por-

trét. Tak třeba asi devadesát procent obydlených planet v Galaxii má

dobu rotace mezi dvaadvaceti a šestadvaceti hodinami Standardního

galaktického času. Takže…“

– 107 –

Trevize mu skočil do řeči: „Doufám, Janove, že jste tomu nevě-

noval pozornost. To není žádná záhada. K obyvatelnosti planet není

žádoucí, aby se otáčela tak rychle, že by vzdušné proudění způsobo-

valo neúnosné bouře, nebo tak pomalu, že by vznikaly extrémní tep-

lotní rozdíly. Tato okolnost je sama o sobě kritériem výběru. Lidské

bytosti dávají přednost planetám s příhodnými podmínkami a když se

potom všechny obydlené planety těmi podmínkami navzájem podo-

bají, někdo třeba řekne ‚to je ale úžasná náhoda‘, když na tom není

vůbec nic úžasného, a dokonce to není ani náhoda.“

„Takový jev,“ řekl klidně Pelorat, „je vlastně dobře známý

v oblasti společenských věd. Řekl bych, že i ve fyzice – jenomže

nejsem fyzik, a tak to nevím jistě. Ale rozhodně se tomu říká antro-

pický princip. Pozorovatel ovlivňuje pozorované skutečnosti už je-

jich pouhým pozorováním nebo svou přítomností za účelem pozoro-

vání. Otázkou ovšem zůstává: Která planeta přitom sloužila jako

vzor? Která planeta má dobu rotace přesně jeden Standardní galak-

tický den o čtyřiadvaceti Standardních galaktických hodinách?“

Trevize se zatvářil zamyšleně a vyšpulil dolní ret. „Myslíte, že

by to mohla být Země? Galaktický standard přece mohl vycházet

z místních podmínek kteréhokoli světa?“

„To sotva. Bylo by to proti lidské povaze. Trantor byl dvanáct

tisíc let hlavním světem Galaxie – dvacet tisíc let jejím nejlidnatěj-

ším světem – a přece v celé Galaxii neprosadil svou dobu rotace 1,08

Standardního galaktického dne. A doba rotace Terminu je 0,91 SGD,

a přesto ji nevnucujeme planetám, které ovládáme. Každá planeta

provádí své vlastní výpočty ve své vlastní soustavě Místního plane-

tárního dne a v záležitostech meziplanetárního významu je převádí –

pomocí počítačů – z MPD na SGD a nazpět. Standardní galaktický

den musí mít původ na Zemi!“

„Proč by musel?“

„Například proto, že Země byla kdysi jediným obydleným svě-

tem, a tak byl její den a rok samozřejmě pokládán za standardní a je

dost pravděpodobné, že s osídlováním dalších světů standardní také

zůstal z důvodů společenské setrvačnosti. Navíc můj model předsta-

voval Zemi, která se otočila kolem své osy přesně za dvacet čtyři

– 108 –

Standardní galaktické hodiny a která oběhla kolem svého slunce

přesně za jeden Standardní galaktický rok.“

„Nemůže to být náhoda?“

Pelorat se zasmál. „Teď jste to vy, kdo mluví o náhodě. Ale byl

byste ochoten se vsadit, že se něco takového může stát náhodou?“

„No dobrá,“ zamumlal Trevize.

„Vlastně to ještě není všechno. Existuje zastaralá jednotka času,

které se říká měsíc.“

„O tom jsem slyšel.“

„Ta zřejmě zhruba odpovídá době oběhu satelitu Země kolem

planety. Ovšem…“

„Ano?“

„Na celém modelu je totiž dost překvapivá okolnost, že oběžni-

ce, o které jsem se právě zmínil, je obrovská – větší než čtvrtina

průměru Země samé.“

„Něco takového jsem, Janove, v životě neslyšel. V Galaxii

obydlená planeta, která by měla takový satelit.“

„Ale to je dobře,“ pronesl nadšeně Pelorat. „Pokud je Země vý-

jimečná tím, že umožnila vznik rozmanitých druhů a vývoj inteligen-

ce, potom chceme, aby byla nějak jedinečná po fyzické stránce.“

„Ale co by mohla mít velká oběžnice společného s rozmanitostí

druhů, s inteligencí a tak dál?“

„To je právě ten problém. Vlastně nevím. Ale nemyslíte, že by

se to mělo prozkoumat?“

Trevize vstal a zkřížil si ruce na prsou. „Ale pak to přece není

žádný problém. Prohlédněte si statistický přehled obydlených a na-

jděte tu, jejíž doba rotace a oběhu bude přesně jeden Standardní ga-

laktický den, respektive jeden Standardní galaktický rok. A když

navíc bude mít obrovský satelit, tak máte, co jste hledal. Z vašeho

tvrzení, že máte v hlavě geniální myšlenku, soudím, že právě to jste

udělal a svůj svět jste našel.“

Pelorat vypadal celý nesvůj. „Tedy, přesně tak to není. Opravdu

jsem si prošel statistické přehledy nebo jsem si to aspoň nechal udě-

lat na oddělení astronomie, a když to řeknu na rovinu, žádný takový

svět neexistuje.“

– 109 –

Trevize se najednou znovu posadil. „Ale to znamená, že všech-

ny vaše argumenty jsou pochybené.“

„Zřejmě ne tak docela.“

„Co myslíte tím ne tak docela? Vytvoříte model, který obsahuje

kdejakou podrobnost, a pak nenajdete nic, co by mu odpovídalo. Váš

model je potom k ničemu. Musíte začít znova od začátku.“

„Ne. Znamená to jen, že přehled obydlených planet je neúplný.

Jsou jich přece jen desítky miliónů a některé z těch světů jsou takřka

neznámé. Například skoro u poloviny scházejí solidní údaje o počtu

obyvatel. A u šesti set čtyřiceti tisíc obydlených světů nemáme téměř

žádné informace s výjimkou jejich jména a někdy polohy. Podle od-

hadu některých galaktografů může existovat až deset tisíc obydle-

ných planet, které tam vůbec nejsou uvedeny. Těm světům to podle

všeho vyhovuje. Za Císařské éry díky tomu možná unikaly daním.“

„A během dalších staletí,“ řekl cynicky Trevize, „díky tomu po-

sloužily jako domovské základny pirátů, což někdy mohlo být vý-

nosnější než normální obchod.“

„O tom bych musel něco vědět,“ řekl pochybovačně Pelorat.

Trevize řekl: „Ale stejně si myslím, že by Země měla být na se-

znamu obydlených planet, ať si to přeje nebo ne. Je přeci jenom nej-

starší ze všech a během prvních staletí Galaktické civilizace nemohla

uniknout pozornosti. A jak by se jednou ocitla na seznamu, už by

tam musela zůstat. V tom bychom se jistě mohli spolehnout na spo-

lečenskou setrvačnost.“

Pelorat znejistěl a zatvářil se sklíčeně. „Na tom – na tom sezna-

mu obydlených planet vlastně je planeta jménem Země.“

Trevize vytřeštil oči. „A já měl dojem, že jste mi před chvilkou

říkal, že Země na seznamu není.“

„Ne jako Země. Existuje ovšem planeta jménem Gaia.“

„Co ta s tím má společného? Gája?“

„Hláskuje se to G-A-I-A. Znamená to Země.“

„Proč by to, Janove, mělo znamenat Země a ne něco jiného? To

jméno mi nic neříká.“

Peloratova obvykle bezvýrazná tvář se téměř stáhla v grimase.

„Vy mi to asi nebudete věřit, ale když budu vycházet ze své analýzy

– 110 –

mýtů, potom na Zemi existovalo několik různých, navzájem nesro-

zumitelných jazyků.“

„Cože?“

„Ano. Konečně, v rámci Galaxie se také domlouváme tisícem

různých způsobů.“

„V rámci Galaxie samozřejmě existuje řada dialektů, ale ty

nejsou navzájem nesrozumitelné. A i když některým je rozumět dost

špatně, všichni máme společný Galaktický standard.“

„Ovšem, ale také se pořád uskutečňují mezihvězdné lety. Co

kdyby některý svět zůstal dlouhou dobu v izolaci?“

„Jenže vy mluvíte o Zemi. O jedné planetě. Kde potom máte tu

izolaci?“

„Nesmíte zapomenut, že Země je planetou původu, kde lidstvo

kdysi muselo být na nepředstavitelně nízké úrovni. Neznalo me-

zihvězdné lety, počítače ani žádnou techniku a snažilo se povznést

nad své zvířecí předky.“

„To je tak absurdní.“

Pelorat v rozpacích svěsil hlavu. „Příteli, snad nemá cenu, abych

to rozebíral. Nikdy jsem o tom nikoho nedokázal přesvědčit. Určitě

je to moje chyba.“

Trevize se okamžitě začal kát. „Omlouvám se, Janove. Řekl

jsem to bez přemýšlení. Na takové názory nejsem vůbec zvyklý. Vy

své teorie rozvíjíte víc než třicet let, zatímco mně jste je předložil

všechny najednou. Na to musíte brát ohled. – Víte co, zkusím si

představit, že máme na Zemi primitivní lidi, kteří mluví dvěma na-

prosto odlišnými, navzájem nesrozumitelnými jazyky.

„Snad jich bylo půl tuctu,“ nabídl nesměle Pelorat. „Země moh-

la být rozdělena na několik velkých pevninských celků, mezi kterými

zpočátku nemuselo existovat žádné spojení. Obyvatelé každého pev-

ninského celku si mohli vytvořit svůj osobitý jazyk.“

Trevize naprosto vážně řekl: „A když si na každém z těch pev-

ninských celků uvědomili existenci všech ostatních, možná vedli

spor o Otázku původu, a přemýšleli, na kterém z nich kdysi lidské

bytosti vznikly z jiných tvorů.“

„To je, Golane, docela možné. Takový postoj by byl jen přiro-

zený.“

– 111 –

„A v jednom z těch jazyků Gaia znamená Země. A samo slovo

Země pochází z dalšího z těch jazyků.“

„Ovšem, ovšem.“

„A zatímco Galaktický standard je odvozen právě z toho jazyka

ve kterém Země znamená Země, Pozemšťané z nějakého důvodu

říkají své planetě Gaia podle jiného ze svých jazyků.“

„Přesně tak! Jste bystrá hlava, Golane.“

„Ale myslím, že není na místě dělat z toho nějakou záhadu. Po-

kud je Gaia skutečně Země, i přes tu rozdílnost jmen, potom by Gaia,

podle vašeho předchozího tvrzení, měla mít dobu rotace přesně jeden

Galaktický den, dobu oběhu přesně jeden Galaktický rok a k tomu

obrovský satelit, který by kolem ní oběhl přesně za jeden měsíc.“

„Ano, mělo by to tak být.“

„A vyhovuje těm požadavkům nebo ne?“

„To právě nevím. Informace o tom přehled neuvádí.“

„Ale? Co kdybychom se, Janove, vydali na Gaiu, zjistili dobu

její rotace a oběhu a pořádně si prohlédli její satelit?“

„Rád bych, Golane,“ Pelorat znejistěl. „Potíž je v tom, že přesně

není uvedena ani její poloha.“

„Tím chcete říct, že neznáte víc než její jméno a to má být ta va-

še geniální myšlenka?“

„Ale právě proto chci navštívit Galaktickou knihovnu!“

„Tak moment. Říkáte, že v přehledu není přesně uvedena její

poloha. Je tam vůbec nějaká informace?“

„Je zařazena do sektoru Sayshellu – a ještě s otazníkem.“

„No dobrá – Janove, neklesejte na mysli. Vydáme se do sektoru

Sayshellu a Gaiu už nějak najdeme!“

– 112 –

Kapitola sedmá

FARMÁŘ

23.

Stor Gendibal běžel po venkovské cestě za hranicemi Univerzi-

ty. Nebylo zvykem, aby se lidé z Druhé Nadace odvažovali na území

zemědělského světa Trantoru. Nikdo jim v tom samozřejmě nebránil,

ale když už se to stalo, netroufali si příliš daleko a zbytečně se tam

nezdržovali.

Gendibal byl výjimka a v minulosti přemýšlel, čím to asi je.

Přemýšlet znamenalo zkoumat vlastní mysl, tedy úkon, který byl

zejména Mluvčím vřele doporučován. Jejich mysl byla zároveň zbra-

ní i štítem, a proto si ji museli neustále tříbit, aby byla připravena

k obraně i útoku.

Gendibal k vlastní spokojenosti usoudil, že jedním z důvodů je-

ho odlišnosti bude jeho původ z planety chladnější a masivnější, než

je u obydlených planet zvykem. Takže když ho jako chlapce přivezli

na Trantor (prostřednictvím sítě, nenápadně rozhozené po celé Gala-

xii agenty Druhé Nadace, kteří hledali nové talenty), ocitl se ve slab-

ším gravitačním poli a v příjemně mírném podnebí. A tak samozřej-

mě pobýval venku raději než většina ostatních.

Během prvních let na Trantoru si uvědomil vlastní křehkost a

malý tělesný vzrůst a měl strach, že když si ještě zvykne na pohodlí

světa s příznivými podmínkami, bude z něj vážně padavka. Proto se

začal věnovat kondičnímu cvičení, po kterém sice nezesílil, ale získal

pružnost a dobrý dech. Součástí jeho režimu byly dlouhé procházky a

běh, což mnohým u Stolu Mluvčích nebylo po chuti. Gendibal ale na

jejich řeči nedal.

Dělal si všechno po svém, i když z Nadace nepocházel. Všichni

ostatní u Stolu představovali druhou nebo třetí generaci, protože čle-

– 113 –

ny Druhé Nadace byli už jejich rodiče a prarodiče. A všichni byli

také starší než on. Co od nich mohl čekat jiného než výčitky?

Bylo dávným zvykem, že ke Stolu Mluvčích přicházel každý

s otevřenou myslí (teoreticky dokonale otevřenou, i když se sotva

našel Mluvčí, který by si někde – nakonec ovšem dost neúspěšně –

nenechával kousek soukromí) a Gendibal věděl, že mu ti druzí vlast-

ně závidí. Také oni věděli, stejně jako Gendibal, že jeho vlastní

obranný postoj se projevuje přehnanou ctižádostí.

Kromě toho (Gendibal se v duchu vrátil k důvodům, které ho

vedly k odvážným výpravám do okolí) prožil dětství na celém světě

– velkém a širém, s nádhernou a rozmanitou přírodou – a v úrodném

údolí toho světa, obklopeném horskými pásmy, která pokládal za

nejkrásnější v Galaxii. Když na tom světě zavládla krutá zima, byl na

ně úžasně nádherný pohled. Vzpomněl si na svůj bývalý svět a na

blaženost dnes už vzdáleného dětství. Často o něm snil. Jak by si

vůbec mohl zvyknout na prostor vymezený několika desítkami čtve-

rečních kilometrů dávné architektury?

Při běhu se přezíravě rozhlížel kolem. Trantor byl svět

s mírnými a příznivými podmínkami, ale scházely tu povrchové ne-

rovnosti a neoplýval krásou. Přestože to byl zemědělský svět, nebyl

úrodnou planetou.

Tou nebyl vlastně nikdy. Snad proto, kromě jiného, se stal ad-

ministrativním centrem nejprve rozsáhlého svazku planet a potom

Galaktické říše. Neexistoval výrazný tlak, který by ho měl změnit

v něco jiného. K ničemu jinému se také zvlášť nehodil.

Po Velkém drancování udržovaly Trantor při životě jen jeho ne-

smírné zásoby kovu. Představoval ohromný zdroj, který zásoboval

půl stovky světů levnými slitinami oceli, hliníkem, titanem, mědí,

hořčíkem – a tak vracel to, co stačil nahromadit za celá tisíciletí. Své

zásoby přitom vyčerpával stokrát rychleji, než je původně akumulo-

val.

Ještě dnes byly k dispozici ohromné zásoby kovu, ale ty ležely

pod zemí a nebylo tak snadné je získat. Damovští farmáři (kteří se

nikdy neoznačovali jako „Trantořané“, výrazem, přinášejícím podle

nich neštěstí, takže si ho příslušníci Druhé Nadace vyhradili pro se-

– 114 –

be) se už zdráhali pokračovat v obchodu s kovem. Bezpochyby pově-

ra.

Byla to od nich hloupost. Kov, který zůstal pod zemí, mohl

otravovat půdu a ještě snižovat její úrodnost. Na druhé straně tu ale

byla nízká hustota osídlení a země je dokázala uživit. A nějaký ten

kov se také vždycky prodal.

Gendibal zabloudil pohledem k plochému obzoru. Trantor byl

geologicky aktivní jako skoro všechny obydlené planety, ale od po-

sledního významného horotvorného období uplynulo nejméně sto

miliónů let. Všechny vrchoviny, které tu existovaly, se postupem

času změnily v mírné pahorky. Mnoho z nich bylo vlastně zarovnáno

během významného období dějin Trantoru, kdy byl jeho povrch po-

krýván kovem.

Dál na jih, docela v nedohlednu, se táhlo pobřeží Hlavního záli-

vu a za ním Východní oceán, obojí bylo obnoveno po protržení pod-

zemních nádrží.

Na sever bylo vidět věže Galaktické univerzity zakrývající po-

měrně nízkou, ale rozlehlou Knihovnu (která z větší části zmizela

pod zemí) a ještě dál na sever pozůstatky Císařského paláce.

Přímo po stranách cesty byla hospodářství, na kterých se sem

tam objevilo nějaké stavení. Míjel skupiny dobytka, koz, kuřat – pes-

trou paletu domácího zvířectva, jaké se našlo na každé trantorské

farmě. Žádné z nich si ho ani nevšimlo. Gendibala mimoděk napadlo,

že se s těmi zvířaty může setkat kdekoli v Galaxii, na každém

z nesmírného množství obydlených světů a že se nenajdou dva světy,

na nichž by vypadala úplně stejně. Vzpomněl si, jak vypadaly kozy u

nich doma, a na svou vlastní krotkou Lízu, kterou kdysi dojil. Byly

mnohem větší a rozhodnější než malé a klidné exempláře. Ty byly na

Trantor dovezeny po Velkém drancování s pak tu zdomácněly. Na

všech obydlených světech Galaxie existovalo takřka nekonečné

množství různých plemen každého z těch zvířat a na každém světě se

vždycky našel nějaký znalec, který nenechal dopustit na své oblíbené

plemeno ať už s ohledem na maso, mléko, vejce, vlnu nebo nějaké

jiné produkty.

Jako obvykle se neukázal jediný Damovan. Gendibal měl pocit,

že se farmáři vyhýbají pohledům těch, kterým říkali „bědátoři“ (což

– 115 –

byla v jejich nářečí – snad i záměrně – nesprávná výslovnost slova

„vědátoři“). Zase pověra.

Gendibal rychle pohlédl na slunce Trantoru. Stálo dost vysoko

na obloze, ale jeho žár nebyl nesnesitelný. V těchto místech, v této

zeměpisné šířce, bylo teplo vždycky jen mírné a mráz tu nikdy nepá-

lil. (Po třeskutém mrazu se Gendibalovi někdy dokonce stýskalo,

nebo si to alespoň myslel. Svůj rodný svět už nikdy nenavštívil. Snad

proto, jak si sám přiznával, že nechtěl ztratit iluze.)

V dokonale vypracovaných a utužených svalech se mu rozléval

příjemný pocit a on usoudil, že už běhal dost dlouho. Zvolnil krok,

aby přešel v chůzi, a přitom zhluboka dýchal.

Co nevidět ho čeká schůze Stolu, kde musí konečně prosadit

změnu politiky a uplatňování nového přístupu, který umožní rozeznat

rostoucí nebezpečí ze strany První Nadace i odjinud a který skoncuje

s osudným spoléháním na „dokonalé“ fungování Plánu. Kdy už si

všichni uvědomí, že právě ta dokonalost je nejjistější známkou hrozí-

cího nebezpečí?

Věděl, že kdyby s tím přišel kdokoli jiný, bez problémů to

schválí. Za daných okolností to sice nebude bez problémů, ale schvá-

lí to stejně, protože má podporu starého Shandesse a jistě ji bude mít

i nadále. Nerad by vstoupil do dějin jako ten První Mluvčí, pod jehož

vedením Druhá Nadace chřadla.

Damované!

Gendibala to vylekalo. Postřehl vzdálený úponek mysli dávno

předtím, než toho člověka mohl spatřit. Byla to mysl Damovana –

farmáře – hrubá a primitivní. Gendibal se opatrně stáhl do pozadí a

dotek, který zanechal, byl docela jemný, aby se vůbec nedal zjistit.

Po této stránce se Druhá Nadace velice pevně držela svých zásad.

Farmáři nevědomky fungovali jako štít Druhé Nadace. Museli zůstat

maximálně nedotčeni.

Nikdo z lidí, kteří přiletěli na Trantor za obchodem nebo jako

turisté, neviděl nikdy nic jiného než farmáře a k tomu snad pár bez-

významných vědců žijících minulostí. Stačilo odstranit farmáře nebo

si jenom pohrát s jejich prostotou, vědci by se stali nápadnými a to

by mělo katastrofální následky. (To byl jeden z klasických případů,

které si měli nováčci na Univerzitě sami vyřešit. Obrovské deviace,

– 116 –

které se objevily na Hlavním radiantu, když došlo třeba jen

k nepatrnému ovlivnění mysli farmářů, byly ohromující.)

Gendibal ho spatřil. Byl to rozhodně farmář, Damovan až do

morku kostí. Téměř karikatura typického trantorského farmáře – vy-

soký a rozložitý, se snědou pletí, v hrubém oděvu, s holýma rukama,

tmavovlasý a tmavooký šel dlouhým těžkopádným krokem. Gendi-

balovi se zdálo, že z něj cítí hnůj. (To by nebyla taková hanba, po-

myslel si. Preem Palver klidně sehrál úlohu farmáře, když to vyžado-

valy jeho plány. A jaký to byl farmář – malý, obtloustlý a

s ochablými svaly. Mladičkou Arkady tehdy poblouznila jeho mysl,

určitě ne tělo.)

Farmář se k němu blížil, dusal po cestě a nepokrytě na něj zíral

– až se Gendibal zamračil. Takhle se na něj nikdo z Damovanů ještě

nedíval. Dokonce i děti utíkaly a pokukovaly jen zpovzdálí.

Gendibal sám nepolevil v chůzi. Bylo dost místa, aby kolem to-

ho člověka prošel bez jediné poznámky nebo pohledu, a tak to bude

nejlepší. Rozhodl se, že farmářovu mysl nechá na pokoji.

Gendibal přešel k jedné straně, ale farmář se rozhodl, že to tak

nenechá. Zůstal stát, zeširoka se rozkročil, rozpřáhl mohutné paže,

jako by ho nechtěl pustit dál, a řekl: „Oho! Ty být bědátor?“

Ať se Gendibal snažil, jak chtěl, nemohl se zbavit pocitu, že my-

sl, která se k němu blíží, plane bojovností. Zastavil se. Bylo vylouče-

no, aby se pokusil projít beze slova, a rozhovor bude sám o sobě dost

únavný. Pro člověka zvyklého na rychlou a jemnou souhru zvuku,

výrazu, myšlení a smýšlení, které tvořily způsob komunikace mezi

lidmi z Druhé Nadace, bylo únavné, když si musel vystačit s pouhým

spojením slov. Bylo to jako zvedat balvan holýma rukama, když jen

o kus dál ležel sochor.

Gendibal řekl tiše a naprosto střízlivě: „Jsem vědec. Jistě.“

„Oho! Tak ty jsem bědátor? Že neumíme pořádně mluvit? Co-

pak nevidím, co ty být nebo jsem zač?“ Sehnul hlavu v posměšné

úkloně. „Když už někdo být jako ty, mrňavý, vyzáblý, bledý a

s nosem nahoru.“

„Co po mně vlastně chceš, Damovane?“ zeptal se chladně Gen-

dibal.

– 117 –

„Mně říkají Rufirant. První jméno být Karoll.“ Teď už mluvil

s výraznějším damovským přízvukem. Všechna „er“ přitom vyrážel

hrdelním hlasem.

„Karolle Rufirante, co po mně chceš?“

„Jakpak ti říkají, bědátore?“

„Co na tom záleží? Můžeš zůstat u toho, že jsem vědec.“

„Když se ptám, tak chci nejspíš slyšet odpověď, mrňavý, nafou-

kaný bědátore.“

„No dobrá, říkají mi Stor Gendibal a teď si půjdu po svém.“

„Co to být po svém?“

Gendibal cítil, že mu naskakuje husí kůže. Vnímal přítomnost

dalších myslí. Ani se nemusel otočit, aby poznal, že má za sebou

ještě tři Damovany. A někde v dálce byli další. Stájový zápach zesí-

lil.

„Karolle Rufirante, po tom, co dělám, ti rozhodně nic není.“

„Tak ty takhle?“ Rufirant zvýšil hlas. „Matesi, on říká, že po

tom, co dělá, nám nic není.“

Za zády se mu ozval smích a zazněl další hlas. „Tak to mít

pravdu, protože se jen hrabe v knihách a pulíruje ‘čítače’ a to být

houby práce pro správnýho chlapa.“

„Ať už dělám, co chci,“ prohlásil pevně Gendibal, „tak bych se

k tomu chtěl okamžitě vrátit.“

„A jakpak to chceš udělat, prťavý bědátore?“ řekl Rufirant.

„Tak, že tě obejdu.“

„Jen to zkus! Ty nemít strach, že tě nepustíme?“

„Ty a tví kamarádíčkové? Nebo ty sám?“ Gendibal najednou

sklouzl do drsného damovského dialektu. „A ty sám nemít strach,

co?“

Přesně vzato nebylo na místě, aby ho takhle provokoval, ale

mohl tím zabránit hromadnému útoku a tomu bylo třeba zabránit, aby

se nemusel dopustit ještě větší nerozvážnosti.

Zabralo to. Rufirant se zatvářil hrozivě. „Jestli tu někdo mít

strach, ty knihomole, tak seš to ty, kdo se má proč třást. Matesi, udě-

lej místo. Uhni, ať může projít a uvidí, kdo tu mít strach.“

– 118 –

Rufirant pozvedl mohutné paže a začal s nimi mávat kolem se-

be. Gendibal neměl strach z farmářova bojového umění, ale stejně se

nedalo vyloučit, že by mohl chytit nějakou ránu.

Gendibal se opatrně blížil a přitom jemně a hbitě pracoval

v Rufirantově mysli. Jen zlehka – pouhý dotek, který nebyl cítit – a

přece stačil zpomalit reflexy o rozhodující nepatrný dílek. Potom

zpátky a do všech ostatních, které se shromaždovaly ve stále větším

počtu. Gendibalova mysl Mluvčího bravurně přeskakovala sem a

tam, nikdy nesetrvala v jedné mysli tak dlouho, aby po sobě zanecha-

la stopy, ale právě tak dlouho, aby zjistila všechno, co by mohlo být

užitečné.

Blížil se k farmáři kočičí chůzí, ostražitě, a s vědomím, že proti

němu nikdo nezakročí, a proto s pocitem úlevy. Rufirant náhle zaú-

točil, ale Gendibal to svou myslí poznal, ještě než se mohl stáhnout

jediný sval, a ustoupil stranou. Rána prosvištěla kolem, tak tak, že

nezasáhla cíl. A přece Gendibal zůstal stát pevně na místě. Ostatní

vydechli jako jeden muž.

Gendibal se před tím úderem nesnažil krýt ani ho vrátit. Těžko

se mohl krýt, aniž by si přitom sám zchromil paži, a vracet ránu ne-

mělo smysl, protože farmář by jí lehce odolal.

Mohl s tím člověkem jedině manipulovat jako s býkem a donutit

ho, aby pokaždé minul cíl. To nakonec podlomí jeho morálku, zatím-

co přímým odporem toho nebylo možné dosáhnout.

Rufirant podobný býku s řevem zaútočil. Gendibal byl připraven

a ustoupil stranou právě o tolik, aby farmář minul cíl. Další výpad. A

zase mimo.

Gendibal cítil, jak mu v nozdrách začíná hvízdat dech. Fyzické

vypětí nebylo velké, ale duševní úsilí, s jakým se snažil získat kont-

rolu, aniž by ji mohl nějak uplatnit, na něj kladlo nesmírné nároky.

Nemohl to dlouho vydržet.

Řekl co nejklidnějším tónem, zatímco zlehka proklepával Rufi-

rantův mechanismus tlumení strachu a snažil se v nejmenší možné

míře probudit farmářovu pověrčivou hrůzu z vědců, která tam jistě

musí být: „A teď si půjdu po svém.“

Rufirantova tvář se zkřivila hněvem, ale chvíli zůstal bez hnutí.

Gendibal vnímal, co se děje v jeho mysli. Maličký vědec se – jako

– 119 –

kouzlem – rozplynul. Gendibal vycítil, že v jeho protějšku narůstá

strach.

Ale pak damovský hněv vzplál s novou silou a strach potlačil.

Rufirant vykřikl: „Matesi! Bědátor nám tu tancuje. Poskakuje si

na svých čiperných nožkách a pohrdá zákonem čestného damovské-

ho boje, kde platí rána za ránu. Chytni ho! Drž ho! A teďka pěkně

rána za ránu. Jen ať si bouchne první, ale ta poslední rána – ta bude

moje.“

Gendibal hledal mezery v řadě těch, kteří stáli kolem. Teď měl

jedinou šanci, zachovat nějakou mezeru dost dlouho, aby jí mohl

proniknout, pak se dát do běhu a přitom spoléhat na svůj dech a na

svou schopnost otupit farmářovu vůli.

Uhýbal sem a tam a mysl mu pracovala na plné obrátky. Ničeho

nedosáhl. Bylo jich příliš mnoho a také ho příliš svazovala povinnost

zachovat pravidla trantorského chování.

Ucítil na svých pažích cizí ruce. Někdo ho držel.

Musel by zasáhnout aspoň do několika z těch myslí. To by bylo

nepřijatelné a znamenalo by to konec jeho kariéry. Jenomže v sázce

byl jeho život – holý život.

Jak se to mohlo stát?

24.

Schůze Stolu se nesešla v plném počtu.

Nebylo zvykem čekat, když se některý Mluvčí opozdil. Stůl ta-

ké, jak si Shandess pomyslel, neměl na nějaké čekání náladu. Stor

Gendibal byl nejmladší a zdaleka si to plně neuvědomoval. Jednal

tak, jako by mládí bylo samo o sobě předností a stáří jen věcí nedba-

losti zaviněné těmi, kdo by měli mít rozum. Ostatní Mluvčí neměli

Gendibala v oblibě. Vlastně ho neměl zvlášť v oblibě ani sám Shan-

dess. Ale o nějakou oblibu tady nešlo

Z úvah ho vytrhla Delora Delarmiová. Hleděla na něj široce ote-

vřenýma modrýma očima a její kulatá tvář – s navyklým výrazem

přátelství a naivity – představovala (pro každého, kromě členů Druhé

Nadace stejného postavení dokonalou masku, za kterou se skrývala

pronikavá mysl a úžasná schopnost koncentrace.

– 120 –

S úsměvem se zeptala: „První Mluvčí, budeme ještě čekat?“

Schůze ještě nebyla oficiálně zahájena, takže se mohla ujmout slova,

i když někdo jiný by možná čekal, až jako první, z titulu své funkce,

promluví Shandess.

Shandess se na ni podíval odzbrojujícím pohledem, i když její

chování poněkud odporovalo zásadám zdvořilosti. „Za normálních

okolností bychom, Mluvčí Delarmiová, nečekali, ale protože se Stůl

schází právě proto, aby si vyslechl Mluvčího Gendibala, je na místě,

abychom nedbali na tak přísné dodržování pravidel.“

„A kde je, První Mluvčí?“

„To, Mluvčí Delarmiová, nevím.“

Delarmiová se rozhlédla po tvářích kolem čtvercového stolu.

Byl tu První Mluvčí a obvykle také skupina dalších jedenácti Mluv-

čích. Jenom dvanáct. Během pěti staletí Druhá Nadace rozšířila své

pravomoci i rozsah svých povinností, ale všechny pokusy o rozšíření

Stolu nad hranici dvanácti členů ztroskotaly.

Dvanáct jich bylo po Seldonově smrti, kdy to zavedl druhý

z Prvních Mluvčích (sám Seldon byl vždycky pokládán za prvního

v řadě), a dvanáct jich bylo dodnes.

Proč dvanáct? Ten počet se dal snadno dělit na stejně velké sku-

piny. Byl dost malý, aby se mohli radit jako celek, a dost velký, aby

umožňoval práci v podskupinách. Větší počet by znamenal těžko-

pádnost, menší zase názorovou chudobu a strnulost.

Tak se to alespoň vysvětlovalo. Ve skutečnosti nikdo nevěděl,

proč byl zvolen právě takový počet – ani proč by měl zůstat neměn-

ný. Ale i Druhá Nadace mohla být přece otrokem tradičních zvyklos-

tí.

Delarmiové trvalo jen krátkou chvíli, než si to nechala projít

hlavou, a zatím přecházela pohledem od jedné tváře druhé a od jedné

mysli k druhé, a pak se s cynickým výrazem zadívala na prázdné

místo, které patřilo nejmladšímu. Dospěla k názoru, že nikdo z nich

není Gendibalovi příznivě nakloněn. Ten mladík jí připadal jako ob-

tížný hmyz a bylo na místě s ním podle toho jednat. Zatím jen jeho

talent a nesporné schopnosti bránily každému, aby otevřeně vystoupil

s návrhem na soudní proces, který by vedl k jeho vyloučení. (Za půl

– 121 –

tisíciletí historie Druhé Nadace byli obviněni – ale ne usvědčeni –

jenom dva Mluvčí).

Zjevné pohrdání kvůli tomu, že zmeškal schůzi Stolu, bylo

ovšem horší než řada jiných přestupků a Delarmiová si s radostí

všimla, že nálada ve prospěch soudu zaznamenala citelný vzestup.

„První Mluvčí,“ prohlásila, „pokud nevíte, kde se nalézá mluvčí

Gendibal, s radostí vám to povím.“

„Ano, Mluvčí?“

„Kdo z nás by nevěděl, že ten mladík“ (když o něm mluvila, ne-

užívala čestného titulu a každý si toho samozřejmě všiml) „pořád

hledá štěstí mezi Damovany? Neptám se, co tím může sledovat, ale

teď je mezi nimi a jeho zájem o ně je zřejmě natolik vážný, že má

přednost před tímto Stolem.“

„Já myslím,“ pronesl jiný Mluvčí, „že se jen prochází nebo bě-

há, aby si zlepšoval tělesnou kondici.“

Delarmiová se znovu usmála. Usmívala se ráda. Nic jí to nestá-

lo. „Univerzita, Knihovna, Palác a celé široké okolí je naše.

V porovnání s planetou samou to není mnoho, ale myslím, že na tě-

locvik je tu místa dost. První Mluvčí, nemohli bychom začít?“

První Mluvčí si v duchu povzdechl. Bylo plně v jeho pravomoci

nechat Stůl čekat – nebo také schůzi odročit, dokud nebude Gendibal

přítomen.

Žádný První Mluvčí nemohl ovšem dlouho bez problémů setrvat

ve své funkci, pokud neměl alespoň pasivní podporu ostatních Mluv-

čích, a rozhodně nebylo moudré je nějak provokovat. Dokonce i Pre-

em Palver se někdy musel chovat podbízivě, aby dosáhl svého. Kro-

mě toho Gendibalova nepřítomnost rozčilila i Prvního Mluvčího.

Mladý Mluvčí už by se také mohl naučit, že je třeba zachovávat ně-

jaká pravidla.

Jako První Mluvčí teď skutečně promluvil první: „Začneme.

Mluvčí Gendibal předložil jisté překvapivé závěry na základě údajů

obsažených v Hlavním radiantu. Věří, že existuje nějaká organizace,

která se snaží o zachování Seldonova plánu úspěšněji, než to doká-

žeme my, a že tím sleduje vlastní cíle. Proto se o ní, podle jeho názo-

ru, musíme v zájmu sebeobrany dovědět něco víc. Všichni jste o tom

byli informováni a dnešní schůzka má každému z vás umožnit vzná-

– 122 –

šet dotazy na Mluvčího Gendibala, abychom dospěli k nějakému

závěru, pokud jde o zásady naší příští politiky.“

Vlastně ani nemusel říkat tolik. Shandess nechal svou mysl ote-

vřenou, takže to všichni věděli. Hlasitý projev byl jenom věcí zdvoři-

losti.

Delarmiová se rychle rozhlédla. Deset ostatních zřejmě souhla-

silo s tím, aby se ujala role útočícího proti Gendibalovi: „A přece

Gendibal,“ (znovu vynechala čestný titul) „neví a nedokáže říci, kdo

nebo co je ta jiná organizace.“

Způsob, jakým to pronesla, docela jasně hraničil s hrubostí.

Úplně jako by říkala: „Dokážu analyzovat vaši mysl, takže se nemu-

síte namáhat s vysvětlováním.“

První Mluvčí tu hrubost rozeznal a rychle se rozhodl, že na ni

nebude reagovat. „To, že Mluvčí Gendibal“ (dal si záležet, aby ne-

vynechal čestný titul, aniž by tu skutečnost nějak zvlášť zdůrazňoval)

„neví a nedokáže říci, co je ta jiná organizace zač, neznamená, že by

neexistovala. Lid První Nadace o nás po většinu svých dějin praktic-

ky nevěděl a dnes o nás vlastně neví skoro nic. Pochybujete o naší

existenci?“

„Z toho,“ namítla Delarmiová, „že o nás nikdo neví, a přece

existujeme, ještě nemusí vyplývat, že jedinou podmínkou něčí exis-

tence je, aby se o něm nevědělo.“ A slabě se zasmála.

„Máte úplnou pravdu. Proto je nutné tvrzení Mluvčího Gendiba-

la velice důkladně prověřit. Je založeno na přesných matematických

vývodech, které jsem si osobně prošel, a teď vás všechny naléhavě

žádám, abyste se nad nimi zamysleli. Nejsou“ (hledal správný výraz

mysli, kterým by nejlépe vyjádřil svůj názor) „nepřesvědčivé.“

„A co ten člověk z První Nadace, Golan Trevize, kterého máte

plnou hlavu, ale o kterém jste se nezmínil?“

„Co je s ním?“ (Další neomalenost a tentokrát se První Mluvčí

trochu začervenal.)

„Mluvčí Gendibal se domnívá, že ten člověk, Trevize, je – mož-

ná nevědomým – nástrojem té organizace a že ho nesmíme přehlí-

žet.“

„Pokud ovšem,“ pronesla Delarmiová, která se snažila lépe usa-

dit na židli a odhrnovala si prošedivělé vlasy z očí dozadu, „ta orga-

– 123 –

nizace – ať je to, co chce – existuje a pokud je nebezpečně silná díky

svým duševním schopnostem a dokonale skrytá, není přece pravdě-

podobné, že by manévrovala prostřednictvím někoho tak nápadného,

jako je vypovězený Radní První Nadace?“

První Mluvčí vážně pronesl: „To by člověka sotva napadlo. A

přece jsem si všiml jedné velice znepokojivé skutečnosti. Já to ne-

chápu.“ Skoro bezděčně tu myšlenku ukryl hluboko v mysli, zahan-

ben tím, že by ji druzí mohli zachytit.

Každý z Mluvčích ten duševní pochod zaregistroval a jak se

přísně vyžadovalo, na jeho pocit studu brali ohled. Včetně Delarmio-

vé, ale ta přitom hořela netrpělivostí. Ve shodě s předepsanou formu-

lí řekla: „Smíme vás požádat, abyste nás seznámil s obsahem svých

myšlenek, protože chápeme váš pocit studu a dokážeme ho omlu-

vit?“

První Mluvčí se teď rozhovořil. „Podobně jako vy, ani já nechá-

pu, proč by měl člověk Radního Trevize pokládat za nástroj jiné or-

ganizace nebo k čemu by jim v takovém případě mohl být. A přece je

o tom Mluvčí Gendibal zřejmě přesvědčen a není možné opomíjet

potenciální význam intuice u člověka, který prokázal způsobilost pro

funkci Mluvčího. Proto jsem se Plán pokoušel uvést do souvislosti

s Trevizem.“

„S jediným člověkem?“ zeptal se jeden z Mluvčích polohlasem,

s výrazem údivu a pak dal okamžitě najevo svou kajícnost, protože

svůj dotaz doprovodil myšlenkou, která docela jasně říkala: To je ale

blázen!

„S jediným člověkem,“ prohlásil První Mluvčí, „a máte pravdu.

To jsem ale blázen! Moc dobře vím, že Plán rozhodně není možné

vztahovat na jednotlivce, dokonce ani na malé skupiny jednotlivců.

Ale stejně jsem byl zvědavý. Provedl jsem extrapolace Interperso-

nálních průsečíků, značně přesahující meze únosnosti, ale udělal

jsem to šestnácti různými způsoby a místo bodu volil oblast. Potom

jsem využil všech podrobností, které víme o Trevizovi – Radní První

Nadace nemůže zůstat docela bez povšimnutí – a o Starostce Nadace.

Pak jsem to všechno dal dohromady, bohužel víceméně nahodile.“

Odmlčel se.

– 124 –

„No a?“ zeptala se Delarmiová. „Domnívám se, že – byly ty vý-

sledky překvapivé?“

„Jak asi všichni předpokládáte, k žádným výsledkům jsem nedo-

spěl,“ řekl První Mluvčí. „S pouhým jedincem se nedá nic dělat, a

přece – a přece…“

„A přece?“

„Čtyřicet let se zabývám analýzou výsledků a zvykl jsem si, že

mám vždycky jasný pocit, jaké ty výsledky budou, ještě než analýzu

vůbec provedu – a jenom zřídka jsem se mýlil. Tentokrát, i když

jsem k žádným výsledkům nedospěl, ve mně vznikl silný pocit, že

Gendibal má pravdu a že by nebylo správné ponechat Trevize bez

dozoru.“

„Proč si to myslíte, První Mluvčí?“ otázala se Delarmiová, kte-

rou zjevně překvapil ten silný pocit v mysli Prvního Mluvčího.

„Stydím se,“ řekl První Mluvčí, „že jsem neodolal pokušení a

použil Plánu za účelem, ke kterému se nehodí. Navíc se v této chvíli

stydím, že se nechávám ovlivnit něčím ryze intuitivním. A přece mu-

sím, protože ten pocit je velice silný. Pokud má Mluvčí Gendibal

pravdu – a nám hrozí nebezpečí neznámo odkud – pak se může stát,

že až se naše záležitosti jednou ocitnou v krizi, Trevize bude tím člo-

věkem, který bude držet a také vynese rozhodující kartu.“

„Na základě čeho máte takový pocit?“ ozvala se pohoršeně De-

larmiová.

První Mluvčí Shandess se lítostivě rozhlédl kolem stolu. „Ne-

mám k tomu žádný konkrétní důvod. Psychohistorická matematika

nic neprokázala, ale když jsem sledoval vzájemné působení všech

souvislostí, měl jsem dojem, že klíčem ke všemu je Trevize. Na toho

mladíka si musíme dávat pozor.“

25.

Gendibal věděl, že se nevrátí včas, aby se zúčastnil schůze Sto-

lu. Bylo docela možné, že už se nevrátí vůbec.

Pevně ho drželi a on zoufale pátral kolem sebe, aby zjistil, jak je

nejlépe přinutit, aby ho zase pustili.

– 125 –

Rufirant už stál před ním s triumfálním výrazem. „Tak co, bědá-

tore, ty být připravený? Rána za ránu, pecka za pecku, pěkně po da-

movsku. Jen pojď, seš menší, můžeš bacit první.“

„A tebe taky budou držet jako mě?“

„Pusťte ho. No, no. Jen ruce. Ruce nechte volné, ale nohy držte

pevně. Nebude nám tu tancovat.“

Gendibal měl pocit, že je přibitý k zemi. Paže měl volné.

„Bouchni si, bědátore,“ zvolal Rufirant. „Jen mě zkus praštit.“

A tehdy Gendibalova pátrající mysl nalezla to, co potřebovala –

rozhořčení, pobouření nad nespravedlností a lítost. Neměl na vybra-

nou, musí podstoupit riziko spojené s přímou podporou a pak impro-

vizovat na základě…

Nebylo to nutné! Vůbec se té nové mysli nedotkl, a přece reago-

vala tak, jak by si přál. Přesně tak.

Náhle si uvědomil přítomnost postavy nevelkého vzrůstu, – pod-

sadité, s dlouhými, rozcuchanými, černými vlasy a napřaženými pa-

žemi – která se jako šílená vpotácela do jeho zorného pole a zběsi-

lými pohyby odstrkovala damovského farmáře.

Ta postava patřila ženě. Gendibal si melancholicky pomyslel, že

si jí pro samé napětí a starosti nevšiml, dokud ho o tom nepřesvědčil

zrak.

„Karolle Rufirante!“ zaječela na farmáře. „Seš násilník a sketa!

Tak rána za ránu, pěkně po damovsku? Ty být dvakrát větší než tady-

ten bědátor. To už být v krutějším nebezpečí, když se pustíš do mě.

To si chceš získat slávu, když bacíš tady toho chudinku? To bude

panečku vostuda. Každej si na tebe bude ukazovat prstem a všichni

budou říkat: Tohleto být ten Rufirant, ten slavnej borec, co mlátí

děcka. Nejspíš se nikdo neudrží smíchy a žádnej slušnej Damovan se

s tebou nenapije – a žádná slušná Damovanka s tebou nepude.“

Rufirant se pokoušel zastavit ten příval, odrážel rány, kterými ho

zasypávala, a snažil se jí slabě odpovídat smířlivým: „No tak, Suro.

No tak, Suro.“

Gendibal si uvědomil, že už ho nesvírají cizí ruce, že ho Rufi-

rant přestal probodávat pohledem a mysl ostatních se obrátila někam

jinam.

– 126 –

Nezajímal vlastně ani Suru. Ve svém vzteku se zaměřila jenom

na Rufiranta. Gendibal, který se vzpamatoval, chtěl ten vztek něja-

kým způsobem udržet při životě, posílit nepříjemný pocit studu za-

plavující Rufirantovu mysl a obojí to udělat tak jemně a obratně, aby

po sobě nezanechal stopy. A zase to nebylo nutné.

Žena vztekle vybuchla: „Všichni o krok zpátky. No jen se na to

podívejte. Jako by nestačilo, že tohle Karollisko být jako obr proti

tady tomu vychrtlíkovi, tak se tu mezi váma musí najít pět šest dal-

ších kumpánů, co si taky udělaj vostudu a vrátí se na farmu

s náramnou historkou vo tom husarským kousku, jak se tu mlátěj

nedochůdčata. ‚Já tomu chudinkovi držel ruce,‘ řeknete, ‚a ten ob-

rovskej balvan Rufirant mu dal do huby, když mu to nemoh vrátit.‘ A

ty řekneš ‚Ale já ho držel za nohu, tak mi taky patří kus tý slávy.‘ A

habán Rufirant řekne: ‚Nemoh sem ho udržet na place, tak mi ho

kamarádi od pluhu přidrželi a se všema šesti sem ho slavně porazil.‘“

„Ale Suro,“ promluvil Rufirant skoro plačtivě. „Řek sem bědá-

torovi, že může praštit první.“

„A jak ses děsil mocnejch ran jeho vyzáblejch ručiček, ty jeden

tupej Rufirante. No tak. Jen ho nech, ať si jde po svejch a vy ostatní

zase táhněte domů, jestli vás tam ještě budou vítat s otevřenou náru-

čí. Nejspíš byste všichni měli doufat, že se na ty dnešní slavné skutky

zapomene. Jenže ono se na ně nezapomene, protože já to rozhlásím

široko daleko, jestli mě rozzuříte ještě o chlup víc, než jak zuřím

teď.“

Potichu se ztratili, s hlavou svěšenou, bez jediného ohlédnutí.

Gendibal se za nimi díval a pak se znovu zahleděl na tu ženu.

Měla na sobě halenu a kalhoty a na nohou hrubě ušité boty. Tvář

měla zalitou potem a těžce oddychovala. Měla poměrně velký nos,

těžká ňadra (pokud to mohl Gendibal posoudit přes její volnou blů-

zu) a holé paže měla svalnaté. Však také Damovanky pracovaly na

polích společně se svými muži.

Hleděla na něj přísně, s rukama v bok. „No tak, bědátore, co se

tak loudáte? Jděte si do Sídla bědátorů. Vy mít strach? To vás mám

doprovodit?“

– 127 –

Gendibal cítil pot z jejích šatů, které rozhodně nebyly čerstvě

vyprané, ale za daných okolností by bylo nanejvýš nezdvořilé dávat

najevo nějaký odpor.

„Děkuji, slečno Suro.“

„Mé jméno být Noviová,“ řekla drsně. „Sura Noviová. Můžete

říkat Noviová. To úplně stačí.“

„Tak ti děkuju, Noviová. Moc jsi mi pomohla. Doprovodit mě

samozřejmě můžeš, ne že bych se bál, ale že je mi dobře v tvé spo-

lečnosti.“ A elegantně se uklonil, jako by se ukláněl před některou

z mladých žen na Univerzitě.

Noviová zrudla, znejistěla a potom jeho gesto zkusila zopako-

vat. „Potěšení – být na mé straně,“ řekla, jako by hledala slova, kte-

rými by náležitě vyjádřila svou radost a která by jí dodala zdání kul-

tivovanosti.

Kráčeli spolu. Gendibal věděl, že s každým pomalým krokem se

zvětšuje neodpustitelné zpoždění, s jakým dorazí na schůzi Stolu, ale

zatím měl možnost přemýšlet o významu toho, co se stalo, a

s ledovým klidem se smířil s tím, že jeho zpoždění bude narůstat.

Před nimi se už rýsovaly budovy Univerzity, když se Sura No-

viová zastavila a nejistě řekla: „Mistře bědátore?“ Gendibal si po-

myslel, že když se přiblížila k místu, které nazývá „Sídlem bědáto-

rů“, začala být nápadně zdvořilejší. Na okamžik měl nutkání odpo-

vědět: „Snad se nedvoříš tady tomu ubohému chudinkovi?“ Ale to by

ji zbytečně přivedlo do rozpaků.

„Copak, Noviová?“

„Být to v sídle bědátorů hodně nóbl a fajnový?“

„Je to tam hezké,“ řekl Gendibal.

„Jednou se mi zdálo, že já být v Sídle. A že já – že j… být bědá-

tor.“

„Jednou,“ nabídl zdvořile Gendibal, „ti ho ukážu.“

Způsob, jakým se na něj podívala, jasně svědčil o tom, že to ne-

chápe jako pouhou zdvořilost. „Umím psát,“ řekla. „Měla jsem učite-

le. Když vám napíšu dopis,“ snažila se, aby to znělo nenuceně, „jak

ho mám označit, aby vám došel?“

„Stačí jenom Dům Mluvčích, byt 27 a já ho dostanu. A teď už,

Noviová, musím jít.“

– 128 –

Znovu se uklonil a ona se ten úkon znovu snažila napodobit.

Rozešli se opačným směrem a Gendibal na ni okamžitě zapomněl.

Místo toho si představil schůzi Stolu a hlavně Mluvčí Delarmiovou.

A ty představy nebyly nijak příjemné.

– 129 –

Kapitola osmá

FARMÁŘKA

26.

Mluvčí seděli kolem Stolu, docela nehybní za svými mentálními

štíty. Jako by všichni – jako jeden muž – skryli svou mysl, aby se

nedopustili neodvolatelné urážky Prvního Mluvčího po jeho výroku

o Trevizovi. Po očku se dívali na Delarmiovou a už to mnohé prozra-

zovalo. Právě ona byla známá tím, jak má daleko k uctivosti. To už i

Gendibal dovedl lépe předstírat, že uznává nějaké konvence.

Delarmiová si ty pohledy uvědomovala a věděla, že jí nezbývá,

než se s tou absurdní situací vyrovnat. Vlastně před tím problémem

nechtěla uhýbat. V celých dějinách Druhé Nadace se nestalo, že by

byl První Mluvčí obviněn z nesprávné analýzy (a za tím výrazem,

který si vymyslela jako zástěrku, se tajila neschopnost). Možnost

takového obvinění teď nastala. Nebude s tím dělat žádné okolky.

„První Mluvčí,“ řekla tiše a její tenké bezbarvé rty se víc než

kdy jindy ztrácely v celkové bledosti její tváře. „Sám tvrdíte, že svůj

názor nemůžete ničím podložit, že psychohistorická matematika nic

neprokázala. Chcete po nás, abychom při řešení otázky zásadního

významu vycházeli z nějakého tajuplného pocitu?“

První Mluvčí zvedl hlavu a čelo měl úplně vrásčité. Uvědomil

si, že všichni u Stolu zakrývají svou mysl. Věděl, co to znamená.

Rozvážně promluvil: „Netajím se nedostatkem důkazů. Nepředklá-

dám nic, co by nebyla pravda. Nabízím vám jasný intuitivní pocit

Prvního Mluvčího, člověka se zkušenostmi podloženými desítkami

let práce, který se skoro celý život zabýval podrobnou analýzou Sel-

donova plánu.“ Rozhlédl se kolem s hrdou nesmlouvavostí, jakou jen

zřídka dal najevo a mentální štíty jeden po druhém začaly tát a odpa-

dávat. Štít Delarmiové (když se obrátil, aby se na ni podíval), odpadl

jako poslední.

– 130 –

S odzbrojující upřímností, která naplnila její mysl, jako by tam

nikdy nebylo nic jiného, pronesla: „První Mluvčí, vaše tvrzení samo-

zřejmě uznávám. Ale přesto se domnívám, že byste to chtěl možná

ještě uvážit. Když se nad tím znovu zamyslíte, poté, co jste vyjádřil

zahanbení nad tím, že jste se musel spolehnout jenom na intuici, ne-

přejete si, aby vaše připomínky byly vyškrtnuty ze zápisu? Pokud by

podle vašeho názoru měly…“

Vtom ji přerušil Gendibalův hlas. „Jaké připomínky mají být

vyškrtnuty ze zápisu?“

Všechny páry očí se jako na povel obrátily. Kdyby předtím,

v rozhodující chvíli, neměli spuštěné štíty, věděli by o jeho příchodu

dávno předtím, než se ocitl u dveří.

„Takže jste všichni před chvíli měli štít? Nikdo netušil, že jsem

na cestě?“ podivil se cynicky Gendibal. „Taková docela všední schů-

ze Stolu. Že se nikdo neměl na pozoru, jestli náhodou nejdu? Nebo

jste všichni najisto počítali s tím, že nedorazím?“

Jeho výbuch byl křiklavým porušením veškerých zvyklostí. Pro

Gendibala bylo dost špatné už to, že přišel pozdě. Horší bylo, že po-

tom vstoupil neohlášen. A vůbec nejhorší bylo, že promluvil dřív,

než První Mluvčí vzal na vědomí jeho přítomnost.

První Mluvčí se k němu obrátil. Všechno ostatní muselo stranou.

Přednost měla otázka discipliny.

„Mluvčí Gendibale,“ řekl, „přišel jste pozdě. Vejdete bez ohlá-

šení. Mluvíte. Existuje nějaký důvod, proč byste neměl být na třicet

dnů dočasně odvolán ze své funkce?“

„Ovšem. O mém odvolání by se nemělo uvažovat, dokud se ne-

zamyslíme nad tím, kdo se postaral o to, abych přišel pozdě – a

proč.“ Gendibalova slova zněla chladně a odměřeně, ale vědomí se

mu naplňovalo hněvem a jemu bylo jedno, jestli to někdo pozná.

Delarmiová to rozhodně vycítila. Energicky prohlásila: „Ten

člověk se zbláznil.“

„Zbláznil? Tahle žena je blázen, když to tvrdí. Nebo si uvědo-

muje svou vinu. První Mluvčí, obracím se na vás a navrhuji

k projednání otázku nezadatelných lidských práv.“

„O jaká lidská práva se jedná, Mluvčí?“

– 131 –

„První Mluvčí, obviňuji někoho z přítomných z pokusu o vraž-

du.“

Místnost přímo explodovala, když všichni Mluvčí vstali a jeden

přes druhého začali chrlit slova, výrazy a mentalitu.

První Mluvčí pozvedl ruce. Zvolal: „Mluvčí musí mít možnost

vyjádřit se k otázce lidských práv.“ Zjistil, že svou autoritu musí po-

sílit mentálně, způsobem, který se sem zdaleka nehodil – a přece

neměl na vybranou.

Šum se utišil.

Gendibal čekal bez hnutí, dokud nenastalo hluboké ticho slyši-

telné i mentální. Potom promluvil: „Cestou sem, když jsem kráčel po

damovské silnici a byl jsem odtud tak daleko a šel jsem tak rychle, že

bych bez problémů dorazil včas na naši schůzi, mě zastavilo několik

farmářů a jen o vlásek jsem unikl výprasku nebo snad i smrti. Nako-

nec jsem se jenom zdržel a právě teď jsem dorazil. Především bych

chtěl zdůraznit, že od Velkého drancování nevím o jediném případu,

že by někdo z těch Damovanů mluvil neuctivě s člověkem z Druhé

Nadace, natož aby chtěl vůči němu použít násilí.“

„Já také ne,“ potvrdil První Mluvčí.

Delarmiová vykřikla: „Není zvykem, aby se příslušníci Druhé

Nadace procházeli sami po damovském území! Vy si o to sám říká-

te!“

„Je pravda,“ řekl Gendibal, „že se obvykle procházím sám po

damovském území. Procházel jsem se tam tisíckrát, křížem krážem.

A přece mě ještě nikdy nikdo neobtěžoval. Jiní se neprocházejí

s takovým klidem jako já, ale nikdo se nerozhodne pro dobrovolné

vyhnanství ze světa ani se neuvězní v prostoru Univerzity, a přece

ještě nikdy nikoho neobtěžovali. Vzpomínám si, že i Delarmiová –“

a pak, jako by si příliš pozdě vzpomněl na čestný titul, ho schválně

proměnil ve smrtelnou urážku. „Chci říci, že si vzpomínám, že i paní

Mluvčí Delarmiová nejednou vstoupila na damovské území, a přece

ji nikdo neobtěžoval.“

„Snad proto,“ opáčila Delarmiová s očima planoucíma hněvem,

„že jsem se s nimi nedávala do řeči, a proto, že jsem si udržovala

bezpečnou vzdálenost. Protože jsem se chovala jako člověk, který si

zaslouží úctu, byla mi také prokazována.“

– 132 –

„To je zvláštní,“ řekl Gendibal, „a já měl na jazyku, že jste jim

svým zjevem naháněla větší hrůzu než já. Konečně i tady si jen má-

lokdo troufne k vám přiblížit. Ale řekněte mi, jak je možné, že když

mě Damované mohli přepadnout už tolikrát, proč si k tomu střetnutí

vyberou právě dnešní den, kdy se mám zúčastnit důležité schůze Sto-

lu.“

„Pokud to nebylo způsobeno vaším chováním, pak to musela být

náhoda,“ ujišťovala Delarmiová. „Není mi známo, že by třeba i celá

Seldonova matematika odstranila z Galaxie roli náhody – jistě ne

v případě událostí, které se týkají jednotlivce. Nebo z vás také mluví

zázračná intuice?“ (Při tom nepřímém útoku na Prvního Mluvčího si

několik Mluvčích v duchu tiše povzdechlo.)

„Mým chováním to jistě nebylo. Nebyla to ani náhoda. Byl to

úmyslný zásah,“ zdůraznil Gendibal.

„Jak to můžeme vědět?“ zeptal se vlídně První Mluvčí. Po té po-

slední poznámce Delarmiové musel být na Gendibala laskavější.

„První Mluvčí, otvírám před vámi svou mysl. Předkládám vám –

a celému Stolu – svoje vzpomínky na to, co se stalo.“ Přenos myšle-

nek netrval dlouho. První Mluvčí vzápětí zareagoval: „To je strašné!

Mluvčí, za krajně nepříznivých okolností jste se choval přímo vzor-

ně. Souhlasím s vámi, že chování těch Damovanů bylo nezvyklé a že

si vyžaduje bližší šetření. Zatím se můžete zapojit do jednání schů-

ze.“

„Okamžik!“ Delarmiová mu skočila do řeči. „Jakou máme jisto-

tu, že to Mluvčí vylíčil přesně?“

Gendibalovi se při té urážce rozechvěly nozdry, ale zachoval

naprostý klid. „Moje mysl je otevřená.“

„Už jsem viděla otevřené mysli, které otevřené nebyly.“

„O tom, Mluvčí, nepochybuji,“ řekl Gendibal, „protože vy sama,

jako my ostatní, nesmíme ani na chvíli spustit z očí vaši vlastní mysl.

Když je ovšem moje mysl otevřená, tak je skutečně otevřená.“

První Mluvčí se snažil uklidnit situaci: „Nechme už těch…“

„Je to otázka lidských práv, První Mluvčí, a omlouvám se, že

vás přerušuji,“ prohlásila Delarmiová.

„O jaká lidská práva se jedná, Mluvčí?“

– 133 –

„Mluvčí Gendibal obvinil někoho z nás z pokusu o vraždu, kte-

rého se měl zřejmě dopustit tím, že toho farmáře podnítil k útoku.

Dokud to obvinění nebude odvoláno, musíte ve mně vidět potenciál-

ního vraha a totéž platí o všech osobách v této místnosti – včetně vás,

První Mluvčí.“

První Mluvčí se zeptal: „Mluvčí Gendibale, odvoláte to obvině-

ní?“

Gendibal usedl na své místo a položil ruce na opěradla, která

pevně, téměř majetnicky sevřel, a pronesl: „Udělám to, jakmile mi

někdo vysvětlí, proč by si měl damovský farmář, který shromáždí

několik dalších, vzít do hlavy, že mě zdrží cestou na tuhle schůzi?“

„To může mít tisíce důvodů,“ řekl První Mluvčí. „Opakuji, že ta

událost bude prošetřena. Mluvčí Gendibale, odvoláte prozatím a

v zájmu pokračování současné diskuse, své obvinění?“

„To, První Mluvčí, nemohu. Dlouhé minuty jsem co nejšetrněji

pátral v jeho mysli, abych našel způsob, jak pozměnit jeho chování,

aniž bych tím způsobil škodu, ale marně. Jeho mysl nebyla tak pod-

dajná, jak by měla být. Jeho emoce byly fixované, jakoby působením

nějaké vnější mysli.“

Delarmiová se náhle pousmála: „A vy se domníváte, že tou

vnější myslí byl někdo z nás? Co když to byla ta vaše záhadná orga-

nizace, která nám konkuruje, která je mocnější než my?“

„I to je možné,“ řekl Gendibal.

„V tom případě jsme my – kteří nejsme členy té organizace,

existující pouze ve vašich představách – nevinní a vy byste měl svá

slova odvolat. Nebo snad někoho z přítomných obviňujete, že je pod

kontrolou té zvláštní organizace? Možná že někdo z přítomných není

docela takový, jak se jeví?“

„Možná,“ prohodil lhostejně Gendibal, kterému bylo úplně jas-

né, že mu Delarmiová hází provaz, který má na konci smyčku.

„Mohlo by se zdát,“ rozvíjela Delarmiová, když dospěla až ke

smyčce a chystala se ji utáhnout, „že ten váš sen o tajné, neznámé,

skryté a záhadné organizaci, je paranoidní noční můra. Docela by to

odpovídalo vaší paranoidní představě, že damovští farmáři jsou ně-

kým ovlivňováni, že Mluvčí podléhají skryté kontrole. Jsem ovšem

ochotna ty vaše svérázné myšlenkové pochody ještě chvíli sledovat.

– 134 –

Mluvčí, kdo z nás je podle vašeho názoru pod kontrolou? Nejsem to

snad já?“

Gendibal namítl: „O tom pochybuji, Mluvčí. Kdybyste se mě

pokoušela zbavit tak nečestným způsobem, nedávala byste tak nepo-

krytě najevo své antipatie.“

„Možná je to podraz na druhou?“ To už si spokojeně pobruko-

vala. „Takový úsudek je přece v paranoidních představách něčím

běžným.“

„Není to vyloučeno. S takovými záležitostmi máte větší zkuše-

nosti než já.“

Mluvčí Lestim Gianni ho prudce přerušil: „Poslyšte, Mluvčí

Gendibale, pokud zprostíte obvinění Mluvčí Delarmiovou, o to větší

podezření bude padat na nás ostatní. Z jakého důvodu by mohl kdo-

koli z nás chtít, abyste přišel pozdě na dnešní schůzi, natož usilovat o

váš život?“

Gendibal odpověděl rychle, jako by tu otázku čekal: „Když jsem

vešel, právě jste mluvili o tom, jestli se mají ze zápisu vynechat ně-

jaké poznámky, poznámky, které vyslovil První Mluvčí. Jako jediný

z Mluvčích jsem ty poznámky nemohl vyslechnout. Řekněte mi, če-

ho se týkaly, a já vám potom možná vysvětlím, co bylo pohnutkou

k mému zdržení.“

První Mluvčí se ujal slova: „Prohlásil jsem – a Mluvčí Delarmi-

ová i ostatní proti tomu měli vážné námitky – že jsem na základě

intuice a zcela nepatřičného použití psychohistorické matematiky

usoudil, že celá budoucnost Plánu možná závisí na vyhnanci z První

Nadace, Golanu Trevizovi.“

Gendibal se upřeně zadíval na ostatní: „Co si myslí jiní Mluvčí,

je věc jejich názoru. Já osobně s tou domněnkou souhlasím. Klíčem

je Trevize. Skutečnost, že ho První Nadace tak náhle vyhostila, mi

připadá až příliš zvláštní, než aby to mohlo být nevinné.“

„Chcete snad tvrdit, Mluvčí Gendibale,“ pronesla ostře De-

larmiová, „že Trevize nebo lidé, kteří ho poslali do vyhnanství, jsou

ovládáni tou tajemnou organizací? Má snad pod kontrolou všechny a

všechno, kromě vás a Prvního Mluvčího – a mě, když jste prohlásil,

že mě nikdo neovládá?“

– 135 –

Gendibal se k ženě otočil. „Na tyhle nesmysly je zbytečné od-

povídat. Místo toho bych se rád zeptal, jestli by někdo z Mluvčích

chtěl v té věci vyjádřit souhlas s Prvním Mluvčím a se mnou? Před-

pokládám, že jste četli matematické pojednání, které jsem mezi vámi

se souhlasem Prvního Mluvčího nechal kolovat.“

Bylo ticho.

„Opakuji svůj dotaz,“ zvolal Gendibal. „Nikdo?“ Ticho.

„První Mluvčí, teď znáte motiv, proč mě někdo mohl chtít zdr-

žet.“

První Mluvčí požádal: „Zkuste to jasně formulovat.“

„Vyjádřil jste názor, že je třeba věnovat pozornost Trevizovi,

tomu člověku z První Nadace. To představuje významnou politickou

iniciativu a pokud Mluvčí četli moje pojednání, pak musí mít obec-

nou představu, co je asi ve vzduchu. Pokud s vámi i přesto projevili

jednomyslný nesouhlas, pak byste v ní, podle tradičních omezení,

nemohl pokračovat. Kdyby vás ovšem podpořil alespoň jeden Mluv-

čí, potom byste tu novou politickou linii uplatnit mohl. Já jsem ten

jeden Mluvčí, který by vás podpořil, což musel vědět každý, kdo četl

moje pojednání, a proto bylo nutné nepustit mě za žádnou cenu ke

Stolu. Ten kousek se málem podařil, ale teď jsem tady a podporuji

Prvního Mluvčího. Souhlasím s ním a on, ve shodě s tradičními

zvyklostmi, nemusí přihlížet k nesouhlasu ostatních deseti Mluv-

čích.“

Delarmiová uhodila pěstí do stolu. „Z toho tedy vyplývá, že ně-

kdo předem věděl, o čem nás bude První Mluvčí informovat, předem

věděl, že ho Mluvčí Gendibal podpoří a všichni ostatní budou proti –

že někdo věděl, co prostě vědět nemohl. Dále z toho vyplývá, že ta

iniciativa není po chuti organizaci, která je paranoidním výmyslem

Mluvčího Gendibala a která se jí ze všech sil snaží zabránit a tudíž

jeden nebo více z nás je pod kontrolou té organizace.“

„Ano, to z toho vyplývá,“ souhlasil Gendibal. „To byla přímo

mistrná analýza.“

„Koho obviňujete?“ vykřikla Delarmiová.

„Nikoho. Žádám Prvního Mluvčího, aby se té záležitosti ujal.

Někdo v naší organizaci musí pracovat proti nám. Navrhuji, aby

všichni, kdo pracují pro Druhou Nadaci, byli podrobeni důkladné

– 136 –

mentální analýze. Všichni, včetně Mluvčích samých. Dokonce včet-

ně mé osoby – i Prvního Mluvčího.“

Na schůzi Stolu zavládl takový zmatek a takové vzrušení, jaké

nikdo nepamatoval.

A když se První Mluvčí konečně vyslovil pro její odročení,

Gendibal – aniž by s někým promluvil – odešel zpátky do svého po-

koje. Dobře věděl, že mezi Mluvčími nemá jediného přítele, že

všechna podpora, kterou mu může poskytnout První Mluvčí, bude

v nejlepším případě polovičatá.

Nevěděl jistě, jestli má strach o sebe nebo o celou Druhou Na-

daci. V ústech měl pachuť hořkosti z nadcházející záhuby.

27.

Gendibal nespal dobře. Jeho bdělé myšlenky i jeho noční snění

se točily kolem sporů s Delorou Delarmiovou. V jedné pasáži jedno-

ho snu si ji dokonce pletl s damovským farmářem Rufirantem, takže

se Gendibal ocitl tváří v tvář Delarmiové zcela neúměrných tvarů,

která se k němu blížila s ohromnými pěstmi a sladkým úsměvem,

odhalujícím jehlovité zuby.

Konečně se probudil, později než obvykle, aniž měl pocit, že si

odpočinul, a na nočním stolku se mu tlumeně ozýval bzučák. Převrá-

til se, aby rukou dosáhl na tlačítko.

„Prosím? Kdo volá?“

„Mluvčí!“ Hlas patřil proktorovi z jeho poschodí a zněl o něco

méně zdvořile, než bylo zvykem. „Máte tu nějakou návštěvu.“

„Návštěvu?“ Gendibal zmáčkl program svých schůzek a obra-

zovka ukázala, že před polednem nic nemá. Stiskl časový knoflík,

bylo 8.32. Mrzutě řekl: „Při času a prostoru, kdo to může být?“

„Jméno neuvedla, Mluvčí.“ A potom dodal se zjevnou nelibosti:

„Patří mezi ty Damovany. Prý je tu na vaše pozvání.“ V poslední

větě zazněla ještě větší nelibost.

„Ať počká v recepci, než tam přijdu. Bude to chvíli trvat.“ Gen-

dibal nespěchal. Při ranní hygieně byl zcela pohroužen

v myšlenkách. Že někdo používal Damovanů, aby mu překazil jeho

plány, to ještě dávalo smysl – ale rád by věděl, kdo ten někdo je. A

– 137 –

co znamená tenhle nový vpád Damovanů přímo do jeho obydlí? Že

by nějaká složitá léčka?

Jak by se ale, při Seldonovu jménu, mohl damovský farmář do-

stat do prostoru Univerzity? Jak to asi mohl zdůvodnit? Jaký důvod

mohl mít ve skutečnosti?

Jen na okamžik Gendibala napadlo, jestli by se neměl ozbrojit.

Skoro okamžitě to zavrhl, protože cítil pohrdavou jistotu, že na půdě

Univerzity dokáže zvládnout každého jednotlivého farmáře, aniž by

se vystavoval nějakému nebezpečí – nebo přitom neúnosně pozna-

menal damovskou mysl. Gendibal usoudil, že ten včerejší incident

s Karollem Rufirantem na něj zapůsobil až příliš silně. Ostatně, jestli

to není právě ten farmář? Možná už nepodléhá cizímu vlivu – ať ho

už ovládal, kdo chtěl – a potom by se klidně mohl přijít Gendibalovi

omluvit za své chování, naplněn obavami z trestu. Ale jak by Rufi-

rant věděl, kam má jít? Na koho se obrátit?

Gendibal energicky prošel chodbou a vstoupil do čekárny. V

úžasu zůstal stát a pak se obrátil k proktorovi, který v prosklené ka-

bince předstíral, že má spoustu práce.

„Proktore, vy jste neřekl, že ta návštěva je žena.“

Proktor tiše odvětil: „Mluvčí, říkal jsem, že patří mezi Damova-

ny. Na víc jste se mě neptal.“

„Čím méně informací, tím lépe, viďte proktore? Nesmím zapo-

mínat, že je to jedna z vašich typických vlastností.“ (Také si musí

ověřit, jestli proktora nejmenovala Delarmiová. A od této chvíle si

musí všímat funkcionářů kolem sebe, těch „Řadových“, které bylo

tak snadné přehlížet z výše jeho čerstvého postavení Mluvčího.) „Je

volná některá konferenční místnost?“

„Mluvčí, volná je jenom místnost číslo 4. Bude prázdná tři ho-

diny.“ S naprosto nevinným výrazem krátce pohlédl na Damovanku

a potom na Gendibala.

„Půjdeme tedy do čtyřky, proktore a pokud vám mohu poradit,

dávejte si pozor na své myšlenky.“ Gendibal udeřil, ne právě jemně a

proktor spustil štít až příliš pomalu. Gendibal dobře věděl, že je pod

jeho důstojnost zacházet hrubě s nižší myslí, ale člověk, který nedo-

káže skrýt nepříznivou domněnku ve vztahu k nadřízenému, by se

– 138 –

měl naučit, že si to nesmí dovolit. Proktora bude pár hodin trochu

bolet hlava. Úplně si to zaslouží.

28.

Gendibal si hned nedokázal vybavit její jméno ani neměl chuť

pátrat hlouběji ve své paměti. Stejně nemohla počítat s tím, že si ho

bude pamatovat.

Rozmrzele řekl: „Ty jsi…“

„Já být Noviová, Mistře bědátore,“ vyslovila téměř bez dechu.

„Mé první jméno být Sura, ale říkají mi prostě Noviová.“

„No dobrá, Noviová. Viděli jsme se včera, už si vzpomínám.

Nezapomněl jsem, že jsi mi včera přišla na pomoc.“ Přímo na půdě

Univerzity nedokázal mluvit s damovským přízvukem. „Jak jsi to

vůbec našla?“

„Mistře, říkal jste, že můžu napsat dopis. Říkal jste, že tam má

stát Dům Mluvčích, byt 27. Tak ho sem sama nesu a ukazuju jim

psaní, Mistře – moje vlastní psaní.“ Řekla to s jakousi ostýchavou

hrdostí. „A oni se ptají: Pro koho být to psaní? Slyšela jsem, jak se

jmenujete, když jste to říkal tomu humpoláckýmu kazisvětovi Rufi-

rantovi. Říkám, že to být pro Stora Gendibala, Mistra bědátora.“

„A to tě, Noviová, pustili dál? Ani ten dopis nechtěli ukázat?“

„Já měla hrozný strach. Nejspíš se nade mnou slitovali. Řekla

jsem: Bědátor Gendibal slíbil, že mi ukáže Sídlo bědátorů a oni se

usmívali. Jeden u brány říká druhému: A to nebýt všechno, co jí uká-

že. A ukážou mi, kam mám jít a říkají, ať mě nenapadne chodit ni-

kam jinam, nebo mě v tu ránu vyhodí.“

Gendibal se trochu začervenal. Při Seldonovi, kdyby měl potře-

bu užít si s Damovankou, nedělal by to tak nápadně a jeho výběr by

se řídil přísnějšími měřítky. Díval se na trantorskou ženu a v duchu

kroutil hlavou.

Zdálo se, že je poměrně mladá, možná i mladší, než vypadala,

jak to bývá u těžce pracujících žen. Mohlo jí být nanejvýš pětadvacet

a v tom věku bývaly Damovanky obvykle vdané. Tmavé vlasy sple-

tené do copů svědčily o tom, že je svobodná – vlastně panna – a on

se ani nedivil. Z jejího včerejšího vystoupení bylo zřejmé, že se do-

– 139 –

káže chovat jako pěkná saň a říkal si, že se sotva najde Damovan,

který by se chtěl připoutat k jejímu jazyku a její pohotové pěsti. Ani

její zjev nebyl zvlášť přitažlivý. I když se ze všech sil snažila vypa-

dat k světu, tvář měla hranatou a nehezkou, ruce červené a sukovité.

Viditelné části její postavy působily spíš dojmem vytrvalosti než

elegance.

Pod jeho zkoumavým pohledem se jí rozechvěl spodní ret. Do-

cela jasně cítil její rozpaky, strach a bylo mu jí líto. Včera její pomoc

skutečně přišla vhod a to bylo podstatné.

Ve snaze o bodrý a konejšivý tón řekl: „Tak ty ses přišla podívat

na – ehm – Sídlo vědců?“

Otevřela tmavé oči dokořán (byly docela hezké) a odpověděla:

„Mistře, nehněvejte se na mě, ale já přišla, abych se sama stala bědá-

torem.“

„Ty chceš být vědec?“ Gendibal byl úžasem bez sebe. „Milé

děvče…“

Odmlčel se. Jak má člověk proboha vysvětlit úplně prosté far-

mářce, jaká úroveň inteligence, vzdělání a duševní vytrvalosti je nut-

ná k tomu, aby se člověk stal tím, čemu Trantořané říkají bědátor?

Ale Sura Noviová si pořád vedla svou. „Já umět psát i číst. Pře-

četla jsem celé knihy do konce a taky od začátku. A moje přání je být

bědátor. Nechci být žena farmáře. Já se na farmu nehodím. Nevezmu

si farmáře a nebudu s ním mít děti.“ Zvedla hlavu a hrdě pronesla:

„Žádali mě o ruku. Mockrát. A já vždycky řeknu: Kdepak. Slušně,

ale: Kdepak.“

Gendibalovi bylo úplně jasné, že mu lže. Nikdo ji o ruku nepo-

žádal, ale nijak to na sobě nedal znát. „Jak si chceš zařídit život, když

se nevdáš?“

Noviová položila ruku celou dlaní na stůl. „Já chci být bědátor.

Nebýt farmářka.“

„Co když z tebe nemohu udělat vědce?“

„Pak já nebýt nic a můžu čekat, až umřu. Já nebýt v životě nic,

když nebýt bědátor.“

Na okamžik pocítil nutkání prozkoumat její mysl a zjistit rozsah

její motivace. Ale to by nebylo správné. Mluvčí nemohli jen tak pro

zábavu prohledávat bezmocnou mysl druhých. Ve vědě a technice

– 140 –

duševní kontroly – v mentalice – platily stejně jako v jiných oborech

určité zákony. Nebo alespoň měly platit. (Náhle ho zamrzelo, jak se

předtím pustil do proktora.)

„Noviová, pročpak nechceš být farmářka?“ Nepatrným zásahem

by dosáhl toho, že by se s tím spokojila a pak by stačilo ovlivnit ně-

jakého damovského balíka, aby si ji s radostí vzal – a ona zase jeho.

Nikomu by tím neublížil. Byla by to laskavost. Ale bylo to proti zá-

konu, a tudíž nemyslitelné.

„To já nebýt. Farmář je křupan. Hrabe se v hlíně a kamení a pak

z něj být balvan. Když já být farmářka, tak být taky balvan. Nebudu

mít čas číst a psát a všechno zapomenu.“ Položila si ruku na spánek.

„Všechno se mi vykouří z hlavy a co mi tam zbyde? To ne! Bědátor

být jiný! Ten myslí! (Tím slovem, jak Gendibal postřehl, chtěla spíš

vyjádřit, že je „inteligentní“ než „rozvážný.“)

„Bědátor,“ řekla, „žije mezi knihami a – a – zapomněla jsem,

jak se to jmenuje.“ Vyjádřila to gestem, kterým se snažila napodobit

nějakou činnost a které by Gendibalovi nic neřeklo – kdyby mu ne-

přišlo na pomoc vyzařování její mysli.

„Mikrofilmy,“ řekl. „Odkud znáš mikrofilmy?“

„V knihách jsem se dočetla spoustu věcí,“ řekla hrdě. Gendibal

už nedokázal potlačit touhu dovědět se víc. Tahle Damovanka byla

zvláštní, o žádné takové v životě neslyšel. Mezi Damovany nikdy

nedělali nábor, ale kdyby byla Noviová mladší, kdyby jí bylo tako-

vých deset let…

Škoda! Nechce ji nijak rozrušit, to ani v nejmenším, ale k čemu

by člověku bylo postavení Mluvčího, kdyby nemohl pozorovat

zvláštní mysli a nalézat v nich poučení?

„Noviová,“ pronesl, „potřebuji, abys chvíli zůstala sedět. Musíš

být úplně klidná. Nic neříkej. Nemysli na to, že chceš něco říct. Mys-

li jen na to, že se ti chce spát. Rozumíš?“

Znovu ji ovládl strach. „A proč to, Mistře, musím udělat?“

„Protože chci přemýšlet, jak by ses mohla stát vědcem.“ Ať už

přečetla cokoli, rozhodně nemohla vědět, co se skutečně skrývá za

slovem „vědec“. Proto musel zjistit, co si pod tím pojmem představu-

je.

– 141 –

Velice důkladně a s nekonečnou jemností zkoumal její mysl,

vnímal ji, aniž by se jí vůbec dotkl – jako by položil ruku na nablýs-

kaný povrch kovu, aniž by zanechal otisky prstů. Pro ni byl vědec

člověk, který pořád čte knihy. Neměla vůbec ponětí, proč ty knihy

čte. Sebe samou si v roli vědce představovala tak, že bude vykonávat

práce, které zná – dělat poskoka, vařit, uklízet, poslouchat rozkazy –

ale na půdě Univerzity, kde byly po ruce knihy a kde by měla čas na

jejich čtení, a tak se „stala učenou“, aniž by o tom měla nějakou bliž-

ší představu. V podstatě se chtěla stát služkou, jeho služkou.

Gendibal se zamračil. Mít jako služku Damovanku a k tomu ne-

hezkou, nemotornou, nevzdělanou a sotva gramotnou. Nemyslitelné.

Musí zkrátka její pozornost zaměřit jiným směrem. Musí se najít

nějaký způsob, jak změnit její přání, aby se spokojila s rolí farmářky,

nějaký způsob, který nezanechá stopy, nějaký způsob, proti kterému

by nemohla nic namítat ani Delarmiová.

A co když ji poslala právě Delarmiová? Není to všechno složitý

plán, který ho měl zlákat k nedovolenému zásahu do damovské mys-

li, aby pak mohl být dopaden a obviněn?

Absurdní. Skutečně hrozilo nebezpečí, že se z něj stane parano-

ik. Někde v jednoduchých úponách její prosté mysli bylo nutné od-

chýlit tenký pramínek mentálního proudu. Stačilo by jen maličko

postrčit.

Bylo to v rozporu s literou zákona, ale nic tím nezkazí a nikdo si

toho ani nevšimne.

Zastavil se. Zpět. Zpět. Zpět.

Při Vesmíru! Málem to ztratil! Stal se snad obětí klamu?

Ne! Teď, když tím směrem zaměřil pozornost, to viděl úplně

jasně. Docela nepatrný úponek vybočoval z řady – bylo to abnormál-

ní vybočení. A přece bylo tak jemné, bez sebemenších náznaků vět-

vení.

Gendibal vystoupil z její mysli. Vlídně pronesl: „Noviová.“

Zaostřila zrak. „Ano, Mistře?“

„Můžeš pracovat se mnou. Udělám z tebe vědce.“

Plná radosti, s planoucím pohledem zvolala: „Mistře…“ Oka-

mžitě to postřehl. Chystala se mu vrhnout k nohám. Položil jí ruce na

– 142 –

ramena a pevně ji držel. „Nehýbej se, Noviová. Zůstaň na svém mís-

tě. Zůstaň!“

Jako by mluvil s napůl vycvičeným zvířetem. Když viděl, že

rozkaz pochopila, pustil ji. Všiml si, jak má v horních partiích ruky

pevné svaly.

„Když máš být vědec, tak se podle toho musíš chovat. To zna-

mená, že musíš být pořád klidná, mluvit jen tiše a vždycky dělat to,

co ti řeknu. A snaž se naučit mluvit stejně jako já. Také se musíš

seznámit s dalšími vědci. Nebudeš se bát?“

„Já, Mistře, nemít strach – se nebojím, když vy být se mnou.“

„To víš, že budu s tebou. Ale teď – teď ti hlavně musím najít

pokoj, zařídit, aby ti přidělili umývárnu, místo v jídelně a také sehna-

li nějaké šaty. Noviová, budeš se muset oblékat, jak se na vědce slu-

ší.“

„Když já žádné jiné –“ spustila nešťastně.

„To se zařídí.“

Samozřejmě musí sehnat nějakou ženu, která by pro Noviovou

obstarala kompletní nové oblečení. Také bude potřebovat někoho,

kdo by Damovanku naučil základům osobní hygieny. I když měla na

sobě zřejmě své nejlepší šaty a zjevně se hodila do gala, přece se

úplně nezbavila zřetelného a trochu nepříjemného zápachu.

A bude se muset postarat, aby byl jejich vztah správně pocho-

pen. Vždycky bylo veřejným tajemstvím, že muži (a také ženy)

z Druhé Nadace občas podnikali divoké výpravy mezi Damovany,

aby tam ukojili své vášně. Pokud přitom nedošlo k zásahu do mysli

Damovanů, nikoho ani nenapadlo dělat kolem toho nějaký rozruch.

Sám Gendibal tomu nikdy neholdoval a rád to vysvětloval tím, že

prostě netouží po sexu snad drsnějším a mnohem pikantnějším než

ten, který nabízela Univerzita. Ženy z Druhé Nadace byly snad

v porovnání s Damovankami bezkrevné, ale zato čisté a měly hlad-

kou kůži.

Ale i kdyby si to špatně vykládali a třeba se i pochechtávali nad

Mluvčím, který nejen že se zahazuje s Damovankou, ale dokonce si

ji přivede domů, bude muset ty horké chvíle přečkat. Za daných

okolností byla pro něj ta farmářka, Sura Noviová, klíčem k vítězství

– 143 –

v souboji s Mluvčí Delarmiovou a ostatními u Stolu, ke kterému se

právě schylovalo.

29.

Gendibal znovu spatřil Noviovou teprve po obědě, kdy mu ji

přivedla žena, které předtím sáhodlouze vysvětloval situaci – nebo

aspoň její asexuální charakter. Pochopila to, přinejmenším se aspoň

vůbec neodvážila naznačit, že to nechápe, a to snad nebylo o nic hor-

ší.

Noviová teď stála před ním, ostýchavá, hrdá, rozpačitá a vítězná

– to všechno zároveň vytvářelo nesourodou směsici pocitů.

„Noviová, moc ti to sluší.“

Šaty, které dostala, jí překvapivě padly a rozhodně v nich nevy-

padla komicky. Že by ji stáhli v pase? Zvedli jí prsa? Nebo to v jejích

farmářských šatech nebylo tolik vidět?

Hýždě měla výrazné, ale ne nepříjemně. Její tvář samozřejmě

nezkrásněla, ale až ztratí snědou barvu získanou pobytem na slunci a

až se naučí pečovat o pleť, nebude vyloženě ošklivá.

Při Staré Říši, ta žena si vážně myslela, že Noviová má být jeho

milenka. Snažila se ji kvůli němu učinit krásnou.

A pak si pomyslel: Vlastně, proč ne?

Noviová musí předstoupit před Stůl Mluvčích – a čím bude při-

tažlivější, tím spíš se mu podaří vysvětlit, o co mu jde. Právě to ho

napadlo, když ho zastihla zpráva od Prvního Mluvčího. Svou pova-

hou odpovídala vztahům běžným v mentalické společnosti. Více či

méně neformálně se tomu říkalo „Efekt shody“. Když člověk třeba

jen letmo pomyslel na někoho jiného a ten druhý právě myslel na něj,

došlo k vzájemné rostoucí stimulaci, která během několika sekund

způsobila, že ty dvě myšlenky byly zřetelné, výrazné a podle všeho

současné.

Úžasné to mohlo připadat i těm, kdo to dokázali pochopit rozu-

mem, zvlášť když ty první letmé představy byly tak mlhavé – na jed-

né či druhé straně (nebo na obou) – že je vědomí ani nemuselo zare-

gistrovat.

– 144 –

„Dnes večer s tebou, Noviová, nemohu být,“ vysvětloval Gendi-

bal. „Čeká mě vědecká práce. Zavedu tě do tvého pokoje. Tam na-

jdeš nějaké knihy a můžeš se cvičit ve čtení. Ukážu ti, jak se používá

signální zařízení, kdybys potřebovala nějakou pomoc – a uvidíme se

zítra.“

30.

Gendibal se zdvořile ozval: „První Mluvčí?“

Shandess jen přikývl. Tvářil se zarputile a vypadal úplně na svůj

věk. Vypadal jako člověk, který nepije, a přece si dal panáka. Ko-

nečně začal: „‘Volal‘ jsem vás.“

„A přímou cestou. Z bezprostředního volání soudím, že je to dů-

ležité.“

„To ano. Vaše kořist – ten člověk z První Nadace – Trevize…“

„Ano?“

„Neletí na Trantor.“

Gendibala to zřejmě nepřekvapilo. „Proč také? Informace, které

jsme dostali, byly v tom smyslu, že odlétá s profesorem dějin staro-

věku, který hledá Zemi.“

„Ano, tu legendární První planetu. A proto by měl přiletět na

Trantor. Copak ten profesor ví, kde Země leží? Víte to vy? Vím to

já? Můžeme s jistotou tvrdit, že vůbec existuje, nebo kdy existovala?

Aby získali nezbytné informace – pokud se vůbec někde dají získat,

museli by navštívit zdejší Knihovnu. Ještě před hodinou jsem měl

pocit, že nám zdaleka nehrozí nebezpečí – že sem ten člověk z První

Nadace přiletí a my se jeho prostřednictvím dovíme všechno potřeb-

né.“

„A to je jistě důvod, proč sem nesmí dorazit.“

„Ale kam potom letí?“

„To jsme zatím ještě nezjistili.“

První Mluvčí nedůtklivě řekl: „Vás to zřejmě nechává v klidu.“

„Možná, že to tak bude lepší. Vy chcete, aby přiletěl na Trantor,

kde byste ho zatkl a použil jako zdroj informací. Ale nebude pro nás

představovat zdroj mnohem významnějších informací týkajících se

dalších osob, ještě významnějších než je sám, když si poletí, kam

– 145 –

bude chtít a bude dělat, co sám uzná za vhodné – pokud ho ovšem

neztratíme z očí?“

„To nestačí!“ pronesl První Mluvčí. „Přesvědčil jste mě o exis-

tenci toho našeho nového nepřítele a já teď nemám klid. A co je hor-

ší, sám jsem dospěl k názoru, že Trevize musíme zadržet, jinak pro-

hrajeme na celé čáře. Nemohu se zbavit pocitu, že klíčem je on – a

nikdo jiný.“

Gendibal rozčileně vyhrkl: „První Mluvčí, ať se stane cokoli,

neprohrajeme. To by bylo možné jen tehdy, kdyby ti Antimezci,

abych znovu použil vašeho výrazu, i nadále nepozorovaně podrývali

naše pozice. Ale my víme o jejich existenci. Už nemíříme naslepo.

Když se dohodneme na společném postupu, na příští schůzi Stolu

zahájíme protiútok.“

„Když jsem vám poslal svou výzvu, nebylo to kvůli té věci

s Trevizem. Ta přišla na řadu jako první jen proto, že jsem ji poklá-

dal za osobní prohru. Zmýlil jsem se při analýze této stránky věci.

Udělal jsem chybu, když jsem stavěl osobní ješitnost nad celkovou

politickou linii a omlouvám se. Jde ovšem o něco jiného.“

„Něco závažnějšího, První Mluvčí?“

„Závažnějšího, Mluvčí Gendibale.“ První Mluvčí si povzdechl a

začal bubnovat prsty do stolu, zatímco Gendibal stál trpělivě před

ním a čekal.

První Mluvčí konečně začal mluvit, smířlivým tónem, jako by

tím mohl zmírnit ránu. „Na mimořádné schůzi Stolu, ke které dala

podnět Mluvčí Delarmiová –“

„Bez vašeho souhlasu, První Mluvčí?“

„K tomu jí stačil jen souhlas dalších tří Mluvčích, mě v to nepo-

čítaje. Na mimořádné schůzi, která potom byla svolána, jste byl,

Mluvčí Gendibale, obžalován. Byl jste obviněn, že nejste hoden po-

stavení Mluvčího, a proto musíte být podroben výslechu. Je to popr-

vé za víc než tři sta let, kdy byla proti Mluvčímu vznesena žaloba.“

Gendibal, který se snažil potlačit veškeré známky hněvu, se ze-

ptal: „Vy jste ale pro mé obvinění nehlasoval?“

„Ne, ale byl jsem sám. Zbytek Stolu rozhodl jednomyslně a vý-

sledek hlasování byl deset ku jedné ve prospěch obžaloby. Jak je

– 146 –

vám známo, k obžalobě je třeba osm hlasů včetně Prvního Mluvčího

– nebo deset bez něj.“

„Ale já jsem u toho nebyl.“

„Stejně byste nemohl hlasovat.“

„Mohl jsem se hájit.“

„V současném stádiu ne. Záminek není mnoho, ale jsou jasné.

Hájit se můžete při výslechu, který bude samozřejmě co nejdřív.“

Gendibal zamyšleně sklonil hlavu. „S tím bych si, První Mluvčí,

nedělal velké starosti. Vaše původní tušení bylo zřejmě správné. Ta

věc s Trevizem má přednost. Mohl bych navrhnout, abyste výslech

z toho důvodu odložili?“

První Mluvčí zvedl ruku. „Mluvčí, vůbec vám nevyčítám, že ne-

chápete situaci. Obžaloba je tak vzácný případ, že jsem si sám musel

vyhledat příslušné právní řády. Přednost nemá nic. Musíme přikročit

rovnou k výslechu a všechno ostatní odložit.“

Gendibal položil pěsti na stůl a naklonil se k Prvnímu Mluvčí-

mu. „To přece nemyslíte vážně?“

„Takový je zákon.“

„Zákon přece nemůže stát v cestě, když hrozí zjevné a bezpro-

střední nebezpečí.“

„Pro Stůl jste, Mluvčí Gendibale, zjevným a bezprostředním ne-

bezpečím vy. Ne, poslouchejte mě! Příslušný zákon vychází z toho,

že nic nemůže být závažnější než možná korupce nebo zneužití pra-

vomoci, kterého by se dopustil některý z Mluvčích.“

„Ale já jsem se, První Mluvčí, ničím takovým neprovinil. A vy

to víte. Je to jen osobní krevní msta ze strany Mluvčí Delarmiové.

Pokud tu někdo zneužívá své pravomoci, tak je to ona. Můj zločin

spočívá v tom, že jsem se nikdy nesnažil získat popularitu – to při-

znávám – a nedával jsem si dost pozor na hlupáky, kteří jsou dost

staří, aby mohli být senilní, ale dost mladí, aby měli moc.“

„Jako já, Mluvčí?“

Gendibal si povzdechl. „Vidíte, už jsem to zase udělal. Vás

jsem, První Mluvčí, neměl na mysli. No dobrá, ať se ten výslech ko-

ná okamžitě. Ať je hned zítra. Ještě lépe dnes večer. Ať už to máme

za sebou a pak se můžeme věnovat té věci s Trevizem. Nemůžeme si

dovolit čekat.“

– 147 –

„Mluvčí Gendibale. Vy zřejmě nechápete situaci. Obvinění se

vyskytla už v minulosti – nebylo jich mnoho, jenom dvě. Žádné

z nich neskončilo usvědčením. Vy ovšem usvědčen budete! Potom

přestanete být členem Stolu a nebudete mít co mluvit do věcí veřejné

politiky. Nebudete mít vlastně ani hlasovací právo na výroční schůzi

Shromáždění.“

„A vy se tomu nepokusíte zabránit?“

„Nemohu. To mě jednomyslně přehlasují. Pak budu muset od-

stoupit a myslím, že právě na to Mluvčí čekají.“

„A Delarmiová se stane První Mluvčí?“

„To je nanejvýš pravděpodobné.“

„Ale to nemůžete dopustit!“

„Přesně tak! A proto musím hlasovat pro vaše usvědčení.“

Gendibal se zhluboka nadechl. „Přesto žádám okamžitý vý-

slech.“

„Musíte mít čas na přípravu obhajoby.“

„Jaké obhajoby? Žádnou obhajobu nebudou poslouchat. Oka-

mžitý výslech!“

„Stůl musí mít čas na přípravu svého případu.“

„Žádný případ nemají a ani po něm netouží. V hloubi duše mě

usvědčili a víc nepotřebují. Vlastně bude lepší, když mě usvědčí zítra

než pozítří – nebo snad dnes večer než zítra. Ať se rozhodnou sami.“

První Mluvčí se zvedl. Přes stůl se dívali jeden na druhého.

„Proč tak spěcháte?“

„Ta věc s Trevizem nepočká, První Mluvčí…“

„Jakmile budete usvědčen a já nebudu schopen čelit spojenému

odporu Stolu, co potom dokážeme?“

Gendibal vzrušeně zašeptal: „Žádný strach! Navzdory všemu mě

neusvědčí.“

– 148 –

Kapitola devátá

HYPERPROSTOR

31.

„Janove, jste připraven?“

Pelorat zvedl hlavu od knihy, kterou si prohlížel. „Myslíte na

Skok, příteli?“

„Na Skok hyperprostorem? Ovšem.“

Pelorat polkl. „A jste si jistý, že to nebude nějak nepříjemné?

Vím, že je hloupost, abych se bál, ale představa, že se proměním

v nehmotné tachyony, které nikdo nikdy neviděl ani nezjistil jejich

přítomnost…“

„Ale Janove, to je dokonale vyzkoušené. Na mou čest! Skok se

používá dvaadvacet tisíc let, jak jste mi vysvětlil a ještě jsem neslyšel

o jediném neštěstí v hyperprostoru. Mohli bychom z hyperprostoru

vystoupit na nějakém nepříjemném místě, ale pak by se nehoda stala

ve Vesmíru – a ne v době, kdy jsme složeni z tachyonů.“ Trevize se

obavám starého profesora slabě usmál.

„To je, myslím, dost slabá útěcha.“

„My se stejně při výstupu nezmýlíme. Po pravdě řečeno jsem

přemýšlel, jestli ho nemám provést, aniž bych vám to řekl, takže bys-

te vůbec nevěděl, že se to stalo. Ovšem na druhé straně jsem měl

pocit, že bude lepší, když to prožijete vědomě, zjistíte, že to nic není,

že to propříště můžete úplně pustit z hlavy.“

„Dobrá,“ pronesl nerozhodně Pelorat. „Asi máte pravdu, ale, na

mou čest, nemám vůbec naspěch.“

„Mohu vás ujistit…“

„Ne, ne, příteli; o vašem ujištění bych si nedovolil pochybovat.

Jenomže – četl jste někdy Santerestila Matta?“

„Ovšem. Nejsem negramotný.“

„Jistě, jistě. Neměl jsem se ptát. Vzpomínáte si na to?“

– 149 –

„Ani netrpím ztrátou paměti.“

„Zřejmě mám talent urážet lidi. Chtěl jsem říct jen to, že pořád

musím myslet na ty scény, kde Santerestil a jeho přítel Ban unikli

z planety 17 a zabloudili ve Vesmíru. Mám na mysli ty naprosto fas-

cinující výjevy mezi hvězdami, které se líně pohybují v hlubokém

tichu, v té neměnnosti, v tom… Vlastně jsem tomu nikdy nevěřil.

Miloval jsem to, probouzelo to ve mně dojetí, ale nikdy jsem tomu

doopravdy nevěřil. Ale teď – když jsem si zvykl na tu představu, že

jsem ve Vesmíru, tak to prožívám a – vím, že je to hloupé – ale ne-

chci se toho vzdát. Jako kdybych byl Santerestil…“

„A já Ban,“ řekl Trevize jen s mírným náznakem netrpělivosti.

„V jistém smyslu. Těch pár nejasných hvězd kolem nás je ne-

hybných, samozřejmě s výjimkou našeho Slunce, které se musí

zmenšovat, jenže ho nevidíme. Galaxie si zachovává svou nejasnou

vznešenost a zůstává neměnná. Vesmír je tichý a nic mě nerozptylu-

je.“

„Až na mě.“

„Až na vás. Ale stejně, Golane, milý příteli, když vám tak vy-

právím o Zemi a snažím se vás naučit něco z prehistorie, i to má něco

do sebe. I s tím bych se nerad loučil.“

„Však to neskončí. Rozhodně ne hned. Přece si nemyslíte, že

uděláme Skok a přistaneme rovnou na povrchu planety? Budeme

pořád ve Vesmíru a Skok nebude trvat ani tak dlouho, aby se to dalo

zaregistrovat. Než přistaneme na nějaké planetě, může klidně uběh-

nout týden, takže se uklidněte.“

„Tou planetou jistě nemyslíte Gaiu. Až vystoupíme ze Skoku,

vůbec to nemusí být v blízkosti Gaii.“

„Já vím, Janove, ale pokud máte přesné informace, budeme ve

správném sektoru. V opačném případě ovšem…“

Pelorat zasmušile zavrtěl hlavou. „K čemu nám bude správný

sektor, když neznáme souřadnice Gaii?“

„Janove, dejme tomu, že byste byl na Terminu, měl namířeno do

města Argyropol a nevěděl, kde to město leží, kromě toho, že je ně-

kde na šíji. Jakmile byste se dostal na šíji, co byste udělal?“

– 150 –

Pelorat opatrně vyčkával, jako by cítil, že se od něj očekává ně-

jaká hrozně složitá odpověď. Nakonec to vzdal a řekl: „Asi bych se

někoho zeptal.“

„Přesně tak! Co jiného? Tak, už jste připraven?“

„Myslíte teď hned?“ Pelorat se namáhavě zvedl a na jeho klidné

a vyrovnané tváři se objevil největší náznak znepokojení, jakého byl

schopen. „A co mám dělat? Sedět? Stát? Nebo co?“

„Při času a prostoru, Pelorate, nedělejte nic. Jen se mnou pojďte

do mé místnosti, abych mohl použít počítač. A pak můžete sedět, stát

nebo dělat přemety – co se vám bude nejvíc líbit. Já vám radím,

abyste si sedl před obrazovku a díval se. Jistě to bude zajímavé. Tak

pojďte!“

Prošli krátkou chodbou do Trevizova pokoje a on se posadil

k počítači. „Nechcete si to zkusit, Janove?“ zeptal se najednou.

„Řeknu vám číselné údaje a stačí, když si je budete myslet. Zbytek

obstará počítač.“

Pelorat odpověděl: „Děkuji, nechci. Počítač mě moc neposlou-

chá. Jistě řeknete, že mi jen schází praxe, ale tomu nevěřím. Golane,

vaše mysl má v sobě něco…“

„Říkáte hlouposti.“

„Ne, ne. Ten počítač vám padne jako ulitý. Když jste s ním pro-

pojen, vypadáte jako jeden organismus. Když se na něj napojím já,

jsou to dva různé objekty – Janov Pelorat a počítač. Vůbec to není

totéž.“

„Absurdní,“ řekl Trevize, ale ta představa ho docela potěšila a

on konečky prstů láskyplně pohladil místa, na která kladl ruce.

„Takže se raději budu dívat,“ řekl Pelorat. „Tedy, ještě raději

bych se tomu úplně vyhnul, ale když to musí být, tak se budu raději

dívat.“ Nervózně se zahleděl na obrazovku a na mlhavou Galaxii,

v popředí s řídkým popraškem nejasných hvězd. „Řekněte mi těsně

předtím, než se to stane.“ Pomalu ustoupil ke stěně a pevně se o ni

opřel.

Trevize se usmál. Dal ruce na podložky a pocítil duševní spoje-

ní. Den ode dne bylo snadnější a také intimnější a i když se třeba

vysmíval Peloratovu tvrzení – skutečně ho cítil. Měl dojem, že na ty

souřadnice prakticky nemusí vědomě myslet. Skoro jako by počítač

– 151 –

znal jeho přání, aniž by je musel vědomě „vyslovit“. Sám si ty in-

formace vybíral z jeho mozku.

Ale Trevize to „vyslovil“ a pak si vyžádal dvouminutový časový

interval, který měl předcházet Skoku.

„Tak dobrá, Janove. Máme dvě minuty. 120 – 115 – 110 – Jen

se dívejte na obrazovku.“

Pelorat poslechl, s mírným napětím v koutcích úst a se zataje-

ným dechem.

Trevize tiše odříkával: „15 – 10 – 5 – 4 – 3 – 2 – 1 – 0.“ Bez

znatelného pohybu, aniž by cokoli pocítili, se výjev na obrazovce

změnil. Hvězdné pole výrazně zhoustlo a Galaxie zmizela.

Pelorat nadskočil: „To bylo ono?“

„Co jestli bylo ono? Trhl jste sebou. Ale to je vaše vina. Nic jste

necítil. Jen to přiznejte.“

„Přiznávám.“

„Takže to bychom měli. Kdysi dávno, když bylo cestování hy-

perprostorem ještě novinkou – aspoň podle toho, co se tvrdí – něko-

mu bývalo špatně a někteří lidé trpěli závratěmi nebo nevolností.

Možná to bylo psychogenní, možná že ne. Ale jak rostly zkušenosti

s hyperprostorem a zlepšovalo se vybavení, postupně se to vytrácelo.

A když má člověk takový počítač, jako je ten na palubě naší lodi,

všechny účinky jsou hluboko pod prahem vnímání. Aspoň mně to tak

připadá.“

„Musím přiznat, že mně také. Kde jsme, Golane?“

„Jen o krok dál. V oblasti Kalganu. Máme před sebou ještě pěk-

ný kus cesty a než podnikneme něco dalšího, musíme prověřit přes-

nost Skoku.“

„Jedna věc mi dělá starosti – kde je Galaxie?“

„Všude kolem nás, Janove. Už jsme pronikli hluboko do jejího

nitra. Když dobře zaostříme obrazovku, uvidíme její vzdálenější části

jako zářivý pás, který se potáhne napříč oblohou.“

„Mléčná dráha!“ Zvolal radostně Pelorat. „Skoro každý svět ji

líčí na své obloze, ale my ji na Terminu nevidíme. Ukažte mi ji, pří-

teli!“

Obrazovka se naklonila, až vznikl dojem, že se přes ni přelévá

hvězdné pole, a potom její prostor téměř zaplnila výrazná perleťová

– 152 –

záře. Obrazovka ji sledovala v jejím průběhu a záře postupně řídla a

zase mohutněla.

Trevize koukal na obrazovku. „Hustší je ke středu Galaxie. Její

hustota a jas ovšem není maximální, protože tomu brání tmavé mra-

ky ve spirálních ramenech. Něco takového člověk vidí z většiny

obydlených planet.“

„A také ze Země.“

„To není podstatné. Jistě to není zvláštní poznávací znamení.“

„Ovšem že ne. Ale – vy jste asi nestudoval dějiny vědy?“

„To tedy ne, i když něco jsem samozřejmě pochytil. Ovšem po-

kud se mě chcete na něco zeptat, nepočítejte s tím, že jsem nějaký

odborník.“

„Totiž, ten náš Skok mi připomněl jednu věc, která pro mě

vždycky byla záhadou. Že je možné vytvořit model Vesmíru, ve kte-

rém se nedá cestovat hyperprostorem a ve kterém je maximální mož-

nou rychlostí rychlost světla letícího vakuem.“

„Jistě.“

„Za těchto podmínek je konfigurace Vesmíru taková, že cestu,

kterou jsme právě podnikli, není možné urazit za kratší dobu, než by

ji urazil paprsek světla. A kdybychom letěli rychlostí světla, délka

jejího trvání z našeho hlediska by neodpovídala době, která by zatím

uplynula ve Vesmíru. Pokud je tohle místo, řekněme, čtyřicet parse-

ků od Terminu, pak kdybychom sem doletěli rychlostí světla, necítili

bychom, že uběhl nějaký čas – ale na Terminu a v celé Galaxii by

uplynulo asi sto třicet let. Teď jsme tu cestu neurazili rychlostí svět-

la, ale vlastně rychlostí tisíckrát větší a čas přitom nikde nepokročil.

Alespoň doufám.“

Trevize zavrtěl hlavou. „Nemyslete si, že vám předložím mate-

matické vyjádření Olanjenovy Teorie hyperprostoru. Vím jen to, že

kdybyste cestoval rychlostí světla v normálním prostoru, čas by sku-

tečně přibýval rychlostí 3,26 roku na jeden parsek, jak jste to popsal.

Takzvaný relativistický Vesmír, který lidstvo znalo ve své prehisto-

rii, kam až sahají naše výzkumy – i když to je, myslím, váš obor –

zůstává a jeho zákony nebyly zrušeny. Při Skocích hyperprostorem

ovšem provádíme něco mimo sféru působnosti relativity a platí tady

jiná pravidla. Z hlediska hyperprostoru je Galaxie nepatrný objekt –

– 153 –

v ideálním případě bezrozměrný bod – a relativistické účinky se tady

vůbec neprojeví.“

„V matematických vyjádřeních z oblasti kosmologie existují pro

Galaxii vlastně dva symboly: G/r pro „relativistickou Galaxii“, kde je

maximální rychlostí rychlost světla, a G/h, pro „hyperprostorovou

Galaxii“, kde rychlost prakticky nemá význam. Z hlediska hyperpro-

storu je každá rychlost nulová a my zůstáváme v klidu, ve vztahu

k prostoru samému je rychlost nekonečná. O moc lépe to, Trevize,

vysvětlit nedovedu.“

„Ovšem až na to, že teoretická fyzika zná jeden nádherný chy-

ták, totiž když se symbol nebo hodnota, která má smysl v G/r, zavede

do rovnice, která platí v G/h – nebo naopak – a pak je na studentech,

aby si s tím poradili. Je nanejvýš pravděpodobné, že takový student

padne do léčky a obvykle se z ní nedostane, potí se, funí a má pocit,

že nic nevychází, dokud mu z ní nepomůže nějaký laskavý starší ko-

lega. I já jsem se tak jednou nechal nachytat.“

Pelorat o tom chvíli vážně přemýšlel a potom rozpačitě řekl:

„Ale která Galaxie je ta pravá?“

„Obě, podle toho, co děláte. Když jste na Terminu a chcete pře-

konat nějakou vzdálenost po souši, můžete jet autem, zatímco

k překonání vzdálenosti po moři použijete loď. Podmínky se

v každém ohledu liší, takže který Terminus je ten pravý, moře nebo

pevnina?“

Pelorat přikývl. „Analogie jsou vždycky riskantní,“ řekl, „ale

raději na tuhle přistoupím, než abych riskoval své duševní zdraví

dalšími úvahami o hyperprostoru. Soustředím se na to, co nás teď

čeká.“

„Jen se podívejte, co máme právě za sebou,“ řekl Trevize, „jako

první krok na cestě k Zemi.“

A kdoví, k čemu ještě, pomyslel si v duchu.

32.

„Tak,“ řekl Trevize, „Promarnil jsem den.“

„Jak to?“ Pelorat zvedl hlavu od svého rejstříku, na kterém pilně

pracoval. “Jak to myslíte?“

– 154 –

Trevize rozpřáhl ruce. „Nevěřil jsem počítači. Prostě jsem se

neodvážil, a tak jsem porovnával naši skutečnou polohu s polohou,

které jsme chtěli dosáhnout Skokem. Rozdíl je zanedbatelný. Nedala

se zjistit sebemenší odchylka.“

„To je přece dobře?“

„Víc než dobře. Je to neuvěřitelné. O něčem takovém jsem

v životě neslyšel. Prodělal jsem řadu Skoků a naváděl jsem loď všeli-

jakými způsoby a pomocí všelijakých zařízení. Ve škole jsem musel

jeden provést pomocí přenosného počítače a pak jsem vyslal hyperre-

lé, abych si ověřil výsledky. Samozřejmě jsem nemohl poslat skuteč-

nou loď, protože – kromě nákladů – jsem ji na druhém konci mohl

klidně umístit doprostřed nějaké hvězdy.

Nic tak hrozného jsem ovšem v životě neudělal,“ pokračoval,

„ale vždycky přitom vznikla značná chyba. S nějakou chybou se mu-

sí počítat vždycky, stává se to i odborníkům. Jinak to ani nejde, pro-

tože existuje celá řada proměnných. Řeknu to takhle – geometrie

prostoru je natolik složitá, že se dá stěží zvládnout a hyperprostor

všechny ty složitosti spojuje se svou vlastní komplikovaností, kterou

vůbec nemáme nárok pochopit. Proto musíme postupovat krok za

krokem, místo abychom udělali jeden velký Skok odtud až na

Sayshell. S rostoucí vzdáleností se zvětšuje i chyba.“

„Ale vy jste říkal, že tenhle počítač chybu neudělal.“ Pelorat se

zaujetím sledoval Trevize.

„To říkal on. Přikázal jsem mu, aby porovnal naši skutečnou po-

lohu s polohou předem vypočtenou – tedy s tím, co bylo požadováno.

A on tvrdil, že se obojí shoduje v mezích přesnosti jeho měření a mě

napadlo: Co když lže?“

Do té chvíle držel Pelorat v ruce tiskárnu. Teď ji položil a zatvá-

řil se ohromeně. „Vy si snad děláte legraci. Počítač nemůže lhát. Po-

kud ovšem nemáte na mysli, že by mohl být porouchaný.“

„Ne, nic takového mě nenapadlo. Při Vesmíru! Já jsem si vážně

myslel, že lže. Ten počítač je tak dokonalý, že o něm nedokážu uva-

žovat jinak než jako o člověku – snad i nadčlověku. Který je natolik

lidský, aby mohl mít hrdost – a možná dokázal i lhát. Dal jsem mu

instrukce, aby naplánoval cestu hyperprostorem někam do okolí pla-

nety Sayshell, hlavního sídla Sayshellského svazu. Udělal to a naplá-

– 155 –

noval trasu složenou z devětadvaceti kroků, což je domýšlivost nej-

vyššího řádu.“

„Proč domýšlivost?“

„Chyba při prvním Skoku způsobí, že druhý Skok je o to méně

jistý a vzhledem k výsledné chybě je třetí Skok nanejvýš pochybný a

nespolehlivý a tak dál. Jak byste chtěl naráz vypočítat dvacet devět

Skoků? Ten devětadvacátý by mohl skončit kdekoli v Galaxii, úplně

kdekoli. Tak jsem mu nařídil, aby udělal jenom první krok. Ten jsme

si potom mohli prověřit, než budeme pokračovat.“

„Velice obezřetné,“ řekl nadšeně Pelorat. „Souhlasím!“

„Jistě, ale co kdyby se počítač, který jsem nechal udělat jen prv-

ní krok, cítil dotčen mou nedůvěrou? Co kdyby si musel dodávat

sebevědomí odpovědí na můj dotaz, že nezjistil sebemenší odchylku?

Co kdyby nedokázal přiznat chybu, aby tím neodhalil svou vlastní

nedokonalost? Kdyby to byla pravda, tak je nám počítač úplně

k ničemu.“

Peloratova protáhlá mírná tvář posmutněla. „Co by se, Golane

v takovém případě dalo dělat?“

„To, co jsem udělal – promarnit den. Ověřil jsem polohu několi-

ka okolních hvězd pomocí nejjednodušších možných metod: pozoro-

vání dalekohledem, fotografování a manuálního měření. Každou sku-

tečnou polohu jsem porovnal s polohou očekávanou v případě, že

nenastane žádná odchylka. Ta práce mi zabrala celý den a teď padám

únavou.“

„Ano, ale co se stalo?“

„Objevil jsem dvě obrovské chyby, zkontroloval je a našel jsem

je ve vlastních výpočtech. Ty chyby jsem udělal sám. Výpočty jsem

opravil, potom jsem to sjel úplně od začátku na počítači – jen abych

zjistil, jestli dojde nezávisle ke stejným výsledkům. Až na to, že je

spočítal na víc desetinných míst, se ukázalo, že moje údaje byly

správné a ty zase prokázaly, že počítač neudělal žádnou chybu. Ten

počítač je možná domýšlivý parchant, ale také má proč být domýšli-

vý.“

Pelorat dlouze vydechl. „To je přece dobře.“

„Vlastně ano! Takže ho nechám provést těch zbývajících dvacet

osm kroků.“

– 156 –

„Všechny najednou? Ale…“

„Všechny najednou ne. Buďte bez obav. Takovou odvahu zase

nemám. Bude je dělat jeden po druhém, ale po každém kroku prověří

okolí, a když tam bude všechno na svém místě, v únosných mezích,

pak může provést další. Vždycky když zjistí, že je chyba příliš velká

– a můžete mi věřit, že jsem ty meze nestanovil nijak velkoryse –

musí udělat přestávku a zbývající kroky přepočítat.“

„Kdy s tím chcete začít?“

„Kdy? Teď hned. Vida, děláte si rejstřík knihovny…“

„Ano, Golane, teď mám k tomu konečně příležitost. Chystám se

na to celé roky, ale nejspíš mi do toho vždycky něco přišlo.“

„Nemám námitek. Klidně v tom pokračujte a nelamte si hlavu.

Plně se věnujte svému vypisování. O všechno ostatní se postarám

já.“

Pelorat zavrtěl hlavou. „To je nesmysl. Nebudu mít klid, dokud

to nebude za námi. Jsem k smrti vyděšený.“

„Neměl jsem vás s tím zatěžovat – ale někomu jsem to povědět

musel a nikdo jiný tu není. Rád bych vám to řekl na rovinu. Nikdy se

nedá vyloučit, že dorazíme na ideální místo v mezihvězdném prosto-

ru a že právě na tom místě bude náhodou letící meteorit nebo minia-

turní černá díra a pak loď ztroskotá a my zahyneme. Takové věci by

se teoreticky mohly stát. I když jen s minimální pravděpodobností.

Konečně, Janove, mohl byste být doma a věnovat se filmům ve své

pracovně nebo spát ve své posteli – a atmosférou Terminu by se

k vám řítil meteorit, který by vás zasáhl přímo do hlavy a bylo by po

vás. Ale to je sotva pravděpodobné. Pravděpodobnost, že bychom

během Skoku hyperprostorem zkřížili cestu něčemu osudnému a při-

tom tak nepatrnému, že by to uniklo pozornosti počítače, je mnohem,

mnohem menší než ta, že vás zasáhne meteorit ve vlastním domě.

Ještě jsem neslyšel, že by za celé dějiny letů hyperprostorem nějakou

loď stihl právě takový osud. Každé jiné riziko – jako přistání upro-

střed hvězdy – je ještě menší.“

Pelorat pronesl: „Tak proč mi to, Golane, všechno říkáte?“

Trevize se odmlčel, potom zamyšleně sklonil hlavu. „Ani sám

nevím. Vlastně ano. Snad proto, že i když je pravděpodobnost nějaké

katastrofy nekonečně malá, pokud dostatečný počet lidí využije do-

– 157 –

statečného počtu možností, ke katastrofě nakonec musí dojít. Bez

ohledu na mé přesvědčení, že se nic nestane, se ve mně ozývá neod-

bytný hlásek, který říká: Možná, že se to stane právě teď. A to mě

naplňuje pocitem viny. To bude asi ono. Janove, jestli se něco stane,

tak mi odpusťte!“

„Ale Golane, milý příteli, když se něco stane, tak budeme oba

na místě mrtví. Takže vám nestačím odpustit a vy nestačíte mé od-

puštění přijmout.“

„To chápu, proto mi odpusťte teď, ano?“

Pelorat se usmál. „Nevím proč, ale zvedlo mi to náladu. Je na

tom něco nádherně komického. Ovšem, Golane, odpouštím vám. Ve

světové literatuře se najde spousta mýtů o různých formách posmrt-

ného života a kdyby takové místo náhodou existovalo – což je asi tak

stejně nebo ještě méně pravděpodobné než přistát na miniaturní černé

díře – a oba se objevíme na tom samém, potom dosvědčím, že jste se

zachoval jako čestný muž a že vás nikdo nemůže činit odpovědným

za mou smrt.“

„Děkuji vám! To se mi ulevilo. Sám jsem ochoten podstoupit ri-

ziko, ale příčila se mi představa, že byste ho měl podstoupit se

mnou.“

Pelorat mu stiskl ruku. „Poslyšte, Golane, znám vás necelý tý-

den a zřejmě bych v takových věcech neměl dělat ukvapené závěry,

ale myslím, že jste prima chlapík. A teď se do toho dáme, ať už to

máme za sebou.“

„Přesně tak! Stačí, abych stiskl tohle tlačítko. Počítač má své in-

strukce a jenom čeká, až řeknu: ‘Start!‘ Nechtěl byste si…“

„Kdepak! Ten patří jenom vám! Je to váš počítač.“

„Jak myslíte. A je to moje odpovědnost. Pořád se jí nějak sna-

žím vyhýbat. Nespouštějte oči z obrazovky!“

Naprosto pevnou rukou a s úsměvem, který vypadal docela při-

rozeně, Trevize stiskl tlačítko.

Nastala kratičká pauza a pak se hvězdné pole změnilo a znovu –

a znovu. Obrazovka se naplnila hvězdami, kterých stále přibývalo a

byly čím dál jasnější.

Pelorat v duchu počítal. Při „15“ to přestalo, jako by na zařízení

vznikla nějaká porucha.

– 158 –

Pelorat zašeptal, zřejmě ze strachu, aby hlasitý zvuk nezpůsobil

nenapravitelné poškození mechanismu. „Co je? Co se stalo?“

Trevize pokrčil rameny. „Zřejmě provádí nové výpočty. Nějaký

objekt ve Vesmíru způsobil výraznou deformaci obecného tvaru cel-

kového gravitačního pole – nějaký objekt, se kterým nepočítal – ně-

jaká trpasličí hvězda, neuvedená na mapě, nebo bludná planeta –“

„Je to nebezpečné?“

„Vzhledem k tomu, že jsme ještě naživu, to skoro jistě nebez-

pečné není. Planeta by odtud mohla být sto miliónů kilometrů, a pře-

ce by způsobila dost velkou změnu gravitace, aby bylo nutné provést

nové výpočty. Trpasličí hvězda by odtud mohla být deset miliard

kilometrů a…“

Výjev na obrazovce se znovu změnil a Trevize už nic neříkal.

Změnil se znovu – a znovu. Konečně, poté, co Pelorat řekl „28,“ se

už nic nestalo.

Trevize se poradil s počítačem. „Jsme tady,“ řekl.

„První Skok jsem počítal jako jedničku a v téhle sérii jsem začal

od dvojky. To je dohromady 28 Skoků. A vy jste říkal dvacet devět.“

„Nové výpočty při patnáctém Skoku nám zřejmě jeden Skok

ušetřily. Jestli chcete, mohu si to ověřit na počítači, ale je to opravdu

zbytečné. Jsme v blízkosti planety Sayshell. Tvrdí to počítač a já o

tom nepochybuji. Kdybych správně nasměroval obrazovku, viděli

bychom pěkné, zářící slunce, ale nemá cenu zbytečně přetěžovat její

snímací kapacitu. Planeta Sayshell je čtvrtá od kraje a leží asi 3,2

miliónu kilometrů od našeho současného stanoviště, tedy asi

v takové vzdálenosti, v jaké jsme chtěli být na konci Skoku. Můžeme

se tam dostat za tři dny, když si pospíšíme, tak za dva.“

Trevize se zhluboka nadechl a snažil se zbavit napětí. „Chápete,

Janove, co to znamená? Každá loď, na které jsem kdy byl – nebo o ní

slyšel – by ty Skoky dělala minimálně s jednodenními přestávkami

na provádění důkladných výpočtů a opakované kontroly, i s využitím

počítače. Cesta by trvala skoro měsíc. Nebo tak aspoň dva, tři týdny,

kdyby si s tím moc nelámali hlavu. My jsme to zvládli za půl hodiny.

Až budou všechny lodi vybaveny počítačem, jako je ten náš…“

„To bych rád věděl, proč nám Starostka dala takovou moderní

loď. Musí být neuvěřitelně drahá.“

– 159 –

„Je pokusná,“ řekl střízlivě Trevize. „Ta dobrá žena si možná

z celého srdce přála, abychom ji vyzkoušeli a ona tak zjistila, jestli se

neobjeví nějaké závady.“

„To myslíte vážně?“

„Nebuďte nervózní. Konečně, nemáme si proč dělat starosti.

Žádné závady jsme nezjistili. Ale rozhodně by toho byla schopna.

Taková věc by nekladla zvláštní nároky na její smysl pro lidskost.

Navíc nám nesvěřila útočné zbraně a to výrazně snižuje náklady.“

Pelorat zamyšleně řekl: „Jenže já pořád myslím na ten počítač.

Zdá se, že je vám šitý na míru a že tak dobře nemůže padnout kaž-

dému. Vždyť se mnou skoro odmítá spolupracovat.“

„Tím lépe, že tak dobře vychází s jedním z nás.“

„Jistě, ale je to jenom náhoda?“

„Co jiného, Janove?“

„Starostka vás musí dokonale znát.“

„No, to bych řekl, semetrika jedna.“

„Co když nechala počítač zkonstruovat přesně pro vás?“

„Proč?“

„Jenom mě napadlo, jestli neletíme tam, kam nás chce dostat

počítač.“

Trevize vytřeštil oči. „Tím chcete říct, že když jsem ve spojení

s počítačem, tak vlastně nerozhoduji já, ale počítač?“

„Jen mě to napadlo.“

„To je absurdní. Paranoidní. Prosím vás, Janove.“ Trevize se

znovu obrátil k počítači, aby na obrazovce zaměřil planetu Sayshell a

naplánoval k ní cestu normálním Vesmírem.

Absurdní! Jak si jen Pelorat mohl vzít něco takového do hlavy?

– 160 –

Kapitola desátá

STŮL

33.

Uplynuly dva dny a Gendibal zjistil, že nepropadá ani tak me-

lancholii jako zuřivosti. Neexistoval důvod, proč by se výslech ne-

mohl konat okamžitě. Kdyby nebyl připraven, kdyby potřeboval čas,

jistě by si vynutili okamžitý výslech.

Ale protože Druhé Nadaci nehrozilo nic víc než největší krize

od dob Mezka, ztráceli čas, a to jen proto, aby ho rozzlobili.

A také že ho rozzlobili, ale, při Seldonovi, o to silnější bude jeho

protiúder. O tom byl přesvědčen.

Rozhlédl se. Předpokoj byl prázdný. Už dva dny do něj nikdo

nevkročil. Byl ocejchovaný, Mluvčí, o kterém všichni věděli, že –

v důsledku opatření, jaké nemělo během pěti staletí dějin Druhé Na-

dace obdoby – brzy ztratí svou pozici. Bude degradován na řadového

člena a ocitne se v postavení prostého a bezvýznamného příslušníka

Druhé Nadace.

Bylo ovšem něco jiného – a to věc velké cti – být od počátku jen

řadovým členem Druhé Nadace, zvlášť když byl člověk nositelem

významného titulu, který by Gendibalovi mohl zůstat i po jeho od-

souzení. A něco docela jiného vystupovat jako Mluvčí, který byl

sesazen.

To se ovšem nestane, pomyslel si divoce Gendibal, i když se mu

už dva dny všichni vyhýbají. Jedině Sura Noviová se k němu chovala

jako dřív, ale ta byla příliš prostá, než aby mohla chápat situaci. Pro

ni byl Gendibal pořád ‘Mistr‘.

Gendibal si sám vyčítal, že mu to vlastně dělá dobře. Styděl se,

když si všiml, jak mu její zbožňující pohled pokaždé zvedne náladu.

To už je vděčný za tak skromné dary?

– 161 –

Ze Sněmovny vyšel zapisovatel, aby mu oznámil, že Stůl je při-

praven, a Gendibal rázně vpochodoval dovnitř. Toho úředníka Gen-

dibal dobře znal, byl to člověk, který dokázal – do nejmenšího detai-

lu – vycítit přesnou míru zdvořilosti, jakou si ten který Mluvčí zaslu-

hoval. Ta, kterou právě prokazoval Gendibalovi, byla takřka zane-

dbatelná. Už i ten zapisovatel ho pokládal za téměř usvědčeného.

Všichni seděli vážně kolem Stolu, oblečeni do černých soudcov-

ských talárů. První Mluvčí Shandess se zjevně necítil ve své kůži, ale

nedopustil, aby se mu na tváři objevil sebemenší náznak přátelství.

Delarmiová – jedna ze tří žen mezi Mluvčími – se na něj ani nepodí-

vala.

První Mluvčí začal pronášet obvinění: „Mluvčí Store Gendibale,

jste obviněn z chování neslučitelného s funkcí Mluvčího.

V přítomnosti nás všech jste obvinil Stůl – obecně a bez jakýchkoli

důkazů – ze zrady a pokusu o vraždu. Naznačil jste, že je třeba pro-

vést důkladnou duševní analýzu všech členů Druhé Nadace – tedy i

Mluvčích včetně Prvního – abychom zjistili, kdo z nich si už neza-

slouží důvěru. Takové chování narušuje společenské svazky, bez

kterých Druhá Nadace nemůže ovládat složitou a potenciálně nepřá-

telskou Galaxii a bez kterých nemůže s jistotou vybudovat živo-

taschopnou Druhou říši. Protože jsme všichni byli svědky těchto úto-

ků, pomineme formální prezentaci případu pro účely soudního řízení.

Přejdeme tedy přímo k další fázi. Mluvčí Store Gendibale, můžete

říci něco na svou obhajobu?“

Ted se Delarmiová – aniž by mu věnovala jediný pohled – od-

vážila slabě a potají usmát.

Gendibal se nadechl: „Pokud může být za obhajobu pokládáno

pravdivé líčení skutečnosti, pak ano. Mám důvod se domnívat, že

došlo k narušení bezpečnosti. Toto narušení může představovat du-

ševní kontrolu, které podléhá jeden nebo více příslušníků Druhé Na-

dace – členy zde přítomné nevyjímaje – a v důsledku toho hrozí

Druhé Nadaci smrtelně nebezpečná krize. Pokud jste tedy soudní

proces uspíšili proto, že nemůžete ztrácet čas, pak si snad všichni

alespoň zčásti uvědomujete závažnost té krize, ale proč jste v tom

případě ztratili dva dny, když jsem oficiálně požádal, aby se proces

konal okamžitě? Dovoluji si prohlásit, že právě ta smrtelně vážná

– 162 –

krize mě přiměla, abych řekl to, co jsem řekl. Kdybych to neudělal,

pak bych se zachoval způsobem neslučitelným s funkcí Mluvčího.“

„První Mluvčí,“ řekla tiše Delarmiová, „jen opakuje svůj pře-

stupek.“

Gendibalovo křeslo bylo posunuto dál od Stolu než všechna

ostatní – tedy už jasná degradace. Odstrčil ho ještě víc dozadu, jako

by mu na tom vůbec nezáleželo a vstal.

„Usvědčíte mě hned, bez okolků, v rozporu se zákonem, nebo

smím při své obhajobě zajít do větších podrobností?“ První Mluvčí

se chopil slova: „Mluvčí, toto shromáždění není protiprávní. Vzhle-

dem k tomu, že se příliš nemůžeme řídit tradicemi, chceme vám vyjít

vstříc, protože uznáváme, že pokud bychom se na základě svých pří-

liš lidských vlastností měli odchýlit od absolutní spravedlnosti, po-

tom je lepší osvobodit viníka než usvědčit nevinného. A proto, i když

případ, který máme řešit, je natolik závažný, že bychom sotva mohli

osvobodit viníka, dovolíme vám, abyste svůj případ předložil způso-

bem, jaký si zvolíte a měl tolik času, kolik budete potřebovat, dokud

nebude jednomyslně, tedy všemi hlasy, včetně mého,“ (a když to

říkal, zvýšil hlas), „rozhodnuto, že jsme slyšeli dost.“

„Dovolte tedy, abych začal tím, že Golan Trevize – ten člověk

z První Nadace, kterého vypověděli z Terminu a kterého První

Mluvčí a já pokládáme za rozhodující faktor v narůstající krizi – se

vydal nečekaným směrem.“

„Faktická připomínka,“ skočila mu do řeči Delarmiová. „Jak to

mluvčí“ (z její intonace bylo úplně jasné, že to slovo nezačínalo vel-

kým písmenem) „může vědět?“

„Dověděl jsem se to od Prvního Mluvčího,“ řekl Gendibal, „ale

mohu to potvrdit na základě svých vlastních informací. Ovšem za

daných okolností, vzhledem k mému podezření, pokud jde o bezpeč-

nostní situaci ve Sněmovně, je třeba, abych směl zdroj svých infor-

mací uchovat v tajnosti.“

Ted se ozval První Mluvčí. „S posouzením té věci bych zatím

počkal. Budeme pokračovat bez této informace, ale pokud Stůl usou-

dí, že se bez ní neobejde, Mluvčí Gendibal ji bude muset poskyt-

nout.“

– 163 –

„Pokud nám Mluvčí tu informaci neposkytne okamžitě,“ proho-

dila Delarmiová, „pak mohu s čistým svědomím vyslovit domněnku,

že má ve svých službách agenta, kterého soukromě zaměstnává a

který není odpovědný Stolu jako celku. Nemůžeme mít jistotu, jestli

takový agent dodržuje pravidla chování, platná pro personál Druhé

Nadace.“

První Mluvčí pronesl s jistou nelibostí: „Mluvčí Delarmiová,

všechny ty možné souvislosti chápu. Nemusíte mi je odříkávat.“

„První Mluvčí, říkám to jenom kvůli zápisu, protože je to přitě-

žující okolnost, a navíc ta věc nebyla uvedena v obžalobě, kterou

jsme, jak bych ráda podotkla, nečetli v plném znění. A já navrhuji,

aby o tento bod byla rozšířena.“

„Ukládám zapisovateli, aby ten bod doplnil,“ řekl První Mluvčí,

„a přesná formulace bude doplněna v pravý čas. Mluvčí Gendibale,“

(alespoň on to říkal s velkým písmenem) „vaše obhajoba je vlastně

krokem zpět. Pokračujte.“

„Tak tedy nejen že se Trevize vydal nečekaným směrem, ale ta-

ké nevídanou rychlostí. Podle mých informací, které První Mluvčí

ještě nemá, urazil skoro deset tisíc parseků ani ne za hodinu.“

„Jediným Skokem?“ řekl nedůvěřivě jeden z Mluvčích.

„Těch Skoků udělal víc než dva tucty, jeden za druhým, praktic-

ky bez přestávky,“ odpověděl Gendibal, „a to je v porovnání

s jediným Skokem takřka nepředstavitelné. I když teď známe jeho

polohu, jeho sledování bude nějakou dobu trvat, a pokud nás objeví a

skutečně nám bude chtít uniknout, pak ho nedostihneme. A vy tu

ztrácíte čas nějakým hraním na obžalobu a necháte uplynout dva dny,

abyste si ho mohli o to víc vychutnat.“

Prvnímu Mluvčímu se podařilo zakrýt vlastní úzkost. „Mluvčí

Gendibale, mohl byste nám sdělit, co to podle vašeho názoru může

znamenat?“

„První Mluvčí, svědčí to o technickém pokroku, jakého dosáhla

První Nadace, která je dnes mnohem silnější než v dobách Preema

Palvera. Kdyby nás objevili a mohli si počínat podle svého, tak jim

nedokážeme vzdorovat.“

Mluvčí Delarmiová se zvedla. „První Mluvčí,“ řekla, “ztrácíme

čas bezvýznamnými záležitostmi. Nejsme děti, aby nás děsily histor-

– 164 –

ky Kosmické vypravěčky. Není podstatné, jak impozantní je mašiné-

rie První Nadace, když v případě jakékoli krize můžeme ovládnout

jejich mysl.“

„Mluvčí Gendibale, co k tomu můžete dodat?“ zeptal se První

Mluvčí.

„Jen to, že k otázce mysli se dostaneme v pravý čas. Zatím chci

jenom zdůraznit mimořádnou – a rostoucí – sílu První Nadace, spo-

čívající v její technické vyspělosti.“

„Mluvčí Gendibale, přejděte k dalšímu bodu. Musím vám sdělit,

že ten první mi nepřipadal příliš k věci, pokud jde o předmět obžalo-

by.“

Celý Stůl to přijal se zjevným znamením souhlasu. „Přejdu

k další věci. Trevize má na své cestě společníka,“ (na okamžik se

odmlčel, aby si promyslel výslovnost) „nějakého Janova Pelorata,

nepříliš úspěšného vědce, který svůj život zasvětil pátrání po mýtech

a pověstech týkajících se Země.“

„Co všechno o něm nevíte? Že za tím bude ten váš tajný zdroj?“

řekla jízlivě Delarmiová, která se zjevným pocitem uspokojení pře-

vzala úlohu žalobce.

„Ano, to všechno o něm vím,“ odvětil lhostejně Gendibal. „Před

několika měsíci se o toho vědce bez nějakého zjevného důvodu zača-

la zajímat Starostka Terminu, energická a schopná žena a to samo-

zřejmě probudilo také můj zájem. Ani to jsem si nenechal pro sebe.

Veškeré informace, které jsem získal, jsem dal k dispozici Prvnímu

Mluvčímu.“

„To mohu potvrdit,“ řekl polohlasem První Mluvčí. Jeden starší

Mluvčí se zeptal : „Co je to ta Země? Není to náhodou svět původu,

se kterým se pořád setkáváme v bájích? Ten, kvůli kterému dělali

takový rozruch v dobách staré Říše?“

Gendibal přikývl. „V historkách Kosmické vypravěčky, jak by

řekla Mluvčí Delarmiová. Myslím, že Peloratovým snem bylo na-

vštívit Trantor, aby se mohl podívat do Galaktické knihovny, kde

chtěl najít informace o Zemi, které nemohl získat prostřednictvím

mezihvězdné knihovnické služby dostupné na Terminu. Když odlétal

s Trevizem z Terminu, jistě se domníval, že se jeho sen vyplní. Roz-

hodně jsme ty dva očekávali a počítali s tím, že budeme mít možnost

– 165 –

je vyslechnout, abychom z toho něco vytěžili. Jak se ukázalo – a jak

už všichni víte – nepřiletí. Zamířili úplně jinam, k nějakému zatím

nezjištěnému cíli a z nějakého zatím neznámého důvodu.“

Na kulaté tváři Delarmiové se objevil vyloženě andělský výraz.

„A co vás na tom znepokojuje? Jejich nepřítomnost nám jistě neu-

škodila. Když nás tak snadno pustili z hlavy, můžeme z toho vyvodit,

že První Nadace nezná pravou podstatu Trantoru, a proto můžeme

jen zatleskat dílu Preema Palvera.“

Gendibal se k ní otočil. „Kdybychom ve svých úvahách nezašli

ještě dál, skutečně bychom mohli dospět k tak povzbudivému závěru.

Ale co když ta náhlá změna není důsledkem toho, že by nechápali

význam Trantoru? Co když ta změna vyplynula z jejich obav, aby

Trantor výslechem těch dvou mužů nezjistil, jaký význam má Ze-

mě?“

Kolem Stolu zavládlo vzrušení.

„Každý,“ pronesla chladně Delarmiová, „si může vymyslet ně-

jaké hrůzostrašné tvrzení a zformovat je do podoby vyvážených vět.

Ale když už si to vymyslíte, dává to nějaký smysl? Proč by mělo

někoho zajímat, co si my, z Druhé Nadace, myslíme o Zemi? Jestli je

to skutečná planeta původu nebo pouhý mýtus, nebo jestli jediné

místo původu vůbec existuje, to je přece věc, která by měla zajímat

jen historiky, antropology a sběratele lidových pověstí, jako je ten

váš Pelorat. Proč nás?“

„Proč vlastně?“ řekl Gendibal. „Ale jak je potom možné, že se

v Knihovně nenajde jediná zmínka o Zemi?“

Z atmosféry vládnoucí kolem Stolu se dalo poprvé vycítit něco

jiného než nepřátelství.

Delarmiová povýšeně vyhrkla: „Skutečně?“

Gendibal odvětil s naprostým klidem. „Jakmile se ke mně do-

nesla zpráva, že sem má přiletět Trevize s Peloratem, aby hledali

informace o Zemi; chtěl jsem samozřejmě s pomocí počítače

v Knihovně sestavit přehled dokumentů, které takové informace ob-

sahují. Trochu mě to začalo zajímat, když jsem nic neobjevil. Ani

malé množství. Ani co by se za nehet vešlo. Nic!“

„Ale pak jste trvali na tom, že na svůj výslech musím čekat dva

dny a zároveň ještě víc podnítila mou zvědavost zpráva, že ti lidé

– 166 –

z První Nadace nakonec nepřiletí. Musel jsem se nějak zabavit. Za-

tímco vy ostatní jste proto, jak se říká, popíjeli víno, zatímco loď se

potápěla, já jsem si prošel historické knihy; které mám v osobním

vlastnictví. Narazil jsem na jisté pasáže, které se zmiňují o některých

výzkumech v souvislosti s ‘Otázkou původu’ v dobách na sklonku

Říše. Mluvilo se tam o konkrétních dokumentech – tištěných i filmo-

vých – ze kterých byly uvedeny citáty. Vrátil jsem se do Knihovny a

osobně jsem po těch dokumentech pátral. Ujišťuji vás, že tam nic

nebylo.“

Delarmiová se zřejmě nemínila nechat přesvědčit.

„I kdyby to snad byla pravda, není třeba se nad tím pozastavo-

vat. Pokud je Země skutečně mýtus…“

„Pak bych ji našel v odkazech na mytologii. Kdyby to byl příběh

Kosmické vypravěčky, najdu ji ve sbírce pověstí Kosmické vypra-

věčky. Kdyby byla výplodem choré mysli, bude pod heslem psycho-

patologie. Nějaké zprávy o Zemi se ovšem musely dochovat, protože

jinak byste o ní všichni nevěděli a také v ní okamžitě nepoznali jmé-

no údajné planety původu lidského druhu. Proč tedy o ní v celé

Knihovně není jediná zmínka?“

Delarmiová se na chvíli odmlčela a do hovoru zasáhl další

Mluvčí. Byl to Leonis Cheng, člověk nevelkého vzrůstu,

s encyklopedickými znalostmi nejmenších detailů Seldonova plánu,

který ke skutečné Galaxii zaujímal trochu krátkozraký postoj. Při řeči

měl sklon rychle mžikat.

„Je známo,“ řekl, „že se Říše na sklonku své existence snažila

vytvořit atmosféru Císařské mystiky tím, že tlumila veškerý zájem o

dobu před svým vznikem.“

Gendibal přikývl. „Tlumení, to je ten správný výraz, Mluvčí

Chengu. To není totéž, co ničení důkazů. Jak byste měl vědět lépe

než kdokoli jiný, dalším příznačným rysem rozpadu Říše byl náhlý

zájem o dávné – a pravděpodobně i lepší – časy. Právě jsem mluvil

o tom, jaký zájem vzbuzovala v době Hariho Seldona ‘Otázka půvo-

du‘.“

Cheng ho přerušil významným pokašláváním. „Mladý muži, to

vím velice dobře a v těch sociálních problémech spojených

s rozpadem Říše se vyznám mnohem lépe, než si zřejmě myslíte.

– 167 –

Proces Imperializace skoncoval s těmi amatérskými hrátkami kolem

Země. Za vlády Cleona II., při posledním oživení Říše, dvě stě let po

Seldonovi, dosáhla Imperializace vrcholu a s veškerým hloubáním

nad otázkou Země byl konec. V Cleonově době se dokonce objevila

směrnice, která zájem o takové věci (a doufám, že to cituji správně),

označovala jako ‘omšelé a neproduktivní hloubání, které podkopává

lásku lidu k Císařskému trůnu‘.“

Gendibal se usmál. „Vy byste tedy, Mluvčí Chengu, zařadil

likvidaci všech zpráv o Zemi do doby Cleona II.?“

„Žádné závěry z toho nevyvozuji. Prostě jsem řekl to, co jsem

řekl.“

„Děláte dobře, že nic nevyvozujete. V Cleonově době možná

došlo k oživení Říše, ale přinejmenším Knihovna a Univerzita už

byly v našich rukou, nebo alespoň v rukou našich předchůdců. Proto

je vyloučeno, aby byl z Knihovny odstraněn jakýkoli materiál bez

vědomí Mluvčích Druhé Nadace. Takovým úkolem by vlastně muse-

li být pověřeni právě Mluvčí, i když by o tom umírající Říše neměla

ponětí.“

Gendibal se odmlčel, ale Cheng ho beze slova sledoval přezíra-

vým pohledem.

„Z toho vyplývá,“ pokračoval Gendibal, „že materiály o Zemi se

z knihovny nemohly ztratit v Seldonově době, protože tehdy byla

‘Otázka původu‘ předmětem intenzivního zájmu. Nemohly se z ní

ztratit ani později, protože to už ji měla na starosti Druhá Nadace. A

přece dnes v Knihovně nejsou. Jak je to možné?“

Delarmiová ho netrpělivě přerušila. „Co kdybyste, Gendibale,

přestal rozvíjet to své dilema? My to chápeme. Jaké řešení nám tedy

nabízíte? Že jste ty dokumenty odstranil sám?“

„Jako obvykle jste se, Delarmiová, trefila do černého.“ Gendibal

ji poctil křečovitou úklonou (načež ona mírně ohrnula ret). „Jedno

řešení je takové, že je odstranil Mluvčí Druhé Nadace, člověk, který

dokázal využít správců, aniž by po sobě zanechal vzpomínku, a počí-

tačů, aniž by o tom zanechal záznam.“

První Mluvčí Shandess zrudl. „Mluvčí Gendibale, to je absurdní.

Nedovedu si představit, že by to udělal Mluvčí. Jaký by k tomu měl

motiv? I kdyby byly materiály o Zemi z nějakého důvodu odstraně-

– 168 –

ny, proč by to tajil před ostatními u Stolu? Proč by riskoval, že si

úplně zničí kariéru neoprávněným zásahem do Knihovny, když je tak

velká pravděpodobnost jeho odhalení? Kromě toho si myslím, že ani

nejobratnější Mluvčí by ten úkol nedokázal splnit, aniž by po sobě

zanechal stopy.“

„Pak ale, První Mluvčí, nemůžete souhlasit s Mluvčí Delarmio-

vou, když tvrdí, že jsem to udělal já.“

„To rozhodně ne,“ řekl První Mluvčí. „Někdy pochybuji o vaší

soudnosti, ale zatím jsem nedospěl k názoru, že jste úplný blázen.“

„Pak se to, První Mluvčí, vůbec nemohlo stát. Materiály o Zemi

musí být pořád v Knihovně, protože jsme zřejmě vyloučili všechny

možné způsoby jejich odstranění – a přece tam ty materiály nejsou.“

Delarmiová řekla s předstíranou únavou: „Dobrá, dobrá, nechme

toho. Znovu se vás ptám, jaké řešení nabízíte? Jsem si jistá, že máte

v hlavě nějakou představu.“

„Pokud jste si tím jistá, Mluvčí, pak si můžeme být jisti i my

ostatní. Podle mého názoru ty dokumenty z Knihovny odstranil pří-

slušník Druhé Nadace, ovládaný tajemnou silou stojící mimo Druhou

Nadaci. Jejich odstranění proběhlo nepozorovaně, protože stejná síla

se postarala, aby si toho nikdo nevšiml.“

Delarmiová se zasmála. „Dokud jste na to nepřišel vy. Vy, ni-

kým neovládaný a neovladatelný. Kdyby ta záhadná síla existovala,

jak byste se o nepřítomnosti materiálů v Knihovně dověděl vy?

Pročpak jste nebyl pod kontrolou?“

Gendibal vážně řekl: „Mluvčí, to není k smíchu. Snad mají po-

cit, stejně jako my, že všechny zásahy musí omezit na minimum.

Když jsem byl před několika dny v nebezpečí života, šlo mi spíš o to,

abych si nezahrával s damovským myšlením, než abych se staral o

vlastní záchranu. Podobně mohli jednat i ti druzí – jakmile měli po-

cit, že už nic nehrozí, se svými zásahy přestali. V tom právě spočívá

nebezpečí, smrtelné nebezpečí. To, že jsem mohl zjistit, co se stalo,

může znamenat, že už jim na tom nezáleží. To, že jim na tom nezále-

ží, může znamenat, že mají pocit vlastního vítězství. A my si tady

pořád na něco hrajeme!“

– 169 –

„Ale co tím sledují? Co by tím vůbec mohli sledovat?“ otázala

se Delarmiová a přitom šoupala nohou a kousala se do rtů. Měla po-

cit, že ztrácí moc, zatímco Stůl ožíval větším zájmem – dychtivostí.

„Zkuste se nad tím zamyslet – První Nadace, která má ohromný

arzenál fyzické síly, pátrá po Zemi. Předstírá, že se zbavuje dvou

vyhnanců, a doufá, že jim nebudeme přikládat větší význam, ale co-

pak by je vybavila lodí neuvěřitelných vlastností – lodí, která překo-

ná deset tisíc parseků za necelou hodinu – kdyby za tím nebylo něco

víc?“

„Co se týče Druhé Nadace, my jsme po Zemi nepátrali a zjevně

bez našeho vědomí byla učiněna opatření, která před námi měla veš-

keré informace o Zemi utajit. První Nadace má teď k nalezení Země

tak blízko a my tak daleko, že…“

Gendibal se odmlčel a Delarmiová řekla: „Že co? Přestaňte

s těmi dětinskými povídačkami. Tak víte něco, nebo ne?“

„Všechno nevím, Mluvčí. Ještě jsem nepochopil, kam až se táh-

ne síť, která nás obklopuje, ale vím, že taková síť existuje. Nevím,

jaký význam může mít nalezení Země, ale jsem přesvědčen, že Dru-

hé Nadaci hrozí obrovské nebezpečí a s ní je ohrožen i Seldonův plán

a budoucnost celého lidstva.“

Delarmiová vstala. Už se neusmívala a mluvila hlasem plným

napětí, který přesto dokonale ovládala. „Nesmysl! První Mluvčí,

skončete to! Jde nám přece o chování obviněného. To, co nám tady

vykládá, je nejen dětinské, ale i bezvýznamné. Své chování nemůže

ospravedlnit spřádáním složitých teorií, které dávají smysl jen v jeho

hlavě. Žádám, abychom o té věci hlasovali teď a jednomyslně se

shodli na jeho vině.“

„Počkejte,“ řekl rázně Gendibal. „Říkali jste, že budu mít mož-

nost se hájit a zbývá ještě jedna věc, ještě jedna. Dovolte, abych vám

ji předložil, a potom můžete přistoupit k hlasování, aniž bych cokoli

namítal.“

První Mluvčí si unaveně protřel oči. „Můžete pokračovat, Mluv-

čí Gendibale. Stůl bych rád upozornil, že usvědčení obviněného

Mluvčího je krokem závažným a vlastně bezpříkladným. Nesmíme

dopustit, aby vznikl dojem, že nebyla poskytnuta možnost úplné ob-

hajoby. Nesmíte také zapomínat, že i když nás takový rozsudek

– 170 –

uspokojí, nemusí být po chuti těm, kdo přijdou po nás. Nechce se mi

věřit, že by příslušník Druhé Nadace na jakékoli úrovni – natož

Mluvčí Stolu – nedokázal plně docenit význam dějinné perspektivy.

Jednejme tedy tak, aby s námi souhlasili i Mluvčí, kteří přijdou po

nás v průběhu příštích staletí.“

Delarmiová se rozhořčeně ozvala. „První Mluvčí, vystavujeme

se nebezpečí výsměchu potomstva, že jsme jen mlátili prázdnou slá-

mu. Pokračování obhajoby je vaším rozhodnutím.“

Gendibal se zhluboka nadechl. „Tak tedy v souladu s vaším roz-

hodnutím, První Mluvčí, bych rád povolal svědka – mladou ženu, se

kterou jsem se setkal před třemi dny a bez jejíž pomoci bych možná

na schůzi Stolu vůbec nedorazil, místo abych se jenom opozdil.“

„Stůl zná tu ženu, o které mluvíte?“ zeptal se První Mluvčí.

„Ne, První Mluvčí pochází z této planety.“

Delarmiová otevřela oči dokořán. „Damovanka?“

„Ovšem! Přesně tak!“

„K čemu by nám byl někdo takový? Jejich slova nemohou mít

žádnou váhu. Prostě neexistují!“

Gendibal pevně semkl rty a jeho výraz by si rozhodně nikdo ne-

spletl s úsměvem. Úsečně promluvil: „Fyzicky ti Damované existují.

Jsou to lidské bytosti a hrají svou roli v Seldonově plánu. Tím, že

nepřímo chrání Druhou Nadaci, hrají klíčovou roli. Rád bych se

distancoval od nelidského postoje Mluvčí Delarmiové a doufám, že

její poznámka bude uvedena v zápise a později pokládána za důkaz

její případné nezpůsobilosti pro funkci Mluvčího. Budou ostatní u

Stolu souhlasit s neuvěřitelnou poznámkou Mluvčí a připraví mě o

mou svědkyni?“

První Mluvčí přikývl. „Mluvčí, zavolejte svou svědkyni.“

Napětí Gendibalových rtů povolilo a bylo vystřídáno normální-

mi, bezvýraznými rysy Mluvčího, který musí odolávat vnějším tla-

kům. Ještě pořád stál na stráži za hradbami své mysli, ale přes

ochrannou bariéru cítil, že chvíle nebezpečí pominula a on zvítězil.

– 171 –

34.

Na Suře Noviové byla vidět nervozita. Oči měla vytřeštěné a

dolní ret se jí trochu chvěl. Pomalu svírala a rozevírala ruce, hruď se

jí mírně zvedala namáhavým dechem. Vlasy měla stažené dozadu a

spletené do uzlu, opálená tvář se jí občas křečovitě stáhla. Rukama si

nervózně pohrávala se záhyby dlouhé sukně. Rychle se rozhlédla

kolem Stolu – přelétla pohledem od jednoho Mluvčího k druhému –

a oči měla plné bázně.

Její pohled opětovali s různým stupněm pohrdání a neklidu. De-

larmiová upírala zraky kamsi nad hlavu Noviové a její přítomnost

vůbec nebrala na vědomí.

Gendibal se opatrně dotkl povrchu její mysli, kterou tím konejšil

a uklidňoval. Stejného účinku by dosáhl, kdyby ji povzbudivě po-

pleskal po ruce nebo pohladil po tváři, ale tady, za těchto okolností to

bylo samozřejmě vyloučeno.

„První Mluvčí,“ řekl, „snažím se utlumit neklid ve vědomí té

ženy, aby její svědectví nebylo zkresleno strachem. Buďte tak laskav

a sledujte mě – i vy ostatní, pokud máte zájem. Abyste společně se

mnou věděli, že její mysl nebudu nijak upravovat.“

Když zazněl Gendibalův hlas, Noviová hrůzou uskočila a Gen-

dibal se tomu ani nedivil. Uvědomil si, že nikdy neslyšela, jak mezi

sebou mluví nejvyšší představitelé Druhé Nadace. Nikdy se nesetkala

s tím zvláštním rychlým spojením zvuku, tónu, výrazu a myšlení. Ale

když utišil její mysl, zděšení pominulo tak rychle, jak se objevilo.

Na tváři se jí rozhostil výraz naprostého klidu. „Noviová,“ řekl

Gendibal, „za sebou máš židli. Posaď se, prosím.“

Noviová udělala malé nemotorné pukrle, posadila se a zůstala

strnule sedět.

Mluvila celkem srozumitelně, ale Gendibal ji nechal opakovat,

co říkala, vždycky, když její damovský přízvuk příliš zesílil. A pro-

tože jeho vlastní projev byl s ohledem na Stůl stále oficiální, musel

občas opakovat i otázky, které jí kladl.

Historie jeho zápasu s Rufirantem byla vylíčena klidně a bez

problémů.

„Noviová viděla jsi to všechno na vlastní oči?“

– 172 –

„To né, Mistře, jinak bych to zarazila už dřív. Rufirant být dobrý

chlapík, ale nemít chytrou hlavu.“

„Ale popsala jsi to všechno. Jak je to možné, když jsi všechno

neviděla?“

„Vykládal mi to Rufirant, když jsem se ho pak ptala. Styděl se.“

„Styděl? Víš o tom, že by se tak choval někdy předtím?“

„Rufirant? To né, Mistře. Ten být mírný, i když být velký. On

nebýt žádný bojovník a z bědátorů mít strach. Často říká, že mají

hroznou sílu a moc.“

„Proč neměl takový pocit, když se setkal se mnou?“

„To být zvláštní. Nepochopitelné.“ Zavrtěla hlavou. „On nebýt

sám sebou. A já mu říkám: ‘Co brečíš? To se dělá přepadnout bědá-

tora?‘ A on na to: ‘Nevím, jak se to stalo. To být jako když stojím

vedle a koukám na toho, co nebýt já‘.“

Mluvčí Cheng jí skočil do řeči. „První Mluvčí jaký má smysl,

aby nám ta žena vykládala, co jí řekl nějaký muž? Nemohli bychom

se zeptat přímo toho muže?“

Gendibal se k němu otočil. „Ovšem. Až ta žena dokončí svou

výpověď a Stůl bude chtít vyslechnout další svědectví, mohu oka-

mžitě povolat na lavici svědků svého nedávného protivníka – Karolla

Rufiranta. V opačném případě, jakmile skončím s touto svědkyní,

může Stůl ihned přistoupit k vynesení rozsudku.“

„Výborně,“ řekl První Mluvčí. „Pokračujte ve výslechu svědky-

ně.“

Gendibal se začal opět věnovat ženě. „A co ty, Noviová? Je

normální, že jsi takovým způsobem zasáhla do boje?“

Noviová chvíli nic neříkala. Mezi hustým obočím se jí objevila

slabá vráska, která pak zmizela. „Nevím,“ řekla. „Nepřeju bědátorům

nic zlého. Něco mě pohánělo a já se bez rozmyšlení vrhla mezi ně.“

Pauza a potom: „Kdyby to bylo nutné, tak to udělám znovu.“

„Noviová, teď budeš spát. Nebudeš na nic myslet. Budeš odpo-

čívat a přitom se ti nebude nic zdát.“

Noviová chvilku něco drmolila. Oči se jí zavřely a hlava jí kles-

la na opěradlo židle.

Gendibal chvíli čekal a potom řekl: „První Mluvčí, byl byste tak

laskav a následoval mě do mysli té ženy? Zjistíte, že je, naštěstí pro

– 173 –

nás, úžasně prostá a symetrická, protože to, co uvidíte, by jinak moh-

lo zůstat skryto. Teď – Teď! Vidíte to? Pokud chcete vstoupit i vy

ostatní, bude jednodušší, když půjdete po jednom.“

Kolem Stolu to mohutně zašumělo.

Gendibal na ně pohlédl. „Má snad někdo z vás pochybnosti?“

Ozvala se Delarmiová. „Já o tom pochybuji, protože…“ Odmlčela

se, právě když měla na jazyku, co by se nikdo – ani ona – neodvážil

vyslovit.

Gendibal to řekl za ni. „Vy si myslíte, že jsem s tou myslí nějak

manipuloval, abych vám předložil falešný důkaz? Domníváte se te-

dy, že bych dokázal provést tak jemnou úpravu jednoho mentálního

vlákna, které zjevně vybočuje z řady, aniž by na něm samém nebo

v jeho okolí byly patrné sebemenší známky narušení. Kdybych to

dokázal, copak bych musel s někým z vás takhle ztrácet čas? Proč

bych se nechal ponižovat výslechem? Proč bych se vás tak snažil

přesvědčit? Kdybych dokázal to, co vidíte v mysli této ženy, všichni

byste proti mně byli bezmocní, pokud byste nebyli dobře připraveni.

Je víc než jisté, že nikdo z vás by nedokázal manipulovat s myslí tak,

jak s ní někdo manipuloval v případě této ženy. Ani já to nedokážu.

A přece se to stalo.“

Odmlčel se, pohlédl na jednoho Mluvčího po druhém a pak spo-

činul pohledem na Delarmiové. Mluvil pomalu. „A pokud vám to

nestačí, zavolám sem toho damovského farmáře Karolla Rufiranta,

kterého jsem vyslechl a jehož mysl byla ovlivněna stejným způso-

bem.“

„To není nutné,“ řekl První Mluvčí a ve tváři se mu zračilo zdě-

šení. „To, co jsme viděli, je otřesné.“

„Smím tedy probudit tu Damovanku,“ řekl Gendibal, „a propus-

tit ji? Zařídil jsem, aby venku čekali lidé, kteří dohlédnou na její zo-

tavení.“

Když Noviová odešla, Gendibal, který ji předtím jemným stis-

kem lokte nasměroval ke dveřím, řekl: „Rád bych to v rychlosti shr-

nul. Je možné – a zcela reálné – pozměňovat lidskou mysl způsoby,

které přesahují rámec našich možností. Takovým způsobem mohli

být ovlivněni sami správci, aby z Knihovny odstranili materiály o

Zemi – aniž bychom o tom věděli my nebo oni sami. Vidíme, jak

– 174 –

bylo zařízeno, abych přišel pozdě na schůzi Stolu. Ocitl jsem se

v ohrožení, byl jsem zachráněn. To mělo za následek mé obvinění.

V důsledku tohoto zdánlivě přirozeného sledu událostí jsem mohl být

zbaven svého vlivného postavení – a způsob jednání, který prosazuji

a který ty lidi, bez ohledu na jejich totožnost ohrožuje, mohl být zce-

la potlačen.“

Delarmiová se naklonila dopředu. Zjevně ji to vyvedlo z míry.

„Když je ta tajná organizace tak chytrá, jak jste to všechno dokázal

zjistit?“

Ted už se Gendibal mohl klidně usmát. „To není moje zásluha,“

řekl. „Netvrdím, že bych měl větší odborné znalosti než jiní Mluvčí,

nebo dokonce První Mluvčí. Ovšem ani ti Antimezci – jak je docela

případně nazval První Mluvčí – nejsou nekonečně prohnaní ani ne-

konečně imunní vůči působení náhodných vlivů. Možná si za svůj

nástroj zvolili právě tuto Damovanku jen proto, že u ní stačilo pro-

vést minimální úpravu. Sama od sebe chovala sympatie k těm, kte-

rým říká „bědátoři“ a cítila k nim hluboký obdiv.

Ale pak, když bylo po všem, letmé setkání se mnou posílilo její

vysněnou představu, že se chce sama stát ‚bědátorem‘. Proto mě také

druhý den navštívila. Ta její zvláštní touha ve mně probudila zvěda-

vost, a tak jsem zkoumal její mysl – což bych si jinak rozhodně ne-

dovolil – a spíš náhodou než z jiného důvodu, jsem narazil na tu

úpravu a pochopil její význam. Kdyby si Antimezci vybrali jinou

ženu – která by neměla takovou přirozenou náklonnost k vědcům –

možná by jim ta úprava dala větší práci, ale pak vůbec nemuselo do-

jít, k čemu došlo a já bych se o tom nedověděl. Antimezci se přepočí-

tali – nebo nedokázali vzít dostatečně v úvahu něco tak nečekaného.

To, že mohou takhle klopýtnout, je nanejvýš povzbudivé.“

„První Mluvčí a vy říkáte té – organizaci – Antimezci, předpo-

kládám proto, že se zřejmě snaží udržet Galaxii na cestě vytyčené

Seldonovým plánem a nesnaží se v ní působit rozvrat jako sám Me-

zek. Pokud ti Antimezci dělají tohle, proč jsou nebezpeční?“ otázala

se Delarmiová.

„Proč by se o něco snažili, kdyby tím nesledovali nějaký cíl?

Ale my nevíme jaký. Cynik by možná řekl, že chtějí zasáhnout někdy

v budoucnosti a obrátit tok dějin jiným směrem, který jim možná

– 175 –

bude vyhovovat víc, než by vyhovovalo nám. To je můj vlastní pocit,

i když cynismus není můj obor. Je snad Mluvčí Delarmiová ochotna

tvrdit z lásky a víry, které, jak všichni víme, jsou nejvýraznějším

rysem její povahy, že jsou to kosmičtí altruisté, kteří za nás vykonají

naši práci, aniž by pomýšleli na odměnu?“

Po těch slovech kolem stolu zaševelil slabý smích a Gendibal

věděl, že zvítězil. Delarmiová tušila, že prohrála, což se projevilo

náporem zuřivosti. Přes její úpornou mentální kontrolu pronikl nave-

nek jako narudlý paprsek slunečního svitu, který na okamžik pro-

bleskne hustým baldachýnem listí.

„Když jsem zažil ten incident s damovským farmářem, ukvape-

ně jsem usoudil, že to má na svědomí někdo z ostatních Mluvčích.

Když jsem si všiml úpravy mysli té Damovanky, věděl jsem, že mám

pravdu, pokud jde o sám úmysl, ale že se mýlím v osobě jeho strůjce.

Za svůj chybný výklad se omlouvám a žádám, aby k těmto okolnos-

tem bylo přihlédnuto.“

Gendibal se pohledem zastavil u Prvního Mluvčího. „Myslím,

že to můžeme chápat jako omluvu,“ začal hovořit. Delarmiová mu

skočila do řeči. Byla už zase úplně klidná, tvářila se přívětivě a hlas

měla přímo medový. „Když dovolíte, První Mluvčí, pokud vás

ovšem smím přerušit, nechme už té věci kolem obžaloby. V této

chvíli bych pro usvědčení nehlasovala a totéž předpokládám u všech

přítomných. Dokonce navrhuji, aby toto obvinění bylo vyškrtnuto

z čistého rejstříku Mluvčího. Mluvčí Gendibal dokázal skvěle obhájit

svou nevinu. Já mu k tomu blahopřeji, stejně jako k odhalení krize,

kterou bychom my ostatní snad ještě dlouho nechali doutnat, což by

mohlo mít nedozírné následky. Já osobně bych se chtěla Mluvčímu

z celého srdce omluvit za své předchozí nepřátelství.“

Pohlédla na Gendibala s přímo zářivým úsměvem a on chtě ne-

chtě musel obdivovat, jak dokázala okamžitě obrátit, aby vzdala pře-

dem prohranou bitvu. Měl také pocit, že je to všechno jen předehra

k útoku vedenému z jiné strany.

Byl si jist, že ho v příští chvíli nečeká nic příjemného.

– 176 –

35.

Když se Mluvčí Delora Delarmiová snažila působit okouzlují-

cím dojmem, dokázala tak ovládnout celý Stůl Mluvčích. Její hlas

byl pak tichý, úsměv shovívavý, oči jí zářily a celá se rozplývala.

Nikdo se ji nesnažil přerušit a všichni čekali, kdy přijde úder.

„Díky Mluvčímu Gendibalovi snad už všichni chápeme, co mu-

síme dělat. Antimezky nevidíme, víme o nich jen tolik, že občas za-

sahují do mysli lidí přímo tady, v samé baště Druhé Nadace. Nevíme,

co má v plánu mocenské centrum První Nadace. Možná, že proti nám

stojí aliance Antimezků a První Nadace. Nevíme. Víme ovšem, že

ten Golan Trevize a jeho společník, jehož jméno mi právě vypadlo

z hlavy, letí neznámo kam – a že podle názoru Prvního Mluvčího a

Gendibala má Trevize klíčový význam pro výsledek současné závaž-

né krize. Co tedy máme dělat? Musíme samozřejmě získat všechny

dostupné informace o Trevizovi. Kam letí, co si myslí, jaký cíl může

sledovat, nebo jestli má vůbec nějaký konkrétní cíl, nějakou předsta-

vu, nějaký záměr, jestli náhodou není pouhým nástrojem v rukou

větší síly, než je sám.“

Gendibal na ni pohlédl. „Je pod dohledem.“

Delarmiová našpulila rty ve shovívavém úsměvu. „Kdopak ho

sleduje? Některý z vašich cizích agentů? Dá se snad předpokládat, že

by takový agent dokázal vzdorovat lidem se schopnostmi, jejichž

ukázku jsme tady viděli? Rozhodně ne. V Mezkově době, a také

později se Druhá Nadace nerozpakovala vyslat – a dokonce i oběto-

vat dobrovolníky z řad svých nejlepších členů, protože nic menšího

by nestačilo. Když bylo nutné obnovit Seldonův plán, sám Preem

Palver prohledával Galaxii v roli trantorského obchodníka, aby při-

vedl zpátky to děvče, Arkady. Teď, když je krize možná větší než

kdykoli předtím, nemůžeme sedět s rukama v klíně. Nemůžeme spo-

léhat na nižší úředníky – pozorovatele a poslíčky.“

„Snad tím nechcete naznačit, že má teď opustit Trantor První

Mluvčí?“ přerušil ji Gendibal.

„Ovšem že ne. Toho nutně potřebujeme tady. Na druhé straně

jste tu, Mluvčí Gendibale, vy. Vy jste správně rozeznal krizi a po-

soudil její význam. Vy jste odhalil tajemné vnější zásahy do Knihov-

– 177 –

ny a do myslí Damovanů. Vy jste hájil své názory proti spojenému

odporu Stolu – a zvítězil jste. Nikdo z přítomných nebyl tak jasno-

zřivý jako vy a na nikoho není takové spolehnutí jako na vás, že by si

schopnost jasného vidění uchoval i nadále. Podle mého mínění jste to

tedy vy, kdo se musí postavit tváří v tvář nepříteli. Mohu znát názor

Stolu?“

K odhalení jejich názoru nebylo nutné oficiální hlasování. Kaž-

dý Mluvčí vnímal mysl těch ostatních a náhle zděšenému Gendibalo-

vi bylo jasné, že v okamžiku jeho vítězství a porážky Delarmiové ho

ta strašná osoba neodvolatelně posílá do vyhnanství s úkolem, který

ho může zaměstnat na jistou blíže neurčenou dobu, zatímco ona zů-

stane tady, aby mohla ovládat Stůl, a tudíž Druhou Nadaci, a tudíž

Galaxii – a přitom možná jedno jako druhé posílat do záhuby.

A i kdyby se vyhnanci Gendibalovi nějak podařilo získat infor-

mace, které by Druhé Nadaci umožnily odvrátit narůstající krizi,

uznání by náleželo Delarmiové, která to zařídila. A jeho úspěch by

jen posílil její moc. Čím bude Gendibal rychlejší, čím snáze dosáhne

úspěchu, s tím větší jistotou posílí její moc.

Byl to úžasný manévr, neuvěřitelné získání ztracených pozic.

A už teď tak jasně ovládala Stůl, že si prakticky přivlastňovala

roli Prvního Mluvčího. Gendibalova úvaha v tom smyslu byla před-

stižena náporem hněvu, který vycítil ze strany Prvního Mluvčího.

Otočil se. První Mluvčí se svou zlobu vůbec nesnažil skrývat – a

brzy bylo jasné, že se tu vyvíjí další vnitřní krize, aby nahradila tu,

která se právě vyřešila.

36.

Quindor Shandess, pětadvacátý v řadě Prvních Mluvčích, si o

sobě nedělal zvláštní iluze.

Věděl, že nepatří mezi těch pár dynamických Prvních Mluvčích,

kteří dodávali lesk pěti staletím existence Druhé Nadace – ale to

vlastně ani nebylo třeba. Řídil Stůl v klidném období prosperity Ga-

laxie a taková doba dynamičnosti nepřála. Byla to zřejmě doba

vhodná k udržování dosažených pozic a on byl pro takovou roli jako

stvořený. Proto si ho také jeho předchůdce zvolil.

– 178 –

„Vy nejste žádný dobrodruh, vy jste vědec,“ řekl tehdy čtyřia-

dvacátý První Mluvčí. „Zachováte Plán pro budoucnost, zatímco

dobrodruh by ho mohl zničit. Zachovat! To ať je klíčovým heslem

pro váš Stůl!“

Snažil se, jenže to znamenalo pasivní roli Prvního Mluvčího,

což druzí někdy chápali jako slabost. Neustále se šířily zvěsti, že má

v úmyslu odstoupit a objevovaly se otevřené intriky, které měly tak

či onak zajistit převzetí moci.

Shandess v hloubi duše nepochyboval, že v čele toho boje stála

Delarmiová. Byla nejsilnější osobností u Stolu a dokonce i Gendibal,

přes svůj zápal a pošetilost mládí, se před ní dával na ústup, jak bylo

vidět právě teď.

Ale, při Seldonovi, i když je možná pasivní nebo dokonce slabý,

Prvnímu Mluvčímu vždycky náležela jedna výsada, které se nevzdal

ani jeden v řadě. A nevzdá se jí ani on.

Postavil se, aby promluvil a kolem Stolu rázem zavládlo ticho.

Když První Mluvčí vstal, aby něco pronesl, nikdo ho nesměl přerušit.

Přerušit by se ho neodvážila ani Delarmiová nebo Gendibal.

„Mluvčí!“ řekl. „Souhlasím s tím, že nám hrozí nebezpečná kri-

ze a že musíme podniknout zásadní opatření. S nepřítelem bych se

měl utkat já. Mluvčí Delarmiová, s laskavostí sobě vlastní, mě toho

úkolu zprošťuje tvrzením, že jsem víc potřebný tady. Skutečnost je

ovšem taková, že moje přítomnost není nutná tady, ani tam. Stárnu,

zmáhá mě únava. Dlouho se očekává moje rezignace a snad bych

měl to očekávání splnit. Po úspěšném překonání této krize skutečně

odstoupím.

Výsadou Prvního Mluvčího ovšem je, aby si zvolil svého ná-

stupce. A to udělám teď hned. Mezi Mluvčími je osoba, která má už

dlouho hlavní slovo při jednání Stolu, jedna z Mluvčích, která silou

své osobnosti často nahrazovala vedoucí úlohu, na kterou jsem sám

nestačil. Všichni víte, že mám na mysli Mluvčí Delarmiovou.“

Odmlčel se a potom dodal: „Mluvčí Gendibale, vy jediný dáváte

najevo nesouhlas. Smím se vás zeptat, proč?“ Sedl si, aby měl Gen-

dibal právo odpovědět.

– 179 –

„Nedávám najevo nesouhlas, První Mluvčí,“ odpověděl polohla-

sem Gendibal. „Je vaším výsadním právem, abyste si zvolil svého

nástupce.“

„To také udělám. Až se vrátíte – po úspěšném zahájení procesu,

který skoncuje se současnou krizí, bude načase, abych odstoupil. Můj

nástupce bude potom přímo odpovědný za uplatňování politické linie

potřebné k naplnění a ukončení toho procesu. Mluvčí Gendibale,

máte nějaké připomínky?“

Mladý muž tiše řekl: „První Mluvčí, když si za svého nástupce

zvolíte Mluvčí Delarmiovou, doufám, že uznáte za vhodné jí pora-

dit.“

První Mluvčí ho drsně přerušil. „Zmínil jsem se o Mluvčí De-

larmiové, ale neuvedl jsem ji jako svého nástupce. Tak jaké máte

připomínky?“

„Omlouvám se, První Mluvčí. Měl jsem říci, pokud po mém ná-

vratu z té výpravy zvolíte za svého nástupce Mluvčí Delarmiovou,

snad uznáte za vhodné jí poradit, aby…“

„A za svého nástupce ji nezvolím ani v budoucnu, za žádných

okolností. Tak jaké máte připomínky?“ První Mluvčí při svém pro-

hlášení nedokázal potlačit silný pocit uspokojení nad tím, jak De-

larmiovou ranil. Nemohl to udělat způsobem, který by ji víc ponížil.

„Tak, Mluvčí Gendibale,“ řekl, „máte snad ještě nějaké připo-

mínky?“

„Jenom to, že se v ničem nevyznám.“

První Mluvčí se znovu zvedl. „Mluvčí Delarmiová má sice

hlavní slovo a vedoucí postavení, ale to k funkci Prvního Mluvčího

nestačí. Mluvčí Gendibal viděl to, co jsme neviděli. Musel čelit spo-

jenému nepřátelství Stolu, dokázal ho přimět, aby přehodnotil své

názory a nakonec ho získal na svou stranu. Mám jisté podezření, po-

kud jde o pohnutky, které vedly Mluvčí Delarmiovou k tomu, aby

odpovědnost za sledování Golana Trevize vložila na bedra Mluvčího

Gendibala, ale právě tam to břímě náleží. Vím, že dosáhne úspěchu –

v tom mohu věřit své intuici – a až se Mluvčí Gendibal vrátí, stane se

dvacátým šestým Prvním Mluvčím.“

Náhle se posadil a všichni Mluvčí si začali ujasňovat své názory

za změti zvuků, tónů, myšlení a výrazů. První Mluvčí té kakofonii

– 180 –

nevěnoval pozornost a jen se lhostejně díval před sebe. Teď, když to

konečně řekl, si – s jistým údivem – uvědomil, jak se mu ohromně

ulevilo, když mohl odložit tíhu odpovědnosti. Měl to udělat už dřív –

ale nemohl.

Teprve teď našel svého samozřejmého nástupce.

A potom jeho mysl náhodou zachytila mysl Delarmiové a on se

na ni podíval.

Při Seldonovi! Byla úplně klidná a usměvavá. Nedala najevo své

zoufalé zklamání – ještě se nevzdávala. Napadlo ho, jestli jí svým

vystoupením vlastně nenahrál. Co by tak ještě mohla udělat?

37.

Delora Delarmiová by klidně dala najevo své zoufalství a zkla-

mání, kdyby to bylo aspoň k něčemu dobré.

Naplnilo by ji ohromným uspokojením, kdyby se mohla pustit

do toho senilního blázna, který ovládal Stůl, nebo do toho nevyzrálé-

ho hlupáka, se kterým se spolčila Štěstěna, ale uspokojení nebylo

jejím cílem. Toužila po vyšších metách.

Toužila stát se Prvním Mluvčím.

A dokud ve hře zbývá jediná karta, bude v ní pokračovat. Vlídně

se usmála a pak zvedla ruku, jako by se chystala promluvit. Ve své

pozici setrvala právě tak dlouho, aby měla jistotu, že až skutečně

promluví, nebude ticho jen obyčejné, ale přímo napjaté pozorností.

„První Mluvčí, jak už se vyjádřil Mluvčí Gendibal, ani já nedá-

vám najevo nesouhlas. Je vaším výsadním právem, abyste si zvolil

svého nástupce. Pokud teď něco říkám, pak proto, abych – jak aspoň

doufám – přispěla ke zdaru věci, která je nyní úkolem Mluvčího

Gendibala. Mohu vám, První Mluvčí, vysvětlit, co mám na mysli?“

„Prosím,“ řekl odměřeně První Mluvčí. Měl pocit, že je až příliš

zdvořilá, příliš smířená se svým osudem.

Delarmiová vážně sklonila hlavu. Už se neusmívala. „Máme lo-

dě. Po technické stránce nejsou tak skvělé jako lodi První Nadace,

ale Mluvčího Gendibala přesto donesou k cíli. V jejich pilotování se

snad vyzná jako my všichni. Máme své zástupce na každé větší pla-

netě Galaxie a všude bude vítaným hostem. Kromě toho se teď, když

– 181 –

si plně uvědomuje hrozící nebezpečí, může před těmi Antimezky

chránit. Myslím, že i v době, kdy jsme o nich nevěděli, raději působi-

li prostřednictvím nižších vrstev, dokonce damovských farmářů. Sa-

mozřejmě důkladně prověříme mysl všech členů Druhé Nadace,

včetně Mluvčích, ale jsem přesvědčena, že zůstala neporušena. Nás

se jistě Antimezci neodvážili dotknout. Přesto ale nevidím důvod,

proč by měl Mluvčí Gendibal riskovat víc, než je nutné. Jistě nechce

provádět žádné husarské kousky, a proto bude nejlepší, když své po-

slání bude do jisté míry skrývat – aby před nimi zůstalo utajeno. Bylo

by vhodné, kdyby letěl v roli damovského obchodníka. Preem Pal-

ver, jak všichni víme, se také vydal na cestu Galaxií jako údajný ob-

chodník.“

První Mluvčí se nepatrně zamračil. „Preem Palver k tomu měl

konkrétní důvod, Mluvčí Gendibal ho nemá. Pokud bude nutné pou-

žít nějaký zastírací manévr, jistě bude natolik vynalézavý, aby v tom

směru něco podnikl.“

„Dovolte, První Mluvčí, abych vás upozornila na jeden nená-

padný způsob utajení. Preem Palver, jak si jistě vzpomínáte, s sebou

vzal svoji ženu a dlouholetou životní partnerku. Nic tak dokonale

nesvědčilo o jeho povaze venkovana jako skutečnost, že cestuje se

svou ženou. Odstranilo to veškeré podezření.“

„Nemám ženu,“ ozval se Gendibal, „mám snad nějaké přítelky-

ně, ale žádná z nich by teď dobrovolně nepřijala úlohu manželky.“

„To dobře víme, Mluvčí Gendibale,“ řekla Delarmiová, „ale lidé

budou tu roli brát se stejnou samozřejmostí, když vás bude provázet

jakákoli žena. Nějaká dobrovolnice se jistě najde. A kdybyste měl

pocit, že je nutné, abyste se mohl prokázat nějakým dokladem, není

problém ho obstarat. Myslím, že byste s sebou měl vzít nějakou že-

nu.“

Gendibal zůstal chvíli bez dechu. „Přece tím nechce naznačit…“

Nebo je to snad taktický manévr, kterým si chtěla zajistit podíl

na úspěchu? Chtěla snad vsadit na možnost společného – nebo stří-

davého – výkonu funkce Prvního Mluvčího?

Gendibal pevně řekl: „Je pro mě velkou ctí, že by snad Mluvčí

Delarmiová osobně…“

– 182 –

A Delarmiová se nepokrytě rozesmála a podívala se na Gendiba-

la s výrazem, který téměř vyjadřoval skutečné hnutí mysli. Padl do

léčky a teď vypadal jako hlupák. To si Stůl bude pamatovat.

„Mluvčí Gendibale,“ řekla jízlivě, „neměla bych tu drzost,

abych se na tom úkolu snažila získat podíl. Je váš a jenom váš, stejně

jako bude vaše a jenom vaše funkce Prvního Mluvčího. To by mě

nenapadlo, že byste mě chtěl s sebou. Ve svém věku si, Mluvčí, váž-

ně nemyslím, že bych byla zvlášť okouzlující.“

Kolem Stolu se objevily úsměvy, a dokonce i První Mluvčí se

ho pokoušel skrýt.

Gendibal vycítil, kam míří a ze všech sil se snažil nezvýšit svou

prohru tím, že neudrží krok s její lehkostí. Byla to marná snaha.

Co nejklidněji se otázal: „Co tedy navrhujete? Rozhodně jsem si

nemyslel, že byste mě chtěla doprovázet. Vím, že vaše místo je u

Stolu a ne ve víru galaktických událostí.“

„Souhlasím, Mluvčí Gendibale, souhlasím,“ odpověděla De-

larmiová. „Svým návrhem se ovšem vracím k vaší roli damovského

obchodníka. Aby byla skutečně věrohodná, sotva byste si mohl přát

lepší společnost než Damovanku.“

„Damovanku?“ Gendibal podruhé v krátkém časovém sledu

užasl a Stůl se tím bavil.

„Tu vaši Damovanku,“ pokračovala Delarmiová. „Tu, která vás

zachránila před výpraskem. Tu, která k vám tak obdivně vzhlíží. Tu,

jejíž mysl jste zkoumal a která vás pak, docela nevědomky, podruhé

zachránila před něčím podstatně horším, než je výprask. Navrhuji,

abyste s sebou vzal ji.“

Gendibal to chtěl okamžitě odmítnout, ale věděl, že právě na to

čeká. Tím by Stůl ještě víc pobavil. Teď bylo jasné, že První Mluvčí

ve snaze odstavit Delarmiovou udělal chybu, když za svého nástupce

jmenoval Gendibala – nebo že to alespoň Delarmiová vzápětí

v chybu proměnila.

Gendibal byl z Mluvčích nejmladší. Poštval si proti sobě celý

Stůl a pak se od něj nenechal usvědčit. Vyloženě je pokořil. Nikdo

v něm nemohl vidět právoplatného dědice, aniž by přitom nepociťo-

val zášť.

– 183 –

Už to bude dost těžko překonávat, ale teď si ještě budou pama-

tovat, jak snadno ho Delarmiová zesměšnila a jakou z toho měli zá-

bavu. A ona toho využije, aby je až příliš snadno přesvědčila, že na

úlohu Prvního Mluvčího nemá věk ani zkušenosti. Jejich společný

nátlak donutí Prvního Mluvčího, aby za Gendibalovy nepřítomnosti

v souvislosti s plněním svěřeného úkolu změnil své rozhodnutí. Ne-

bo, pokud bude První Mluvčí stále trvat na svém, Gendibal se nako-

nec ocitne ve funkci, ve které bude trvale bezmocný proti jejich spo-

lečnému odporu.

To všechno okamžitě pochopil a dokázal odpovědět zdánlivě

bez váhání.

„Mluvčí Delarmiová,“ otočil se k ní s úsměvem, „obdivuji váš

bystrozrak. Myslel jsem, že vás všechny překvapím. Skutečně jsem

měl v úmyslu vzít tu Damovanku, i když ne přesně z toho důvodu,

který navrhujete. Chtěl jsem ji s sebou vzít kvůli její mysli. Tu mysl

jsme si všichni prohlédli. Sami jste se mohli přesvědčit, jaká je pře-

kvapivě inteligentní, ale také jasná, prostá a dokonale bezelstná.

Z toho jste sami mohli usoudit, že žádný vnější zásah do ní by ne-

mohl zůstat bez povšimnutí. Jestlipak vás, Mluvčí Delarmiová, na-

padlo, že by mohla sloužit jako výborný systém včasného varování?

Myslím, že první známky působení mentalismu zjistím dřív pro-

střednictvím její mysli než své.“

Po těch slovech nastalo užaslé ticho a on ještě nenuceně dodal:

„Ale, tak nikdo z vás to nezjistil? Nevadí, na tom nesejde! A teď už

musím jít. Nemohu ztrácet čas.“

„Počkejte,“ řekla Delarmiová, když její iniciativa na třetí pokus

neuspěla. „Co chcete dělat?“

Gendibal mírně pokrčil rameny. „K čemu zacházet do podrob-

ností? Čím méně bude Stůl vědět, tím menší pravděpodobnost, že se

ho Antimezci pokusí nějak zneklidňovat.“

Řekl to, jako by mu nejvíc ležela na srdci bezpečnost Stolu. Na-

plnil tím svou mysl a dal to najevo.

To jim určitě zalichotí. A navíc, pocit uspokojení, který to vyvo-

lá, jim možná nedovolí přemýšlet o tom, jestli má Gendibal vůbec

jasnou představu, co chce dělat.

– 184 –

38.

Ten večer hovořil První Mluvčí s Gendibalem o samotě. „Měl

jste pravdu,“ řekl. „Musel jsem prostě nahlédnout pod povrch vaší

mysli. Zjistil jsem, že to prohlášení pokládáte za chybu, a také to

byla chyba. Tak hrozně jsem chtěl setřít z její tváře ten věčný úsměv

a vrátit jí to se stejnou nenuceností, s jakou si ona tak často přivlast-

ňuje mou roli.“

Gendibal odpověděl mírně. „Snad by bývalo lepší, kdybyste mi

to řekl v soukromí a další nechal na dobu po mém návratu.“

„To bych proti ní nemohl zaútočit. Vím, že pro Prvního Mluvčí-

ho je to dost chabá motivace.“

„Jenomže to ji, První Mluvčí, nezastaví. Pořád bude o to místo

usilovat svými intrikami a snad k tomu má i dobrý důvod. Někteří

lidé budou jistě tvrdit, že jsem měl vaše jmenování odmítnout. Ne-

bude těžké prokázat, že Mluvčí Delarmiová je nejschopnější ze všech

u Stolu a že z ní bude nejlepší První Mluvčí.“

„Nejschopnější je u Stolu, ale ne, když se od něj vzdálí,“ zabru-

čel Shandess. „Nezná skutečné nepřátele, s výjimkou ostatních

Mluvčích. Ta se především vůbec neměla stát Mluvčí. Poslyšte, co

kdybych vám zakázal vzít tu Damovanku? Vím, že vás k tomu do-

hnala.“

„To ne, důvod, který jsem uvedl, proč ji chci vzít s sebou, je

skutečný. Bude fungovat jako systém včasného varování a já jsem

vděčný Mluvčí Delarmiové, že mě to donutila pochopit. Jsem pře-

svědčen, že ta žena mi ještě prokáže platnou službu.“

„Tak dobře. A mimochodem, ani já jsem nelhal. Jsem si opravdu

jistý, že dokážete všechno, co je třeba k ukončení současné krize –

pokud se můžete spolehnout na mou intuici.“

„Doufám, že se na ni mohu spolehnout, protože s vámi souhla-

sím. Slibuji vám, že ať se stane cokoli, nic nenechám bez náležité

odplaty. Vrátím se, abych se stal Prvním Mluvčím, ať už si Antimez-

ci – nebo Mluvčí Delarmiová – dělají, co chtějí.“

Už když to Gendibal říkal, sledoval, jak v něm roste pocit uspo-

kojení. Proč má takovou radost, proč tak neústupně trvá na té ris-

kantní vesmírné výpravě jedné lodi? No ovšem, ctižádost. Preem

– 185 –

Palver kdysi udělal přesně totéž – a on chtěl dokázat, že to zvládne i

Stor Gendibal. Potom už mu nikdo nemůže upírat právo na funkci

Prvního Mluvčího. A přece, co když to není jenom ctižádost? Ale

kouzlo boje? Obecná touha po dobrodružství u člověka uvězněného

po celou dobu dospělosti v zapadlém koutě zaostalé planety? Tím si

nebyl tak docela jistý, ale věděl, že po té cestě nesmírně touží.

– 186 –

Kapitola jedenáctá

SAYSHELL

39.

Janov Pelorat poprvé v životě pozoroval, jak se po tom, co Tre-

vize nazval mikroskokem, jasná hvězda postupně mění v plný kruh.

Čtvrtá planeta – obyvatelná a také nejbližší cíl jejich cesty, Sayshell

– se zvětšovala a nabývala výraznějších tvarů pomaleji během něko-

lika dnů.

Počítač jim předložil mapu planety a ukázal ji na přenosné obra-

zovce, kterou Pelorat držel na klíně.

Trevize s naprostou jistotou člověka, který svého času přistál na

několika desítkách světů, upozorňoval: „Janove, s tím pozorováním

to ze začátku moc nepřehánějte. Nejdřív musíme projít celnicí a to

může být pěkně únavné.“

Pelorat zvedl hlavu. „To je přece jen formalita.“

„Ano. Ale stejně to může být únavné.“

„Ale vždyť je mír.“

„Jistě. To znamená, že nás pustí dál. Především je tu ale menší

problém s ekologickou rovnováhou. Každá planeta má svou vlastní a

nechce si ji nechat narušit. Takže samozřejmě provedou důkladnou

kontrolu lodi na přítomnost nežádoucích mikroorganismů a infekcí.

Je to rozumné opatření.“

„Nic takového tu přece nemáme.“

„To ne a oni to zjistí. Nesmíte také zapomínat, že Sayshell není

členem Federace Nadace, takže si určitě dají záležet, aby svou nezá-

vislost dali najevo.“

Proti nim vyplula malá loď, aby provedla kontrolu a na palubu

vstoupil sayshellský celník. Trevize odpovídal úsečně, jako

v dobách, kdy ještě sloužil v armádě.

– 187 –

„Vzdálená hvězda, z Terminu,“ řekl. „Doklady lodi. Neozbroje-

ná. Soukromé plavidlo. Vezu jednoho cestujícího. Jeho pas. Jsme

turisté.“

Celník měl na sobě křiklavou uniformu, na které převládala

karmínová. Tváře a horní ret měl hladce vyholené, ale nosil krátkou

bradku, rozčesanou tak, že mu po stranách odstávaly chomáče vousů.

„Loď Nadace?“ zeptal se.

Vyslovil to jako „Loč Nadače“, ale Trevize se ho rozhodně ne-

pokoušel opravit ani na to zareagovat úsměvem. Existovalo tolik

různých variant Galaktického standardu, kolik bylo planet, a člověk

prostě mluvil tou svou. Pokud si obě strany rozuměly, příliš na tom

nezáleželo.

„Ano,“ odpověděl Trevize. „Loď Nadace. V soukromém vlast-

nictví.“

„Výborně. Vaše zátěž, když dovolíte.“

„Moje co?“

„Vaše zátěž. Co vezete?“

„Ach tak, můj náklad. Tady je seznam položek. Pouze osobní

majetek. Nepřicházíme za obchodem. Jak už jsem řekl, jsme jen tu-

risté.“

Celník se zvědavě rozhlížel. „Trochu nákladná loď pro turisty.“

„Ne podle měřítek Nadace,“ namítl Trevize, který dával najevo

dobrou náladu. „A já si nežiju špatně a mohu si to dovolit.“

„Tím chcete naznačit, že bych se mohl obohatit?“ Úředník na

něj vrhl krátký pohled a pak se odvrátil.

Trevize chvíli váhal, jak si má vyložit význam toho slova a po-

tom chvíli přemýšlel, jak se zachovat. „Ne, nemám v úmyslu vás

uplácet. Ani k tomu nemám žádný důvod – a vy nevypadáte na člo-

věka, který by se nechal uplatit, i kdybych to skutečně v úmyslu měl.

Jestli chcete, můžete si loď prohlédnout.“

„To není nutné,“ prohlásil úředník, když odkládal přenosné na-

hrávací zařízení. „Vyšetření na přítomnost nežádoucích specifických

nákaz jste už prodělali a obstáli jste. Lodi byla přidělena vlnová dél-

ka v pásmu radiových vln, která vám poslouží jako naváděcí signál.“

Odešel. Celá procedura trvala patnáct minut.

– 188 –

Pelorat se polohlasem zeptal: „Mohl nám dělat nějaké potíže? A

vážně čekal úplatek?“

Trevize pokrčil rameny. „Dávat celníkům spropitné je staré jako

Galaxie, a kdyby to zkusil podruhé, hned to udělám. Ale takhle –

myslím, že raději neriskuje, když se jedná o loď Nadace, a navíc pře-

pychovou. Starostka, baba jedna umíněná, říkala, že nás jméno Na-

dace ochrání na každém kroku. A měla pravdu. Mohlo to trvat pod-

statně delší dobu.“

„Proč? Zřejmě zjistil, co potřeboval.“

„Jistě, ale byl tak zdvořilý, že nás kontroloval dálkovým radio-

vým snímačem. Kdyby chtěl, mohl procházet loď s ručním přístro-

jem a to by trvalo hodiny. Mohl nás dát oba do polního lazaretu a

tam nás nechat celé dny.“

„Co? Milý příteli!“

„Nevzrušujte se. Vždyť to neudělal. Taková možnost se nedala

vyloučit, ale on to neudělal. A to znamená, že můžeme přistát. Rád

bych sestoupil graviticky – to by nám mohlo trvat patnáct minut – ale

nevím, kde tu jsou povolené přistávací plochy, a nechci způsobit

nějaké problémy. Takže se musíme řídit radiovým signálem a to bu-

de trvat hodiny – než atmosférou sestoupíme po spirále.“

Pelorat se zatvářil radostně. „Ale Golane, to je znamenité. Pole-

tíme dost pomalu, aby se dal pozorovat terén?“ Zvedl přenosnou ob-

razovku, na které se prostírala mapa v malém zvětšení.

„Jakž takž. Musíme se dostat pod vrstvu mraků a pak poletíme

rychlostí několika kilometrů za sekundu. Nebude to žádný vyhlídko-

vý let, ale planetografie se dá rozeznat.“

„Znamenité! Znamenité!“

Trevize zamyšleně pronesl: „Ale stejně bych rád věděl, jestli

budeme na planetě Sayshell dost dlouho, aby nám stálo za to nařídit

lodní hodiny podle místního času.“

„To snad záleží na našich plánech. Golane, co asi tak budeme

dělat?“

„Máme za úkol najít Gaiu a nevím, jak dlouho to bude trvat.“

„Můžeme si nařídit jenom náramkové hodinky a lodní nechat

být,“ navrhl Pelorat.

– 189 –

„To bude úplně stačit,“ kývl Trevize. Pohlédl dolů na planetu,

která se prostírala hned pod nimi. „Nemá cenu dál čekat. Navedu

počítač na přidělený radiový signál, aby mohl pomocí gravitiky imi-

tovat konvenční let. Tak! A teď dolů, Janove, a uvidíme, co se nám

podaří zjistit.“

Když se loď rozletěla po plynulé křivce, sledující průběh gravi-

tačního potenciálu, zamyšleně pozoroval planetu. Trevize ještě nikdy

nebyl v Sayshellském svazu, ale věděl o něm, že během posledního

století zaujímá k Nadaci trvale nepřátelský postoj. Proto ho překvapi-

lo – a trochu vyděsilo – jak rychle prošli celnicí.

Nějak to nedávalo smysl.

40.

Celník se jmenoval Jogoroth Sobhaddartha a na stanici sloužil

s přestávkami už polovinu života.

Takový život mu nevadil, protože díky tomu si každý třetí měsíc

mohl prohlížet své knihy, poslouchat hudbu a na chvíli si odpočinout

od své ženy a dorůstajícího syna.

Jistě, poslední dva roky byl Náčelníkem celní správy Snílek, se

kterým prostě nebylo k vydržení. Sotva se najde někdo tak nesnesi-

telný jako člověk, který podivná opatření obhajuje pouhým tvrzením,

že mu to bylo nařízeno ve snu.

Pokud jde o Sobhaddarthu, rozhodl se tomu nevěřit, i když na-

hlas se to neodvážil přiznat, protože většina lidí na Sayshellu po-

chybnosti o okultních jevech spíše odmítala. Kdyby vyšlo najevo, že

je materialista, mohlo to ohrozit jeho zasloužený důchod.

Pohladil si dva chumáče vousů na bradě, jeden pravou a druhý

levou rukou, dost hlasitě si odkašlal a pak až nemístně samozřejmým

tónem řekl: „Byla to ta loď, šéfe?“

Náčelník, který měl rovněž sayshellské jméno – Namarath God-

hisavatta – právě hloubal nad nějakými údaji z počítače a ani nezvedl

hlavu. „Jaká loď?“

„Vzdálená hvězda. Loď Nadace. Ta, kterou jsem právě propus-

til. Ta, kterou jsme nechali holografovat ze všech stran. Je to ta, o

které se vám zdálo?“

– 190 –

Teď už Godhisavatta zvedl hlavu. Byl to člověk malé postavy,

oči měl skoro černé a obklopené jemnými vráskami, které rozhodně

nevznikly tím, že by se rád usmíval. „Proč se ptáte?“

Sobhaddartha se napřímil a dokonce stáhl své tmavé a bujné

obočí. „Říkali, že jsou turisté, ale takovou loď jsem ještě neviděl a

podle mého názoru jsou to agenti Nadace.“

Godhisavatta si na židli udělal pohodlí. „Poslyšte, člověče, přes

veškerou snahu si nemohu vzpomenout, že bych se ptal na váš ná-

zor.“

„Náčelníku, pokládám za svou vlasteneckou povinnost upozor-

nit vás na to, že…“

Godhisavatta si zkřížil ruce na prsou a přísně se zahleděl na své-

ho podřízeného, který se (přes svůj mnohem impozantnější zjev a

držení těla) před upřenými zraky svého nadřízeného celý nahrbil a

vypadal jako zmoklá slepice.

„Člověče, pokud víte, co je ve vašem zájmu, pak své úkoly bu-

dete plnit bez poznámek – jinak se postarám, až půjdete do výslužby,

což bude brzy, že nedostanete žádný důchod.“

Sobhaddartha polohlasem pronesl: „Ano.“ A potom, až

s podezřelou servilností v hlase dodal: „Pane, je v rámci mých po-

vinností ohlásit, že v dosahu našich detekčních přístrojů je druhá

loď?“

„Jako by se stalo,“ odsekl nedůtklivě Godhisavatta, který se už

vracel ke své práci.

„Která se“ pokračoval Sobhaddartha s ještě větší ponížeností

„velice podobá té právě propuštěné.“

Godhisavatta položil ruce na stůl a zvedl se. „Druhá?“

Sobhaddartha se v duchu usmál. Bylo jasné, že tomu zpropade-

nému člověku, nelegitimně zplozenému (tím myslel Náčelníka) se

nezdálo o dvou lodích. „Nepochybně! Vrátím se na své stanoviště a

budu očekávat rozkazy a doufám, pane veliteli…“

„Prosím?“

Sobhaddartha se nedokázal udržet, i když tím riskoval svůj dů-

chod. „A doufám, pane veliteli, že jsme nepustili tu špatnou.“

– 191 –

41.

Vzdálená hvězda rychle přelétala nad povrchem planety

Sayshell a Pelorat se okouzleně díval. Vrstva mraků byla tenčí a víc

rozptýlená než na Terminu a jeho pevninský povrch, přesně jak to

ukazovala mapa, byl celistvější a rozsáhlejší – a soudě podle rezavé-

ho zbarvení, značnou část jeho rozlohy zaujímaly pouště.

Nebylo vidět žádné známky života. Vypadala jako svět jalových

pouští, šedých plání a nekonečných vrás, které snad mohly předsta-

vovat horská pásma a samozřejmě oceány.

„Vypadá jako bez života,“ zamumlal Pelorat.

„Přece si nemyslíte, že z téhle výšky budou vidět nějaké známky

života,“ odtušil Trevize. „Až sestoupíme níž, uvidíte, jak se země

místy zazelená. A ještě předtím vlastně uvidíte mihotavé světlo kra-

jiny noční polokoule. Lidské bytosti mají sklon osvětlovat své světy,

když padne tma; ještě jsem neslyšel o světě, který by byl výjimkou

z toho pravidla. Jinými slovy, první známka života, kterou uvidíte,

nebude jenom lidská, ale přímo technická.“

Pelorat zamyšleně prohodil: „Lidské bytosti jsou svou povahou

přece jen denní tvorové. Myslím, že jedním z docela prvních úkolů

vznikající techniky bylo proměnit noc v den. Kdyby nějaký svět ne-

znal techniku a teprve ji rozvíjel, bylo by vlastně možné sledovat

postup technického rozvoje podle přírůstku světla na ztemnělém po-

vrchu. Jak dlouho myslíte, že by trval přechod od jednolité tmy

k jednolitému světlu?“

Trevize se zasmál. „Vy máte zvláštní nápady, ale asi to bude

tím, že jste mytolog. Pochybuji, že by nějaký svět někdy dosáhl jed-

nolité záře. Noční osvětlení by se řídilo rozložením hustoty obyvatel-

stva, takže kontinenty by zářily v podobě uzlů a šňůr. Dokonce i

Trantor, na vrcholu své slávy, kdy byl jedinou ohromnou stavbou,

nechával z ní unikat světlo jen v rozptýlených bodech.“

Jak Trevize předpověděl, země se zazelenala a při posledním

obletu planety upozornil na skvrny, které označil jako města. „Tenhle

svět městy nijak neoplývá. V Sayshellském svazu jsem ještě nebyl,

ale podle informací, které mi poskytl počítač, mají sklon tíhnout

k minulosti. Technika je v představách Galaxie spojována s Nadací, a

– 192 –

tam, kde není Nadace v oblibě, je tendence ulpívat na minulosti –

samozřejmě s výjimkou bojové techniky. Mohu vás ujistit, že po této

stránce jde Sayshell úplně s dobou.“

„No tohle, Golane, abychom se nedočkali nějakých nepříjem-

ností. Jsme přece jenom z Nadace a tedy na nepřátelském území.“

„Janove, to není nepřátelské území. Žádné strachy, budou k nám

dokonale zdvořilí. Jenom nemají Nadaci v oblibě, nic víc. Sayshell

není součástí Federace Nadace. A tudíž, protože jsou hrdí na svou

nezávislost a protože si neradi připomínají, že jsou mnohem slabší

než Nadace a svou nezávislost si uchovávají jen díky naší dobré vůli,

dopřávají si ten přepych, že nás nemají rádi.“

„Já mám stejně strach, že nás čekají nějaké nepříjemnosti,“ hlesl

sklíčeně Pelorat.

„Vůbec ne,“ oponoval Trevize, „No tak, Janove. Mluvím o ofi-

ciálním postoji sayshellské vlády. Jednotliví lidé na planetě jsou je-

nom lidé, a když budeme milí a nebudeme se chovat, jako bychom

byli pány Galaxie, budou také milí. Nepřiletěli jsme na Sayshell na-

stolit vládu Nadace. Jsme jenom turisté, kteří se budou vyptávat na

Sayshell úplně stejně jako každý jiný turista.“

„A když to dovolí situace, můžeme si dopřát také trochu odpo-

činku, na který máme nárok. Nic se nestane, když se tu pár dnů zdr-

žíme a poznáme, co nám mohou nabídnout. Možná, že mají zajíma-

vou kulturu, zajímavou přírodu, zajímavou stravu, a když už nic ji-

ného, tak aspoň zajímavé ženy. Peníze přece máme.“

Pelorat se zamračil. „Ale milý příteli.“

„Jděte,“ odporoval Trevize. „Tak starý zase nejste. Vás to vůbec

nezajímá?“

„Netvrdím, že jsem tu roli kdysi nedokázal hrát, ale teď k tomu

přece není vhodná doba. Máme nějaké poslání. Chceme se dostat na

Gaiu. Nemám nic proti tomu, aby si člověk užil – opravdu ne – ale

kdybychom se nějak zapletli, nemusí se jen tak snadno odtrhnout.“

Zavrtěl hlavou. „Vy jste měl zřejmě strach, že bych si až moc užíval

v Galaktické knihovně na Trantoru a už bych se nedokázal odtrhnout.

A čím je pro mě Knihovna, tím je snad pro vás půvabná černooká

děva – nebo pět, šest takových.“

– 193 –

„Janove, nejsem žádný zhýralec, ale také nehodlám být asketa.

No dobrá, slibuji vám, že budeme pokračovat v té věci s Gaiou, ale

když mi přijde do cesty něco příjemného, pak nevidím jediný důvod,

proč bych neměl reagovat jako normální člověk.“

„Jen když pro vás bude na prvním místě Gaia.“

„No ovšem. Ale pamatujte si jednu věc, nikomu neříkejte, že

jsme z Nadace. Oni to stejně poznají, protože máme kredity Nadace a

mluvíme se silným terminským přízvukem, ale když se o tom nebu-

deme šířit, mohou předstírat, že jsme prostě jen cizinci a chovat se

přátelsky. Pokud ovšem budeme zdůrazňovat, že jsme z Nadace, bu-

dou s námi mluvit naprosto zdvořile, ale nic nám neřeknou, nic nám

neukážou, nikam nás nezavedou a my budeme odkázáni sami na se-

be.“

Pelorat si povzdechl: „Já snad nikdy nebudu rozumět lidem.“

„Na tom nic není. Stačí, aby se člověk důkladně podíval sám na

sebe a bude rozumět všem ostatním. Sami se nijak nelišíme. Jak by

mohl Seldon vypracovat svůj Plán – bez ohledu na jeho geniální ma-

tematiku – kdyby nerozuměl lidem. A jak by toho mohl dosáhnout,

kdyby nebylo snadné porozumět lidem? Ukažte mi někoho, kdo ne-

rozumí lidem a já vám ukážu člověka, který si vytvořil falešnou

představu o sobě, čímž jsem vás nechtěl urazit.“

„Já to tak neberu. Dobrovolně se přiznávám, že nemám žádné

zkušenosti a že jsem se v životě příliš nestaral o druhé a nevnímal

své okolí. Možná jsem se nikdy pořádně nepodíval ani sám na sebe,

takže ve vztahu k lidem vám rád přenechám úlohu svého průvodce a

rádce.“

„Dobře. Tak se teď řiďte mou radou a jenom pozorujte krajinu.

Brzy přistaneme a ujišťuji vás, že vůbec nic neucítíte. Počítač a já se

o všechno postaráme.“

„Golane, nezlobte se. Kdyby nějaká mladá žena…“

„Pusťte to z hlavy! Ale teď už musím myslet na přistání.“ Pelo-

rat se otočil, aby se podíval na svět na konci zmenšující se spirály

opisované lodí. Bude to první cizí svět, na který kdy vstoupí. Ta

představa ho tak trochu naplnila neblahým tušením, přestože všechny

milióny obydlených planet v Galaxii byly osídleny lidmi, kteří se na

nich nenarodili.

– 194 –

Všechny, až na jednu, pomyslel si s rozechvěním, které bylo

smíšeno s radostí.

42.

Podle měřítek Nadace nebyl ten kosmodrom velký, ale byl sluš-

ně udržovaný. Trevize sledoval, jak Vzdálená hvězda zajíždí do své

kóje a je v ní pevně zajištěna. Dostali složité kódované potvrzení.

„To ji tu necháme jen tak?“ zeptal se tiše Pelorat.

Trevize přikývl a položil mu ruku na rameno, aby ho uklidnil.

„Buďte bez obav,“ pronesl stejně tichým hlasem. Nastoupili do po-

zemního auta, které si najali a Trevize zapnul mapu města, jehož

věže uviděl na obzoru.

„Sayshell City,“ řekl, „hlavní město planety. Město – planeta –

hvězda – všechno se jmenuje Sayshell.“

„Dělám si starosti kvůli lodi,“ trval na svém Pelorat.

„Nevidím žádný důvod k obavám,“ chlácholil ho Trevize.

„Ještě dnes večer se tam vrátíme, protože pokud se tu budeme

muset zdržet víc než pár hodin, tak na ní přenocujeme. Navíc si mu-

síte uvědomit, že existuje mezihvězdný etický kodex pro kosmodro-

my, který – pokud vím – nebyl nikdy porušen, ani v době války.

Kosmické lodi, které přilétají v míru, jsou nedotknutelné. V opačném

případě by si nikdo nemohl být jistý a potom by se vůbec nedalo ob-

chodovat. Každý svět, kde by došlo k porušení toho kodexu, by byl

bojkotován kosmickými piloty celé Galaxie. Ujišťuji vás, že to by

žádný svět neriskoval. A kromě toho…“

„Kromě toho?“

„A kromě toho jsem se dohodl s počítačem, že každý, kdo nebu-

de vypadat a mluvit jako jeden z nás, bude usmrcen, jakmile se po-

kusí vstoupit na palubu lodi. To jsem si také dovolil vysvětlit veliteli

kosmodromu. Velice slušně jsem mu řekl, že bych právě tohle zaří-

zení hrozně rád vypnul vzhledem k tomu, jaké pověsti se kosmodrom

v Sayshell City těší díky naprosté bezúhonnosti a účinným bezpeč-

nostním opatřením po celé Galaxii, ale že je to nový model lodi a já

nevím, jak ho vypnout.“

„Tomu přece nemohl věřit.“

– 195 –

„Ovšem že ne! Ale musel předstírat, že ano, protože jinak by se

musel urazit. A protože s tím nemohl nic dělat, nějakým urážením by

se jen ponížil. A protože po tom netoužil, bylo nejjednodušší věřit

tomu, co jsem řekl.“

„A to je další příklad, jací jsou lidé?“

„Ano. Na to si zvyknete.“

„Jak můžete vědět, že tohle pozemní auto není napíchnuté?“

„I to mě napadlo. Takže když mi jedno nabídli, namátkou jsem

si vybral jiné. Jestli jsou napíchnutá všechna – tak jsme snad neříkali

nic tak hrozného?“

Pelorat se zatvářil nešťastně. „Nevím, jak bych to řekl. Asi je

dost nezdvořilé, abych si stěžoval, ale mně se nelíbí, jak je to tu cítit.

Je tady nějaký – zápach.“

„V autě?“

„Tedy, vlastně už na kosmodromu. Kosmodromy jsou už asi

takhle cítit, ale auto ten zápach veze s sebou. Nemohli bychom ote-

vřít okna?“

Trevize se zasmál. „Asi bych dokázal zjistit, která část přístrojo-

vé desky to má na starosti, jenže to nepomůže. Tahle planeta prostě

smrdí. Je to tak hrozné?“

„Není to moc silné, ale zato nápadné a trochu odpudivé. To

takhle páchne celý svět?“

Pořád zapomínám, že jste nikdy nebyl na jiném světě. Každý

obydlený svět má svou vlastní vůni. Je to dáno hlavně běžnou vege-

tací, i když se na tom zřejmě podílejí také zvířata, a dokonce i lidské

bytosti. A pokud vím, nikomu se nikdy nelíbí zápach světa, na kte-

rém přistane poprvé. Ale na to si, Janove, zvyknete. Slibuji, že za pár

hodin vám to ani nepřijde.

„Přece nechcete tvrdit, že takhle páchnou všechny světy.“

„Ne. Jak už jsem řekl, každý má své vlastní aroma. Kdybychom

skutečně dávali pozor nebo měli trochu citlivější nos – jako anacre-

onští psi – pak by zřejmě stačil jediný nádech, abychom poznali, na

kterém světě jsme se ocitli. Když jsem nastoupil k Flotile, první den

na novém světě jsem vůbec nemohl jíst, pak jsem se naučil jednu

fintu kosmických veteránů, čichat během přistávání ke kapesníku

nasycenému vůní toho světa. Než člověk vyjde na volné prostranství,

– 196 –

už nic necítí. A za chvíli si na to docela zvykne, prostě se to naučí

nevnímat. Nejhorší je vlastně návrat domů.“

„Proč?“

„Vy si myslíte, že Terminus nepáchne?“

„To mi snad chcete namluvit, že ano?“

„Ovšem, že ano. Jakmile si člověk zvykne na vůni jiného světa,

třeba Sayshellu, překvapí ho pak odporný zápach Terminu. Za sta-

rých časů, vždycky když se na Terminu po dlouhé službě ve Vesmíru

otevřely přechodové komory, celá posádka vykřikovala: ‚Hovnivá

vůně domova!‘“

Pelorat se zatvářil znechuceně.

Věže města se znatelně přiblížily, ale Pelorat stále upíral zrak na

jejich bezprostřední okolí. Oběma směry projížděla pozemní auta a

nad nimi občas proletělo vznášedlo, ale Pelorat si pozorně prohlížel

stromy.

„Ty rostliny mi připadají zvláštní. Myslíte, že některé jsou pů-

vodní?“

„Pochybuji,“ odtušil roztržitě Trevize. Právě studoval mapu a

snažil se správně nastavit programování počítače. „Na žádné planetě

obývané lidmi se moc původního života nenajde. Osídlenci si vždyc-

ky přiváželi vlastní rostliny a zvířata – ať v době osídlování, nebo

krátce poté.“

„Mně ovšem připadají zvláštní.“

„Janove, přece si nemyslíte, že na jednom světě vedle druhého

najdete stejné druhy. Kdysi jsem slyšel, že tvůrci díla Encyclopedia

Galactica sestavili atlas druhů, který vydal na osmdesát sedm nabi-

tých disket, ale i tak byl neúplný a v době svého dokončení vlastně

zastaralý.“

Pozemní auto pokračovalo v jízdě a před nimi se rozevřela peri-

férie města, která je pohltila. Pelorat se trochu zachvěl.

„Architektura jejich města mě moc nenadchla.“

„To je věc názoru,“ prohodil Trevize s nezájmem ostříleného

kosmického cestovatele.

„Mimochodem, kam vlastně jedeme?“

– 197 –

„No,“ řekl Trevize trochu rozčileně, „snažím se přimět počítač,

aby s tím autem dojel do turistického střediska. A doufám, že zná

jednosměrné ulice a dopravní předpisy, protože já je neznám.“

„Golane, co tam budeme dělat?“

„Tak za prvé, jsme turisté, takže se samozřejmě vydáme právě

tam už proto, že chceme být co nejméně nápadní a co nejpřirozenější.

A za druhé, kam byste se vydal vy, abyste zjistil nějaké informace o

Gaie?“

„Na univerzitu – do antropologické společnosti nebo do muzea.

Rozhodně ne do turistického střediska.“

„Tak to jste na omylu. V turistickém středisku budeme vystupo-

vat jako intelektuálové, kteří touží získat seznam univerzit ve městě,

a také muzeí a všeho ostatního. Potom se rozhodneme, kam se vydat

nejdřív a tam snad najdeme ty správné lidi, kteří by nám mohli pora-

dit v otázkách dějin starověku, galaktografie, mytologie, antropolo-

gie a vůbec všeho, co vás napadne. Ale začít musíme v turistickém

středisku.“

Pelorat mlčel a pozemní auto, které se zapojilo do pouličního

ruchu a stalo se jeho součástí, pokračovalo v jízdě všelijakými okli-

kami. Vnořili se do podzemního tunelu a cestou míjeli značky, které

zřejmě představovaly příkazy a dopravní pokyny, ale vzhledem ke

způsobu provedení nápisů byly takřka nečitelné.

Auto se naštěstí chovalo, jako by znalo cestu, a když zastavilo a

zajelo na místo na parkovišti, spatřili tabulku, která hlásala:

SAYSHELL – MILIEU PRO CIZÍ NÁVŠTĚVNÍKY a pod tím:

SAYSHELLSKÉ TURISTICKÉ STŘEDISKO v jasném a srozumi-

telném písmu Galaktického standardu.

Přešli do budovy, která nebyla tak velká, jak se mohlo zdát z je-

jího průčelí. Uvnitř rozhodně nebylo rušno.

Byla tu řada boxů s funkcí čekárny, v jednom z nich seděl muž,

který si četl útržky zpráv vycházející z malého ejektoru, v dalším

byly dvě ženy, které zřejmě hrály nějakou složitou hru s kartami a

hracími kamínky. Za přepážkou, která pro něj byla až příliš velká,

s blikajícími kontrolkami počítače, které pro něj byly snad až příliš

složité, seděl znuděný sayshellský úředník oblečený v něčem, co

připomínalo pestrobarevnou šachovnici.

– 198 –

Pelorat vytřeštil oči a zašeptal: „To je ale svět extrovertních

úborů!“

„Ano,“ potvrdil Trevize, „také jsem si všiml. Ale móda se bez-

tak mění od jednoho světa k druhému a někdy dokonce i v rámci

jednoho světa od oblasti k oblasti. A mění se i s časem. Co já vím,

před padesáti lety třeba všichni na Sayshellu chodili v černém. Berte

to, Janove, jak to je.“

„Asi mi nic jiného nezbyde,“ hlesl nevěřícně Pelorat, „ale stejně

dávám přednost naší módě. Ta aspoň neútočí na zrakový nerv.“

„Protože tolik z nás je šedivých od hlavy k patě? Někteří lidé to

prostě nesnášejí. Slyšel jsem, že tomu říkají ‚ušmudlaná fazóna‘.

Vlastně je docela pravděpodobné, že právě bezbarvý styl Nadace ty

lidi nutí, aby se drželi svých pestrých tónů – jen aby zdůraznili svoji

nezávislost. Vy stejně nejste zvyklý na nic jiného. Tak pojďte, Jano-

ve.“

Oba zamířili k přepážce a tehdy muž v boxu nechal zprávy

zprávami, zvedl se a s úsměvem jim vyšel vstříc. Jeho oděv byl

v odstínech šedé.

Trevize se tím směrem nejdřív nedíval, ale když to udělal, zůstal

stát jako solný sloup.

Zhluboka se nadechl. „Při Galaxii – můj přítel, zrádce!“

– 199 –

Kapitola dvanáctá

AGENT

43.

Když Munn Li Compor, Radní Terminu, natáhl pravici

k Trevizovi, tvářil se nejistě.

Trevize se na jeho ruku přísně zahleděl a nepřijal ji. Zjevně do

prázdna pronesl: „Nemohu si dovolit vznik situace, která by vedla

k mému zatčení pro rušení klidu na cizí planetě, ale jestli se to indi-

viduum ještě o krok přiblíží, tak to stejně udělám.“

Compor se rázem zastavil, zaváhal a poté, co nejistě pohlédl na

Pelorata, konečně polohlasem pronesl: „Dáte mi možnost promluvit?

Podat vysvětlení? Jste ochotni mě vyslechnout?“

Pelorat se díval z jednoho na druhého a jeho protáhlá tvář byla

mírně zachmuřena. „Golane,“ zeptal se, „co to má znamenat? Přile-

tíme na tenhle vzdálený svět a hned potkáme vašeho známého.“

Trevize, s pohledem stále pevně upřeným na Compora, jen mír-

ně natočil trup, aby dal jasně najevo, že mluví s Peloratem. „Tenhle –

lidský tvor – soudě alespoň podle jeho zevnějšku – byl kdysi na

Terminu mým přítelem. A protože mám ve zvyku přátelům důvěřo-

vat, věřil jsem i jemu. Říkal jsem mu své názory, které snad nebyly

takového druhu, aby se měly ventilovat na veřejnosti. On je samo-

zřejmě dopodrobna vylíčil úřadům a vůbec se mi to nenamáhal sdělit.

Proto jsem tak snadno padl do léčky a dostal se do vyhnanství. A teď

po mně ten – lidský tvor – chce, abych v něm viděl přítele.“

Obrátil se čelem ke Comporovi a prsty si prohrábl vlasy, ale tím

se ještě víc rozcuchal. „Poslyšte, pane. Měl bych jeden dotaz. Co

tady děláte? V Galaxii je tolik světů, na kterých byste mohl být, tak

proč jste zrovna tady? A proč teď?“

Compor, který měl během Trevizovy řeči pořád nataženou ruku,

ji spustil podél těla a z tváře se mu vytratil úsměv. Sebejistota, která

– 200 –

ho obvykle ani na okamžik neopouštěla, byla ta tam. A bez ní vypa-

dal mladší než na svých čtyřiatřicet a tvářil se tak trochu ustaraně.

„Já vám to vysvětlím,“ řekl, „ale to musím od začátku!“

Trevize se v rychlosti rozhlédl. „Tady? To o tom vážně chcete

mluvit tady? Na veřejném místě? Až se dost naposlouchám vašich

lží, tak vás mám srazit k zemi právě tady?“

Compor pozvedl obě ruce, dlaněmi k sobě. „Tady je to nejbez-

pečnější, věřte mi.“ A potom, když se ovládl a pochopil, co má jeho

protějšek na jazyku, spěšně dodal: „Nebo mi nevěřte, na tom nesejde.

Ale mluvím pravdu. Jsem na planetě o několik hodin déle než vy, a

tak jsem si to ověřil. Dneska tu na Sayshellu mají zvláštní den.

Z nějakého důvodu je to den určený k meditaci. Skoro všichni jsou –

nebo by měli být – doma. Vidíte, že tu nikdo není. Přece si nemyslí-

te, že to tak vypadá každý den.“

Pelorat přikývl. „Stejně jsem se divil, proč tu nikdo není.“ Na-

klonil se k Trevizovi a pošeptal mu do ucha: „Golane, tak ať nám to

řekne. Tváří se chudák dost nešťastně a možná by se chtěl omluvit.

To by od nás nebylo fér, kdybychom mu tu možnost nedali.“

„Doktor Pelorat by vás zřejmě rád vyslechl. Jsem ochoten mu

vyhovět, ale vy se snažte vyhovět mně a buďte stručný. Dneska bych

se vlastně klidně mohl rozčílit. Když každý medituje, tak mohu ztro-

pit nějakou výtržnost, aniž bych přivolal strážce zákona. Zítra bych

takové štěstí mít nemusel. Proč nevyužít příležitosti?“

Compor mluvil stísněným hlasem. „Poslyšte, jestli mě chcete

praštit, tak to udělejte. Ani se nebudu bránit. Klidně mi dejte ránu –

ale poslouchejte!“

„Tak spusťte. Chvíli budu poslouchat.“

„Především, Golane…“

„Buďte tak laskav a oslovujte mě Trevize. My dva si neříkáme

křestním jménem.“

„Především jste mě, Trevize, až příliš přesvědčil o správnosti

svých názorů…“

„Pak jste to ovšem dokonale skrýval. Dal bych krk na to‚ že

jsem vám byl k smíchu.“

„Snažil jsem se tomu smát, abych si sám nemusel přiznat, že mě

to ohromně zneklidňuje. Víte co, pojďme si sednout ke zdi. I když tu

– 201 –

není ani noha, přece by někdo mohl přijít a snad bychom na sebe

neměli zbytečně upozorňovat.“

Tři muži pomalu přešli skoro celou délku rozlehlé místnosti.

Compor se už zase opatrně usmíval, ale k Trevizovi si netroufal při-

blížit na dosah ruky.

Každý usedl do křesla, které povolilo pod jejich tíhou a přizpů-

sobilo se tvaru jejich boků a hýždí. Pelorat se zatvářil překvapeně a

div se zase nezvedl.

„Jen klid profesore,“ řekl Compor. „To už mám vyzkoušené.

V jistém směru před námi mají náskok. Tenhle svět věří na drobné

vymoženosti.“

Obrátil se k Trevizovi, jednu paži si přehodil přes opěradlo křes-

la a už klidně promluvil. „Úplně jste mě vyvedl z míry. Vzbudil jste

ve mně pocit, že Druhá Nadace skutečně existuje. A to mě ani na

okamžik nenechávalo v klidu. Jen si představte, co by to znamenalo.

Copak nebylo pravděpodobné, že by se vás mohli nějak zbavit? Od-

stranit vás jako nepohodlného člověka? A kdybych dával najevo, že

vám věřím, možná by odstranili i mně. Dokážete mě pochopit?“

„Vidím před sebou zbabělce.“

„K čemu by bylo, kdybych se choval jako pohádkový hrdina?“

ptal se rozčileně Compor a modré oči mu plály rozhořčením. „Copak

můžete vy nebo já vzdorovat organizaci, která dokáže přetvářet naši

mysl a emoce? Jediným způsobem účinného boje by bylo především

skrývat, že něco víme.“

„Tak jste to skrýval a zůstal v bezpečí? Před Starostkou Branno-

ovou jste to ovšem neutajil. To bylo velmi riskantní.“

„Ano! Ale myslel jsem, že se to vyplatí. Kdybychom se o tom

bavili jen mezi sebou, mohli jsme se nanejvýš dostat pod jejich men-

tální kontrolu, nebo by nám všechno vymazali z paměti. Kdybych to

ovšem řekl Starostce… ta totiž dobře znala mého otce. My jsme se

s otcem přistěhovali ze Smyrna a Starostčina babička zase…“

„Ano, ano,“ řekl netrpělivě Trevize, „a několik generací nazpá-

tek byste došel až k předkům ze sektoru Síria. To vykládáte každému

na potkání. Tak pokračujte, Compore!“

„Takže jsem to u ní měl dobré. Kdybych s pomocí vašich argu-

mentů dokázal přesvědčit Starostku, že hrozí nebezpečí, Federace by

– 202 –

mohla něco podniknout. Nejsme tak bezmocní jako v dobách Mezka

a přinejhorším by se ta nebezpečná zvěst dostala mezi širší okruh lidí

a nám osobně by nehrozilo takové nebezpečí.“

Trevize trpce povzdechl. „Ohrozit Nadaci, ale hlavně zachránit

sebe. To je mi pěkné vlastenectví.“

„Říkám při nejhorším. Já jsem počítal s optimální variantou.“

Mírně se mu orosilo čelo. Zřejmě usilovně zápasil s Trevizovým ne-

konečným pohrdáním.

„A že jste mi o tom svém skvělém plánu neřekl?“

„Neřekl, Trevize, a mrzí mě to. Starostka mi to zakázala. Říkala,

že chce vědět všechno, co vy, ale že jste typ člověka, který by se za-

tvrdil, kdyby se dozvěděl, že jeho postřehy nezůstaly utajeny.“

„To se ovšem vůbec nemýlila!“

„Nevěděl jsem, netušil, nemohl jsem předpokládat, že vás chce

zatknout a vyhnat z planety.“

„Čekala na politicky vhodný okamžik, kdy mě nebude chránit

postavení Radního. Vy jste s tím nepočítal?“

„Jak bych mohl? Vždyť jste s tím nepočítal ani vy.“

„Kdybych věděl, že zná moje názory, tak ano.“

Compor odporoval s náznakem drzosti: „To se s odstupem času

snadno řekne.“

„Co po mně vlastně chcete? Teď, když to vidíte také trochu

s odstupem času?“

„Chtěl bych to nějak napravit. Napravit škodu, kterou jsem vám

nevědomky – nevědomky – způsobil.“

„To jsou věci,“ prohlásil chladně Trevize. „To je od vás moc

hezké! Jenže jste neodpověděl na mou původní otázku. Jak to, že jste

tady? Jak jste se mohl ocitnout na stejné planetě jako já?“

„Na to není těžké odpovědět. Sledoval jsem vás!“

„Hyperprostorem? Když moje loď dělala Skoky jeden za dru-

hým?“

Compor zavrtěl hlavou. „To není žádná záhada. Mám stejný typ

lodi jako vy, se stejným typem počítače. Vždycky jsem totiž dokázal

odhadnout, jakým směrem se loď vydá v hyperprostoru. Ten odhad

většinou za moc nestojí a ve dvou případech ze tří se mýlím, ale

s počítačem jsem podstatně lepší. A vy jste na začátku dost váhali,

– 203 –

takže jsem mohl vyhodnotit směr a rychlost vašeho letu před vstu-

pem do hyperprostoru. Ty údaje jsem společně s mými odhady na

základě intuice vložil do počítače. A ten provedl ostatní.“

„A do města jste dorazil dokonce přede mnou.“

„Ano. Na rozdíl od vás jsem použil gravitiku. Napadlo mě, že

zamíříte do hlavního města, a tak jsem sestoupil přímo dolů, zatímco

vy…“ Compor opsal prstem krátkou spirálu, jako by znázorňoval

loď, která se řídí naváděcím signálem.

„Riskoval jste konflikt se sayshellskými úřady.“

„No vida.“ Comporova tvář se roztáhla v úsměvu, který ji dodá-

val nepopiratelné kouzlo a Trevize k němu téměř pocítil náklonnost.

„Nejsem zbabělec vždycky a za všech okolností.“

Trevize znovu ochladl. „Jak jste vůbec přišel k takové lodi, jako

mám já?“

„Úplně stejně, jako jste k ní přišel vy. Přidělila mi ji naše stará

dáma – Starostka Brannoová.“

„Proč?“

„Budu k vám naprosto upřímný. Měl jsem za úkol vás sledovat.

Starostka chtěla vědět, kam poletíte a co budete dělat.“

„A vy jí zřejmě podáváte pravdivé informace. Nebo snad klame-

te i Starostku?“

„Podával jsem jí hlášení. Vlastně jsem neměl na vybranou. Dala

mi na palubu hyperrelé, které jsem neměl najít, ale já ho přece na-

šel.“

„No a?“

„Bohužel je pevně zabudované, takže ho nedokážu odstranit,

aniž bych loď vyřadil z provozu. Tedy aspoň já ho nijak nedokážu

odstranit. Takže má přehled o mém pohybu a také o vašem.“

„Co kdybyste mě nedokázal sledovat? Potom by nevěděla, kde

jsem. To vás nenapadlo?“

„Ovšem že ano. Mohl jsem prostě oznámit, že jsem vás ztratil –

ale to by mi přece nevěřila. A potom bych se kdovíjak dlouho ne-

mohl vrátit na Terminus. A já, Trevize, nejsem jako vy. Nejsem leh-

komyslný člověk bez závazků. Mám na Terminu ženu – těhotnou

ženu – a chci se k ní vrátit. Vy si můžete dovolit myslet jenom na

sebe. Já ne. A kromě toho jsem vás přišel varovat. Při Seldonovi,

– 204 –

celou dobu se o to snažím a vy mě nechcete poslouchat. Pořád mluví-

te o něčem jiném.“

„Vaše náhlá starost o mou osobu mě nechává chladným. Mys-

lím, že jediné, před čím bych měl být varován, jste vy. Zradíte mě a

teď mě sledujete, abyste mě zradil znovu. Nikdo jiný mi neubližuje.“

Compor naléhavě namítl: „Člověče, přestaňte to dramatizovat.

Trevize, vy jste hromosvod! Poslali vás, abyste vyvolal reakci Druhé

Nadace – pokud nějaká Druhá Nadace existuje. Mám intuici i na jiné

věci, než je sledování hyperprostorem. A jsem si jistý, že právě to má

v úmyslu. Když se pokusíte hledat Druhou Nadaci, ta si to uvědomí a

zakročí proti vám. Přitom se s největší pravděpodobností nevědomky

prozradí. A potom Starostka Brannoová přejde do útoku.“

„Škoda, že ta vaše skvělá intuice nefungovala, když se mě

Brannoová chystala zatknout.“

Compor zrudl a zamumlal: „Když ona nefunguje pokaždé.“

„A teď vám říká, že Starostka se chystá zaútočit na Druhou Na-

daci. To by se neodvážila.“

„Já myslím, že ano. Ale o to nejde. Jde o to, že vás teď použila

jako návnadu.“

„Takže?“

„Takže, při všech černých dírách ve Vesmíru, nehledejte Dru-

hou Nadaci. Jí bude jedno, jestli při tom pátrání přijdete o život, ale

mně ne. Cítím se za to odpovědný a není mi to jedno.“

„Jak dojemné,“ odtušil chladně Trevize, „ale teď mě náhodou

čeká jiný úkol.“

„Ale?“

„Pelorat a já jsme na stopě Zemi, planetě pokládané za původní

domov lidského rodu. Viďte, Janove?“

Pelorat přikývl. „Ovšem, je to čistě vědecká záležitost a předmět

mého dlouholetého zájmu.“

Compor se na chvíli zatvářil rozpačitě. A potom pronesl: „Vy

hledáte Zemi? Ale proč?“

„Abychom ji důkladně prozkoumali,“ vysvětloval Pelorat. „Jako

jediný svět, na kterém se lidské bytosti vyvinuly – zřejmě z nižších

forem života, místo aby tam, jako na všechny ostatní, přišly už

– 205 –

v definitivní podobě – ten výzkum by měl být strhující svou jedineč-

ností.“

„A také,“ dodal Trevize, „jako svět, kde bych, čistě náhodou,

mohl získat nějaké informace o Druhé Nadaci. Čistě náhodou.“

Compor zavrtěl hlavou. „Ale žádná Země neexistuje. To jste ne-

věděli?“

„Žádná Země?“ Pelorat se tvářil naprosto bezvýrazně, jako

vždycky, když se chystal hájit svůj názor. „Chcete snad tvrdit, že

neexistuje planeta, na které vznikl lidský druh?“

„To ne. Ovšemže nějaká Země existovala. O tom nemůže po-

chyb. Ale dnes už žádná Země není. Žádná obydlená. Je pryč!“

Pelorat chladně pronesl: „Některé pověsti…“

„Počkejte, Janove,“ řekl Trevize. „Compore, řekněte mi, jak to

můžete vědět?“

„Co myslíte tím jak? Je to mé dědictví. Odvozuji svůj původ ze

sektoru Síria, pokud to mohu zopakovat, aniž bych vás tím obtěžo-

val. Tam víme o Zemi všechno. Existuje v tom sektoru, takže nepatří

pod Federaci Nadace, a proto nikomu na Terminu zřejmě nestojí za

pozornost. Ale stejně Země leží tam.“

„Jistě, takový názor existuje,“ souhlasil Pelorat. „V dobách Říše

byla tato ‚alternativa Síria‘, jak ji nazývali, přijímána s poměrně vel-

kým nadšením.“

Compor ho důrazně opravil. „To není žádná alternativa. To je

skutečnost.“

Pelorat se na něj zadíval. „Co mi povíte na to, když vám řeknu,

že vím o spoustě různých míst v Galaxii, kterým lidé v jejich hvězd-

ném sousedství říkají – nebo říkali Země?“

„Ale tahle je ta pravá,“ řekl Compor. „Sektor Síria je nejdéle

obydlenou částí Galaxie. To ví každý.“

„Siriané to rozhodně tvrdí,“ ujišťoval pevně Pelorat.

Compor se zatvářil zklamaně. „Říkám vám…“

Ale Trevize ho přerušil: „Povězte nám, co se stalo se Zemí? Ří-

káte, že už není obydlená. Proč?“

„Radioaktivita. Celý povrch planety je radioaktivní v důsledku

jaderných reakcí, které se lidem vymkly z ruky, nebo jaderných vý-

buchů – to nevím jistě – a dnes tam vůbec nemůže existovat život.“

– 206 –

Všichni tři na sebe chvíli upřeně hleděli a potom Compor dospěl

k názoru, že to musí zopakovat. „Říkám vám, že žádná Země neexis-

tuje. Nemá cenu ji hledat.“

44.

Tvář Janova Pelorata výjimečně nebyla docela bezvýrazná. Ne

že by vyjadřovala vášnivé zaujetí – nebo některou z jiných pomíji-

vých emocí. Jenom přimhouřil oči – a každý milimetr jeho tváře na-

plnil jakýsi vnitřní žár.

Hlasem, ve kterém nebylo ani stopy po jeho obvyklé nejistotě,

se zeptal: „Odkud že to víte?“

„Jak už jsem řekl,“ odvětil Compor, „je to mé dědictví.“

„Říkáte hlouposti, mladý muži. Jste Radní. Takže jste se musel

narodit na některém ze světů Federace – před chvíli jste myslím ří-

kal, že na Smyrnu.“

„Správně.“

„Tak jaké dědictví máte na mysli? To mi snad chcete namluvit,

že máte siriovské geny, které vás naplňují vrozenou znalostí siriov-

ských mýtů o Zemi?“

Compor se zatvářil zmateně. „Ne, ovšem že ne.“

„Tak o čem tedy mluvíte?“

Compor se odmlčel, jako by si chtěl uspořádat myšlenky. Klidně

odpověděl: „Moje rodina má staré knihy o dějinách Síria. Tedy dě-

dictví vnější, ne vnitřní. Na veřejnosti o tom nemluvíme, zvlášť když

chce člověk udělat politickou kariéru. Trevize si zřejmě myslí opak,

ale můžete mi věřit, že to říkám jen dobrým přátelům.“

V hlase mu zazněl náznak hořkosti. „Teoreticky jsou si všichni

občané Nadace rovni, ale ti ze starých světů Federace jsou si rovni

víc než ti z novějších, a ti, kdo pocházejí ze světů mimo Federaci,

mají k rovnoprávnosti nejdále ze všech. Ale na tom nesejde. Kromě

těch knih jsem ty staré světy jednou navštívil. Haló, Trevize!“

Trevize se zatoulal na konec místnosti, kde se díval z trojdílného

okna. Umožňovalo pohled na oblohu a omezovalo pohled na město,

a tak dávalo člověku víc světla a víc soukromí. Natáhl se, aby se po-

díval dolů.

– 207 –

Vrátil se prázdnou místností. „To okno má zajímavou konstruk-

ci,“ konstatoval. „Volal jste mě, Radní?“

„Ano. Vzpomínáte, jak jsem si po škole udělal ten výlet?“

„Po promoci? Vzpomínám si moc dobře. Byli jsme kamarádi na

život a na smrt. Spojení absolutní důvěrou. Dva proti celému světu.

Vy jste se vydal na cestu. Já jsem se z přemíry vlastenectví dal

k Flotile. Ani mě nenapadlo, že bych chtěl letět s vámi, nějaký in-

stinkt mě před tím varoval. Škoda, že mi ten instinkt nezůstal.“

Compor tu narážku nechal bez povšimnutí. „Navštívil jsem

Comporellon. Rodinná tradice tvrdí, že odtud pocházeli mí předkové

z otcovy strany. V dávných dobách, než nás pohltila Říše, jsme patři-

li k vládnoucímu rodu a moje jméno je odvozeno od toho světa –

aspoň podle rodinné tradice. Hvězdu, kolem které Comporellon

krouží, jsme nazývali starým archaickým jménem – Epsilon Erida-

ni.“

„Co to znamená?“ zeptal se Pelorat.

Compor zavrtěl hlavou. „Nevím, jestli to něco znamená. Prostě

tradice. V jejich životě má tradice dost velký význam. Je to starý

svět. Mají rozsáhlé a podrobné záznamy o historii, ale nikdo o tom

příliš nemluví. Jsou na to pověrčiví. Vždycky, když to slovo řeknou,

zvednou obě ruce se zkříženým ukazovákem a prostředníkem, aby

tak zažehnali neštěstí.“

„Po svém návratu jste to někomu vykládal?“

„Ovšem že ne. Koho by to zajímalo? A já jsem to vyprávění ne-

chtěl nikomu vnucovat. Ne, pěkně děkuji! Chtěl jsem si vybudovat

politickou kariéru a zdůrazňování cizího původu bylo to poslední, co

jsem mohl potřebovat.“

„A co oběžnice? Popište oběžnici Země,“ vyzval ho přísně Pelo-

rat.

Compor se zatvářil udiveně. „O tom nic nevím.“

„Má nějakou?“

„Nevzpomínám si, že bych o ní četl nebo slyšel. Ale když na-

hlédnete do comporellonských záznamů, jistě by se tam něco našlo.“

„Vy ale nic nevíte?“

„O té oběžnici ne. Aspoň si na nic nevzpomínám.“

– 208 –

„Aha! A jak to, že je Země radioaktivní?“ Compor zavrtěl hla-

vou a nic neříkal.

Pelorat naléhal: „Uvažujte. Musel jste něco slyšet.“

„Profesore, už je to sedm let. Tehdy jsem nevěděl, že se mě na

to dneska budete ptát. Měli takovou legendu – sami ji pokládali za

skutečnost.“

„O čem byla ta legenda?“

„Země byla radioaktivní – docela přehlížená a zanedbávaná ze

strany Říše, jejího obyvatelstva ubývalo – a zřejmě chtěla Říši zni-

čit.“

„Jeden umírající svět chtěl zničit celou Říši?“ prohodil Trevize

ironicky.

Compor se začal hájit: „Říkal jsem, že je to legenda. Podrobnos-

ti neznám. Vím, že v tom příběhu figuroval Bel Arvardan.“

„Kdo to byl?“

„Historická postava. To jsem si našel. Byl to na slovo vzatý ar-

cheolog někdy na počátku Říše a ten tvrdil, že Země je v sektoru

Síria.“

„To jméno už jsem slyšel,“ souhlasil Pelorat.

„Na Comporellonu je to lidový hrdina. Poslyšte, jestli vás to za-

jímá – tak se vydejte na Comporellon. Nemá cenu, abyste zbytečně

trčeli tady.“

„Ale jak podle nich chtěla Země zničit Říši?“ zeptal se Pelorat.

„Nevím.“ V Comporově hlase zazněla jistá rozmrzelost.

„Mělo s tím něco společného to záření?“

„Nevím. Objevily se pověsti, že na Zemi vyvinuli nějaký posi-

lovač mysli – synapsifikátor, nebo tak nějak.“

„A ten vytvářel supersmysl?“ Pelorat to řekl tónem vyjadřujícím

hlubokou nedůvěru.

„Myslím, že ne. Hlavně si pamatuji, že to nefungovalo. Lidé

měli vyšší inteligenci a umírali mladí.“

„Zřejmě to byl mýtus s mravním ponaučením,“ napadlo Trevize.

„Když chce člověk příliš mnoho, ztratí i to, co má.“

Pelorat se na něj obořil: „Co vy můžete vědět o mravoučných

mýtech?“

– 209 –

Trevize nadzvedl obočí. „Janove, váš obor mi možná tolik neří-

ká, ale to neznamená, že bych nevěděl vůbec nic.“

„Radní Compore,“ zeptal se Pelorat, „co si ještě pamatujete o té

věci, které říkáte Synapsifikátor?“

„Nic. Další křížový výslech už podstoupit nehodlám. Podívejte

se, sledoval jsem vás na rozkaz Starostky. Nikdo mi ovšem nenařídil,

abych se s vámi osobně setkal. Udělal jsem to jen proto, abych vás

upozornil, že jste sledováni, a řekl vám, že vaše cesta má sloužit zá-

jmům Starostky, ať už tím chce získat cokoliv. O ničem jiném jsem

se s vámi nechtěl bavit, ale překvapilo mě, když jste najednou začali

mluvit o Zemi. Takže bych to ještě zopakoval: Všechno, co tam bylo

v minulosti – Bel Arvardan, Synapsifikátor, prostě všechno nemá nic

společného s tím, co existuje teď. Země je mrtvý svět. Upřímně vám

radím, abyste se vydali na Comporellon, kde se dozvíte všechno, co

vás zajímá. Hlavně nezůstávejte tady.“

„A vy samozřejmě poslušně oznámíte Starostce, že letíme na

Comporellon – a budete nás sledovat, abyste se o tom přesvědčil.

Nebo o tom Starostka už možná ví. Třeba vám dala přesné instrukce

a naučila vás slovo od slova, co nám tu máte říkat, protože nás chce

z nějakých důvodů dostat právě na Comporellon. Nemám pravdu?“

Compor zbledl. Postavil se a ve snaze ovládnout svůj hlas se

téměř zajíkal: „Snažil jsem se to vysvětlit. Snažil jsem se vám vyjít

vstříc. Neměl jsem se snažit. Takhle se, Trevize, můžete propadnout

do černé díry.“

Otočil se na podpatku a rázně odkráčel bez jediného ohlédnutí.

Pelorat vypadal trochu ohromeně. „Golane, příteli, to od vás bylo

dost netaktní. Ještě jsem z něj mohl něco dostat.“

„To tedy nemohl,“ odtušil vážně Trevize. „Nemohl jste z něj do-

stat vůbec nic, co by vám nebyl ochoten sám sdělit. Janove, vy neví-

te, co je zač. Do dnešního dne jsem to nevěděl ani já.“

45.

Pelorat váhal, jestli má Trevize vyrušit. Trevize seděl bez hnutí

v křesle, zcela pohroužen v myšlenkách.

„Golane, to tu prosedíme celou noc?“

– 210 –

Trevize sebou trhl. „Ne, máte úplnou pravdu. Bude lepší, když

kolem sebe budeme mít lidi. Pojďte!“

Pelorat vstal. „Žádné lidi kolem sebe mít nebudeme. Compor ří-

kal, že je dneska nějaký den meditací.“

„Tohle že řekl? Když jsme jeli po silnici pozemním autem, byl

tam provoz?“

„Nějaký byl.“

„Myslím, že docela slušný. A potom, když jsme vjeli do města,

bylo liduprázdné?“

„To zrovna ne. Ale stejně musíte uznat, že tady nebyl nikdo.“

„Máte pravdu. Toho jsem si zvlášť všiml. Ale pojďte, Janove,

mám hlad. Někde tu musí být podnik, kde by se člověk mohl najíst.

A můžeme si dovolit i nějaký lepší. Rozhodně by se tu mělo najít

místo, kde bychom mohli ochutnat nějakou zajímavou sayshellskou

specialitu nebo, pokud ztratíme nervy, tak aspoň dobrou standardní

galaktickou stravu. Tak pojďte, až kolem sebe budeme mít dost lidí,

řeknu vám, co se tu podle mého názoru vlastně stalo.“

46.

Trevize se pohodlně opřel. Cítil, jak se mu vracejí síly. Na po-

měry Terminu ta restaurace nebyla drahá, ale rozhodně byla neob-

vyklá. Zčásti byla vytápěna otevřeným ohništěm, na kterém se při-

pravovalo jídlo. Maso se zpravidla podávalo v kouscích o velikosti

sousta – ve všelijakých ostrých omáčkách – a nabíralo se prsty, chrá-

něnými před mastnotou a žárem hladkými zelenými listy, které byly

chladné, vlhké a měly slabou mátovou příchuť.

Na každý kousek masa připadal jeden list a celek se pak vkládal

do úst. Číšník jim důkladně vysvětlil, jak se to dělá. Zřejmě byl

zvyklý na hosty z jiných planet, a tak se vlídně usmíval, když Trevi-

ze s Peloratem opatrně nabírali kousky masa, ze kterých se kouřilo, a

měl nepochybně radost z toho, jak se cizincům ulevilo, když zjistili,

že listy udržují prsty v chladu a navíc při žvýkání ochlazují maso.

„Vynikající!“ pochvaloval si Trevize a nakonec si objednal další

porci. Pelorat udělal totéž.

– 211 –

Před sebou měli kyprý nasládlý moučník a šálek kávy

s karamelovou příchutí, nad kterou pochybovačně kroutili hlavou.

Přidali do ní sirup a nad tím zase kroutil hlavou číšník.

„Tak co se stalo v tom turistickém středisku?“ nadhodil Pelorat.

„Myslíte s Comporem?“

„Bylo tam snad něco jiného, co by stálo za řeč?“

Trevize se rozhlédl. Seděli v hlubokém výklenku a měli jisté

omezené soukromí, ale restaurace byla plná lidí a přirozený šum hla-

sů představoval dokonalou kulisu.

Polohlasem prohodil: „Není zvláštní, že nás sledoval na

Sayshell?“

„Říkal, že má tu svou intuici.“

„Ano, na škole byl přeborník v hypersledování. Do dneška jsem

o tom nepochyboval. Docela chápu, že člověk může odhadnout, kam

se někdo chystá skočit, podle charakteru prováděných příprav, pokud

s tím má nějaké zkušenosti a určité reflexy – ale nechápu, jak může

takový stopař odhadnout sérii Skoků. Připravujete se jenom na první,

všechny ostatní provede počítač. Stopař může odhadnout ten první,

ale jakým kouzlem může vytušit, co je v paměti počítače?“

„Ale on to, Golane, udělal.“

„To rozhodně,“ potvrdil Trevize, „a napadá mě jediný způsob,

jak to mohl dokázat, a to, že předem věděl, kam máme namířeno. Že

to věděl a ne odhadl.“

Pelorat o tom přemýšlel. „To je, chlapče, úplně vyloučeno. Jak

by to mohl vědět? O tom, kam poletíme, jsme přece rozhodli až na

palubě Vzdálené hvězdy.“

„Já vím. A co ten dnešní den meditace?“

„Compor nám nelhal. Když jsme sem přišli a zeptali se na to

číšníka, řekl nám, že je den meditace.“

„To ano, ale také řekl, že restaurace není zavřená. Vlastně řekl

tohle: ‚Sayshell City není žádný zapadákov, tady se nezavírá.‘ Jinými

slovy, lidé meditují, ale ne ve velkém městě, kde je každý nad věcí a

nemá důvod k maloměstské zbožnosti. Takže je tady provoz a čilý

ruch – možná ne takový ruch jako ve všední den – ale přece.“

„Ale Golane, když jsme byli v turistickém středisku, tak tam ni-

kdo nepřišel. To jsem si uvědomil. Nevešel jediný člověk.“

– 212 –

„Také jsem si všiml. Jednu chvíli jsem šel dokonce k oknu a po-

díval se ven a jasně jsem viděl, že v ulicích kolem střediska je pěk-

ných pár lidí, řidičů i chodců – a přece nevešel jediný člověk. Den

meditace byl dobrá záminka. Vůbec by nás nenapadlo, že s tím sou-

kromím to není jenom šťastná náhoda, kdybych se prostě nebyl roz-

hodl, že tomu přivandrovalci nebudu věřit.“

Pelorat se divil: „Tak co to všechno znamená?“

„Myslím, Janove, že je to jasné. Je tady člověk, který ví, kam

poletíme, jakmile o tom rozhodneme, i když jsme každý v jiné kos-

mické lodi. A také je tu člověk, který dokáže udržet veřejnou budovu

prázdnou, i když je kolem plno lidí, abychom si mohli v klidu a neru-

šeně promluvit.“

„To mám věřit, že dokáže dělat zázraky?“

„Jistě. Pokud je Compor náhodou agentem Druhé Nadace a do-

káže ovládat lidskou mysl, pokud dokáže ve vzdálené kosmické lodi

číst vaše a moje myšlenky, pokud si okamžitě dokáže vynutit prů-

chod celnicí, pokud může přistát graviticky, aniž by se nějaká pohra-

niční hlídka pohoršovala nad tím, že ignoruje radiové signály, a po-

kud dokáže ovlivnit mysl tak, aby lidem zabránil ve vstupu do budo-

vy, kde je nemůže potřebovat.“

„U všech hvězd!“ pokračoval Trevize se zjevným rozhořčením,

„ono se to projevilo už tenkrát, když jsme končili školu. Na tu cestu

jsem s ním neletěl. Vzpomínám si, že se mi nechtělo. Co když mě už

tehdy nějak ovlivnil? Potřeboval být sám. Kam asi letěl doopravdy?“

Pelorat odstrčil nádobí, jako by si chtěl kolem sebe udělat místo,

aby měl prostor na přemýšlení. Tím gestem zřejmě přivolal odklíze-

cího robota, automatický pojízdný stolek, který zastavil vedle nich a

čekal, až na něj odloží nádobí a příbory.

Když osaměli, Pelorat promluvil: „Ale to je šílenství. Nestalo se

nic, co by se nemohlo stát normálně. Jak si vezmete do hlavy, že ně-

kdo řídí běh událostí, tak si z toho hlediska můžete vykládat úplně

všechno, a přitom nemáte nic, o co byste se mohl opřít. Poslyšte,

příteli, je to všechno náhoda a věc výkladu. Nesmíte podléhat para-

noie.“

„Také nechci podlehnout falešnému uspokojení.“

– 213 –

„Pokuste se na to podívat logicky. Dejme tomu, že by byl agent

Druhé Nadace. Proč by riskoval, že vzbudí naše podezření, když ne-

chá turistické středisko prázdné? Říkal snad něco tak důležitého, že

by záleželo na těch pár lidech v povzdálí, kteří by stejně měli plnou

hlavu svých vlastních starostí?“

„Na to je, Janove, snadná odpověď. Musel mít naši mysl neustá-

le pod dohledem a nemohl potřebovat rušivé působení jiných myslí.

Náhodné šumy. Možnost záměny.“

„Zase jenom váš výklad. Co bylo na jeho rozhovoru s námi tak

závažného? Docela by se dalo věřit jeho tvrzení, že se s námi setkal

jen proto, aby vysvětlil své jednání, omluvil se za ně a varoval nás

před problémy, které by nás mohly čekat. Proč za tím vidět něco

víc?“

Malá schránka na karty na druhém konci stolu se nenápadně

rozzářila a na okamžik na ní zablikaly cifry vyjadřující cenu jídla.

Trevize sáhl pod šerpu pro kreditkartu, která díky pečeti Nadace pla-

tila všude v Galaxii – nebo všude, kam mohl občan Nadace vkročit.

Vsunul ji do správné štěrbiny. Transakce chvilku trvala. Než pak

Trevize kartu vrátil do kapsy, (s vrozenou opatrností), zkontroloval

zůstatek.

Nenápadně se rozhlédl, aby se přesvědčil, že ve tváři nikoho z té

hrstky lidí, kteří ještě seděli v restauraci, nespatří nežádoucí zájem o

svou osobu, a potom pronesl: „Proč za tím vidět něco víc? Proč

vlastně? On ale mluvil ještě o něčem. Mluvil o Zemi. Řekl nám, že je

mrtvá a naléhavě nás žádal, abychom letěli na Comporellon. Poletí-

me tam?“

„Už jsem o tom, Golane, přemýšlel,“ přiznal Pelorat.

„Že bychom odtud jen tak zmizeli?“

„Můžeme se vrátit, až prozkoumáme sektor Síria.“

„Copak vás nenapadlo, že tím setkáním s námi sledoval jediný

cíl, odvrátit naši pozornost od Sayshellu a dostat nás odtud? Prostě

nás dostat kamkoli jinam?“

„Nevím.“

„Poslyšte, oni počítali s tím, že poletíme na Trantor. To jste pře-

ce měl v úmyslu a třeba na to spoléhali. Já jsem všechno zkompliko-

– 214 –

val, když jsem trval na cestě na Sayshell, což ovšem vůbec nemohli

potřebovat, a proto nás teď odtud musí dostat.“

Pelorat se tvářil dost nešťastně. „Ale Golane, to jsou jen řeči.

Proč by nás nechtěli na Sayshellu?“

„Nevím, Janove. Ale mně stačí, že nás odtud chtějí dostat. Tak-

že tu zůstanu. Nikam nepoletím.“

„Ale – ale – podívejte se, Golane, kdyby Druhá Nadace chtěla,

abychom odletěli, tak by snad stačilo ovlivnit naši mysl, abychom

sami chtěli odletět. Proč by se namáhala s nějakým přemlouváním?“

„Když už o tom, profesore, mluvíte, co když to udělali ve vašem

případě?“ Trevize podezíravě přimhouřil oči. „Vy snad nechcete od-

letět?“

Pelorat se na Trevize překvapeně zahleděl. „Jenom si myslím, že

by to na něco mohlo být.“

„To byste si samozřejmě myslel, kdyby vás ovlivnili.“

„Ale já přece…“

„Kdyby vás ovlivnili, tak se samozřejmě budete zapřísahat, že to

není pravda.“

„Když to berete takhle, tak se vaše kategorické tvrzení rozhodně

nedá vyvrátit. Co chcete dělat?“

„Zůstanu na Sayshellu. A vy tu zůstanete také. Beze mne nedo-

kážete řídit loď, takže pokud Compor ovlivnil vás, pak si nevybral

toho pravého.“

„Jak myslíte, Golane. Zůstaneme na Sayshellu, dokud nebudeme

mít k odletu nějaký vlastní důvod. Nejhorší, co můžeme udělat –

horší než tady zůstat nebo odletět – by přece bylo, kdybychom se

pohádali. No tak, příteli, kdybych byl ovlivněn, copak bych dokázal

změnit názor a s radostí se přizpůsobit vašim plánům, jak mám právě

teď v úmyslu?“

Trevize se na chvíli zamyslel a pak se, jakoby s vnitřním roze-

chvěním, usmál a podal mu ruku. „Tak dobrá, Janove. Teď se vrátí-

me k lodi a zítra vyrazíme znovu. Pokud se nám to podaří.“

– 215 –

47.

Munn Li Compor si nevzpomínal, kdy ho vlastně získali. Jednak

proto, že byl tehdy ještě dítě, a jednak proto, že agenti Druhé Nadace

v rámci možností co nejdůkladněji odstraňovali své stopy.

Compor byl ‘Pozorovatel‘ a každý člověk z Druhé Nadace hned

věděl, o kom je řeč.

Znamenalo to, že Compor znal mentaliku a do jisté míry dokázal

komunikovat s lidmi z Druhé Nadace jejich vlastním způsobem, ale

stál na nejnižším stupni hierarchie. Dokázal zachytit, co se odehrává

v cizí mysli, ale nedokázal ji upravit. Takového vzdělání se mu roz-

hodně nedostalo. Byl Pozorovatel, ne Vykonavatel.

Byl tedy v nejlepším případě druhořadý, ale to mu nijak zvlášť

nevadilo. Věděl, jaký má význam v rámci celého projektu.

Během prvních staletí své existence Druhá Nadace podceňovala

závažnost úkolu, který měla před sebou. Domnívala se, že hrstka

jejích členů dokáže kontrolovat celou Galaxii a že k zachování Sel-

donova plánu postačí provést tu a tam, a jenom zcela výjimečně, ně-

jaký nepatrný zásah.

Z těchto falešných představ ji vyvedl Mezek. Přišel z neznáma,

k nesmírnému údivu Druhé Nadace (a samozřejmě První – i když to

podstatné nebylo) a oni byli bezmocní. Trvalo pět let, než mohli při-

pravit protiútok, a to jen za velkých ztrát na lidských životech.

Úplně a opět za cenu těžkých ztrát, se vzchopila za Preema Pal-

vera, který konečně učinil náležitá opatření. Rozhodl se, že sféra pů-

sobnosti Druhé Nadace musí nabýt obrovských rozměrů, aniž by se

přitom neúměrně zvýšila možnost odhalení, a proto založil sbor Po-

zorovatelů.

Compor nevěděl, kolik Pozorovatelů je v Galaxii nebo dokonce

kolik je jich na Terminu. Po tom mu také nic nebylo. V ideálním

případě nemělo mezi žádnými dvěma Pozorovateli existovat viditel-

né spojení, aby ztráta jednoho neznamenala ztrátu nikoho dalšího.

Všechny kontakty byly omezeny na styk s vyššími kádry na Tranto-

ru.

Compor toužil po tom, aby se jednou dostal na Trantor. I když

to pokládal za sotva pravděpodobné, věděl, že někdy může být Pozo-

– 216 –

rovatel povolán na Trantor a povýšen, ale to se stávalo jen zřídka.

Vlastnosti, jaké z člověka dělaly dobrého Pozorovatele, nebyly právě

ty, které mířily ke Stolu.

Třeba takový Gendibal, o čtyři roky mladší než Compor. Toho

museli získat v dětství stejně jako Compora, ale jeho vzali přímo na

Trantor a teď byl Mluvčím. Compor si nedělal žádné iluze, čím by to

asi mohlo být. V poslední době byl s Gendibalem často ve styku a

poznal míru schopností skrytých v mysli mladého muže. Té by nedo-

kázal vzdorovat ani sekundu.

Compor si příliš neuvědomoval své nízké postavení. Prakticky

neměl důvod o tom přemýšlet. Konečně (pomyslel si, že stejně jako

v případě ostatních Pozorovatelů), bylo nízké jen podle měřítek

Trantoru. Na svých vlastních světech, za hranicemi Trantoru, ve své

vlastní nementalické společnosti mohli Pozorovatelé snadno dosáh-

nout vysokého postavení.

Comporovi třeba nikdy nedělalo problémy dostat se na dobrou

školu nebo si najít dobrou společnost. Dokázal jednoduše používat

mentaliky k posílení své vrozené intuice (byl přesvědčen, že ta vro-

zená schopnost byla hlavním důvodem, proč ho získali), a tak se pro-

jevit jako hvězda ve stíhání hyperprostorem. Na škole se stal hrdinou

a díky tomu vstoupil na první příčku své politické kariéry. Jakmile

skončí ta současná krize, nedalo se vůbec odhadnout, kam až by

mohl vystoupit.

Až se ta krize úspěšně vyřeší, což je nanejvýš pravděpodobné,

možná si vzpomenou, že právě Compor si jako první všiml Trevize –

ne jako lidské bytosti (to by dokázal každý), ale jako mysli.

S Trevizem se setkal na škole a zpočátku v něm viděl jen vese-

lého a inteligentního společníka. Ale když se jednou ráno pomalu

probíral ze sna, v proudu vědomí doprovázejícím tu neskutečnou

krajinu polospánku vycítil, jaká je škoda, že také nezískali Trevize.

Trevize samozřejmě do svých řad získat nemohli, protože se na-

rodil na Terminu a nepocházel jako Compor z nějakého jiného světa.

A kromě toho už bylo příliš pozdě. Jenom docela mladí lidé jsou

dostatečně tvární, aby se jim mohlo dostat vzdělání v oblasti menta-

liky. Obtížné zavádění toho umění – protože to nebyla jen věda – do

– 217 –

dospělých mozků, které tvrdošíjně lpěly na navyklých postupech,

bylo jen záležitostí dvou generací po Seldonovi.

Když tedy v Trevizově případě za prvé vůbec nepřicházelo

v úvahu, aby se ho snažili získat, a za druhé byl příliš starý, co vlast-

ně probudilo Comporův zájem?

Při dalším setkání Compor dokonale pronikl do Trevizovy mysli

a zjistil, co ho tehdy tak rozrušilo. Vlastnosti Trevizovy mysli se vy-

mykaly pravidlům, kterým se naučil. Znovu a znovu mu unikala.

Když se snažil sledovat její činnost, zjišťoval mezery, ale nemohly to

být skutečné mezery, skutečné výpadky mysli. Místy se Trevizův

způsob myšlení nořil do takové hloubky, že bylo vyloučeno ho sle-

dovat. Compor nedokázal určit, co to znamená, ale pozoroval Trevi-

zovo chování z hlediska toho, co objevil. A začal tušit, že Trevize má

úžasnou schopnost vyvodit správné závěry ze zjevně nedostatečných

údajů.

Nemá to něco společného s těmi mezerami? Rozhodně to vyža-

dovalo použití mentalismu, který přesahoval jeho schopnosti a mož-

ná i pozornost Stolu samého. Měl nepříjemný pocit, že ani sám Tre-

vize plně nechápe dosah svých schopností – činit rozhodnutí a že by

třeba mohl…

Udělat co? Na to Comporovy znalosti nestačily. Dokázal pocho-

pit význam té Trevizovy skryté moci, ale ne docela. Byl to jen úsu-

dek na základě intuice – snad pouhá domněnka – že právě Trevize je

člověkem, který by mohl být nanejvýš důležitý.

Musel vsadit na správnost svého předpokladu a přitom riskovat,

že bude vypadat jako člověk, který nemá předpoklady pro svou funk-

ci. Pokud má ovšem pravdu.

Když se na to díval s odstupem času, sám přesně nevěděl, jak

vůbec našel odvahu pokračovat ve svém úsilí. Nemohl překonat ad-

ministrativní překážky, které obklopovaly Stůl. Už se téměř smířil se

ztrátou pověsti. S námahou (takřka nadlidskou) se propracoval

k nejmladšímu členovi Stolu a Stor Gendibal na jeho výzvu konečně

odpověděl.

Gendibal ho tehdy trpělivě vyslechl a od té doby byl mezi nimi

zvláštní vztah. Kvůli Gendibalovi Compor udržoval styky

s Trevizem a na Gendibalův pokyn pečlivě připravil situaci, která

– 218 –

vedla k Trevizovu vyhnanství. A Gendibalovým prostřednictvím se

Comporovi (jak začínal doufat) ještě mohl splnit sen o jeho povýšení

na Trantor.

Všechny přípravy ovšem směřovaly k tomu, aby se Trevize vy-

dal na Trantor. Skutečnost, že to Trevize odmítl Compora dokonale

zaskočila a (podle Comporova názoru) s tím nepočítal ani Gendibal.

Bylo ovšem jisté, že v této chvíli Gendibal spěchá na místo ur-

čení a to v Comporovi jen prohlubovalo pocit krize. Compor vyslal

svůj hypersignál.

48.

Gendibala probudil ze spaní dotek v jeho mysli. Byl účinný a

přitom nijak zneklidňující. Protože zapůsobil přímo na centrum bdě-

ní, prostě se vzbudil.

Posadil se na lůžku a přikrývka, která spadla dolů odhalila pěkně

utvářené tělo s vypracovanými svaly. Poznal, čí je to dotek. Rozdíly

připadaly mentalikům stejně výrazné jako hlasy těm, kdo se dorozu-

mívali hlavně pomocí zvuku.

Gendibal vyslal obvyklý signál, kterým se zeptal, jestli ta věc

může chvíli počkat. Dostal odpověď, že to „není naléhavé“. Gendibal

tedy bez zbytečného spěchu přikročil k ranní hygieně. Ještě v lodní

sprše – která odváděla použitou vodu do recirkulačního mechanismu

– znovu navázal spojení.

„Compore?“

„Ano, Mluvčí.“

„Mluvil jste s Trevizem a s tím druhým?“

„Peloratem. Janovem Peloratem. Ano, Mluvčí.“

„Dobře. Počkejte ještě pět minut, abych mohl zařídit vizuální

spojení.“

Cestou k řízení prošel kolem Sury Noviové. Tázavě se na něj

zahleděla a zdálo se, že chce něco říct, ale když si položil prst na

ústa, okamžitě se uklidnila. Gendibal byl ještě trochu nesvůj, jak

mocně její mysl naplňuje úcta spojená s hlubokým obdivem, ale i to

se stávalo běžnou a celkem příjemnou součástí jeho okolí.

– 219 –

Zaklesl malý úponek své mysli k její, takže bylo vyloučeno, aby

někdo zapůsobil na jeho mysl a její přitom zůstala nedotčena. Jedno-

duchost mysli Noviové (a Gendibal musel uznat, že pohled na její

prostou symetrii představuje ohromný estetický zážitek), vylučovala,

aby v jejich blízkosti existovalo vnější myšlenkové pole, které by

okamžitě nezjistil. Najednou byl nesmírné vděčný za ten záchvat

galantnosti, který ho ovládl, když spolu tehdy stáli před Univerzitou

a díky kterému za ním přišla právě ve chvíli, když ji nejvíc potřebo-

val.

„Compore?“ pronesl.

„Ano, Mluvčí.“

„Uvolněte se, prosím. Nic ve zlém, ale musím prozkoumat vaši

mysl.“

„Jak si přejete, Mluvčí. Mohu se zeptat, proč?“

„Abych se přesvědčil, že jste nedotčen.“

„Vím, Mluvčí, že máte u Stolu politické nepřátele, ale nikdo

z nich by přece…“

„Nechte těch dohadů, Compore. Uvolněte se. Ano, jste nedo-

tčen. Když se mnou budete spolupracovat, navážeme vizuální spoje-

ní.“

To, co následovalo, byla v běžném slova smyslu iluze, protože

člověk, kterému by nepomáhaly mentalické schopnosti školeného

příslušníka Druhé Nadace, by nedokázal zjistit vůbec nic, ani pomocí

smyslů, ani fyzikálních detekčních zařízení.

Jednalo se v podstatě o zformování tváře z kontur, objevujících

se v mysli a i ten nejlepší mentalista dokázal vytvořit jen stínový a

trochu nejasný obraz. V prostoru před sebou viděl Gendibal Compo-

rovu tvář jako přes tenký, ale pohybující se závoj mlhy a věděl, že

stejně tak se objevila před Comporem jeho vlastní tvář.

Fyzikální hypervlnou bylo možné navázat spojení prostřednic-

tvím natolik jasného obrazu, že mluvčí, vzdálení od sebe tisíce par-

seků, mohli mít pocit, že se ocitli tváří v tvář. Gendibalova loď

k tomu byla vybavena.

Mentalicko-vizuální komunikace měla ovšem své výhody. Ta

hlavní spočívala v tom, že se nedala zachytit žádným zařízením,

známým První Nadaci. Ostatně, ani jeden příslušník Druhé Nadace

– 220 –

nemohl nelegálně odezírat mentalické vize druhého. Bylo možné

sledovat pohyby mysli, ale ne jemné proměny výrazu tváře, které

komunikaci dodávaly vybroušený styl.

A pokud jde o Antimezky, tedy čistota mysli Noviové byla do-

statečným důkazem, že žádný není nablízku.

„Compore,“ zeptal se, „můžete mi sdělit přesný obsah svého

rozhovoru s Trevizem a s tím Peloratem? Přesně, až na úroveň mys-

li.“

„Ovšem, Mluvčí,“ řekl Compor.

Netrvalo to dlouho. Spojení zvuku, výrazu a mentalismu komu-

nikaci značně zestručnilo i přesto, že na úrovni mysli bylo možné

sdělit mnohem víc informací, než kdyby šlo o pouhou reprodukci

řeči.

Gendibal ho napjatě sledoval. Mentalická vize dávala jen mini-

mální, pokud vůbec nějaký, prostor mnohomluvnosti. Při skutečném

vizuálním spojení nebo i při fyzikální hypervizi na vzdálenost celých

parseků vnímal člověk nepoměrně víc jednotlivých informací, než

bylo nezbytně nutné k pochopení věci. Mohl mnohé vynechat, aniž

by mu uniklo něco podstatného.

Prostřednictvím mlhavé clony mentalické vize mohl ovšem člo-

věk získat absolutní jistotu, za cenu, že si nemůže dovolit přehlížet

jednotlivé informace. Každá měla svůj význam.

Na Trantoru se vždycky vyprávěly děsivé historky, které se pře-

dávaly z učitele na žáka, historky, které měly mladé přesvědčit o

významu koncentrace. Ta nejčastěji opakovaná byla jistě nejméně

hodnověrná. Vyprávěla o první zprávě o postupu Mezka, předtím,

než obsadil Kalgan – o nižším úředníkovi, který tu zprávu přijal a

jemuž se vybavila jen představa zvířete podobného koni, protože

nepostřehl nebo nepochopil jemnou nuanci, která znamenala osobní

jméno. Úředník tedy usoudil, že celá ta věc není tak závažná, aby ji

musel předat na Trantor. Když přišla další zpráva na okamžitý zásah

bylo příliš pozdě a muselo uplynout ještě pět trpkých let.

Ta věc se skoro jistě nestala, ale to nebylo podstatné. Byl to

dramatický příběh, který měl každého studenta přesvědčit o významu

koncentrace. Gendibal si vzpomínal na vlastní studentská léta, kdy

jednou při příjmu udělal chybu, která mu samému připadala bezvý-

– 221 –

znamná i pochopitelná. Jeho učitel – starý Kendast, tyran až do koře-

nů cerebella – se jen posměšně ušklíbl a řekl: „Chlapečku Gendibale,

zvíře podobné koni?“ A to stačilo, aby se málem propadl studem.

Compor skončil.

Gendibal se začal ptát. „Jak myslíte, že bude Trevize reagovat?

Znáte ho lépe než já, lépe než kdokoli jiný.“

„To je úplně jasné. Zjevně to vyplývá z mentalických příznaků.

Myslí si, že ho svými slovy a činy chci za každou cenu dostat na

Trantor nebo do sektoru Síria nebo kamkoli jinam, než má ve sku-

tečnosti namířeno. Takže podle mého názoru se odtud ani nehne.

Když jsem tak zdůrazňoval, že se má přesunout někam jinam, přimě-

lo ho to, aby té věci přikládal stejný význam, a protože má pocit, že

jeho vlastní zájmy se diametrálně liší od mých, schválně udělá pravý

opak toho, co pokládá za mé přání.“

„Jste si tím jist?“

„Naprosto.“

Gendibal se nad tím zamyslel a usoudil, že Compor má pravdu.

„Jsem spokojen,“ řekl. „Vedl jste si dobře. Nebyl to špatný nápad,

použít příběh o radioaktivní zkáze Země, který pomohl vyvolat

správnou reakci, aniž bylo třeba sáhnout k přímé manipulaci s myslí.

Chvályhodné!“

Chvíli se zdálo, že Compor podstupuje vnitřní boj. „Mluvčí,“

odporoval, „nemohu přijmout vaši chválu. Ten příběh jsem si nevy-

myslel. Je pravdivý. V sektoru Síria skutečně existuje planeta zvaná

Země a skutečně je pokládána za původní domov lidstva. Byla radio-

aktivní, ať od začátku nebo až nakonec a to se zhoršovalo a vedlo

k zániku planety. Opravdu existoval vynález k posílení mysli, který

se neosvědčil. To všechno je na rodné planetě mých předků pokládá-

no za historickou skutečnost.“

„Ale? Zajímavé!“ zvolal nepříliš přesvědčivě Gendibal. „A

vlastně ještě lepší. Je obdivuhodné, když člověk pozná, kdy si vystačí

s pravdou, protože žádnou nepravdu není možné sdělit tak přesvěd-

čivě. Palver kdysi řekl: Lež je tím lepší, čím víc se blíží pravdě a

pravda sama, pokud se dá použít, je ta nejlepší lež.“

„Ještě mám na srdci jednu věc. Když jsem se řídil rozkazem

udržet Trevize v sektoru Sayshellu do vašeho příletu – a to za každou

– 222 –

cenu – musel jsem ve svém úsilí zajít tak daleko, že mě teď jistě po-

dezírá, že jsem pod vlivem Druhé Nadace.“

Gendibal přikývl. „Tomu se za daných okolností nedalo zabrá-

nit. Je tím tak posedlý, že Druhou Nadaci bude vidět i tam, kde není.

Prostě to musíme brát v úvahu.“

„Mluvčí, pokud je nezbytně nutné, aby se Trevize nehnul

z místa, dokud se k němu nedostanete, nebylo by jednodušší, kdy-

bych vám letěl naproti, vzal vás na svou loď a dopravil vás sem?

Netrvalo by to ani den.“

„Ne, Pozorovateli,“ odmítl přísně Gendibal. „To nedělejte. Lidé

na Terminu vědí, kde jste. Máte přece na lodi hyperrelé, které nedo-

kážete odstranit?“

„Ano, Mluvčí.“

„A pokud na Terminu vědí, že jste přistál na Sayshellu, ví o tom

i jejich velvyslanec na Sayshellu – a velvyslanec bude vědět také o

Trevizově přistání. Vaše hyperrelé řekne Terminu, že jste odletěl na

nějaké konkrétní místo stovky parseků odtud a pak se vrátil, velvy-

slanec jim ovšem oznámí, že Trevize zůstal v sektoru. Co z toho lidé

na Terminu mohou usoudit? Starostka Terminu je podle všeho pěkně

mazaná a my ji teď rozhodně nepotřebujeme vyplašit tím, že jí před-

ložíme nějakou neřešitelnou záhadu. Nepotřebujeme, aby sem vysla-

la jednotku své flotily. Už tak je nepříjemně vysoká pravděpodob-

nost, že to udělá.“

„Promiňte, Mluvčí – ale proč bychom měli mít obavy z flotily,

když dokážeme ovládat velitele?“

„Kdyby byl k takovým obavám sebemenší důvod, bude ještě

menší, když se tu flotila neobjeví. Pozorovateli, zůstaňte na svém

místě. Až se k vám dostanu, nastoupím na vaši loď a potom…“

„A potom, Mluvčí?“

„A potom převezmu velení.“

49.

Když Gendibal ukončil mentalicko-vizuální spojení, zůstal sedět

na místě. Tak setrval dlouhé minuty pohroužen v úvahách.

– 223 –

Během té dlouhé cesty na Sayshell, nevyhnutelně dlouhé na jeho

lodi, která se vůbec nemohla rovnat technicky vyspělým výrobkům

První Nadace, si prošel každou jednotlivou zprávu o Trevizovi.

Zprávy se týkaly období téměř deseti let.

Ve světle posledních událostí nebylo pochyb, že nebýt doktríny,

která už od Palverových dob zakazovala kontakt s lidmi narozenými

na Terminu, byl by Trevize pro Druhou Nadaci skvělou posilou.

Nedalo se s jistotou určit, o kolik možných adeptů nejvyšších

kvalit Druhá Nadace přišla v průběhu staletí. Samozřejmě nebylo

možné vyhodnotit každou z triliónů lidských bytostí představujících

obyvatelstvo Galaxie. Nikdo z nich ale nemohl vzbuzovat takové

naděje jako Trevize a rozhodně nemohl být na citlivějším místě.

Gendibal mírně zavrtěl hlavou. Trevize rozhodně neměl unik-

nout jejich pozornosti, ať se narodil na Terminu, nebo ne. Zásluhu na

jeho objevení měl Pozorovatel Compor, i když ho našel v době, kdy

už byl poznamenán léty.

Dnes by jim Trevize samozřejmě nebyl k ničemu. Na formování

byl příliš starý, ale přece měl tu svoji vrozenou intuici a schopnost

uhádnout řešení na základě zcela nepostačujících informací a něco –

něco…

Starý Shandess – který, i když měl nejlepší léta za sebou, byl

Prvním Mluvčím a v podstatě ne špatným, tam něco viděl, aniž by

mohl znát bližší souvislosti a logické závěry, ke kterým se Gendibal

dopracoval během své cesty. Podle Shandessova názoru měl mít

Trevize v této krizi klíčový význam.

Proč je Trevize tady, na Sayshellu? Co má v úmyslu? Co asi dě-

lá?

A hlavně se ho nesmí ani dotknout! Tím si byl Gendibal jist.

Dokud nebudou přesně vědět, jakou má Trevize roli, bylo by zásadní

chybou pokoušet se ho nějak upravit. Když jsou teď na scéně Anti-

mezci – ať je to kdokoli – nebo cokoli – chybný krok vůči Trevizovi

(především Trevizovi), by mohl v jejich přítomnosti znamenal zcela

nečekaný výbuch mikroslunce.

Pocítil, že se v blízkosti jeho mysli vznáší mysl jiná. Roztržitě se

po ní ohnal jako po nějakém obtížném trantorském hmyzu, i když ne

– 224 –

rukou, ale myšlenkou. Pocítil okamžitý záchvěv její bolesti a zvedl

hlavu.

Sura Noviová si položila dlaň na svraštělé čelo. „Promiňte,

Mistře, já mít najednou hroznou bolest hlavy.“

Gendibal se to hned snažil napravit. „To je mi líto, Noviová.

Nepřemýšlel jsem – nebo jsem přemýšlel až příliš soustředěně.“

Okamžitě a jemně uhladil zčeřené úponky mysli.

Tvář Noviové se rozzářila úsměvem. „Zmizelo to, jako když

utne. To se mnou, Mistře, dělá vlídný zvuk vašich slov.“

„No dobře! Stalo se něco? Co tady děláš?“ Zdráhal se podrobně

zkoumat její mysl, aby si to v ní našel sám. Stále víc váhal, když měl

narušit její soukromí.

Noviová znejistěla. Trochu se k němu naklonila. „Já mít starosti.

Koukal jste do prázdna a vydával nějaké zvuky a v obličeji vám to

cukalo. Já jsem tu zůstala jako přimražená a ustrašená, že vám něco

je – že jste nemocný – a nevěděla jsem co mám dělat.“

„To nic není, Noviová. Nemusíš se bát.“ Pohladil ji po ruce, kte-

rou měla blíž. „Není se čeho bát. Rozumíš?“

Souměrnost její mysli byla trochu pokřivena a narušena stra-

chem nebo nějakou silnou emocí. Větší radost mu dělalo, když byla

klidná, vyrovnaná a šťastná, ale váhal jestli ji má do takového stavu

uvést vnějším zásahem. Předchozí úpravu chápala jako účinek jeho

slov a on si řekl, že to raději zkusí tak.

„Noviová,“ zeptal se, „co kdybych ti říkal Suro?“

Podívala se na něj a zanaříkala: „Ne, Mistře, to nedělejte.“

„Ale když jsme se setkali, Rufirant ti tak říkal. Už tě znám doce-

la dobře.“

„Vím, že to říkal, Mistře. Takhle muž mluví s děvčetem, které

nemít muže, nebýt zasnoubené, které být – neúplné. Říkejte mi tím

druhým jménem. Pro mě být větší čest, když mi říkáte Noviová a já

být na to hrdá. A když já teď nemít muže, tak mít mistra a být šťast-

ná. Snad se neurazíte, když chci, abyste vy mi říkal Noviová.“

„To víš, že ne, Noviová.“

Když to řekl, její mysl byla zase nádherně klidná a Gendibal měl

radost. Příliš velkou radost. Bylo na místě, aby měl takovou radost?

– 225 –

Trochu zahanbeně si vzpomněl, že na Mezka prý takhle zapůso-

bila ta žena z První Nadace, Bayta Darellová, a že to přivodilo jeho

zkázu.

Tohle byl ovšem jiný případ. Tahle Damovanka byla jeho zášti-

tou proti cizím nepřátelským myslím a on potřeboval, aby svou funk-

ci plnila co nejlépe.

Ne to nebyla pravda. Jeho postavení Mluvčího by ohrozilo, kdy-

by přestal chápat svou vlastní mysl nebo si ji, v horším případě, zá-

měrně špatně vykládal, aby se vyhnul pravdě. Ve skutečnosti měl

radost, když byla klidná, vyrovnaná a šťastná z vnitřního popudu –

bez jeho zásahu – a dělalo mu to radost jen proto, že měl radost z ní.

A na tom (pomyslel si vzdorovitě) přece není nic špatného.

„Posaď se, Noviová.“

Poslechla ho a pak nejistě posedávala na okraji židle, nejdál, jak

to dovoloval prostor místnosti. Její mysl byla naplněna úctou.

„Noviová, když jsi mě viděla vydávat nějaké zvuky, tak to jsem

mluvil na dálku, po způsobu vědců.“

Noviová smutně, se sklopenýma očima řekla: „Vidím, Mistře, že

bědátoři dělají spoustu věcí, které nechápu ani si je nedokážu před-

stavit. To být složité a velikánské umění. Stydím se, že jsem za vámi

přišla a chtěla být bědátor. Jak to, Mistře, že jste se mi nevysmál?“

„Není hanba, když člověk po něčem touží, i když toho nemůže

dosáhnout. Jsi už moc stará, aby z tebe mohl být vědec jako já, ale

rozhodně nejsi tak stará, aby ses nemohla naučit víc, než už znáš, a

nedokázala zvládnout víc, než zatím dovedeš. Povím ti pár věcí o

téhle lodi. Než dorazíme k cíli, můžeš se v ní docela slušně vyznat.“

Měl velkou radost. A proč ne? Záměrně odmítal tradiční postoj

k Damovanům. Jakým právem si vůbec mohla různorodá společnost

tvořící Druhou Nadaci takový postoj vytvořit? Příslušníci mladé ge-

nerace, kterou zplodili, měli jen vzácně předpoklady k tomu, aby

zaujali místo na vyšších postech Druhé Nadace. Děti Mluvčích skoro

nikdy neměly schopnosti potřebné pro funkci Mluvčích. Před třemi

staletími se sice vyskytly tři generace Linguesterů, ale stejně existo-

valo nejasné tušení, že prostřední Mluvčí z té řady k nim vlastně ne-

patřil. A pokud je to pravda, kdo jsou vůbec ti lidé z Univerzity, že o

sobě mají tak vysoké mínění?

– 226 –

Zpozoroval, jak se Noviové zaleskly oči a měl z toho radost.

„Mistře, budu se moc snažit, abych se naučila všechno, co po

mně budete chtít.“

„O tom nepochybuji,“ řekl a potom znejistěl. Napadlo ho, že při

svém rozhovoru s Comporem nedal najevo, že není sám. O jeho spo-

lečnosti nepadla jediná zmínka.

Přítomnost ženy by se snad dala pokládat za samozřejmou,

aspoň Compora by to jistě nepřekvapilo. Ale Damovanka? Přes

všechnu Gendibalovu snahu tradiční přístup na chvíli nabyl vrchu a

on byl vlastně rád, že Compor nikdy nebyl na Trantoru, a proto ne-

pozná, že je Noviová Damovanka.

Tu myšlenku hned zapudil. Nebylo podstatné, jestli to Compor –

nebo někdo jiný – ví nebo neví. Gendibal byl Mluvčí Druhé Nadace

a v mezích daných Seldonovým plánem si mohl dělat, co uzná za

vhodné, a nikdo mu v tom nemohl bránit.

„Mistře, až dorazíme k cíli, tak se rozloučíme?“ zeptala se

s obavami Noviová.

Podíval se na ni a snad s větším důrazem, než měl v úmyslu, od-

pověděl: „Ne, Noviová, nerozejdeme se.“

Damovanka se plaše usmála a ve tváři měla právě takový výraz,

jakým by asi odpověděla – každá žena.

– 227 –

Kapitola třináctá

UNIVERZITA

50.

Pelorat nakrčil nos, když se s Trevizem znovu ocitl na palubě

Vzdálené hvězdy.

Trevize pokrčil rameny. „Lidské tělo je mocný zdroj různých

pachů. Recirkulace nikdy nezačne fungovat okamžitě a umělé vůně

je mohou jenom překrýt, ale ne nahradit.“

„A zřejmě ani dvě lodi nejsou cítit úplně stejně, jakmile na nich

nějakou dobu žili různí lidé.“

„To je pravda, ale cítil jste po první hodině planetu Sayshell?“

„Ne,“ přiznal Pelorat.

„Tak vidíte, za chvíli nebudete cítit ani tohle. Když člověk žije

na lodi dost dlouho, pak vlastně s radostí vítá vůni, která ho zdraví

při návratu jako známku domova. A mimochodem, Janove, jestli se

po téhle cestě stanete galaktickým světoběžníkem, tak se musíte nau-

čit, že je nezdvořilé kritizovat zápach nějaké lodi nebo nějakého svě-

ta před těmi, kdo na té lodi nebo na tom světě žijí. Mezi námi to sa-

mozřejmě nevadí.“

„Golane, je to zvláštní, ale já Vzdálenou hvězdu vlastně poklá-

dám za svůj domov. Aspoň proto, že je z Nadace.“ Pelorat se usmál.

„Já jsem se totiž nikdy nepokládal za nějakého vlastence. Líbí se mi

představa, že za svůj národ uznávám jen lidstvo, ale musím říct, že

když jsme opustili Nadaci, v hloubi duše k ní pociťuji lásku.“

Trevize si stlal postel. „Od Nadace nejste zase tak daleko.

Sayshellský svaz je skoro obklopen územím Federace. Máme tu vel-

vyslance a ohromné zastoupení, od konzulů až dolů. Sayshellané

nám rádi odporují slovy, ale obvykle si dávají dobrý pozor, aby neu-

dělali něco, čím by vzbudili naši nelibost. Janove, jděte už na kutě.

Dneska se nám nic nepodařilo a zítra to musíme napravit.“

– 228 –

Ale i tak bylo dobře slyšet z jedné místnosti do druhé, a když

byla na lodi tma, Pelorat, který se neklidně převaloval, nakonec po-

lohlasem pronesl: „Golane?“

„Co je?“

„Nespíte?“

„Dokud budete mluvit, tak ne.“

„Něco se nám přece jen podařilo. Váš přítel Compor…“

„Bývalý přítel,“ zabručel Trevize.

„Ať je jaký chce, tak povídal o Zemi a řekl nám něco, s čím

jsem se při svém předchozím výzkumu nesetkal. Radioaktivita!“

Trevize se zvedl na jeden loket. „Poslyšte, Janove, pokud je

Země skutečně mrtvá, neznamená to, že se vrátíme domů. Pořád chci

najít Gaiu.“

Pelorat mírně zafuněl, jako by odfukoval pírko. „No ovšem, mi-

lý příteli. Já také. Kromě toho si nemyslím, že je Země mrtvá. Com-

por si mohl myslet, že je to pravda, ale v Galaxii se sotva najde sek-

tor, který by neznal takový či onaký příběh, který za místo původu

lidstva pokládá některý místní svět. A skoro vždycky mu říkají Ze-

mě, nebo nějakým hodně podobným jménem.

V antropologii tomu říkáme ‚globocentrismus‘. Lidé mají ten-

denci předpokládat, že jsou lepší než jejich sousedé, že jejich kultura

je starší a dokonalejší než kultura jiných světů, že všechno, co je na

jiných světech dobrého, si vypůjčily od nich, zatímco to špatné je jen

deformací nebo zneužitím vypůjčeného, nebo to bylo vymyšleno

někde jinde. A existuje tendence vyrovnávat svou nadřazenost po

stránce kvality s nadřazeností v délce trvání. Pokud je logicky vylou-

čeno, aby svou vlastní planetu prohlásili za Zemi nebo její ekvivalent

– a místo počátků lidského druhu – skoro vždycky se usilovně snaží

umístit Zemi do svého sektoru, i když nedokážou určit její přesnou

polohu.“

„To se mě snažíte přesvědčit, že když Compor tvrdil to o exis-

tenci Země v sektoru Síria, řídil se jen běžnou zvyklostí? Ale sektor

Síria má vážně dlouhou historii, takže každý jeho svět by měl být

znám a neměl by být problém to prověřit, aniž bychom se tam sami

museli vypravit.“

– 229 –

Pelorat se pousmál. „Kdybyste nakrásně dokázal, že ani jeden

svět v sektoru Síria nemůže být Země, tak by to nebylo nic platné.

Golane, vy prostě nechápete, do jaké hloubky může mystika pohřbít

logické úvahy. V Galaxii je přinejmenším půl tuctu sektorů, kde

uznávaní vědci s naprosto vážným výrazem a bez špetky úsměvu

opakují místní povídačky o tom, že Země – nebo jak jí říkají – leží

v hyperprostoru a není možné se k ní dostat jinak než náhodou.“

„A říkají, že se k ní někdo náhodou dostal?“

„Takové historky se vždycky objeví a vlastenecké smýšlení ne-

připustí, aby se o nich pochybovalo, i když ty historky nejsou ani

trochu věrohodné a mimo svět, ze kterého vzešly, jim stejně nikdo

nevěří.“

„Tak to jim, Janove, nebudeme věřit ani my. Co se takhle vydat

do našeho soukromého hyperprostoru spánku?“

„Ale Golane, když mě zajímá ta věc s radioaktivitou Země.

Mám pocit, že by to mohla být pravda, aspoň tak trochu.“

„Co myslíte tím tak trochu?“

„Když je nějaký svět radioaktivní, tak na tom světě asi bude

existovat intenzívní záření ve vyšší koncentraci, než je obvyklé. Na

takovém světě bude vyšší četnost mutací a evoluce tam bude probí-

hat rychleji a mnoha různými směry. Pokud si vzpomínáte, tak jsem

vám říkal, že jednou z věcí, na kterých se skoro všechny příběhy

shodují, je ta, že život na Zemi byl neuvěřitelně různorodý: milióny

druhů všech forem života. Právě ta rozmanitost života – ten překotný

vývoj – snad umožnil, aby na Zemi vznikla inteligence, která pak

zaplavila okolní Galaxii. Pokud byla Země z nějakého důvodu radio-

aktivní – tedy měla větší radioaktivitu než jiné planety – mohlo by to

vysvětlovat všechno ostatní, co na Zemi je nebo bylo jedinečné.“

Trevize chvíli nic neříkal. „Především nemáme důvod věřit, že

Compor mluvil pravdu. Klidně mohl lhát od začátku do konce, aby

nás přiměl k odletu a my se potom bláznivě hnali k Síriu. Myslím, že

přesně tak to bylo. A i kdyby mluvil pravdu, vlastně nám řekl, že je

tam tak silná radioaktivita, že znemožnila existenci života.“

Pelorat si znovu odfoukl. „Radioaktivita, která umožnila vývoj

života na Zemi, nemohla být tak vysoká, a – když už život jednou

existuje – pak je rozhodně jednodušší, aby se aspoň udržel, než aby

– 230 –

se ještě vyvíjel. Tedy pokud na Zemi vznikl život a udržel se tam. A

proto úroveň radioaktivity nemohla být neslučitelná se životem. A

postupem času mohla jedině klesat. Neexistuje nic, co by její úroveň

mohlo zvýšit.“

„Jaderné výbuchy?“ podotkl Trevize. „Co ty by s tím měly spo-

lečného?“

„Napadlo mě, jestli třeba na Zemi nedošlo k jaderným vý-

buchům.“

„Na zemském povrchu? Vyloučeno. V dějinách Galaxie není

doložen jediný případ, že by nějaká společnost byla tak krátkozraká a

použila jaderného výbuchu jako prostředku vedení války. To bychom

jistě nepřežili. Za trigellského povstání, kdy obě strany téměř umíraly

hladem, propadaly zoufalství a Jendippurns Khoratt navrhl spuštění

jaderné fúze v…“

„Tak ho pověsili námořníci jeho vlastní flotily. Dějiny Galaxie

znám. Měl jsem na mysli nějaké neštěstí.“

„Není známo, že by nějaká nehoda takového druhu mohla způ-

sobit výrazné zvýšení radioaktivity celé planety.“ Povzdechl si. „Až

na to bude čas, zřejmě se budeme muset vydat do sektoru Síria, aby-

chom se tam trochu porozhlédli.“

„Snad jednou. Ale zatím…“

„Ano, ano, už mlčím.“

A také už nic neřekl. Trevize skoro hodinu ležel potmě a pře-

mýšlel, jestli na sebe skutečně neupoutal pozornost a jestli by nebylo

moudřejší letět do sektoru Síria a pak se vrátit na Gaiu, až bude po-

zornost – pozornost všech – obrácena někam jinam.

Než usnul, nedospěl k jednoznačnému závěru. Tu noc rozhodně

neměl klidné spaní.

51.

Do města znovu přijeli teprve dopoledne. V turistickém středis-

ku byla tentokrát spousta lidí, ale nakonec získali nezbytné instrukce,

jak se dostat k všeobecné knihovně, kde zase dostali návod k použití

místních modelů počítačů s přehledem veškerých informací.

– 231 –

Pečlivě probírali muzea a univerzity, počínaje těmi nejbližšími,

ověřovali si všechny dostupné informace o antropolozích, archeolo-

zích a odbornících dějin starověku.

„Ach!“ vydechl najednou Pelorat.

„Ach?“ zopakoval trochu drsně Trevize. „Jaképak ach?“

„To jméno, Quintesetz. Připadá mi nějak povědomé.“

„Vy toho člověka znáte?“

„Ne, ovšem že ne, ale možná jsem četl nějakou jeho práci. Na

lodi, kde mám svou příruční sbírku…“

„Vracet se nebudeme, Janove. Pokud je vám to jméno povědo-

mé, máme odkud začít. A když nám nepomůže, jistě nám dokáže

poradit, co dál.“ Zvedl se. „Zjistíme, jak se dostat na Sayshellskou

univerzitu. A protože tam přes poledne nikdo nebude, nejdřív se pů-

jdeme najíst.“

Na univerzitu dorazili až pozdě odpoledne, proklestili si cestu

jejím labyrintem a ocitli se v předpokoji, kde čekali na mladou ženu,

která odešla zjistit nějaké informace a která je mohla, ale nemusela,

zavést ke Quintesetzovi.

„To bych rád věděl,“ znepokojil se Pelorat, „jak dlouho ještě

budeme čekat. Každou chvíli už musí zavírat školu.“

A jako na zavolanou se k nim rychlým krokem blížila mladá

dívka, kterou viděli naposledy před půl hodinou. Boty jí přitom jis-

křily záblesky červené a fialové, a když při chůzi dopadaly na zem,

zněly jasným melodickým tónem. Jeho výška se měnila podle rych-

losti a síly jejích kroků.

Pelorat sebou trhl. Měl pocit, že stejně jako má každý svět svůj

zápach, má i svůj vlastní způsob, jak útočit na smysly. Napadlo ho,

jestli se teď, když přestal vnímat zápach, naučí také nevnímat tu ne-

příjemnou směsici zvuků, jakou při chůzi vydávají elegantní mladé

ženy.

Došla k Peloratovi a zastavila se. „Mohu znát celé vaše jméno,

profesore?“

„Janov Pelorat, slečno.“

„Z jaké planety pocházíte?“

Trevize pozvedl ruku, jako by ho chtěl umlčet, ale Pelorat, který

to neviděl, nebo si toho nevšiml, odpověděl: „Z Terminu.“

– 232 –

Mladá žena odpověděla přátelským úsměvem a zdálo se, že má

radost. „Když jsem říkala profesoru Quintesetzovi, že se po něm ptá

profesor Pelorat, prohlásil, že vás přijme jen v případě, že jste Janov

Pelorat z Terminu.“

Pelorat rychle zamžikal. „Tím – tím chcete říci, že o mně sly-

šel?“

„Už to tak vypadá.“

Když se Pelorat obrátil k Trevizovi, skoro křečovitě se usmál.

„Tak on o mně slyšel. To by mě v životě nenapadlo – tím chci říct, že

jsem napsal dost málo prací, a tak mě nenapadlo, že by někdo…“

Zavrtěl hlavou. „Vlastně nebyly zvlášť významné.“

„No dobrá,“ usmíval se Trevize, „přestaňte se vyžívat v tom se-

bepodceňování a jdeme.“ Obrátil se k ženě. „Předpokládám, slečno,

že tu máte nějakou dopravu, která nás k němu zaveze.“

„To se dá zvládnout pěšky. Ani nemusíme vyjít z komplexu bu-

dovy a já vás tam ráda zavedu. Jste oba z Terminu?“ A vykročila.

Oba muži ji následovali a Trevize trochu rozmrzele odpověděl:

„Ano. Záleží na tom?“

„Ne, ovšem že ne. Někteří lidé na Sayshellu sice nemají rádi ob-

čany Nadace, ale tady, na univerzitě, jsme víc kosmopolitní. Mým

heslem je žít a nechat žít. Tím chci říct, že lidé z Nadace jsou také

lidé. Víte, jak to myslím?“

„Jak bych nevěděl. Mnozí z nás říkají, že i Sayshellané jsou li-

dé.“

„Právě tak to má být. Víte, že jsem ještě neviděla Terminus? To

musí být veliké město.“

„Vlastně ani ne,“ pronesl střízlivě Trevize. „Myslím, že je menší

než Sayshell City.“

„Vy mě vodíte za nos,“ řekla. „Je to přece hlavní město Federa-

ce Nadace? A jiný Terminus snad neexistuje?“

„Ne, pokud vím, tak Terminus je jenom jeden, a to ten, odkud

přicházíme – hlavní město Federace Nadace.“

„Ale pak to musí být ohromné město. A vy letíte až sem, abyste

navštívili profesora. On je totiž naší velkou chloubou. Je pokládán za

největší kapacitu v celé Galaxii.“

„Skutečně?“ divil se Trevize. „V jakém oboru?“

– 233 –

Znovu otevřela oči dokořán. „Že si nedáte pokoj. Ten ví o ději-

nách starověku víc než – než já o své vlastní rodině.“ A její melodic-

ké nožky zase pokračovaly v chůzi.

Jak často mohou člověka podezírat, že druhé vodí za nos nebo si

z nich dělá legraci, aniž by měl něco takového vůbec v úmyslu. Tre-

vize se usmál: „Tak to profesor bude vědět všechno o Zemi.“

„O Zemi?“ Zastavila se přede dveřmi kanceláře a nechápavě se

na ně podívala.

„Přece o tom světě, na kterém vzniklo lidstvo.“

„Aha, vy máte na mysli úplně první planetu. Myslím, že ano.

Myslím, že by o ní měl vědět všechno. Vždyť přece leží v sektoru

Sayshellu. To ví i malé dítě! Tady je jeho kancelář. Hned vás ohlá-

sím.“

„Ne,“ zastavil ji Trevize. „Ještě okamžik. Povězte mi něco o

Zemi.“

„Vlastně jsem v životě neslyšela, že by jí někdo říkal Země. To

slovo asi pochází z Nadace. Tady jí říkáme Gaia.“ Trevize v rychlosti

pohlédl na Pelorata.

„Ale? A kde leží?“

„Nikde. Je v hyperprostoru a nikdo se k ní nemůže dostat. Když

jsem byla malá, babička říkala, že Gaia byla kdysi v reálném Vesmí-

ru, ale byla tak znechucena…“

„Zločiny a pošetilými skutky lidských bytostí,“ zamumlal Pelo-

rat, „že hanbou nad tím opustila Vesmír a odmítla mít cokoli společ-

ného s lidskými bytostmi, které vyslala do celé Galaxie.“

„Tak vy ten příběh znáte. Viďte? Moje kamarádka tvrdí, že je to

pověra. Ale já jí ukážu. Když je dost dobrý pro profesory

z Nadace…“

Na kouřovém skle dveří se leskl výřez s nápisem, který hlásal:

SOTAYN QUINTESETZ, ABT v těžko čitelném sayshellském kra-

sopisu – a pod tím stejným způsobem stálo: KATEDRA DĚJIN

STAROVĚKU.

Žena položila prst na hladký kovový kroužek. Nic se neozvalo,

ale kouřové zbarvení skla se na okamžik změnilo v mléčně bílé a

tichý hlas se trochu nepřítomně zeptal: „Kdo je tam?“

– 234 –

„Janov Pelorat z Terminu,“ řekl Pelorat, „a Golan Trevize ze

stejného světa.“ Dveře se okamžitě otevřely.

52.

Muž, který vstal, obešel stůl a vykročil jim vstříc, byl vysoký a

už dávno překročil střední věk. Měl trochu snědou pleť a vlasy, které

se mu vlnily kolem hlavy v pečlivě upravených kadeřích, byly sivé.

Podával jim ruku na uvítanou a promluvil tichým hlubokým hlasem.

„Já jsem S.Q. Velice mě těší, profesoři.“

Trevize se ozval vzápětí. „Já nemám akademický titul. Jen do-

provázím profesora Pelorata. Můžete mi říkat prostě Trevize. Potěše-

ní je na mé straně, profesore Abte.“

Quintesetz zjevně v rozpacích zvedl ruku. „To ne. Abt je jen ta-

kový nesmyslný titul, který mimo Sayshell nic neznamená. Toho si,

prosím, nevšímejte a říkejte mi S.Q. Na Sayshellu je zvykem

v běžném společenském styku používat iniciály. Velice mě těší, že

jste přišli dva, i když jsem čekal jen jednoho.“

Chvíli se zdálo, že váhá a potom natáhl pravici, kterou si před-

tím nenápadně otřel o kalhoty.

Trevize ji stiskl a přitom uvažoval, jak se asi správně zdraví na

Sayshellu.

„Posaďte se,“ vyzval oba Quintesetz. „Ta křesla jsou bohužel

neživá, ale já osobně nestojím o to, aby mě moje křesla objímala.

Dneska jsou v módě křesla, která člověka objímají, ale já dávám

přednost objetí jiného druhu, no ne?“

Trevize se usmál. „To snad každý. Vaše jméno mi, S.Q., nepři-

padá moc sayshellské, spíš jako odněkud z Okrajových světů. Jestli

je to nemístná poznámka, tak se omlouvám.“

„To nevadí. Můj rod pochází částečně z Askone. Je to pět gene-

rací, co mí prapraprarodiče z Askone odletěli, když tam neúnosně

zesílil vliv Nadace.“

Pelorat ihned zareagoval. „A my jsme z Nadace. Přijměte naši

omluvu.“

Quintesetz velkoryse mávl rukou: „S odstupem pěti generací ne-

cítím žádnou zášť. Ne že by se nic takového nestalo, tím víc mě to

– 235 –

mrzí. Dáte si něco k jídlu? K pití? Budete si přát hudbu jako zvuko-

vou kulisu?“

„Když dovolíte,“ řekl Pelorat, „a pokud to není proti sayshell-

ským zvyklostem, rád bych přistoupil přímo k věci.“

„Mohu vás ujistit, že sayshellské zvyklosti tomu nebrání. Dokto-

re Pelorate, nemáte tušení, jak je to úžasné. Teprve asi před dvěma

týdny jsem v Archeologické revue narazil na váš článek, který se

týkal mýtů o prapůvodu. Připadal mi jako úžasná syntéza – jenže byl

příliš krátký.“

Pelorat se zarděl radostí. „Velice mě těší, že jste ho četl. Musel

jsem ho samozřejmě zestručnit, protože Revue by práci v plném zně-

ní neotiskla. Mám v úmyslu na to téma sepsat celé pojednání.“

„To byste rozhodně měl. Ale jakmile jsem si ho přečetl, i tak

jsem vás hned zatoužil poznat. Dokonce mě napadlo, že bych kvůli

tomu navštívil Terminus, i když by to nebylo tak snadné.“

„Jak to?“ zeptal se Trevize.

Quintesetz se zatvářil rozpačitě. „Bohužel, musím přiznat, že

Sayshell netouží po připojení k Federaci Nadace, a proto se všechny

společenské styky s Nadací snaží omezovat. Máme totiž tradici ne-

utrality. Dokonce i Mezek nás nechal na pokoji, jenom si od nás vy-

žádal zvláštní prohlášení o neutralitě. Proto se na každou žádost o

povolení návštěvy území Nadace obecně – a Terminu zvlášť – pohlí-

ží s podezřením, i když je pravděpodobné, že vědec jako já, plně zau-

jatý svými teoriemi, by pas nakonec získal. Ale nic takového nebylo

nutné, vy jste přišel za mnou. Sotva tomu dokážu uvěřit. Sám sebe se

ptám: Proč? Dověděl jste se o mně, jako jsem se já dověděl o vás?“

„Znám vaše dílo, S.Q., ve svém rejstříku mám výpisy z vašich

prací. Proto jsem za vámi přišel. Můj výzkum se týká otázky Země,

která je údajně planetou původu lidského druhu, a také raného obdo-

bí průzkumu a osídlování Galaxie. Jsem tady hlavně proto, abych

získal informace o založení Sayshellu.“

„Z vašeho článku soudím,“ připustil Quintesetz, „že se zajímáte

o mýty a legendy.“

„Ještě víc o historii – skutečná fakta – pokud existují. Jinak o

mýty a legendy.“

– 236 –

Quintesetz vstal a rychle přešel po délce kanceláře tam a zpátky,

zastavil se, aby pohlédl na Pelorata, a znovu vykročil.

Trevize netrpělivě vyhrkl: „Tak co?“

„Je to zvláštní. Opravdu zvláštní! Právě včera,“ zarazil se

Quintesetz.

„Co bylo právě včera?“ pobídl ho Pelorat.

„Jak jsem řekl, doktore Pelorate – mimochodem, smím vám ří-

kat J.P.? Používat celé jméno mi připadá dost nezvyklé.“

„Prosím.“

„Jak jsem vám řekl, J.P., obdivoval jsem váš článek a chtěl jsem

vás navštívit. Chtěl jsem vás navštívit proto, že jistě máte rozsáhlou

sbírku legend o počátcích světů, a přece neznáte ty naše. Jinými slo-

vy, chtěl jsem vás navštívit, abych vám sdělil přesně to, co jste si

přijel zjistit sám.“

„Co to má, S.Q., společného s včerejškem?“ zeptal se Trevize.

„Máme své legendy. Jednu legendu. Ta je důležitá pro naši spo-

lečnost, protože se stala naším hlavním mystériem.“

„Mystériem?“ řekl Trevize překvapeně.

„Nemám na mysli žádnou záhadu nebo něco podobného. To je

asi běžný význam toho slova v Galaktickém standardu. Tady má

ovšem specifický význam. Znamená to něco tajného, věc, kterou

plně chápe jen jistý okruh vyznavačů, něco, o čem se nesmí mluvit

před nezasvěcenci. A včera byl ten den.“

„Jaký den, S.Q.?“ Trevize až příliš zdůrazňoval svou trpělivost.

„Včera byl Den letu.“

„Ach tak,“ pochopil Trevize, „den meditace a klidu, kdy by měl

každý zůstat doma.“

„Teoreticky něco takového, až na to, že ve větších městech,

v oblastech s vyšší vzdělaností se starší zvyky příliš nedodržují. Ale

to už asi víte.“

Pelorat, kterého začal zneklidňovat Trevizův nepříjemný tón,

rychle zasáhl do hovoru: „Něco jsme se dověděli, když jsme sem

včera přijeli.“

„Zrovna ten den,“ prohlásil jedovatě Trevize. „Poslyšte, S.Q.,

jak už jsem řekl, nejsem akademik, ale rád bych vám položil jednu

otázku. Říkal jste, že mluvíte o hlavním mystériu, o kterém se prý

– 237 –

nesmí mluvit před nezasvěcenci. Jak to, že o tom mluvíte s námi?

My jsme nezasvěcenci.“

„To sice ano. Ale já ten den nesvětím a moje pověrčivost v té

věci je nanejvýš nepatrná. Článek J.P. ve mně ovšem posílil pocit,

který mám už dlouho: Mýtus nebo legenda nevznikne jen tak, ze

vzduchoprázdna. Jako ostatně nic. V jistém smyslu musí obsahovat

pravdivé jádro, třeba i značně zkreslené a já bych rád zjistil pravdu,

která se skrývá za naší legendou o Dni letu.“

„Není riskantní o tom mluvit?“ zeptal se Trevize. Quintesetz

pokrčil rameny. „Tím si nejsem tak jistý. Konzervativní složky naše-

ho národa by to vyděsilo. Ty ovšem nemají slovo ve vládě, a to už

celé století. Stoupenci sekularismu jsou silní a budou ještě silnější,

pokud konzervativci nevyužijí naší – promiňte mi ten výraz – zauja-

tosti vůči Nadaci. A navíc, protože o té věci mluvím z pozice vlast-

ního vědeckého zájmu o nejstarší dějiny, měl bych v případě potřeby

silnou podporu Akademické společnosti.“

„Když je to tak, S.Q.,“ řekl Pelorat, „povíte nám něco o vašem

hlavním mystériu?“

„Ano, ale ještě se postarám, aby nás nikdo nerušil, nebo snad

náhodou nevyslechl náš rozhovor. Jak se říká, když člověk musí po-

hlédnout býkovi do očí, ještě ho nemusí chytat za rohy.“

Na klávesnici přístroje, který měl na stole, zvolil příslušnou

kombinaci. „Teď jsme odříznuti od světa.“

„Víte jistě, že to tu není napíchnuté?“ zeptal se Trevize.

„Napíchnuté?“

„Odposlouchávané! Jestli to někdo nemůže slyšet! Jestli tu není

nějaké zařízení, které by vás mohlo sledovat – optické, zvukové, ne-

bo obojí.“

Quintesetz se zatvářil pohoršeně. „Něco takového je na Sayshel-

lu vyloučeno.“

Trevize pokrčil rameny. „Když myslíte.“

„Prosím vás, S.Q., pokračujte,“ požádal Pelorat.

Quintesetz našpulil rty, opřel se v křesle (které pod tlakem tro-

chu povolilo) a přiložil k sobě konečky prstů. Zdálo se, že přemýšlí,

jak by přesně začal.

„Víte, co je to robot?“

– 238 –

„Robot?“ řekl Pelorat. „Nevím.“

Quintesetz se podíval směrem k Trevizovi a ten pomalu zavrtěl

hlavou.

„Počítač ovšem znáte?“

„Ovšem,“ přitakal Trevize.

„Tak tedy mobilní přístroj ovládaný počítačem.“

„Mobilní přístroj ovládaný počítačem?“ Trevize byl pořád netr-

pělivý.

„Existuje nekonečně mnoho různých typů a já pro ně neznám ji-

né obecně platné označení než mobilní přístroj ovládaný počíta-

čem…“

„…který vypadá přesně jako lidská bytost, a to je robot,“ do-

končil klidně S.Q. svou definici. „Robot se vyznačuje tím, že je po-

dobný člověku.“

„Proč je podobný člověku?“ Pelorat se zeptal s nelíčeným údi-

vem.

„To sám pořádně nevím. Připouštím, že pro přístroj je to nanej-

výš neúčelná podoba, ale jen opakuji, co tvrdí legenda. Robot je staré

slovo, z dnes už neznámého jazyka, i když podle tvrzení našich věd-

ců se jeho význam vztahuje k práci.“

„Nenapadá mě jediné slovo,“ řekl pochybovačně Trevize, „které

by třeba jen vzdáleně znělo jako robot a mělo něco společného

s prací.“

„Rozhodně ne v galačtině,“ řekl Quintesetz, „ale oni to stejně

tvrdí.“

„Mohlo by jít o obrácenou etymologii,“ zamyslel se Pelorat. „Ty

předměty se používaly k práci, a proto byl tomu slovu přiřazen vý-

znam práce. Ale proč nám to vlastně říkáte?“

„Protože tady, na Sayshellu, se pevně udržuje tradice, která tvr-

dí, že když byla Země jediným světem a před sebou měla celou neo-

bydlenou Galaxii, byli vymyšleni a vytvořeni roboti. Potom existova-

ly dva druhy lidských bytostí: přirozené a umělé, z masa a z kovu,

biologické a mechanické, složité a jednoduché.“

Quintesetz se odmlčel a s neradostným smíchem řekl: „Promiň-

te. Není možné mluvit o robotech, aniž by člověk citoval z Knihy o

– 239 –

letu. Lidé na Zemi vynalezli roboty – a víc nemusím říkat. Je to úpl-

ně jasné.“

„A proč vynalezli roboty?“ zeptal se Trevize.

Quintesetz pokrčil rameny. „Kdo to může vědět s takovým od-

stupem času? Možná jich bylo málo a potřebovali pomoc, hlavně při

obtížném úkolu, jakým byl průzkum a osídlování Galaxie.“

Trevize ho poslouchal se stále větším zaujetím. „To mi připadá

dost logické. Když byla Galaxie osídlena, lidé přestali roboty potře-

bovat. Dneska už v Galaxii jistě nejsou humanoidní mobilní přístroje

ovládané počítačem.“

„Ať je to jak chce,“ pokračoval Quintesetz, „ten příběh je zhruba

následující, pokud to mohu hodně zjednodušit a vynechat množství

poetických příkras, které – po pravdě řečeno – neuznávám, přestože

lid jim obecně věří nebo to aspoň předstírá. Kolem Země vyrostly

světy kolonií, které obíhaly kolem sousedních hvězd a na těch svě-

tech kolonií bylo mnohem víc robotů než na Zemi samé. Na nových

panenských světech měli roboti větší uplatnění. Země se vlastně

stáhla do pozadí, o roboty už nestála a bouřila se proti nim.“

„Co se stalo?“ otázal se Pelorat.

„Vnější světy byly silnější. S pomocí svých robotů děti porazily

a ovládly Zemi – Matku. Promiňte, nemohu se však vyhnout citacím.

Ale někteří obyvatelé Země – kteří měli lepší lodě a znali účinnější

způsob cestování hyperprostorem – ze svého světa uprchli. Uprchli

na velice vzdálené hvězdy a světy, daleko za hranice dříve osídle-

ných, bližších světů. Byly založeny nové kolonie – bez robotů – ve

kterých mohly lidské bytosti žít podle svého. To byla takzvaná Epo-

cha letů. A den, kdy první Pozemšťané dorazili do sektoru Sayshellu

– vlastně právě na tuto planetu – je tím Dnem letu, který se každo-

ročně slaví už mnoho tisíc let.“

Pelorat překvapeně zamrkal. „Milý příteli, vy tedy tvrdíte, že

Sayshell byl založen přímo ze Země.“

Quintesetz se zamyslel a chvíli váhal. „Oficiálně se tomu věří.“

„Ale vy,“ pronesl Trevize, „to zřejmě neuznáváte.“

„Já mám pocit…“ začal Quintesetz a potom ze sebe vychrlil:

„Při Velkých hvězdách a Malých planetách, ovšem že ne! Je to až

příliš nepravděpodobné, jenže je to oficiální dogma a bez ohledu na

– 240 –

současnou sekularizaci vlády to člověk musí tvrdit aspoň na oko. Ale

k věci. Z vašeho článku, J.P., není zřejmé, že byste znal ten příběh –

o robotech a o dvou vlnách osídlování, ze kterých méně významná

byla s roboty a ta významnější bez nich.“

„Ovšem že ne,“ souhlasil Pelorat. „Dnes ho slyším poprvé a

jsem vám, milý S.Q., neskonale vděčný, že jste mě s ním seznámil.

Žasnu nad tím, že v žádné práci o tom nepadla ani zmínka.“

„To,“ řekl Quintesetz, „svědčí o účinnosti našeho společenského

systému. Je to naše sayshellské tajemství – naše veliké mystérium.“

„Možná,“ přitakal střízlivě Trevize. „Jenomže druhá vlna osíd-

lování – ta bez robotů – se přece musela šířit všemi směry. Proč tedy

to velké tajemství existuje jenom na Sayshellu?“

„Možná existuje i někde jinde a je také tajemstvím. Naši vlastní

konzervativci věří, že ze Země byl osídlen jenom Sayshell a že celý

zbytek Galaxie byl osídlen ze Sayshellu. To je ovšem pravděpodobně

nesmysl.“

Pelorat se vložil do hovoru. „Na řešení takových podružných

problémů je dost času. Teď, když mám výchozí bod, mohu vyhledat

podobné informace na jiných světech. Podstatné je, že jsem zjistil, na

co se mám ptát.

A správná otázka je samozřejmě klíčem k získání nekonečného

množství odpovědí. To mám ale štěstí.“

„Ovšem, Janove, ale náš milý S.Q. nám jistě neřekl všechno. Co

se stalo s těmi staršími koloniemi a jejich roboty? To v těch vašich

příbězích není?“

„Ne dopodrobna, ale v podstatě ano. Společná existence lidí a

humanoidů je zřejmě vyloučena. Světy s roboty zanikly. Nebyly

schopné vývoje.“

„A Země?“

„Lidé ji opustili, usadili se tady a pravděpodobně (i když kon-

zervativci by s tím nesouhlasili) také na jiných planetách.“

„Ze Země přece neodletěly všechny lidské bytosti. Planeta ne-

mohla zůstat opuštěná.“

„Pravděpodobně ne. Nevím.“

Trevize najednou nadhodil: „Když odletěli, nebyla radioaktiv-

ní?“

– 241 –

Quintesetz se zatvářil užasle. „Radioaktivní?“

„Právě na to se ptám.“

„O tom nic nevím. Něco takového jsem v životě neslyšel.“

Trevize si přiložil kotník prstu k zubům a přemýšlel. „S.Q., už je

dost pozdě a my jsme vás zřejmě připravili o spoustu času.“ (Pelorat

jako by chtěl něco namítnout, ale Trevizova ruka mu přistála na ko-

leně a pevně ho stiskla – takže se Pelorat, zjevně vyvedený z míry,

zase uklidnil.)

„Velice mě těší, že jsem vám mohl být užitečný,“ řekl Quintese-

tz.

„O tom nemůže být pochyb. A kdybychom se vám mohli nějak

odvděčit, řekněte jak.“

Quintesetz se slabě zasmál. „Dostatečná odměna pro mě bude,

když milý J.P. bude tak laskav a neuvede mé jméno v souvislosti

s žádnou prací, kterou napíše o našem mystériu.

Pelorat horlivě přesvědčoval: „Mohl byste získat zasloužené

uznání – a snad i větší vážnost – kdybyste směl navštívit Terminus a

možná i delší dobu zůstat na naší univerzitě jako hostující profesor.

To bychom mohli zařídit. Sayshell možná nemá v oblibě Federaci,

ale přesto by nemusel odmítnout přímou žádost o povolení návštěvy

Terminu za účelem, řekněme, účasti na konferenci o nějakém aspek-

tu dějin starověku.“

Sayshellan se napůl vztyčil. „Tím chcete říct, že máte tak dlouhé

prsty, abyste mohli zařídit něco takového?

Trevize se zamyslel: „To mě sice nenapadlo, ale J.P. má úplnou

pravdu. Dalo by se to udělat, kdybychom se o to pokusili. A čím víc

vám budeme zavázáni, tím větší snahu zřejmě budeme ochotni vyvi-

nout.“

Quintesetz chvíli mlčel, potom se zamračil. „Jak to myslíte, pa-

ne?“

„Stačí, S.Q., abyste nám pověděl něco o Gaie,“ řekl Trevize.

Quintesetzova rozzářená tvář docela pohasla.

– 242 –

53.

Quintesetz se díval do stolu. Rukou si nepřítomně hladil krátké

vlasy, přiléhající k hlavě v pevných kadeřích. Potom se podíval na

Trevize a pevně stáhl rty. Jako by byl odhodlán nepromluvit.

Trevize nadzvedl obočí a čekal. Quintesetz konečně přiškrce-

ným hlasem řekl: „Vážně je dost pozdě – už se smrklo.“

Do té chvíle mluvil dobrou galaktičtinou, ale teď jeho slova na-

byla zvláštní podoby, jako by sayshellský způsob řeči potlačil jeho

klasické vzdělání.

„Smrklo, S.Q.?“

„Už je skoro noc.“

Trevize přikývl. „Na to jsem úplně zapomněl. A také mám hlad,

S.Q., můžeme vás pozvat na večeři? Pak bychom třeba mohli pokra-

čovat v rozhovoru – o Gaie.“

Quintesetz se s námahou zvedl. Byl vyšší než oba muži

z Terminu, ale také starší a víc při těle a výška mu nedodávala zdání

síly. Vypadal víc unavený, než když přijeli.

Podíval se na ně s přimhouřenýma očima. „Zapomínám se cho-

vat jako hostitel. Jste návštěva z jiného světa a nehodilo by se, abyste

mě zvali. Pojďte ke mně domů. Je to na půdě univerzity, docela blíz-

ko, a pokud chcete pokračovat v rozhovoru, tam k tomu budu mít

větší klid než tady. Mrzí mě jenom jedna věc,“ (zdálo se, že není

docela ve své kůži), „že vám mohu nabídnout jen skromné pohoštění.

Jsme totiž se ženou vegetariáni, a pokud jste pojídači masa, mohu

vyjádřit jen svou omluvu a politování.“

Trevize se usmál. „J.P. a já se projednou svých masožravých

sklonů klidně vzdáme. Rozhovor s vámi doufám, to bohatě vynahra-

dí.“

„Bez ohledu na kvalitu rozhovoru vám mohu slíbit zajímavé jíd-

lo,“ řekl Quintesetz, „pokud přijdete na chuť našemu sayshellskému

koření. Na to jsme se ženou přímo odborníci.“

„S.Q., těším se na veškerou exotiku, kterou nám chcete nabíd-

nout,“ prohlásil rozvážně Trevize, i když Pelorat se při té představě

zatvářil trochu nervózně.

– 243 –

Quintesetz kráčel první. Trojice vyšla z místnosti a pokračovala

zdánlivě nekonečnou chodbou, na které je tu a tam zdravili sayshell-

ští studenti a kolegové, ale on se své společníky vůbec nepokusil

představit. Trevize nelibě nesl, že si ti kolem zvědavě prohlížejí jeho

šerpu, která náhodou patřila mezi ty šedé. Tlumená barva nebyla

zjevně v souladu s přísnými požadavky univerzitní módy.

Konečně vyšli ze dveří a ocitli se na volném prostranství. Sku-

tečně byla tma a trochu chladno, v dálce se zřetelně rýsovaly stromy

a po stranách cestičky byl poměrně hustý trávník.

Pelorat se zastavil – zády k mihotavé záři světel vycházející

z budovy, kterou právě opustili, a k osvětlení, které lemovalo cestu

v prostoru univerzity. Pohlédl přímo vzhůru.

„Nádhera! Ve verších jednoho z našich předních básníků je

slavná věta, která mluví o ‘svitu tisícerých hvězd na vznosné klenbě

sayshellského nebe‘.“

Trevize se na něj uznale zahleděl a polohlasem pronesl: ‚S.Q.,

jsme z Terminu a aspoň můj přítel jinou oblohu ještě nespatřil. Na

Terminu vidíme jen souvislý mlhavý závoj Galaxie a pár sotva zře-

telných hvězd. Kdybyste žil pod naší oblohou, dokázal byste tu vaši

ocenit ještě víc.“

Quintesetz na něj vážně pohlédl. „Ujišťuji vás, že ji umíme oce-

nit přímo dokonale. Ne proto, že jsme v oblasti Galaxie s menší hus-

totou hvězd, ale proto, že jejich rozložení je úžasně pravidelné. Mys-

lím, že nikde v Galaxii se obecně nesetkáte s takovým rozložením

hvězd první velikosti. A přitom jich zase není tolik. Viděl jsem oblo-

hu světů, které leží ve vnějších oblastech kulovité hvězdokupy. A

tam je vidět příliš mnoho jasných hvězd. To ruší tmu noční oblohy a

značně jí to ubírá na kráse.“

„S tím plně souhlasím,“ přikývl Trevize.

„Ale poslyšte,“ otázal se Quintesetz, „jestlipak vidíte ten skoro

pravidelný pětiúhelník ze skoro stejně jasných hvězd? Říkáme jim

Pět sester. Je to tamhle tím směrem, hned nad řadou stromů. Vidíte

ho?“

„Vidím,“ řekl Trevize. „Moc pěkné.“

„To ano,“ souhlasil Quintesetz. „Má prý symbolizovat úspěch

v lásce – a tak se nenajde jediný milostný dopis, který by nekončil

– 244 –

pětiúhelníkem teček na znamení, že člověk touží být milován. Každá

z těch pěti hvězd přitom představuje jiné stádium a spousta slavných

básní se navzájem předhání, aby každé stádium naplnily co nejjas-

nějším erotickým podtextem. Za mých mladých let jsem se o tom

sám pokoušel psát verše a vůbec by mě nenapadlo, že mi jednou Pět

sester bude docela lhostejných, i když už to tak asi chodí. Vidíte tu

nejasnou hvězdu asi uprostřed Pěti sester?“

„Ano.“

„Tak ta,“ pokračoval Quintesetz, „prý představuje neopětovanou

lásku. Podle jedné legendy byla ta hvězda kdysi stejně jasná jako

ostatní, ale pohasla žalem.“ A rychle pokračoval v chůzi.

54.

Večeře, jak Trevize musel uznat, byla vynikající. Byla úžasně

pestrá, koření a přísady byly použity s mírou, a neminuly se účin-

kem. „S.Q., viďte, že všechna ta zelenina – která byla, mimochodem,

velice chutná – je součástí galaktického jídelníčku?“

„Ano, jistě.“

„Ovšem že tu máte i původní formy života.“

„Jistě. Když na planetu Sayshell dorazili první osídlenci, byl to

svět bohatý na kyslík, takže musel být životodárný. A můžete se spo-

lehnout, že jsme z toho původního života něco zachránili. Máme dost

rozsáhlé přírodní rezervace, ve kterých přežívá flóra i fauna Starého

Sayshellu.“

Pelorat smutně odtušil: „V tom jste nás, S.Q., předběhli. Když

lidské bytosti dorazily na Terminus, bylo tam jen málo suchozem-

ského života a bohužel se dlouho neprojevila cílevědomá snaha o

záchranu toho podmořského, i když byl zdrojem kyslíku, díky které-

mu je Terminus obyvatelný. Dnešní ekologie Terminu je svou pova-

hou ryze galaktická.“

„Sayshell,“ pronesl Quintesetz s úsměvem vyjadřujícím neoká-

zalou pýchu, „má dlouholetou a solidní pověst planety, která si do-

vede vážit života.“

– 245 –

A v tu chvíli se Trevize rozhodl promluvit: „Když jsme, S.Q.,

odcházeli z vaší kanceláře, myslím, že jste měl v plánu pozvat nás na

večeři a pak nám povědět něco o Gaie.“

Quintesetzova manželka, přívětivá žena – baculatá a docela sně-

dá, která toho při jídle mnoho nepromluvila – se na něj s úžasem

podívala, vstala a beze slova vyšla z místnosti.

„Moje žena,“ vysvětloval rozpačitě Quintesetz, „je bohužel na-

prosto konzervativní, a když se někdo zmíní o tom – světě – je z toho

trochu nesvá. Tak ji laskavě omluvte. Ale proč se na to ptáte?“

„Protože je to bohužel důležité pro práci J.P.“

„Ale proč se na to ptáte mě? Bavili jsme se o Zemi, o robotech,

o založení Sayshellu. Co to má všechno společného s tím, na co se

ptáte?“

„Možná že nic, a přece je na tom spousta věcí, které si nedokážu

vysvětlit. Proč vaší ženě nedělá dobře, když se zmíním o Gaie? Proč

to nedělá dobře vám? Někdo o tom mluví docela bez problémů. Prá-

vě dnes jsme se dověděli, že Gaia je sama Země a že se ztratila do

hyperprostoru kvůli zlu, napáchanému lidskými bytostmi.“

Quintesetzova tvář se stáhla v bolestném výrazu. „Kdo vám na-

povídal takové nesmysly?“

„Někdo, s kým jsem se setkal tady, na univerzitě.“

„To je jen pověra.“

„Takže to není součástí ústředního dogmatu vašich legend o Le-

tu?“

„Ne, ovšem že ne. Je to jen pověst, která vznikla mezi prostými,

nevzdělanými lidmi.“

„Víte to jistě?“ zeptal se střízlivě Trevize.

Quintesetz si poposedl na židli a díval se na zbytky jídla před

sebou. „Pojďte do obývacího pokoje,“ vyzval je. „Moje žena nedovo-

lí, aby se tahle místnost uklidila a dala do pořádku, dokud tu budeme

sedět a bavit se – o té věci.“

„Víte jistě, že je to jen pověst?“ opakoval Trevize, jakmile se

posadili v druhé místnosti před oknem vyklenutým nahoru a dovnitř,

které mělo umožnit jasný výhled na nádhernou noční oblohu

Sayshellu. Světla v místnosti pohasla, aby jí neubírala na kráse a

Quintesetzova ponurá tvář se proměnila v pouhý stín.

– 246 –

Quintesetz pokračoval v přerušeném hovoru. „Vy si tím nejste

jist? Vy si snad myslíte, že se nějaký svět může rozplynout

v hyperprostoru? Musíte si uvědomit, že průměrný člověk má sotva

ponětí, co je to hyperprostor.“

„Je pravda,“ uznal Trevize, „že i já mám sotva ponětí, co je to

hyperprostor, a přitom jsem měl stovky příležitostí vyzkoušet si to na

vlastní kůži.“

„Tak já vám to tedy řeknu. Mohu vás ujistit, že Země – ať je

kdekoli – neleží v prostoru Sayshellského svazu a že svět, o kterém

jste se zmínil, není Země.“

„Ale S.Q., i když nevíte, kde je Země, měl byste vědět, kde je

ten svět, o kterém jsem se zmínil. Ten je jistě v prostoru Sayshell-

ského svazu. To ještě víme, viďte, Pelorate?“ Pelorat, který netečně

poslouchal, sebou po tom náhlém oslovení trhl. „Pokud jde o to, Go-

lane, vím, kde leží.“

Trevize se otočil, aby se na něj podíval. „Odkdy, Janove?“

„Milý Golane, přece od dnešního večera. Vy jste nám, S.Q., ces-

tou z kanceláře k vám domů ukázal Pět sester. Upozornil jste nás na

nevýraznou hvězdu ve středu pětiúhelníku. Jsem přesvědčen, že je to

Gaia.“

Quintesetz znejistěl – jeho tvář ukrytá v šeru nedávala žádnou

možnost výkladu. Konečně pronesl: „Ano, to nám říkají naši astro-

nomové – v soukromí. Je to planeta, která obíhá kolem té hvězdy.“

Trevize zamyšleně pohlédl na Pelorata, ale výraz profesorovy

tváře nebylo vůbec možné posoudit. Trevize se obrátil ke Quinteset-

zovi. „Tak nám o té hvězdě něco řekněte. Znáte její souřadnice?“

„Já? Ne.“ Popíral to téměř vášnivě. „Žádné hvězdné souřadnice

tu nemám. Můžete je získat na naší katedře astronomie, i když zřej-

mě ne bez problémů. Lety k té hvězdě se zásadně nepovolují.“

„Proč ne? Je přece na vašem území?“

„Spaciograficky ano. Politicky ne.“

Trevize čekal, že ještě něco řekne. Když se to nestalo, zvedl se.

„Profesore Quintesetzi,“ prohlásil formálně, „nejsem policista, voják,

diplomat, ani hrdlořez. Nejsem tu od toho, abych z vás násilím tahal

informace. Místo toho, proti své vůli, půjdu za naším velvyslancem.

Přece vám musí být jasné, že vás o ty informace nežádám z nějakého

– 247 –

osobního zájmu. Je to záležitost Nadace a já z toho nechci dělat me-

zihvězdný incident. Myslím, že na tom nemá zájem ani Sayshellský

svaz.“

Quintesetz se nejistě zeptal: „O co se Nadaci jedná?“

„O tom s vámi nemohu hovořit. Pokud se vy se mnou nemůžete

bavit o Gaie, pak to přeneseme na vládní úroveň. A za těchto okol-

ností to může mít pro Sayshell nepříznivé důsledky. Sayshell si

uchoval nezávislost na Federaci a já proti tomu nemám námitky.

Nemám důvod přát Sayshellu nic zlého a nerad bych chodil za naším

velvyslancem. Vlastně bych tím ohrozil svou kariéru, protože mám

přísně nařízeno, abych ty informace získal, aniž bych z toho dělal

vládní záležitost. Tak mi, prosím vás, řekněte, jestli máte nějaký

vážný důvod, proč byste o Gaie nemohl mluvit. Když promluvíte,

hrozí vám zatčení nebo nějaký jiný trest? Nebo mi jasně řeknete, že

nemám jinou možnost, než se obrátit na velvyslance samého?“

„Ne, ne,“ namítal Quintesetz a přitom vypadal docela zmateně.

„Ve vládních záležitostech se vůbec nevyznám. My o tom světě

prostě nemluvíme.“

„Pověra?“

„Vlastně ano! Pověra! Při sayshellských nebesích, o co jsem

lepší než ten hlupák, který vám řekl, že Gaia je v hyperprostoru –

nebo moje žena, která ani za nic nevydrží v místnosti, kde se někdo

zmíní o Gaie a která snad i utekla z domu ze strachu, že ho zasáh-

ne…“

„Blesk?“

„ Nějaký úder zdaleka. A já, dokonce i já se rozmýšlím, když

mám to jméno vyslovit. Gaia! Gaia! Ty slabiky člověku neublíží! Nic

se mi nestalo! A přece váhám. Ale, prosím vás, věřte mi, když říkám,

že vážně neznám souřadnice Gaiiny hvězdy. Mohu se pokusit je pro

vás získat, ale rád bych vám řekl, že tady ve Svazu o tom světě ne-

mluvíme. Necháváme ho na pokoji a snažíme se na něj nemyslet.

Mohu vám povědět to málo, co se o něm ví – skutečně ví a nejen tuší

– a pochybuji, že byste se na některém jiném světě Svazu mohli do-

vědět něco víc. „Víme, že Gaia je prastarý svět, někdo ji dokonce

pokládá za nejstarší svět v našem sektoru Galaxie, ale to není jisté.

Vlastenectví nám říká, že nejstarší je planeta Sayshell, strach nám

– 248 –

říká, že je to planeta Gaia. Obojí může platit jen tehdy, když budeme

předpokládat, že Gaia je Země, protože je známo, že Sayshell byl

osídlen Pozemšťany. Většina historiků – mezi sebou – zastává názor,

že planeta Gaia byla založena nezávisle. Domnívají se, že není kolo-

nií žádného světa našeho Svazu a že Svaz nebyl osídlen z Gaii. Ne-

shodují se ovšem v otázce jejich poměrného stáří, zda byla Gaia

osídlena před Sayshellem, nebo po něm.“

Trevize pronesl: „To, co jste zatím řekl, nemá zvláštní význam,

protože každá z těch možností má své zastánce.“

Quintesetz smutně přikývl. „Zřejmě máte pravdu. Existenci Gaii

jsme si uvědomili až v pozdním období našich dějin. Nejdřív nás

plně zaměstnávalo vytváření Svazu, potom odrážení útoků Galaktic-

ké říše, pak jsme se snažili zaujmout správnou roli jako Císařská

provincie a omezovat moc místokrálů.

Teprve když slabost Říše značně pokročila, si jeden

z posledních místokrálů, který podléhal jen velice slabé kontrole sho-

ra, uvědomil existenci Gaii, která si zřejmě dokázala uchovat nezá-

vislost na Sayshellské provincii, a dokonce i na samé Říši. Prostě se

držela v izolaci a v ústraní, takže byla prakticky neznámá, asi tak

jako dnes. Místokrál se ji rozhodl dobýt. Nevíme přesně, co se stalo,

ale jeho výprava skončila nezdarem a vrátilo se jenom pár lodí. Teh-

dy ovšem lodě nebyly příliš kvalitní, ani neměly zvlášť dobré velení.

Sám Sayshell se radoval z porážky místokrále, který byl pokládán za

císařského utlačovatele. Jeho zhroucení vedlo takřka vzápětí

k obnovení naší nezávislosti. Sayshellský svaz zpřetrhal své svazky

s Říší a výročí té události dodnes slavíme jako Den Svazu. Téměř

z vděčnosti jsme Gaiu nechali skoro století na pokoji, ale potom při-

šel čas, kdy jsme byli dost silní, abychom začali pomýšlet na vlastní

malou imperialistickou expanzi. Co takhle obsadit Gaiu? Nebo aspoň

zřídit Celní unii? Vyslali jsme tam flotilu a také ta byla zničena.

Od té doby jsme se omezili na občasné pokusy o obchodování –

pokusy, které vždycky skončily nezdarem. Gaia zůstala v naprosté

izolaci a nikdy – pokud je známo – se ani v nejmenším nepokusila

obchodovat nebo navázat styky s nějakým jiným světem. Rozhodně

ale proti nikomu nepodnikla žádné nepřátelské kroky. A potom…“

– 249 –

Quintesetz rozsvítil stisknutím tlačítka na opěradle křesla. Na

světle se na Quintesetzově tváři objevil vyloženě cynický výraz. Po-

kračoval: „Jako občané Nadace se možná budete pamatovat na

Mezka.“

Trevize zrudl. Během pěti staletí své existence Nadace jen jed-

nou podlehla nepříteli. Její dobytí bylo jen dočasné a nijak zvlášť

neohrozilo její vzestup na cestě k Druhé říši, ale každý, kdo neměl

Nadaci v oblibě a chtěl pokořit její pýchu, se nezapomněl zmínit o

Mezkovi, jejím jediném přemožiteli. A je pravděpodobné (pomyslel

si Trevize), že Quintesetz zvýšil úroveň osvětlení, aby viděl, jak vy-

padá uražená pýcha Nadace.

„Ano, my z Nadace se na Mezka pamatujeme,“ přisvědčil Tre-

vize nakonec.

„Mezek,“ řekl Quintesetz, „nějakou dobu vládl Říši, stejně velké

jako Federace, která je dnes ovládána Nadací. Nám ale nevládl. Ne-

chal nás na pokoji. Jednou se ovšem na Sayshellu objevil. Podepsali

jsme prohlášení o neutralitě a smlouvu o přátelství. Víc po nás ne-

chtěl. Byli jsme jediní, po kom nechtěl víc, ještě než nemoc učinila

přítrž jeho rozpínavosti a donutila ho čekat na smrt. On to vlastně

nebyl tak nerozumný člověk. Nepoužíval nepřiměřené síly, nebyl

krutý a vládl humánním způsobem.“

„Až na to, že byl dobyvatel,“ poznamenal jedovatě Trevize.

„Jako Nadace,“ odvětil Quintesetz.

Trevize, který neměl připravenou odpověď, nedůtklivě prohodil:

„Víte ještě něco o Gaie?“

„Jen jeden Mezkův výrok. Podle popisu historického setkání

Mezka s prezidentem Svazu Kalloem prý Mezek rozmáchlým gestem

podepsal listinu a řekl: Tato listina vám, naštěstí pro vás, zaručuje

neutralitu i ve vztahu ke Gaie. Ani já se ke Gaie nepřiblížím.“

Trevize zavrtěl hlavou. „Proč také? Sayshell si chtěl především

zajistit neutralitu a o Gaie nebylo známo, že by někdy někoho obtě-

žovala. Mezek měl tehdy v úmyslu dobýt celou Galaxii, tak proč by

se zdržoval maličkostmi? Měl dost času zaútočit na Sayshell a na

Gaiu, až s tím bude hotov.“

„Možná, možná,“ připustil Quintesetz, „ale podle jednoho očité-

ho svědka, člověka, kterému snad můžeme věřit, Mezek odložil pero,

– 250 –

když říkal: ‘Ani já se ke Gaie nepřiblížím.‘ Potom klesl hlasem a

šeptem, aby to nikdo neslyšel, ještě dodal: ‘už nikdy’.“

„Říkáte, že to nemělo být slyšet. Jak to tedy někdo mohl vy-

slechnout?“

„Protože když položil pero, to se mu skutálelo ze stolu a jeden

Sayshellan automaticky přiskočil, aby se pro něj sehnul. Ucho měl

blízko Mezkových úst, když zazněla ta slova ‚už nikdy’, a on je sly-

šel. Až do Mezkovy smrti si to nechal pro sebe.“

„Jak můžete dokázat, že to není výmysl?“

„Život toho člověka svědčí o tom, že je sotva pravděpodobné,

aby si něco takového vymyslel. Jeho zpráva je obecně uznávána.“

„A co když?“

„Mezek nikdy, až na ten jediný případ, nebyl v Sayshellském

svazu – ani v jeho okolí – alespoň poté, co se objevil na galaktické

scéně.“

„A co má být?“

„A kde se Mezek narodil?“

„To asi nikdo neví,“ odpověděl Trevize.

„V Sayshellském svazu existuje silné tušení, že se narodil na

Gaie.“

„Kvůli tomu jednomu slovu?“

„Jen zčásti. Mezek byl neporazitelný, protože měl zvláštní du-

ševní schopnosti. Také Gaia je neporazitelná.“

„Gaia zatím nebyla poražena. Ale to neznamená, že by k tomu

nemohlo dojít.“

„Ani Mezek se k ní neodvážil přiblížit. Projděte si záznamy

z doby jeho panství. Podívejte se, jestli s některou jinou oblastí jed-

nal tak obezřetně jako se Sayshellským svazem. A jestlipak víte, že

nikdo z těch, kdo se na Gaiu vypravil za účelem pokojného obchodu,

se už nevrátil? Proč myslíte, že o ní víme tak málo?“

„Váš postoj nemá daleko k pověrčivosti,“ podotkl s úsměškem

Trevize.

„Říkejte tomu, jak chcete. Od časů Mezka jsme Gaiu vypudili ze

své mysli. Nechceme, aby ona myslela na nás. Cítíme se v bezpečí,

jen když předstíráme, že prostě neexistuje. Možná, že sama vláda

začala tajně šířit a podporovat pověsti o tom, že Gaia zmizela

– 251 –

v hyperprostoru v naději, že snad lidé zapomenou na existenci sku-

tečné hvězdy s takovým jménem.

„Takže vy pokládáte Gaiu za svět Mezků?

„Není to vyloučeno. Radím vám, pro vaše dobro, nejezděte tam.

Nebo se nevrátíte. Když se Nadace bude plést do věcí Gaii, projeví

tím menší inteligenci než Mezek. To byste měli vyřídit svému velvy-

slanci.“

Trevize požádal: „Sežeňte mi ty souřadnice a já hned opustím

váš svět. Doletím na Gaiu a pak se vrátím.“

„Ty souřadnice vám seženu. Katedra astronomie samozřejmě

pracuje v noci, a když to bude možné, tak vám je seženu hned. Ale

rád bych vám ještě jednou poradil, nepokoušejte se dostat na Gaiu.

„Já se o to chci pokusit.“

A Quintesetz stísněným hlasem dodal: „Pak chcete spáchat se-

bevraždu.“

– 252 –

Kapitola čtrnáctá

VPŘED!

55.

Janov Pelorat se díval na krajinu skrytou v šeru nastávajícího

úsvitu s podivnou směsicí lítosti a nejistoty.

„To jsme tu, Golane, moc dlouho nepobyli. Zdá se, že je to pří-

jemný a zajímavý svět. Rád bych se o něm dověděl něco víc.“

Trevize s kyselým úsměvem vzhlédl od počítače. „Vy si myslíte,

že já ne? Na téhle planetě jsme třikrát měli pořádné jídlo – pokaždé

úplně jiné a vždycky výborné. Ještě bych si dal. A těch pár žen, co

jsme viděli, jsme viděli jen krátce – a některé docela sváděly k tomu

– však víte, co mám na mysli.“

Pelorat trochu nakrčil nos. „Ale milý příteli. Ty kravské zvonce,

kterým říkají boty, a jak jsou navlečené v barvách, co se vyloženě

tlučou, a co si to dělají s řasami? Jestlipak jste si všiml jejich řas?“

„Janove, to si pište, že jsem si všeho všiml. To, proti čemu pro-

testujete, je jen povrchní. Dají se snadno přesvědčit, aby si umyly

tvář a v pravou chvíli vyklouzly z bot i z těch svých barev.“

„Golane, dávám vám za pravdu. Jenomže já jsem víc přemýšlel

o tom, že bychom měli pokračovat ve zkoumání těch věcí kolem

Země. Co jsme se zatím o Zemi dověděli, je tak neuspokojivé, tak

rozporuplné – podle jednoho člověka záření, podle druhého roboti.“

„V každém případě smrt.“

„To je pravda,“ připustil neochotně Pelorat, „ale co když je

pravda jenom jedno a druhé ne, nebo je do jisté míry pravda obojí,

anebo není pravda ani jedno. Golane, když slyšíte pověsti, které

všechno jen zahalují houstnoucí mlhou pochybnosti, tak přece musíte

mít touhu to prozkoumat, zjistit, jak je to doopravdy.“

„To ano,“ souhlasil Golan. „Při všech hvězdných trpaslících

v Galaxii, ano. Nejdřív ovšem vyřešit ten problém s Gaiou. Až v tom

– 253 –

budeme mít jasno, můžeme letět k Zemi nebo se vrátit sem na

Sayshell, a zdržet se tu o něco déle. Ale na prvním místě je Gaia.“

Pelorat přikývl. „Problém, který se musí vyřešit nejdřív! Když

přistoupíme na to, co nám řekl Quintesetz, tak nás na Gaie čeká smrt.

Máme tam vůbec letět?“

Trevize řekl: „Na to se ptám sám sebe. Máte strach?“

Pelorat váhal, jako by zkoumal své vlastní pocity. Pak řekl doce-

la prostě a věcně: „Mám. A jaký!“

Trevize se pohodlně usadil na židli a otočil se k němu čelem.

Stejně klidně a věcně řekl: „Janove, není důvod, proč byste měl ris-

kovat. Stačí říct a já vás nechám na Sayshellu s vaším osobním ma-

jetkem a s polovinou našich kreditů. Až se vrátím, tak si vás vyzved-

nu, a když budete chtít, poletíme do sektoru Síria a k Zemi, pokud je

právě tam. Když se nevrátím, lidé z Nadace tady na Sayshellu se po-

starají, abyste se vrátil na Terminus. Když tady zůstanete, kamaráde,

tak vám to nebudu mít za zlé.“

Pelorat rychle zamžikal a chvíli zůstal s pevně sevřenými rty.

Pak trochu chraptivě pronesl: „Kamaráde? Jak dlouho se my dva

vůbec známe? Tak týden? Copak to není zvláštní, že nechci opustit

loď? Strach sice mám, ale chci zůstat s vámi.“

Trevize vztáhl ruce v nerozhodném gestu. „Ale proč? Vždyť já

to po vás skutečně nechci.“

„Nevím jistě, proč, ale chci to po sobě sám. Je to – je to – Gola-

ne tím, že vám věřím. Mám pocit, že vždycky víte, co děláte. Chtěl

jsem letět na Trantor, kde by se – jak teď vidím – pravděpodobně nic

nestalo. Vy jste trval na Gaie – a Gaia musí být v nějakém směru

citlivým nervem Galaxie. V souvislosti s ní se zřejmě dějí různé věci.

A kdyby to, Golane, nestačilo, sledoval jsem vás, jak jste

z Quintesetze vytáhl ty informace o Gaie. Jak jste to dokonale sehrál.

Byl jsme obdivem bez sebe.“

„Tak vy mi tedy důvěřujete.“

Pelorat řekl: „Ano.“

Trevize mu položil ruku na rameno a chvíli se zdálo, že hledá

správná slova. Konečně se zeptal: „Janove, můžete mi předem od-

pustit, pokud se zmýlím ve svém úsudku a potom vás třeba potká

něco, co by nemuselo být příjemné?“

– 254 –

„Ale milý příteli, proč se ptáte? Rozhodl jsem se svobodně

z vlastních důvodů, a ne z vašich. A – prosím vás, pospěšte si

s odletem. Nejsem si tak docela jist, že mě má zbabělost nechytí pod

krkem, a já bych se pak musel nadosmrti stydět.“

„Jak myslíte, Janove. Odletíme hned, jak to počítač dovolí. Ten-

tokrát vyrazíme graviticky – přímo vzhůru – jakmile budeme mít

jistotu, že v atmosféře nad námi není žádná loď. A jak bude klesat

hustota okolní atmosféry, budeme nabírat čím dál větší rychlost.

Takže za hodinu můžeme být ve volném prostoru.“

„Výborně,“ souhlasil Pelorat a stiskl špičku plastikové nádobky

na kávu. Z otevřeného ústí začala skoro okamžitě stoupat pára. Pelo-

rat si přiložil k ústům dudlík, upíjel a přitom pouštěl do úst právě

tolik vzduchu; aby kávu ochladil na snesitelnou teplotu.

Trevize se zazubil. „Vida, jak jste se s tím naučil zacházet. Ja-

nove, vy už jste kosmický veterán.“

Pelorat chvíli upřeně hleděl na plastikovou nádobku a potom ře-

kl: „Teď, když máme lodi, kde se dají provádět libovolné úpravy

gravitačního pole, přece můžeme používat normální nádoby?“

„To jistě, ale přece nechcete, aby se kosmický národ vzdal

svých vynálezů stavěných na kosmické podmínky? Jak by si mohl

ostřílený vesmírný vlk udržet odstup od pozemských krys, kdyby pil

z otevřeného hrnku? Vidíte ty kruhy na stěnách a stropech? Ty se

v kosmických plavidlech běžně vyskytují aspoň dvacet tisíc let, ale

v gravitické lodi jsou úplně zbytečné. A přece tady jsou a vsadím

celou loď proti šálku kávy, že ten vesmírný vlk bude při startu před-

stírat, že ho drtí ohromná tíha, div se neudusí, a pak se na těch kru-

zích bude houpat sem a tam, jako ve stavu beztíže, i když v obou

případech bude gé rovno jedné – čili normální gravitace.“

„Vy si děláte legraci.“

„Možná tak trochu, ale společenská setrvačnost se projevuje ve

všech oblastech – včetně technického pokroku. Takže tu máme ty,

zbytečné nástěnné kruhy a hrnky nám dávají s dudlíkem.

Pelorat zamyšleně přikývl a dát upíjel kávu. Konečně řekl: „A

kdy odstartujeme?“

– 255 –

Trevize se upřímně rozesmál a řekl: „To jsem vás dostal. Začal

jsem mluvit o nástěnných kruzích a vy jste si vůbec nevšiml, že jsme

právě odstartovali. Teď jsme ve výšce jedné míle.

„To snad nemyslíte vážně?“

„Jen se podívejte ven.“

Pelorat poslechl a pak utrousil: „Když já jsem vůbec nic necítil.“

„To jste také neměl.“

„Není to proti předpisům? Jistě jsme se měli řídit radiovým sig-

nálem, a vystoupit po spirále, stejně jako jsme po klesající spirále

přistávali?“

„Nevidím žádný důvod, Janove. Nikdo nás nezastaví. Vůbec ni-

kdo.“

„Při sestupu jste říkal…“

„To bylo něco jiného. Naším příletem nebyli nijak nadšeni, ale

jsou radostí bez sebe, když nás vidí odlétat.“

„Proč to říkáte Golane? O Gaie nám vyprávěl jedině Quintesetz

a ten nás prosil, abychom tam neletěli.“

„Tomu, Janove, nevěřte. To bylo pro formu. Ten se naopak po-

staral, abychom na Gaiu letěli. – Janove, vy jste obdivoval, jak jsem

z Quintesetze vytáhl ty informace. Ten obdiv si ale bohužel neza-

sloužím. Kdybych neudělal vůbec nic, stejně by mi ty informace po-

skytl. Kdybych se snažil zacpat uši, tak by je na mě vykřičel.“

„Golane, proč to říkáte? To je šílenství.“

„Paranoidní? Ano, já vím.“ Trevize se obrátil k počítači a

s plným soustředěním rozšířil sféru svého vědomí. Řekl: „Nikdo se

nás nesnaží zastavit. Žádné lodi v kritické vzdálenosti, žádný vý-

stražný signál.“

Znovu se otočil k Peloratovi. „Janove,“ otázal se, „povězte mi,

jak jste se dověděl o Gaie? O Gaie jste věděl už na Terminu. Věděl

jste, že je v sektoru Sayshellu. Věděl jste, že její jméno je, v jistém

smyslu, podobou slova Země. Odkud to všechno víte?“

Pelorat jako by strnul. Řekl: „Ve své kanceláři na Terminu bych

mohl nahlédnout do své kartotéky. Všechno jsem s sebou nevzal –

jistě ne přesné časové údaje, kdy jsem se poprvé setkal s nějakou

informací.“

– 256 –

„Zkuste se nad tím zamyslet,“ naléhal nekompromisně Trevize.

„Vezměte v úvahu, že sami Sayshellané jsou v té věci skoupí na slo-

vo. Tak neradi mluví o Gaie, jaká skutečně je, že vlastně podporují

pověru, která obyčejné lidi sektoru udržuje ve víře, že žádná taková

planeta v normálním vesmíru neexistuje. Vlastně to ještě není všech-

no. Podívejte!“

Trevize se otočil k počítači a prsty mu přeletěly nad řídícími

oporami pro ruce s lehkostí a elegancí, získanou dlouhým cvikem.

Když položil ruce na manuály, s radostí uvítal jejich hřejivý dotek a

objetí. Jako pokaždé ucítil, že část jeho vůle proniká navenek.

Řekl: „To je Galaktická mapa počítače, jak existovala v jeho

paměti před naším přistáním na Sayshellu. Teď vám ukážu část ma-

py, která znázorňuje noční oblohu Sayshellu, jak jsme ji viděli ten

poslední večer.“

Místnost potemněla a na obrazovce se objevil pohled na noční

oblohu.

Pelorat řekl polohlasem: „Je stejně krásná, jako když jsme ji vi-

děli na Sayshellu.“

„Krásnější,“ řekl netrpělivě Trevize. „Nejsou tu žádné rušivé

vlivy atmosféry, žádné mraky, žádná absorpce na obzoru. Ale oka-

mžik, rád bych provedl úpravu.“

Pohled se postupně měnil, a oba přitom měli nepříjemný pocit,

že se pohybují oni. Pelorat se instinktivně chytil opěradel křesla, aby

udržel rovnováhu.

„Tady!“ zvolal Trevize. „Poznáváte to?“

„Ovšem. To je Pět sester – pětiúhelník hvězd, který nám ukazo-

val Quintesetz. To je jasné.“

„Máte pravdu. Ale kde je Gaia?“

Pelorat přimhouřil oči. Uprostřed nebyla žádná nejasná hvězda.

„Není tam,“ řekl.

„Správně. Není tam. A to proto, že její poloha není obsažena

v paměti počítače. Protože je nanejvýš nepravděpodobné, že by jeho

paměť byla v tomto ohledu neúplná záměrně, kvůli nám, předpoklá-

dám, že galaktografové Nadace, kteří tu paměť vytvářeli – přestože

měli k dispozici ohromné množství informací – Gaiu neznali.“

„Myslíte, že kdybychom letěli na Trantor…“ začal Pelorat.

– 257 –

„Mám dojem, že ani tam bychom žádné údaje o Gaie nenašli.

Její existenci udržují v tajnosti Sayshellané – a snad ještě víc sami

Gaiané. Vy sám jste před několika dny tvrdil, že nejsou žádnou

zvláštností světy, které o sobě schválně nedávají vědět, aby se vy-

hnuly daním nebo nežádoucím vnějším vlivům.“

„Většinou je to tak,“ vysvětloval Pelorat, „že když už kartogra-

fové a statistici narazí na takový svět, pak je to v řídce osídlené části

Galaxie. Právě izolace jim umožňuje, aby se skrývaly. Gaia izolova-

ná není.“

„Správně. To je další důvod, proč je to zvláštní. Takže tu mapu

necháme na obrazovce, abychom spolu mohli dál hloubat nad nevě-

domostí našich galaktografů – a já bych se vás znovu zeptal: když

Gaia zůstala utajena největším znalcům, jak jste se o ní dověděl vy?“

„Milý Golane, víc než třicet let sbírám informace o všem, co se

týká Země, mýty, legendy i historické příběhy. Bez svého komplet-

ního rejstříku bych sotva mohl…“

„Někde snad můžeme začít, Janove. Dověděl jste se o ní, řek-

něme, během prvních patnácti let svého výzkumu nebo během dru-

hých patnácti let?“

„Ach! Když to budeme brát tak zeširoka, bylo to později.“

„Jistě to můžete upřesnit. Co kdybych řekl, že jste se o Gaie do-

věděl teprve v průběhu několika posledních let?“

Trevize upíral zraky směrem k Peloratovi, ale z výrazu jeho tvá-

ře skryté v šeru nedokázal vyčíst ani to nejmenší, a proto o něco zvý-

šil úroveň osvětlení v místnosti. Úměrně s tím pohasla nádhera noční

oblohy, zachycené na obrazovce. Výraz Peloratovy tváře byl kamen-

ný a neprozrazoval vůbec nic.

„Tak co?“ zeptal se Trevize.

„Přemýšlím,“ prohodil klidně Pelorat. „Snad máte pravdu. Ale

krk bych na to nedal. Když jsem psal Jimborovi z Ledbetské univer-

zity, o Gaie jsem se nezmínil, i když v tom případě by to bylo na

místě, a to mohlo být – počkejte – v roce ‘95, tedy před třemi lety.

Myslím, Golane, že máte pravdu.“

„A kde jste se s tím setkal?“ zeptal se Trevize. „V nějaké zprá-

vě? V knize? Ve vědecké práci? V nějaké dávné písni? Kde? Jen si

vzpomeňte!“

– 258 –

Pelorat si udělal pohodlí a zkřížil ruce. Hluboce se zamyslel a

zůstal bez hnutí. Trevize nic neříkal a čekal.

Konečně Pelorat promluvil: „V soukromém sdělení. – Jenomže,

milý příteli, nemá cenu, abyste se mě ptal, od koho. Nevzpomínám

si.“

Trevize si přejel rukama přes šerpu. Byly nepříjemně vlhké, jak

se z Pelorata usilovně snažil dostat nějaké informace, aniž by mu

příliš jasně vkládal slova do úst.

Zeptal se: „Od nějakého historika? Odborníka na mytologii? Ga-

laktografa?“

„To je marné. To sdělení si nedokážu spojit s žádným jménem.“

„Snad proto, že žádné neexistuje.“

„Ne. To je sotva pravděpodobné.“

„Proč? Vy byste odmítl anonymní sdělení?“

„Asi ne.“

„Dostal jste někdy nějaké?“

„Jen výjimečně. V posledních letech jsem v jistých vědeckých

kruzích získal pověst sběratele mýtů a legend specifického druhu a

někteří z mých dopisovatelů byli občas tak laskaví, že mi zaslali ma-

teriály, které získali z neoficiálních zdrojů. Někdy se ani nedaly při-

soudit nikomu konkrétnímu.“

Trevize řekl: „Jistě, ale dostal jste někdy anonymní informace

přímo, ne prostřednictvím vědeckého korespondenta?“

„I to se někdy stalo, ale velice zřídka.“

„A můžete si být jist, že to tak nebylo v případě Gaii?“

„Taková anonymní sdělení se objevovala tak vzácně, že bych si

snad musel pamatovat, kdyby se to stalo v tomto případě. A přece

nemohu s jistotou tvrdit, že ta informace nebyla anonymního původu.

To ovšem ještě neznamená, že jsem tu informaci z anonymního zdro-

je skutečně získal.“

„To si uvědomuji. Ale vyloučit se to nedá?“

Pelorat velice váhavě pronesl: „Myslím, že ne. Ale o co vlastně

jde?“

„Já jsem ještě neskončil,“ pokračoval rozhodně Trevize.

„Odkud jste tu informaci získal – ať byla anonymní nebo ne? Ze

kterého světa?“

– 259 –

Pelorat pokrčil rameny. „To tedy nemám nejmenší tušení.“

„Nemohlo to být třeba ze Sayshellu?“

„Jak už jsem řekl. Nevím.“

„Já tvrdím, že jste ji dostal ze Sayshellu.“

„Můžete si tvrdit, co chcete, ale to ještě neznamená, že to musí

být pravda.“

„Ne? Když nám Quintesetz ukázal tu nejasnou hvězdu – upro-

střed Pěti sester, okamžitě jste věděl, že je to Gaia. Později jste to

řekl Quintesetzovi, že jste ji určil dřív než on. Vzpomínáte si?“

„Ovšem.“

„Jak je to možné? Jak jste mohl okamžitě poznat, že ta nejasná

hvězda je Gaia?“

„Protože v tom mém materiálu byla Gaia jen zřídka označována

tím jménem. Často se vyskytovaly eufemismy, byla jich celá řada.

Jeden z těch eufemismů, který se několikrát opakoval, zněl ‚Malý

bratr Pěti sester‘. Další byl ‚Střed pětiúhelníku, a někdy byl nazýván

‚O Pentagon‘. Když nám Quintesetz ukázal Pět sester a hvězdu upro-

střed, tak jsem si na ty narážky prostě musel vzpomenout.“

„Ale přede mnou jste se o nich do té doby nezmínil.“

„Nevěděl jsem, co znamenají, a myslel jsem si, že mluvit i o tom

s vámi by nemělo význam, protože jste…“

„Laik?“

„Ano.“

„Je vám, doufám, jasné, že pětiúhelník Pěti hvězd je čistě rela-

tivní útvar?“

„Co tím chcete říct?“

Trevize se srdečně zasmál. „Vy pozemská kryso. Copak si mys-

líte, že obloha má nějakou objektivní podobu? Že jsou hvězdy přibité

na místě? Ten pětiúhelník se jako takový jeví z povrchu světů plane-

tární soustavy, ke které patří planeta Sayshell – a jedině odtud.

Z planety, obíhající kolem nějaké jiné hvězdy bude Pět sester vypa-

dat jinak. Za prvé budou vidět z jiného úhlu. Za druhé, těch pět

hvězd je v různé vzdálenosti od Sayshellu a při pohledu z jiného úhlu

mezi nimi nemůže být žádný viditelný vztah. Jedna nebo dvě hvězdy

by mohly být na jedné půlce oblohy a zbývající na druhé. Podívej-

te…“

– 260 –

Trevize v místnosti znovu udělal tmu a sklonil se nad počítačem.

„Sayshellský svaz tvoří osmdesát šest obydlených planetárních sou-

stav. Necháme Gaiu – nebo bod, kde by Gaia měla být – na místě“

(když to řekl, uprostřed pětiúhelníku Pěti sester se objevil červený

kroužek) „a podíváme se, jak bude obloha vypadat při pohledu

z některého jiného z těch osmdesáti šesti světů, který si náhodně zvo-

lím.“

Pohled na oblohu se změnil a Pelorat zamžikal. Červený krou-

žek zůstal uprostřed obrazovky, ale Pět sester zmizelo. V okolí sice

byly jasné hvězdy, ale ne sevřený pětiúhelník. Obloha se znovu změ-

nila a znovu a znovu. Proměny stále pokračovaly. Červený kroužek

zůstával na svém místě, ale nikdy už se neobjevil malý pětiúhelník ze

stejně jasných hvězd. Někdy se objevil jakýsi pokřivený pětiúhelník

utvořený hvězdami nestejného jasu, ale jinak nic, co by připomínalo

krásné souhvězdí, které jim ukázal Quintesetz.

„Stačí?“ zeptal se Trevize. „Mohu vás ujistit, že Pět sester přes-

ně tak, jak jsme je viděli, rozhodně nemůže být vidět z žádného

obydleného světa kromě světů Sayshellské planetární soustavy.“

Pelorat řekl: „Sayshellský pohled mohl být přenesen na jiné pla-

nety. V dobách Říše existovala řada přísloví – některá přešla i do

našich vlastních – která se vztahovala k Trantoru.“

„Když Sayshell dělá kolem Gaii takové tajnosti? A proč by to

mělo zajímat světy mimo Sayshellský svaz? Proč by se měli starat o

‚Malého bratra Pěti sester‘, když by si to ani nemohli ukázat na oblo-

ze?“

„Snad máte pravdu.“

„Copak nechápete, že vaše původní informace musela pocházet

ze samého Sayshellu? Nejen odněkud ze Svazu, ale přímo

z planetární soustavy, ke které patří hlavní svět Svazu?“

Pelorat zavrtěl hlavou. „Vy to říkáte jako hotovou věc, ale já si

na nic takového nevzpomínám. Prostě ne.“

„Přesto ale musíte uznat, že mé argumenty jsou přesvědčivé.“

„Ano.“

„A další věc. Kdy podle vás ta legenda mohla vzniknout?“

„Kdykoli. Řekl bych, že se objevila hodně dávno, za Císařské

éry. Má atmosféru prastarého.“

– 261 –

„Tak to jste na omylu, Janove. Pět sester je poměrně blízko pla-

nety Sayshell, a proto jsou tak jasné. Čtyři z nich se tedy pohybují

značnou rychlostí a ani dvě nepatří do jedné skupiny, takže se pohy-

bují různým směrem. Sledujte, co se stane když budu s mapou poma-

lu postupovat proti proudu času.“

Červený kroužek, který označoval polohu Gaii, opět zůstal na

místě, ale pětiúhelník se pomalu rozpadal, když čtyři z hvězd byly

unášeny každá jiným směrem a pátá se mírně posunula.

„Podívejte se na to, Janove,“ vyzval ho Trevize. „Řekl byste, že

je to pravidelný pětiúhelník?“

„Samozřejmě je celý nakřivo.“

„A je Gaia uprostřed?“

„Ne, leží úplně mimo.“

„Výborně. Takhle to souhvězdí vypadalo před sto padesáti lety.

Tedy jen půl druhého století. – Ten váš materiál o ‘Středu Pětiúhel-

níka’ a tom ostatním vlastně do našeho století nedával smysl nikde,

dokonce ani na Sayshellu. Ten materiál, který jste dostal, musel

vzniknout na Sayshellu a někdy v tomto století, snad během posled-

ních deseti let. A vy jste ho získal, i když je Sayshell pokud jde o

Gaiu tak skoupý na slovo.“

Trevize rozsvítil, vypnul hvězdnou mapu, zůstal sedět na místě a

přísně hleděl na Pelorata.

Pelorat řekl: „Já nic nechápu. O co vlastně jde?“

„To bych také rád věděl. Jen si to představte. Prostě jsem si vzal

do hlavy, že Druhá Nadace ještě existuje. Při své volební kampani

jsem měl takový proslov. Trochu jsem začal hrát na city, abych zís-

kal hlasy těch nerozhodných, dramatickým ‘Co když Druhá Nadace

ještě existuje a ještě téhož dne jsem si pomyslel: Co když skutečně

ještě existuje? Začal jsem číst historické knihy a za týden jsem o tom

byl přesvědčen. Neměl jsem jediný důkaz, ale vždycky jsem měl

pocit, že dokážu vyhmátnout správné řešení ze změti dohadů. Tento-

krát ovšem…“

Trevize se trochu zamyslel a potom pokračoval. „A podívejte,

co se stalo potom. Za svého důvěrníka si zvolím právě Compora a

ten mě zradí. Načež mě Starostka Brannoová nechá zatknout a pošle

mě do vyhnanství. Proč do vyhnanství, místo aby mě prostě vsadila

– 262 –

do vězení nebo se mě snažila umlčet výhrůžkami? A proč na nejno-

vějším modelu lodi, se kterou mohu provádět neuvěřitelné skoky

Galaxií? A proč trvá právě na tom, abych letěl s vámi a přijde

s návrhem, abych vám pomohl hledat Zemi?

A proč jsem si byl tak jist, že nepoletíme na Trantor? Byl jsem

přesvědčen, že víte o něčem lepším, co by stálo za to prozkoumat, a

vy hned přijdete s tajemným světem Gaiou, a informace o něm, jak

teď vychází najevo, jste získal za velice záhadných okolností.

Letíme na Sayshell – je to naše první samozřejmá zastávka – a

hned se setkáme s Comporem, který nám zevrubně vylíčí příběh o

Zemi a jejím zániku. Potom nás ujistí, že leží v sektoru Síria a pře-

mlouvá nás, abychom se tam vydali.“

„Tak to vidíte. Zřejmě tím chcete naznačit, že všechny okolnosti

nás nutí letět na Gaiu, ale jak jste řekl, Compor se nás snažil pře-

svědčit, abychom se vydali někam jinam.“

„A já jsem na to reagoval odhodláním držet se našeho původní-

ho směru výzkumu, z naprosté nedůvěry, kterou k tomu člověku

chovám. Co když právě na to spoléhal? Třeba nás schválně poslal

někam jinam, jen aby nám v tom zabránil.“

„Nic než fantazie,“ zabručel Pelorat.

„Myslíte?

Můžeme

pokračovat.

Přijdeme

do

styku

s Quintesetzem prostě proto, že je po ruce.“

„Vůbec ne,“ ujišťoval Pelorat. „Znal jsem jeho jméno.“

„Připadalo vám povědomé. Nikdy jste nečetl žádnou jeho práci,

na kterou byste si dokázal vzpomenout. Tak proč vám bylo povědo-

mé? – Rozhodně se ale ukázalo, že četl vaši práci a ohromně na něj

zapůsobila. A řekněte, nakolik je pravděpodobné toto? Sám přizná-

váte, že vaše dílo nemá širší publicitu. A navíc ta mladá žena, která

nás k němu zavedla, se sama od sebe zmíní o Gaie a pak nám ještě

řekne, že je v hyperprostoru, jako by chtěla mít jistotu, že si to bu-

deme pamatovat. Když se na to zeptáme Quintesetze, chová se, jako

by o tom nechtěl mluvit, ale nevyhodí nás, i když s ním jednám dost

hrubě. Místo toho nás pozve k sobě domů a cestou si dá tu práci, že

nám ukáže Pět sester. Dokonce se postará, abychom si všimli nejasné

hvězdy uprostřed. Proč? Jestli tohle všechno není mimořádná shoda

okolností?“

– 263 –

Pelorat řekl: „Když to tak srovnáte jedno vedle druhého…“

„Můžete si to srovnat, jak chcete,“ řekl Trevize. „Na mimořádné

shody okolnosti nevěřím.“

„Tak co to všechno znamená? Že nás chce někdo mermomocí

dostat na Gaiu?“

„Ano.“

„Ale kdo?“

„O tom přece nemůže být pochyb. Kdo dokáže ovlivnit lidskou

mysl, jemnými impulsy vyvolat žádoucí reakci, odchýlit vývoj tím či

oním směrem?“

„Vy mě snad chcete přesvědčit, že je to Druhá Nadace?“

„Co jsme se vůbec dověděli o Gaie? Že je nedotknutelná. Floti-

ly, které na ni zaútočí, jsou zničeny. Lidé, kteří se k ní přiblíží, se už

nevrátí. Zaútočit se na ni neodvážil ani Mezek – a je pravděpodobné,

že Mezek se tam vlastně narodil. Rozhodně se zdá, že Gaia je Druhá

Nadace – a její nalezení je přece mým hlavním cílem.“

Pelorat zavrtěl hlavou. „Ale podle některých historiků Druhá

Nadace Mezka zneškodnila. Jak by mohl být jedním z nich?“

„Zřejmě odpadlík.“

„Ale proč by se nás potom Druhá Nadace snažila tak vytrvale

dostat k Druhé Nadaci?“

Trevize měl nepřítomný pohled a vraštil čelo. „Pokusíme se na

to přijít. Druhé Nadaci zřejmě vždycky záleželo na tom, aby o ní

Galaxie měla co nejméně informací. V ideálním případě by měla

zůstat utajena sama její existence. To o ní ještě víme. Sto dvacet let

jsme skutečně žili v domnění, že Druhá Nadace byla vymýcena, a to

je muselo hřát až do morku galaktických kostí. A přece, když jsem

začal tušit, že existují, nic neudělali. Compor to věděl. Mohli ho pou-

žít k tomu, aby mě nějakým způsobem umlčeli – dokonce mě i ne-

chat zabít. A přece nic neudělali.“

Pelorat řekl: „Nechali vás zavřít, pokud to chcete svádět na Dru-

hou Nadaci. Podle toho, co jste mi řekl, se kvůli tomu lid Terminu

nedověděl o vašich názorech. To se lidem z Druhé Nadace podařilo

bez použití násilí a třeba jsou to stoupenci výroku Salvora Hardina,

že ‘Násilí je posledním útočištěm neschopných‘.“

– 264 –

„Ale jejich utajení před lidem Terminu nic neznamená. Starost-

ka Brannoová můj názor zná a přinejmenším jí musí vrtat hlavou,

jestli nemám pravdu. Takže teď už je příliš pozdě, aby nám mohli

uškodit. Kdyby se mě zbavili hned na začátku, byli by mimo pode-

zření. Kdyby mě vůbec nechali na pokoji, ještě pořád mohli zůstat

mimo podezření, protože mohli Terminu vnutit představu, že jsem

podivín, možná i blázen. Umlčet mě mohla dokonce i představa

zhroucení mé politické kariéry, jakmile bych zjistil, co by znamenalo

veřejně hlásat takové přesvědčení.

A teď je příliš pozdě, aby mohli něco udělat. Starostce Brannoo-

vé byly ty okolnosti natolik podezřelé, že za mnou poslala Compora

a – protože měla víc rozumu než já a nevěřila ani jemu – dala na

Comporovu loď hyperrelé. Proto ví, že jsme na Sayshellu. A včera

večer, když jste spal, jsem prostřednictvím našeho počítače doručil

zprávu přímo počítači velvyslance Nadace tady na Sayshellu, a v ní

jsem vysvětlil, že letíme na Gaiu. Také jsem si dovolil uvést její sou-

řadnice. Když nám teď Druhá Nadace něco udělá, Brannoová to jistě

nechá prošetřit – a oni rozhodně nestojí o to, aby se stali středem

pozornosti Nadace.“

„Copak by je zajímalo, jestli upoutají pozornost Nadace, když

mají takovou moc?“

„Ano,“ řekl rázně Trevize. „Zůstávají v skrytu, protože musí mít

nějaké slabiny a protože technická vyspělost Nadace možná už pře-

sáhla úroveň, jakou dokázal předvídat Seldon. To, jak nenápadně a

dokonce potají se nás snaží dostat na svůj svět, zřejmě svědčí o jejich

bezmezném úsilí neudělat nic, čím by mohli upoutat pozornost. A

pokud ano, pak už prohráli, alespoň částečně, protože pozornost

upoutali, a já pochybuji, že by ještě mohli situaci zvrátit.“

Pelorat: „Ale proč to všechno dělají? Proč se chtějí zničit – po-

kud je vaše analýza správná – když nás tak honí po celé Galaxii? Co

po nás vlastně chtějí?“

Trevize se na Pelorata upřeně zahleděl a začervenal se. „Jano-

ve,“ řekl, „možná, že něco tuším. Mám zvláštní dar, že si dokážu

vytvořit správný úsudek na základě prakticky nulových informací.

Mám v sobě jakýsi pocit jistoty, který mi říká, kdy mám pravdu – a

právě teď jsem si jist. Mám něco, co potřebují – a potřebují to tak

– 265 –

nutně, že jsou kvůli tomu ochotni ohrozit svou vlastní existenci. Ne-

vím, co by to mohlo být, ale musím to zjistit, protože pokud to mám

a pokud je to tak důležité, potom bych to rád použil k dosažení cíle, o

jehož správnosti budu sám přesvědčen.“ Trochu pokrčil rameny.

„Příteli, ještě pořád mě chcete doprovázet, když jste poznal, jaký

jsem blázen?“

Pelorat odvětil: „Říkal jsem, že vám věřím. A na tom se nic ne-

mění.“

A Trevize se s ohromnou úlevou rozesmál: „To je úžasné! Pro-

tože můj další pocit mi říká, že bez vás by se to všechno z nějakého

důvodu neobešlo. Pak tedy, Janove, vzhůru na Gaiu, plnou rychlostí.

Vpřed!“

56.

Starostka Harla Brannoová vypadala podstatně starší než na

svých dvaašedesát. Nevypadala starší vždycky, ale teď ano. Byla

natolik pohroužena v úvahách, že se cestou do místnosti s mapou

zapomněla vyhnout zrcadlu a spatřila svůj obraz. A tak si uvědomila,

jak je na ní vidět vyčerpání.

Povzdechla si. Člověka to zbavovalo životní síly. Pět let ve

funkci Starosty a předtím dvanáct let jako skutečná síla v pozadí

dvou loutek. Všechno to proběhlo v klidu a ve znamení úspěchů, a

všechno to bylo – vyčerpávající. Jak by to asi vypadalo, pomyslela

si, kdyby tu existovalo napětí prohry – a katastrofy!

Najednou usoudila, že pro ni osobně by to nebylo tak špatné.

Nějaká akce by přinesla oživení. Její vyčerpání bylo právě důsled-

kem strašného vědomí, že jí nezbývá než se nechat pasivně unášet.

To Seldonův plán slavil úspěchy a Druhá Nadace zajistila, že

tomu tak bude i nadále. Ona, která pevně držela v rukou kormidlo

Nadace (vlastně První Nadace, ale nikoho na Terminu vůbec nena-

padlo ten přívlastek používat), se vlastně jenom vezla.

Pokud o ní v dějinách padne zmínka, pak bude nepatrná. Seděla

jenom u řízení kosmické lodi, zatímco s lodí manévroval někdo

zvenčí.

– 266 –

Dokonce Indbur III., který stál v čele Nadace ve chvíli její tra-

gické porážky Mezkem, něco udělal. Aspoň se zhroutil. O Starostce

Brannoové tam nebude ani slovo!

Ledaže by ten Golan Trevize, ten nemyslící Radní, ten hromo-

svod, umožnil…

Zamyšleně se podívala na mapu. Nebyl to právě typ, jaký doká-

že vytvořit moderní počítač. V podstatě šlo o trojrozměrné nahlučení

světel, zachycující v prostoru holografický obraz Galaxie. I když se

nedala uvést do pohybu, ani se nemohla otáčet, rozpínat nebo smrš-

ťovat, člověk ji mohl obejít a prohlížet si ji ze všech stran.

Když stiskla tlačítko, velká část, možná třetina celé Galaxie (s

výjimkou jádra, které bylo „zemí bez života“), se zbarvila červeně.

To byla Federace Nadace, víc než sedm miliónů obydlených světů,

spravovaných Radou. Sedm miliónů obydlených světů, s právem

hlasovat a mít zastoupení ve Sněmovně světů, která probírala věci

vedlejšího významu, a potom o nich hlasovala a nikdy, za žádných

okolností, neřešila žádnou otázku zásadního významu.

Další tlačítko a od okrajů Federace tu a tam vystupovala světle

růžová. Sféry vlivu! Nebyly územím Nadace, ale přes svou formální

nezávislost by vůbec nepomyslely na to, že by mohly jednat

v rozporu se zájmy Nadace.

V hloubi duše nepochybovala o tom, že se v Galaxii nenajde sí-

la, která by byla schopna vzdorovat Nadaci (dokonce ani Druhá Na-

dace, jen kdyby člověk věděl, kde ji hledat), že by Nadace mohla

kdykoli vyslat svou flotilu moderních lodí a prostě založit Druhou

říši.

Ale od počátku Plánu uplynulo teprve pět set let. Plán vyžado-

val, aby založení Druhé říše předcházelo deset století a starost o

uchování Plánu byla svěřena péči Druhé Nadace. Starostka smutně

zavrtěla šedivou hlavou. Kdyby Nadace začala jednat okamžitě,

zřejmě by neuspěla. Přestože její lodi neměly konkurenci, akce by

v této chvíli skončila nezdarem.

Jedině že by Trevize, její hromosvod, přitáhl blesk Druhé Nada-

ce – a ona mohla zjistit, odkud ten blesk vyšel.

Rozhlédla se. Kde je Kodell? Nebyla vhodná chvíle, aby chodil

pozdě.

– 267 –

Jako by ho tou myšlenkou přivolala, protože vešel dlouhým

krokem, s radostným úsměvem, a se svým šedobílým knírem a

osmahlou pletí víc než kdy jindy připomínal dědečka. Dědečka, ale

ne starce. Po pravdě řečeno byl o osm let mladší než ona.

Jak to, že na něm vůbec není znát vyčerpání? Copak těch pat-

náct let ve funkci Ředitele bezpečnosti nezanechalo žádné stopy?

57.

Kodell pomalu kývl na pozdrav, aby učinil zadost formalitám

nutným k zahájení rozhovoru se Starostkou. Taková tradice existova-

la už od zlých časů Indburů. Změnilo se skoro všechno, ale nejméně

ze všeho etiketa.

„Starostko, omlouvám se za svůj pozdní příchod, ale zatčení

Radního Trevize, které jste nařídila, konečně začalo pronikat znecit-

livělou pokožkou Rady.“

„Ale?“ pronesla netečně Starostka. „Hrozí nám palácová revolu-

ce?“

„Ani v nejmenším. Plně ovládáme situaci. Ale neobejde se to

bez hluku.“

„Jen ať si dělají rámus. Aspoň se jim uleví a já – já se budu držet

stranou. Doufám, že se mohu spolehnout na nejširší veřejné mínění?“

„Snad ano. Zvlášť mimo Terminus. Nikoho za hranicemi Ter-

minu nezajímá, co se stane s pobloudilým Radním.“

„Zato mě ano.“

„Á? Další zprávy?“

„Liono,“ zeptala se Starostka, „co mi můžete povědět o Sayshel-

lu?“

„Nejsem chodící učebnice dějepisu,“ odpověděl Liono Kodell

s úsměvem.

„Historie mě nezajímá. Chci znát skutečnost. Proč je Sayshell

samostatný? – Podívejte se na to.“ Na holografické mapě ukázala

červenou barvu Nadace, kde hluboko mezi vnitřními spirálami byla

vklíněna izolovaná oblast bílé. „Je skoro obklopený naším územím –

skoro pohlcený – a přece je bílý. Naše mapa ho dokonce neukazuje

ani jako věrného spojence v růžové barvě.“

– 268 –

Kodell pokrčil rameny. „Oficiálně to není věrný spojenec, ale

nejsou s ním žádné problémy. Je neutrální.“

„No dobrá. Tak se na něco podívejte.“ Další stisknutí tlačítka.

Oblast červené se výrazně rozšířila. Zahrnovala skoro polovinu Ga-

laxie. „Tohle,“ řekla Starostka Brannoová, „bylo Mezkovo panství

v době jeho smrti. Když se důkladně podíváte mezi červenou, najdete

Sayshellský svaz, tentokrát v úplném obklíčení, ale pořád bílý. Je to

jediná enkláva, které Mezek ponechal svobodu.“

„Tak to byl také neutrální.“

„Mezek neutralitu příliš neuznával.“

„V tomto případě zřejmě ano.“

„Zřejmě ano. Copak je na Sayshellu tak zvláštního?“

„Nic! Věřte mi, Starostko, že ho můžeme získat, kdykoli se nám

zachce.“

„Skutečně? A přece nám z nějakého důvodu nepatří.“

„Není potřeba, abychom ho chtěli.“

Brannoová se pohodlně usadila, rychlým pohybem přeběhla ru-

kou tlačítka a Galaxii zhasla. „Myslím, že teď ho chceme.“

„Prosím, Starostko?“

„Liono, poslala jsem toho bláznivého Radního do vesmíru jako

hromosvod. Myslela jsem si, že v něm Druhá Nadace bude vidět vět-

ší nebezpečí, než jaké ve skutečnosti představuje, a že samu Nadaci

bude pokládat za menší nebezpečí. A tak ho zasáhne blesk, který

nám prozradí svůj původ.“

„Ano, Starostko!“

„Podle mých představ se měl vydat do rozvalin Trantoru, aby se

prodíral pozůstatky Knihovny – pokud z ní něco zbylo – a pátral po

Zemi. To je ten svět, pokud si vzpomínáte, který je podle těch nud-

ných mystiků místem původu lidstva, jako by na tom záleželo, i kdy-

by to snad, což je sotva pravděpodobné, byla pravda. Druhá Nadace

by rozhodně nevěřila, že je to jeho skutečný cíl, a snažila by se zjis-

tit, co hledá doopravdy.“

„Jenže on na Trantor neletěl.“

„Ne. Docela nečekaně se vydal na Sayshell. Proč?“

„Nevím. Ale nesmíte se zlobit na starého policajta, který na

všem musí vidět něco podezřelého, a řekněte mi, jak můžete vědět,

– 269 –

že on a ten Pelorat letěli na Sayshell. Vím, že to ohlásil Compor, ale

nakolik můžeme věřit Comporovi?“

„Podle údajů hyperrelé Comporova loď skutečně přistála na pla-

netě Sayshell.“

„To jistě, ale jak můžete vědět, že tam přistál Trevize

s Peloratem? Compor mohl mít k cestě na Sayshell své vlastní důvo-

dy a třeba neví nebo ho nezajímá, kde jsou ostatní.

„Skutečnost je taková, že náš velvyslanec na Sayshellu nás in-

formoval o příletu lodi, na které jsme vyslali Trevize s Peloratem.

Nechce se mi věřit, že by loď na Sayshell přiletěla bez nich. A navíc

Compor oznámil, že s nimi mluvil, a pokud mu nemůžeme důvěřo-

vat, máme další zprávy, podle kterých byli na Sayshellské univerzitě,

kde se ptali na radu nějakého nepříliš významného historika.“

„Nic takového,“ řekl mírně Kodell, „se ke mně nedostalo.“

Brannoová potáhla nosem. „Nemějte pocit, že vás někdo přehlí-

ží. Já se tou věcí zabývám osobně a tu informaci jste se teď stejně

dověděl bez zvláštního zpoždění. Poslední zpráva, kterou jsem právě

dostala, je od velvyslance. Náš hromosvod se zase dal do pohybu. Na

planetě Sayshell se zdržel dva dny, a potom odletěl. Prý míří k jiné

planetární soustavě, nějakých deset parseků odtud. Jméno a galaktic-

ké souřadnice cíle své cesty sdělil velvyslanci a ten je předal nám.“

„Compor to nějakým způsobem potvrdil?“

„Comporova zpráva, že Trevize s Peloratem opustili Sayshell,

přišla ještě před zprávou od velvyslance. Compor zatím neuvedl,

kam Trevize letí. Zřejmě ho bude sledovat.“

„Jenom nám uniká, jaký to má smysl.“ Vsunul si do úst pastilku

a zamyšleně ji cucal. „Proč Trevize letěl na Sayshell? Proč ho opus-

til?“

„Ale nejvíc ze všeho mě zajímá: Kam? Kam Trevize letí?“

„Vždyť jste přece, Starostko, říkala, že jméno a souřadnice cíle

své cesty sdělil velvyslanci. Chcete snad říct, že velvyslanci lhal?

Nebo že velvyslanec lže nám?“

„I kdyby všichni pořád mluvili pravdu a nikdo se nemýlil, je ta-

dy jméno, které je pro mě záhadou. Trevize oznámil velvyslanci, že

letí na Gaiu. Tedy G-A-I-A. Trevize si dal tu práci, že to hláskoval.“

„Gaia? O té jsem v životě neslyšel.“

– 270 –

„Skutečně? Není divu.“ Brannoová ukázala na místo v prostoru,

kde byla předtím mapa. „Na mapě v této místnosti mohu okamžitě

zobrazit – teoreticky – každou hvězdu, kolem které obíhá nějaký

obydlený svět a mnoho význačných hvězd bez obydlených soustav.

Při správném zacházení s ovládacími prvky mohu znázornit přes tři-

cet miliónů hvězd – jednotlivě, ve dvojicích i celé skupiny. Mohu je

znázornit v některé z pěti různých barev, a přitom použít každou

zvlášť nebo všechny dohromady. Ale Gaiu na mapě najít nedokážu.

Podle mapy Gaia neexistuje.“

„Na každou hvězdu, která je na mapě vidět, jich připadá deset ti-

síc, které vidět nejsou,“ doplnil ji Kodell.

„Prosím, ale hvězdy, které nejsou vidět, nemají obydlené plane-

ty, a proč by chtěl Trevize letět k neobydlené planetě?“

„Zkusila jste Centrální počítač? Ten má v paměti všech tři sta

miliard hvězd Galaxie.“

„To jsem se také dověděla, ale je to pravda? My dva moc dobře

víme, že existují tisíce obydlených planet, které unikly uvedení

v kterékoli z našich map – nejen té, co je tady v místnosti, ale i

v Centrálním počítači. Gaia je zřejmě jednou z nich.“

Kodellův hlas byl stále klidný, dokonce vemlouvavý. „Starost-

ko, možná že vůbec nemáme důvod, abychom si dělali starosti. Co

když se Trevize honí za vzdušnými zámky nebo nám lže a na těch

souřadnicích, které uvedl, neleží hvězda jménem Gaia – ani žádná

jiná. Teď, když se setkal s Comporem a možná tuší, že je sledován,

se nás tím snaží svést ze stopy.“

„Jak by nás něčím takovým mohl svést ze stopy? Compor ho

bude pořád sledovat. Ne, Liono, napadá mě jiná možnost, která by

mohla mít mnohem závažnější důsledky. Poslouchejte…“

Krátce se odmlčela. „Liono, pochopte. Tahle místnost je chráně-

na štítem. Nikdo nás neuslyší, takže můžete klidně mluvit. Také já

budu mluvit bez zábran. Když tu informaci přijmeme, potom ta Gaia

leží deset parseků od planety Sayshell a tudíž je součástí Sayshell-

ského svazu. Sayshellský svaz je dobře prozkoumanou částí Galaxie.

Všechny jeho hvězdné soustavy – obydlené i neobydlené – jsou za-

registrované a o těch obydlených máme podrobné informace. Jedinou

výjimkou je Gaia. Ať je obydlená, nebo ne, nikdo o ní neslyšel, není

– 271 –

uvedena na žádné mapě. K tomu si přičtěte, že Sayshellský svaz si ve

vztahu k Federaci Nadace uchovává zvláštní nezávislé postavení, a

že ho měl i ve vztahu k někdejšímu Mezkovu panství. Nezávislý je

od pádu Galaktické říše.“

„A co má být?“ zeptal se opatrně Kodell.

„Ty dvě věci, o kterých jsem se zmínila, přece musí mít něco

společného. Sayshell obsahuje docela neznámý planetární systém a

Sayshell je nepodmanitelný. Obojí musí mít nějakou spojitost. Ať už

je Gaia, co chce, dokáže si zajistit vlastní ochranu. Dbá na to, aby se

mimo její bezprostřední okolí nevědělo o její existenci, a to okolí si

chrání, aby ho nemohl ovládnout nikdo cizí.“

„Tím snad, Starostko, chcete říct, že je Gaia sídlem Druhé Na-

dace?“

„Tím chci říct, že si Gaia zaslouží bližší prozkoumání.“

„Mohl bych se zmínit o jedné zvláštní věci, která se vaší teorií

dá stěží vysvětlit?“

„Prosím.“

„Pokud je Gaia Druhá Nadace a pokud se celá staletí dokázala

fyzicky uchránit před nezvanými hosty, a přitom chránila celý

Sayshellský svaz jako svůj vlastní rozsáhlý a neprostupný štít, a po-

kud dokonce zabránila tomu, aby zprávy o její existenci pronikly do

okolní Galaxie – proč potom všechna ta ochrana najednou pominula?

Trevize a Pelorat odletí z Terminu a i když jste jim radila, aby se

vydali na Trantor, okamžitě a bez váhání se vydají na Sayshell a teď

na Gaiu. A navíc o Gaie můžete přemýšlet a hloubat. Proč vám v tom

nikdo nebrání?“

Starostka Brannoová dlouho neodpovídala. Hlavu měla skloně-

nou a šedivé vlasy se jí na světle matně leskly. Potom pronesla: „Pro-

tože si myslím, že Radní Trevize do všeho vnesl zmatek. Udělal –

nebo dělá – něco, co může v jistém smyslu ohrozit Seldonův plán.“

„Starostko, to je přece vyloučeno.“

„Myslím, že nikdo a nic není bez chyby. Ani Hari Seldon ne-

mohl být dokonalý. Plán musí obsahovat nějakou chybu a Trevize na

ni nechtěně narazil, možná aniž by o tom věděl. Musíme vědět, co se

děje, a musíme být v přímo na místě.“

– 272 –

Kodell konečně zvážněl. „Starostko, nedělejte sama od sebe

žádná rozhodnutí. Nechceme se do ničeho pouštět bez náležitého

uvážení.“

„Liono, vy mě snad máte za blázna? Já přece nechci vytáhnout

do boje. Nechci na Gaie přistát s expediční armádou. Jenom bych

chtěla být na místě, nebo chcete-li, v jeho blízkosti. Liono, jenom mi

zjistěte – protože hrozně nerada mluvím s ministerstvem války, které

je tak směšně bezvýznamné a po sto dvaceti letech míru ani nemůže

být jiné, ale vám to zřejmě nevadí – kolik válečných lodí je rozmís-

těno v blízkosti Sayshellu. Můžeme zařídit, aby jejich přesuny vypa-

daly jako běžný manévr a ne jako mobilizace?“

„V těchhle poklidných dobách míru určitě v blízkém okolí moc

lodí nebude. Ale zjistím to.“

„Budou stačit i dvě nebo tři, zvlášť když jedna bude třídy Su-

pernova.“

„Co s nimi chcete dělat?“

„Chci, aby se co nejvíc přiblížily k Sayshellu – aniž by vyvolaly

nějaký incident – a chci je mít tak blízko u sebe, aby se navzájem

mohly krýt.“

„A k čemu to všechno?“

„Pružnost. Chci, abych v případě potřeby mohla zakročit.“

„Proti Druhé Nadaci? Když si Gaia dokázala uchovat svou izo-

laci a nedotknutelnost proti Mezkovi, jistě teď dovede odolat několi-

ka lodím.“

Brannoová s bojovým leskem v očích zvolala: „Příteli, říkala

jsem vám, že nikdo a nic není dokonalé, dokonce ani Hari Seldon.

Když dával dohromady svůj Plán, musel být nutně dítětem své doby.

Byl to matematik v dobách umírající Říše, kdy i technika zacházela

na úbytě. Proto ve svém Plánu nemohl vzít dostatečně v úvahu tech-

nický pokrok. Třeba taková gravitika je úplně nový směr technického

rozvoje, se kterým rozhodně nemohl počítat. A pokrok nastal i

v jiných oblastech.“

„Gaia mohla také dosáhnout pokroku.“

„V izolaci? Jděte. Federace Nadace má deset triliónů lidských

bytostí, z jejichž středu se mohou rekrutovat lidé schopní přispět

– 273 –

k technickému pokroku. V porovnání s tím jeden osamocený svět nic

nezmůže. Naše lodi se k ní přiblíží a já budu při tom.“

„Promiňte, Starostko. Co jste to říkala?“

„Sama se vydám na hranice Sayshellu, kde se shromáždí naše

lodi. Chci si obhlédnout situaci.“

Kodell chvíli zůstal s otevřenými ústy. Docela nahlas polkl.

„Starostko, to je přece – nerozumné.“ Jestli chtěl někdo někdy použít

zjevně silnější výraz, pak to byl v této chvíli Kodell.

„Ať je to rozumné nebo ne,“ řekla prudce Brannoová, „tak to

udělám. Mám po krk Terminu a jeho nekonečných politických bitev,

jeho šarvátek, jeho aliancí a kontraaliancí, jeho zrad a nových pořád-

ků. Uprostřed toho jsem prožila sedmnáct let a chci udělat něco jiné-

ho – cokoli jiného. Tam,“ a nazdařbůh mávla rukou, „se možná mění

celé dějiny Galaxie a já se toho chci zúčastnit.“

„Vždyť se v tom, Starostko, vůbec nevyznáte.“

„Kdo se v tom, Liono, vyzná?“ Strnule se zvedla. „Jakmile mi

donesete potřebné informace o lodích a jakmile stačím zajistit chod

těch hloupých domácích záležitostí, vyrazím – A Liono, vy se mě od

toho rozhodnutí nesnažte nijak odradit, nebo rázem zapomenu na

naše staré přátelství a zničím vás. To ještě udělat mohu.“

Kodell přikývl. „Já vím, Starostko, ale ještě než se rozhodnete,

mohu vás požádat, abyste znovu uvážila, jakou moc má Seldonův

plán? Váš úmysl se může rovnat sebevraždě.“

„Z toho, Liono, nemám žádný strach. Mýlil se v případě Mezka,

se kterým nemohl předem počítat, a když předpověď selže jednou,

může selhat i podruhé.“

Kodell si povzdechl. „Dobrá, pokud jste pevně rozhodnuta, po-

tom vás budu ze všech sil a zcela oddaně podporovat.“

„Dobře. Ještě jednou vás upozorňuji, že byste tu poznámku měl

myslet naprosto vážně. To mějte, Liono, na paměti. A potom vzhůru

na Gaiu. Vpřed!“

– 274 –

Kapitola patnáctá

GAIA – S

58.

Sura Noviová vstoupila do velína malé a poměrně zastaralé, lo-

di, která ji a Stora Gendibala v opatrných Skocích přenášela přes celé

parseky vzdálenosti.

Určitě přišla z maličké umývárny, kde se zabývala očistou

s pomocí olejů, teplého vzduchu a minimálního množství vody. Byla

zahalená v koupacím plášti, který si s bezmezným pocitem studu

pevně přitahovala k tělu. Vlasy měla suché, ale rozcuchané.

Polohlasem pronesla: „Mistře?“

Gendibal zvedl hlavu od svých map a počítače. „Copak je, No-

viová?“

„Já být zarmoucená…“ Odmlčela se a pak pomalu pokračovala:

„Moc mě mrzí, Mistře, že vás ruším,“ (znovu nevěděla, jak dál), „ale

já mít hroznou starost skrz ty ztracené šaty.“

„Tvé šaty?“ Gendibal se na ni chvíli nechápavě díval a pak se

s náhlou kajícností zvedl. „Noviová, já zapomněl. Potřebovaly vyprat

a teď jsou v prádelním koši. Všechno je čisté, suché a složené. Měl

jsem je vyndat a položit na viditelné místo. Zapomněl jsem.“

„Nechtěla – nechtěla jsem“ (podívala se na sebe) „být na obtíž.“

„Vždy mě neobtěžuješ,“ řekl zvesela Gendibal. „Víš co, slibuju

ti, že až to všechno skončí, postarám se, abys měla spoustu šatů –

nových a podle poslední módy. Odlétali jsme narychlo, a tak mě vů-

bec nenapadlo vzít něco na převlečení, ale vždyť jsme tu vlastně jen

my dva a nějakou dobu budeme spolu žít v dost malém prostoru a je

zbytečné, aby – aby sis – dělala takové starosti – kvůli…“ Udělal

nejasné gesto, postřehl zděšený výraz v jejích očích a pomyslel si: Je

to přece jen děvče z venkova a má své zásady, možná by nebyla proti

různým nepřístojnostem, jenže by musela být oblečená. Potom se za

– 275 –

sebe zastyděl a byl rád, že děvče není „vědec“, aby dokázalo vycítit

jeho myšlenky. „Mám ti ty šaty přinést?“

„To ne, Mistře. To nebýt pro vás. Já vím, kde jsou.“ Když ji

uviděl znovu, byla už slušně oblečená i učesaná. Byl na ní jasně vidět

ostych. „Stydím se, Mistře, za své nevhodné chování. Měla jsem si je

najít sama.“

„To nic,“ uklidnil ji Gendibal. „Noviová, v galaktičtině děláš

vážně pokroky. Vidíš, jak rychle jsi pochytila jazyk vědců.“

Noviová se náhle usmála. Měla trochu nepravidelné zuby, ale to

sotva ubíralo na kráse výrazu její tváře, která se při té chvále rozzáři-

la a jak si Gendibal pomyslel, vypadala takřka líbezně. Řekl si, že

proto ji tak rád chválí.

„Až se vrátím domů,“ usoudila, „Damovani na mě budou koukat

skrz prsty. Budou říkat, že já být – jsem slovorubec. Tak říkají lidem,

kteří mluví – divně. Takové nemají rádi.“

„Noviová,“ prohlásil Gendibal, „pochybuji, že by ses vracela

k Damovanům. Až to skončí, jistě se pro tebe i potom najde místo

v komplexu, mezi vědci.“

„To bych byla ráda, Mistře.“

„Nechceš mi třeba říkat Mluvčí Gendibale nebo prostě ne, vi-

dím, že nechceš,“ zarazil se, a tak odpověděl na její výraz pohorše-

ného protestu. „Jak myslíš.“

„To by se nehodilo, Mistře. Ale smím se zeptat, kdy to všechno

skončí?“

Gendibal zavrtěl hlavou. „To sám pořádně nevím. Teď mám

před sebou jediný úkol – dostat se co nejrychleji na jedno konkrétní

místo. Tahle loď, i když je ve své kategorii dost slušná, je pomalá a

‚co nejrychleji‘ neznamená moc rychle. Vidíš,“ (ukázal k počítači a

mapám) „musím vypočítat, jak překonat velké vesmírné vzdálenosti,

ale schopnosti počítače jsou omezené a já také nejsem zvláštní od-

borník.“

„Mistře, musíte tam být rychle, protože hrozí nebezpečí?“

„Pročpak si myslíš, že hrozí nebezpečí?“

„Protože někdy se na vás dívám, když mě asi nevidíte a vaše

tvář vypadá – nevím, jak bych to řekla. Ne ustrašená – chci říct vydě-

šená – ale že čeká něco zlého.“

– 276 –

„Naplněná obavami,“ zamumlal Gendibal.

„Vypadáte – znepokojeně. Je to ono?“

„Jak se to vezme. Noviová, co myslíš slovem znepokojeně?“

„Myslím, že vypadáte, jako byste si říkal: Co si teď, počnu,

když mám takové starosti?“

Gendibal se zatvářil udiveně. „To je opravdu ‘znepokojeně‘, ale

tohle že mi, Noviová, vidíš ve tváři? V Sídle vědců si dávám moc

dobrý pozor, aby z mé tváře nikdo nic nepoznal, ale myslel jsem si,

že ve Vesmíru, kde jsem sám – tedy jen s tebou – se přece jenom

mohu uvolnit a prostě to nechat plavat. Promiň. Tebe to vyvedlo

z míry. Tím se snažím říct, že když jsi tak citlivá, musím si dávat

lepší pozor. Ani na chvíli nesmím zapomínat, že i nementalici mohou

mít skvělý odhad.“

Noviová se zatvářila nechápavě. „Já vám, Mistře, nerozumím.

„To si říkám jen pro sebe. Tím se nemusíš znepokojovat. Vidíš,

zase to slovo.“

„Ale hrozí nám nebezpečí?“

„To je právě to, Noviová. Nevím, co zjistím, až se dostanu na

Sayshell – tam totiž máme namířeno. Možná se ocitnu v dost složité

situaci.“

„A to neznamená nebezpečí?“

„Ne, protože ji dokážu zvládnout.“

„Jak to můžete vědět?“

„Protože jsem – vědec. A ze všech nejlepší. V Galaxii se nena-

jde nic, s čím bych se neuměl vypořádat.“

„Mistře,“ a tvář Noviové se stáhla v téměř bolestném výrazu.

„Nechci vám dělat urážky – tedy, nechci vás urazit – a rozzlobit. Vi-

děla jsem vás s tím humpoláckým Rufirantem a tehdy jste byl

v nebezpečí – a to byl jen damovský farmář. Teď nevím, co vás čeká.

A vy to také nevíte.“

Gendibal se tím cítil dotčen. „Bojíš se, Noviová?“

„O sebe ne, Mistře. Mám strach – bojím se – o vás.“

„Můžeš říkat mám strach,“ řekl Gendibal. „To je také správná

galaktičtina.“

Na okamžik se zamyslel. Pak zvedl hlavu, vzal trochu drsné ru-

ce Sury Noviové do svých a uklidňoval ji: „Chci, aby ses ničeho ne-

– 277 –

bála. Já ti to vysvětlím. Víš, jak jsi poznala z výrazu mé tváře, že

hrozí – nebo že by spíš mohlo hrozit – nějaké nebezpečí – skoro jako

bys mi dokázala číst myšlenky?“

„Ano?“

„Já jsem lepší čtenář myšlenek než ty. Protože vědci se to učí a

já jsem moc dobrý vědec.“

Noviová vytřeštila oči a vytrhla ruku z jeho objetí. Zdálo se, že

zatajila dech. „Vy dokážete číst mé myšlenky?“

Gendibal rychle vztyčil prst. „To ne, Noviová. Tvoje myšlenky

nečtu, pokud nemusím. Tvoje myšlenky nečtu.“

Věděl, že prakticky vzato lže. Nemohl být se Surou Noviovou,

aniž by chápal obecný tok některých jejích myšlenek. Na to člověk

ani nemusel být z Druhé Nadace. Gendibal cítil, že málem rudne. I

když takový postoj, třeba jen ze strany Damovanky, mu lichotil. Ale

přece ji musel uklidnit – z prosté lidskosti.

„Mohu také měnit způsob myšlení lidí. Mohu zraňovat jejich ci-

ty. Mohu…“

Ale Noviová kroutila hlavou. „Jak byste to všechno, Mistře,

mohl dokázat? Rufirant…“

„Rufiranta pusť z hlavy,“ ohradil se nedůtklivě Gendibal. „Toho

jsem mohl okamžitě zneškodnit. Mohl jsem ho nechat padnout na

zem. Všechny Damovany jsem mohl…“ Najednou přestal, protože

měl nepříjemný pocit, že se vychloubá, že se na tu venkovanku snaží

udělat dojem. A ona stejně pořád kroutila hlavou.

„Mistře,“ řekla, „vy se mě snažíte přesvědčit, abych se nebála,

ale já se bojím jen o vás, takže to není potřeba. Vím, že jste velký

vědec a že s tou lodí dokážete letět Vesmírem, kde by se každej mohl

tak leda – chci říct, že by se mohl jedině – ztratit. A používáte stroje,

kterým nerozumím, a které nepochopí žádný Damovan. Ale nemusíte

mi vykládat o těch schopnostech mysli, které rozhodně nemáte, pro-

tože nic z toho, co říkáte, že jste mohl udělat Rufirantovi, jste neudě-

lal, i když vám hrozilo nebezpečí.“

Gendibal stiskl rty. Pomyslel si, že to nechá být. Když ta žena

tvrdí, že se nebojí o sebe, ať je po jejím. A přece nechtěl, aby si o

něm myslela, že je slaboch a náfuka. Prostě ne.

– 278 –

„Když jsem Rufirantovi nic neudělal, tak proto, že jsem si to ne-

přál. My, vědci, nesmíme Damovanům ublížit. Na vašem světě jsme

hosty. Rozumíš?“

„Jste naši páni. To zase říkáme my.“

Gendibala to na okamžik pobavilo. „Jak je tedy možné, že mě

ten Rufirant napadl?“

„Nevím,“ odvětila prostě. „Asi to nevěděl sám. Nejspíš mu

ruplo v bedně – eh, tedy přeskočilo.“

Gendibal zabručel: „Damovanům ale stejně neubližujeme. Kdy-

bych ho musel zneškodnit a přitom bych mu něco udělal, u druhých

vědců bych tím klesl v ceně a možná, že bych ztratil své postavení.

Ale k tomu, abych se uchránil před těžkým zraněním, stačil jen ma-

ličký, docela nepatrný, zásah.“

Noviová se nahrbila. „Tak to jsem se tam nemusela hrnout jako

velká voda.“

„Zachovala ses naprosto správně,“ chlácholil ji Gendibal. „Říkal

jsem jenom, že by bylo špatné, kdybych mu něco udělal. Díky tobě

to nebylo nutné. Ty jsi ho zastavila a zvládla jsi to přímo dokonale.

Jsem ti vděčný.“

Znovu se usmála – přímo zářila štěstím. „Už chápu, proč jste ke

mně tak laskavý.“

„Byl jsem ti samozřejmě vděčný,“ zdůrazňoval Gendibal, které-

ho to trochu vyvedlo z míry, „ale hlavně musíš pochopit, že nám

nehrozí nebezpečí. Dokážu se vypořádat se zástupem obyčejných

lidí. To dokáže každý vědec – zvlášť ti významní – a říkal jsem ti, že

jsem ze všech nejlepší. V Galaxii se nenajde člověk, který by se mi

dokázal postavit.“

„Když to říkáte, Mistře, tak tomu věřím.“

„Ovšemže to říkám. Tak co, ještě se o mě bojíš?“

„Ne, Mistře, až na to – Mistře, to jenom naši vědci dokážou číst

myšlenky a – nejsou někde jinde cizí vědci, kteří by se proti vám

mohli postavit?“

Gendibala to na okamžik vyvedlo z míry. Ta žena měla úžasnou

schopnost proniknout k jádru věci. Musel jí lhát. „Žádní neexistují.“

„Ale na obloze je tolik hvězd. Jednou jsem se je snažila spočítat

a vůbec mi to nešlo. Jestli je tolik světů lidí, kolik je hvězd, copak se

– 279 –

mezi nimi nenajdou vědci? Myslím kromě vědců na našem vlastním

světě?“

„Ne.“

„A co když?“

„Pak nebudou tak silní jako já.“

„Co když se na vás vrhnou nečekaně, než si to stačíte uvědo-

mit?“

„To nemohou. Kdyby se přiblížil nějaký cizí vědec, hned bych

to poznal. Věděl bych o tom dávno předtím, než by mi mohl ublížit.“

„Vy byste utekl?“

„Nemusel bych utíkat. Ale“ (předem vycítil její námitku) „kdy-

by to bylo nutné, možná už brzy budu v nové lodi – lepší než každá

jiná v Galaxii. Pak by mě nedohonili.“

„Nemohli by změnit vaše myšlenky a donutit vás, abyste zů-

stal?“

„Ne.“

„A co kdyby jich bylo hodně? Vy jste sám.“

„Jakmile se objeví, budu o nich vědět, dávno předtím, než je to

vůbec napadne, a odletím. Pak by se proti nim postavil celý náš svět

vědců a oni by nemohli vzdorovat. A to by jim bylo jasné, takže by

se proti mně neodvážili zakročit. Vlastně by vůbec nechtěli, abych se

o nich dověděl, a přece by tomu nezabránili.“

„Protože jste o tolik lepší než oni?“ Řekla Noviová a z tváře jí

vyzařovala nejasná pýcha.

Gendibal nemohl odolat. Díky její přirozené inteligenci a bys-

trému vnímání mu pobyt v její přítomnosti zkrátka působil potěšení.

Ta stvůra s vemlouvavým hlasem, Mluvčí Delora Delarmiová, mu

prokázala neuvěřitelnou laskavost, když mu vnutila tuhle damovskou

farmářku.

„Ne, Noviová, ne proto, že bych byl lepší než oni, i když to také

jsem. Ale proto, že tu mám tebe.“

„Mě?“

„Přesně tak. Jestlipak tě to napadlo?“

„Ne, Mistře,“ podivila se. „K čemu bych vám tak mohla být?“

„Jde o tvou mysl.“ Hned zvedl ruku. „Nečtu tvé myšlenky. Vi-

dím jen obrysy tvé mysli a ty obrysy jsou plynulé, nezvykle plynulé.“

– 280 –

Položila si ruku na čelo. „Protože jsem nevzdělaná, Mitře? Pro-

tože jsem tak hloupá?“ .

„To ne, má milá.“ Ani si nevšiml, jak ji oslovil. „Je to tím, že jsi

poctivá a bezelstná, protože mluvíš pravdu a říkáš, co si myslíš, pro-

tože máš dobré srdce a – tak vůbec. Když jiní vědci vyšlou něco, čím

by mohli ovlivnit naši mysl – tvoji a mou – na hladkém povrchu tvé

mysli bude ten dotek okamžitě vidět. Já si ho uvědomím ještě dřív,

než bych mohl postřehnout, že se něco dotklo mé vlastní mysli – a

potom budu mít čas na obrannou strategii, abych mu dokázal čelit.“

Pak bylo dlouho ticho. Gendibal si uvědomil, že v očích Novio-

vé nevidí jen štěstí, ale také nesmírnou radost a pýchu. Tiše se zepta-

la: „A proto jste mě vzal s sebou?“

Gendibal přikývl. „To byl závažný důvod. Ano.“

Její hlas se změnil v pouhý šepot. „Mistře, co mám dělat, abych

vám co nejvíc pomohla?“

„Musíš být klidná,“ řekl. „Nebát se. A jenom – jenom zůstaň,

jaká jsi.“

„Zůstanu, jaká jsem. A postavím se mezi vás a nebezpečí, jako

tehdy s tím Rufirantem.“

Vyšla z místnosti a Gendibal ji provázel pohledem.

Bylo zvláštní, co všechno v sobě tají. Jak mohla být tak prostá

bytost zároveň tak komplikovaná? Pod přehlednou strukturou její

mysli se skrývala ohromná inteligence, rozum a odvaha. Co víc by

mohl chtít – po kterémkoli z lidí?

Najednou si dokázal představit Suru Noviovou – která nebyla

Mluvčí, dokonce ani z Druhé Nadace, a navíc neměla žádné vzdělání

– jak mu pevně stojí po boku a hraje nanejvýš závažnou vedlejší roli

v nadcházejícím dramatu.

A přece zatím jasně neviděl podrobnosti. Ještě nedokázal

s jistotou určit, co je vlastně čeká.

59.

„Ještě jeden Skok,“ oznámil Trevize, „a je to.“

„Gaia?“ Zeptal se Pelorat, který se díval Trevizovi přes rameno

na obrazovku.

– 281 –

„Slunce Gaii,“ řekl Trevize. „Aby se to nepletlo, můžete mu ří-

kat třeba Gaia-S. Galaktografové to někdy dělají.“

„A kde je potom sama Gaia? Nebo jí budeme říkat Gaia-P – ja-

ko planeta?“

„Pro planetu bude stačit Gaia. Gaiu ovšem ještě neuvidíme. Pla-

nety nejsou vidět tak snadno jako hvězdy a ke Gaie-S to máme ještě

sto mikroparseků. Všimněte si, že je to jen hvězda, i když hodně jas-

ná. Nejsme dost blízko, aby se jevila i jako disk. A nedívejte se na ni

přímo, Janove. Pořád je dost jasná, aby vám to mohlo poškodit sítni-

ci. Jakmile skončím s pozorováním, nasadím filtr. Potom se můžete

dívat.“

„Golane, kolik je sto mikroparseků v jednotkách, které by doká-

zal pochopit mytolog?“

„Tři miliardy kilometrů, asi dvacetinásobek vzdálenosti Terminu

od našeho vlastního Slunce. Jestli vám to pomůže.“

„Ohromně. Ale neměli bychom se ještě přiblížit?“

„Ne!“ Trevize překvapeně zvedl hlavu. „Rozhodně ne hned. Po

tom všem, co jsme o Gaie slyšeli, nevidím důvod k nějakému spě-

chu. Odvaha není totéž, co šílenství. Nejdřív se podíváme.“

„Na co, Golane? Říkal jste, že Gaiu ještě nemůžeme vidět.“

„To ne, tedy ne přímo. Ale máme teleskopický snímač a skvělý

počítač pro rychlou analýzu. Rozhodně můžeme začít zkoumáním

Gaii-S a snad se nám podaří provést i další pozorování.

Uklidněte

se, Janove.“ Natáhl se a blahosklonným rozmáchlým gestem ho po-

plácal po rameni.

Po krátké odmlce Trevize řekl: „Gaia-S je samostatná hvězda

nebo pokud má nějakého průvodce, pak je od ní ten průvodce v této

chvíli v mnohem větší vzdálenosti než my a je to nanejvýš červený

trpaslík, takže mu nemusíme věnovat pozornost. Gaia-S je hvězda

třídy G4, takže má všechny předpoklady pro to, aby měla obyvatel-

nou planetu. A to je dobře. Kdyby to bylo A nebo M, tak bychom se

mohli otočit a rovnou odletět.“

„Třeba jsem jenom mytolog, ale nemohli jsme spektrální třídu

Gaii-S určit ze Sayshellu?“

„To jsme, Janove, mohli, a také udělali, ale nikdy není na škodu

ověřit si to z větší blízkosti. Gaia-S má planetární systém, což není

– 282 –

žádné překvapení. V dohledu jsou dva plynoví obři a jeden z nich je

pěkný a velký – pokud počítač správně odhadl vzdálenost. Na druhé

straně hvězdy by klidně mohl být další, ale jeho přítomnost bychom

tak snadno nezjistili, protože jsme – čirou náhodou – dost blízko pla-

netární roviny. Ve vnitřních oblastech nedokážu nic rozeznat, což

také není žádné překvapení.“

„To je špatné?“

„Ani ne. To se dalo čekat. Obyvatelné planety by byly z kamení

a kovu a mnohem menší než plynoví obři, a pokud by na nich mělo

být dostatečné teplo, musely by ležet blíž k hvězdě – a vzhledem

k obojímu by odtud byly vidět mnohem hůř. To znamená, že se mu-

síme hodně přiblížit, abychom mohli prozkoumat oblast v okruhu

čtyř mikroparseků od Gaii-S.“

„Jsem připraven.“

„Já ne. Skok uděláme zítra.“

„Proč zítra?“

„Proč ne? Dáme jim den na to, aby se objevili a dopadli nás. A

sobě na to, abychom případně mohli uniknout, pokud si všimneme,

že se blíží, a to, co uvidíme, se nám nebude líbit.“

60.

Postupovali pomalu a obezřetně. Během dne, který uplynul, za-

dal Trevize přesné instrukce k výpočtu několika možných přístupů a

pak se mezi nimi snažil vybrat. Protože neměl k dispozici konkrétní

údaje, mohl se spoléhat jen na intuici, která mu bohužel nic neřekla.

Scházela mu ta „jistota“, kterou někdy cítil.

Konečně zadal pokyny ke Skoku, který je přenesl poměrně da-

leko od planetární roviny.

„To nám poskytne lepší výhled na oblast jako celek,“ řekl, „pro-

tože planety uvidíme v každé části jejich oběžné dráhy v maximální

zdánlivé vzdálenosti od slunce. A oni – ať jsou kdokoli – by – ale-

spoň doufám – nemuseli tak ostražitě sledovat oblasti mimo rovinu.“

Teď měli ke Gaie-S stejně blízko jako nejbližší a největší

z plynových obrů. Přiblížili se k ní skoro na půl miliardy kilometrů.

Trevize ji kvůli Peloratovi ukázal na obrazovce při maximálním

– 283 –

zvětšení. Byl to úchvatný pohled, když člověk nebral v úvahu trojici

řídkých a úzkých prstenců tvořených úlomky.

„Má běžnou družinu satelitů,“ komentoval ji Trevize, „ale

v takové vzdálenosti od Gaii-S žádný z nich nemůže být obyvatelný.

Ani není osídlen lidskými bytostmi, které by přežívaly, řekněme, pod

skleněnou kupolí, nebo za jiných vyloženě umělých podmínek.“

„Jak to můžete vědět?“

„Není slyšet radiový šum, který by svou povahou svědčil o inte-

ligentním zdroji. Ovšem,“ dodal, aby svůj výrok okamžitě upřesnil,

není vyloučeno, že vědecké špičky mohly vyvinout značné úsilí, aby

radiové signály odstínily, a že plynový obr vydává radiový šum, kte-

rý mohl překrýt to, co jsem hledal. Náš radiový příjem je ovšem cit-

livý a máme mimořádně kvalitní počítač. Řekl bych, že pravděpo-

dobnost lidského osídlení těch satelitů je zcela nepatrná.“

„Znamená to, že žádná Gaia neexistuje?“

„Ne, ale rozhodně to znamená, že pokud nějaká Gaia existuje,

nesnažila se ty oběžnice osídlit. Možná to nedokáže – nebo nemá

zájem.“

„Tak existuje nějaká Gaia, nebo ne?“

„Trpělivost, Janove. Trpělivost.“

Trevize zamyšleně pozoroval oblohu se zdánlivě nekonečnou

dávkou trpělivosti. Jednu chvíli toho nechal. „Tedy to, že se neobje-

vili, aby nás přepadli, je svým způsobem deprimující. Kdyby měli

takové schopnosti, jak se o nich tvrdí, tak už by museli na naši pří-

tomnost zareagovat.“

„Podle mého,“ hlesl zasmušile Pelorat, „se nedá vyloučit, že je

to celé výplod fantazie.“

„Říkejte tomu mýtus, Janove,“ opravil ho Trevize s trpkým

úsměvem, a pak budete ve svém živlu. A přece je tu planeta, která se

pohybuje v ekosféře, takže by mohla být obyvatelná. Rád bych ji

aspoň den pozoroval.“

„Proč?“

„Například proto, abych se přesvědčil, že je obyvatelná.“

„Golane, právě jste řekl, že je v ekosféře.“

„Ano, právě teď v ní je. Ale její oběžná dráha by mohla být

hodně výstředná a nakonec by ji mohla dovést na jeden mikroparsek

– 284 –

ke hvězdě, nebo patnáct mikroparseků od ní, nebo obojí. Musíme

určit a porovnat vzdálenost planety od Gaii-S s její orbitální rychlostí

– a to nám pomůže zjistit směr jejího pohybu.

61.

„Oběžná dráha je skoro kruhová,“ oznámil o den později koneč-

ně Trevize, „takže se dá s mnohem větší jistotou předpokládat, že je

obyvatelná. A přece se ještě pořád nikdo neobjevil, aby nás dopadl.

Musíme se podívat trochu blíž.“

„Proč trvá příprava ke Skoku tak dlouho? Vždyť děláte jen ma-

lé,“ Pelorat nespokojeně koukal na Trevize.

„Tak poslouchejte. Malé Skoky se řídí hůř než velké. Myslíte, že

je jednodušší zaměřit skálu nebo jemné zrnko písku? Kromě toho je

Gaia-S dost blízko a prostor je výrazně zakřivený. To ztěžuje vý-

počty dokonce i počítači. Měl by to pochopit i mytolog.“

Pelorat zabručel.

„Teď už tu planetu uvidíte pouhým okem. Přímo tam. Vidíte ji?

Dobu rotace má asi dvaadvacet Galaktických hodin a sklon osy je

dvanáct stupňů. Je to skoro čítankový příklad obyvatelné planety a je

životodárná.“

„Jak to můžete vědět?“

„V atmosféře je značné množství volného kyslíku. To není

možné bez dokonale fungující vegetace.“

„A co inteligentní život?“

„To záleží na analýze záření v pásmu radiových vln. Samozřej-

mě by mohl existovat inteligentní život, který se vzdal techniky, ale

to je asi sotva pravděpodobné.“

„Takové případy se staly,“ ujistil ho Pelorat.

„Já vám to věřím. Je to váš obor. Není ovšem pravděpodobné,

že na planetě, která dokázala zastrašit Mezka, by přežili jen pastev-

ci.“

„Má oběžnici?“

„Ano,“ odvětil lhostejně Trevize.

„Jak velkou?“ Zeptal se Pelorat náhle rozechvělým hlasem.

– 285 –

„To se nedá s jistotou tvrdit. Snad o průměru nějakých sto kilo-

metrů.“

„Zatraceně,“ pronesl melancholicky Pelorat. „Milý příteli, ško-

da, že mě teď nenapadá pár šťavnatějších výrazů, ale přece jen exis-

tovala nepatrná možnost.“

„Myslíte, kdyby měla obří satelit, že by to mohla být sama Ze-

mě?“

„Ano, ale samozřejmě není.“

„Jestli měl Compor pravdu, tak Země stejně nebude v téhle části

Galaxie. Bude někde na druhé straně, v blízkosti Síria. Janove, vážně

mě to mrzí.“

„Co se dá dělat.“

„Víte co, počkáme a zkusíme ještě jeden malý Skok. Když ne-

zjistíme známky inteligentního života, potom můžeme bez obav při-

stát – až na to, že už k přistání nebudeme mít důvod.“

62.

Po dalším Skoku Trevize s úžasem nevěřícně řekl: „Janove, tak

to bychom měli. Je to rozhodně Gaia. Aspoň má technickou civiliza-

ci.“

„To jste zjistil z radiových vln?“

„Mám něco lepšího. Kolem planety obíhá kosmická stanice. Vi-

díte ji?“

Na obrazovce bylo vidět nějaký objekt. Peloratovu necvičenému

zraku nepřipadal zvlášť pozoruhodný, ale Trevize si byl jist. „Umělý,

kovový, a k tomu rádiový zdroj.“

„Co uděláme teď?“

„Chvíli zůstaneme v klidu. Když jsou na takovém stupni tech-

nického rozvoje, musí nás objevit. Když za chvíli nic neudělají, vyšlu

k nim radiovou zprávu. Když ani potom nic neudělají, budu se opatr-

ně přibližovat.“

„A co když něco udělají?“

„Záleží na tom co. Nebude-li se mi to líbit, budu muset využít

skutečnosti, že sotva mohou konkurovat schopnostem naší lodi, po-

kud jde o Skoky.“

– 286 –

„Tím chcete říct, že odletíme?“

„Jako hyperprostorová střela.“

„Ale potom nebudeme o nic moudřejší.“

„To vůbec ne. Přinejmenším budeme vědět, že Gaia existuje, že

má fungující techniku a že nás nějakým způsobem zastrašila.“

„Ale Golane, my se nedáme jen tak zastrašit.“

„No tak, Janove, vím, že po ničem v Galaxii netoužíte víc, než

se za každou cenu dovědět něco o Zemi, ale musíte pochopit, že já

vaši posedlost nesdílím. Jsme v neozbrojené lodi a ti lidé tam dole

jsou celá staletí v izolaci. Možná, že v životě neslyšeli o Nadaci, a

když, tak nevědí tolik, aby k ní mohli mít úctu. Nebo to třeba je sku-

tečně Druhá Nadace, a jakmile nás budou mít ve své moci – a něco

jim nebude po chuti – možná už nikdy nebudeme jako dřív. Chcete,

aby vám všechno vymazali z paměti, abyste přestal být mytolog a o

nějakých legendách neměl ani ponětí?“

Pelorat se zatvářil sklíčeně. „Když to říkáte takhle – ale co udě-

láme, až odletíme?“

„To je jasné. Vrátíme se s tou zprávou na Terminus. Nebo tak

blízko k Terminu, jak nám ta stará ženská dovolí. Potom se zase mů-

žeme vrátit na Gaiu – rychleji a bez těch zbytečných okolků – a vrá-

tíme se s ozbrojenou lodí nebo s ozbrojenou flotilou. To by pak úplně

měnilo situaci.“

63.

Čekali. To už se pro ně stalo běžným zvykem. Při svém přibli-

žování ke Gaie strávili čekáním mnohem víc času než během celého

letu z Terminu na Sayshell.

Trevize nastavil na počítači automatický poplach, a dokonce si

na svém polštářovaném křesle trochu zdříml. Takže když zazněl vý-

stražný signál, s leknutím se vzbudil.

Do Trevizovy místnosti vešel Pelorat, stejně vyděšený jako on.

Poplach ho vyrušil při holení.

„Dostali jsme zprávu?“ zeptal se Pelorat.

„Ne,“ řekl rázně Trevize. „Letíme.“

„Letíme? Kam?“

– 287 –

„Ke kosmické stanici.“

„Jak je to možné?“

„Nevím. Motory jsou zapnuté a počítač nereaguje na mé pokyny

– a přesto letíme. Janove, oni nás zajali. Ke Gaie jsme se přiblížili

víc, než bylo zdrávo.“

– 288 –

Kapitola šestnáctá

NITKY SE SBÍHAJÍ

64.

Když Stor Gendibal konečně rozeznal na obrazovce Comporovu

loď, měl pocit, že je na konci neuvěřitelně dlouhé cesty. A přece to

samozřejmě nebyl konec, ale teprve začátek. Cesta z Trantoru na

Sayshell byla jen úvodem.

Noviová se zatvářila vyděšeně. „To je jiná loď z kosmu,

Mistře?“

„Kosmická loď, Noviová. Ano. Je to ta, ke které jsme se snažili

doletět. Je větší než ta naše – a také lepší. Vesmírem se může pohy-

bovat tak rychle, že kdyby nám chtěla uniknout, naše loď by ji roz-

hodně nemohla dohonit – ani ji pronásledovat.“

„Rychlejší než lodě Mistrů?“ Suru Noviovou ta představa zřej-

mě vyděsila.

Gendibal pokrčil rameny. „Snad jsem, jak říkáš, Mistr, ale ne

úplně ve všem. My, vědci, nemáme takové lodě, ani leckteré materi-

ální vybavení, jaké mají vlastníci těch lodí.“

„Ale Mistře, jak je možné, že to vědci nemají?“

„Protože jsme mistry v tom, co je podstatné. Technické vybave-

ní, jaké mají ti druzí, je proti tomu maličkost.“

Noviová zamyšleně svraštila čelo. „Když někdo může letět tak

rychle, aby ho Mistr nemohl sledovat, tak to snad není maličkost.

Kdo jsou ti lidé se zázraky – ti, kteří mají takové věci?“

Gendibala to pobavilo. „Říkají si Nadace. Jestlipak jsi někdy

slyšela o Nadaci?“

(Přistihl se, že ho zajímá, co Damované vědí nebo nevědí o Ga-

laxii, a proč Mluvčí nikdy nenapadlo, že by je něco takového mohlo

zajímat. Nebo snad byl jediný, koho takové věci nikdy nezajímaly –

– 289 –

jediný, kdo si myslel, že Damované neznají nic jiného, než se hrabat

v hlíně?)

Noviová zamyšleně zavrtěla hlavou. „O té jsem, Mistře, nikdy

neslyšela. Když jsme se učili znát písmena – myslím, když jsme se

učili číst – tak nám učitel říkal, že je spousta jiných světů, a také ří-

kal, jak se některé jmenují. Náš Damovský svět se prý správně jme-

nuje Trantor a kdysi vládl všem světům. Trantor byl prý pokrytý

lesklým železem a měl Císaře, který byl pánem všeho.“

Pohlédla na Gendibala s výrazem plaché radosti. „Většině z těch

věcí stejně nevěřím. Co všechno za dlouhých večerů napovídali vy-

pravěči ve společenských síních! Jako malá holka jsem všemu věřila,

ale když jsem vyrostla, zjistila jsem, že hodně z toho není pravda.

Dnes už nevěřím skoro ničemu, snad vůbec ničemu. I učitelé říkají

věci, kterým se nedá věřit.“

„A přece, Noviová, právě tahle věc, kterou vám učitel vyprávěl,

je pravdivá – ale už je to dávno. Trantor byl skutečně pokryt kovem a

skutečně měl Císaře, který vládl celé Galaxii. Ovšem teď je to lid

Nadace, který bude jednou vládnout všem světům. Jsou čím dál sil-

nější.“

„Mistře, to budou vládnout všemu?“

„Ne hned. Za pět set let.“

„A budou panovat i nad pány?“

„To ne. Budou vládnout světům. A my budeme vládnout jim –

v zájmu jejich bezpečnosti a bezpečnosti všech světů.“ Noviová se už

zase mračila. „Mistře, mají ti lidé z Nadace hodně takových báječ-

ných lodí?“

„Myslím, že ano, Noviová.“

„A další věci, které jsou tak – úžasné?“

„Mají všelijaké mocné zbraně.“

„A Mistře, nemohli by všechny světy ovládnout teď hned?“

„Ne. Ještě není čas.“

„A proč ne? Mistři by jim v tom zabránili?“

„Noviová, to nebude nutné. I kdybychom neudělali nic, všechny

světy by stejně nemohli ovládnout.“

„Ale co by jim v tom mohlo zabránit?“

– 290 –

„Totiž,“ začal Gendibal, „existuje plán, který kdysi vymyslel je-

den moudrý člověk…“

Odmlčel se, trochu se usmál a zavrtěl hlavou. „To se, Noviová,

těžko vysvětluje. Snad jindy. Vlastně, až uvidíš, co se stane, dřív než

se vrátíme na Trantor, možná to pochopíš i bez mého vysvětlování.“

„A co se stane, Mistře?“

„To nevím jistě, Noviová. Ale všechno dopadne dobře.“ Odvrá-

til se a chystal se navázat spojení s Comporem. Přitom se nedokázal

ubránit tomu, aby v duchu nevyslovil skrytou myšlenku: Aspoň dou-

fám.

Hned si to začal vyčítat, protože věděl, co je příčinou těch

hloupých a poraženeckých nálad. Byl to obraz úžasné a nesmírné síly

Nadace v podobě Comporovy lodi a jeho lítost nad tím, jak ji Novio-

vá upřímně obdivuje.

Hloupost! Jak vůbec mohl srovnávat vlastnictví pouhé síly a

moci s postavením těch, kdo mají schopnost řídit běh událostí? Byla

to věc, kterou generace Mluvčích nazývaly „klamnou představou

ruky, která se chystá sevřít hrdlo“.

Tak vida, ani on ještě nedokáže odolat jejím svodům.

65.

Munn Li Compor ani v nejmenším nevěděl, jak se správně cho-

vat. Většinu života měl představu o všemocných Mluvčích, jejichž

existence přesahovala rámec jeho zkušeností. Mluvčích, se kterými

občas přišel do styku a kteří tajemným způsobem ovládali celé lid-

stvo.

A právě na jednoho z nich, na Stora Gendibala, se v posledních

letech často obracel s žádostí o radu. Většinou se přitom nesetkával

ani tak s jeho hlasem, jako spíš s pouhou přítomností ve své mysli –

s hypermluvou bez použití hyperrelé.

Po této stránce měla Druhá Nadace před Nadací ohromný

náskok. Bez nároků na materiální vybavení, jen prostřednictvím ško-

lených a rozvinutých schopností samé mysli dokázala překlenout

celé parseky vzdálenosti způsobem, který vylučoval možnost odpo-

slechu a působení rušivých vlivů. Byla to neviditelná a nezjistitelná

– 291 –

síť, která prostřednictvím myšlení poměrně malého počtu zasvěcenců

obepínala všechny světy.

Když Compor pomyslel na svou roli, nejednou zažil povznášejí-

cí pocit. Jak malá byla skupina, ke které patřil, a jak nesmírný měla

vliv. A jak to všechno bylo tajné. O jeho skrytém životě nevěděla ani

jeho žena.

Všechno měli v rukou Mluvčí – a také tenhle Mluvčí, ten Gen-

dibal, který se (jak si Compor pomyslel) mohl stát příštím Prvním

Mluvčím, a tak být něčím víc než Císařem něčeho většího než Říše.

A teď sem Gendibal dorazil na lodi z Trantoru a Compor se sna-

žil potlačit zklamání, že k tomu setkání nedošlo na samém Trantoru.

Tohle že je loď z Trantoru? Lepší loď měl snad každý z prvních

kupců, kteří převáželi zboží Nadace nepřátelskou Galaxií. Není divu,

že překonání vzdálenosti mezi Trantorem a Sayshellem trvalo Mluv-

čímu tak dlouho.

Dokonce nebyla vybavena ani spojovacím zařízením, které by

v případě potřeby umožnilo pevné propojení obou lodí a přechod

posádky v obou směrech. Tím byla vybavena už i ta pochybná

sayshellská flotila. Místo toho musel Mluvčí vyrovnat rychlosti, zbý-

vající vzdálenost přehodit lanem a po něm přeručkovat jako v dobách

Říše.

To jsou věci, pomyslel si melancholicky Compor, který ten pocit

nedokázal potlačit. Ta loď je jenom zastaralé plavidlo Říše – a ještě

k tomu malé.

Po laně se pohybovaly dvě postavy – jedna tak nemotorně, že

bylo jasné, že se nikdy předtím nepokoušela manévrovat prostorem.

Konečně byli na palubě a odložili si skafandry. Mluvčí Stor

Gendibal byl středně vysoký a svým vzhledem na něj nijak zvlášť

nezapůsobil, nebyl velký a silný a nešířil kolem sebe atmosféru vzdě-

lanosti. O jeho bystrém rozumu svědčily jen jeho tmavé, hluboko

posazené oči. Ale teď se Mluvčí rozhlížel a bylo zřejmé, že je sám

naplněn úctou a obdivem.

Druhá osoba byla žena, stejně vysoká jako Gendibal a nepříliš

pohledná. Když se rozhlédla, úžasem zůstala stát s otevřenými ústy.

– 292 –

66.

Přechod po laně nebyl pro Gendibala vyloženě nepříjemnou zá-

ležitostí. Nebyl sice žádný kosmonaut – jako ostatně nikdo z Druhé

Nadace – ale také ne úplná pozemská krysa, protože ani to u lidí

z Druhé Nadace nepřicházelo v úvahu. Nikdy se nedala vyloučit nut-

nost kosmického letu, i když každý člen Druhé Nadace věřil, že něco

takového nastane jen zřídka. (Preem Palver – jehož vesmírné lety

nabyly legendárních rozměrů – kdysi smutně řekl, že měřítkem

úspěšnosti Mluvčího je minimální četnost případů, kdy musí letět do

Vesmíru, aby zajistil úspěch Plánu.)

V minulosti musel Gendibal použít lano třikrát. Tentokrát to by-

lo počtvrté a i kdyby z toho byl nějak nervózní, jeho pocit by musel

ustoupit starostem o Suru Noviovou. Nepotřeboval žádnou mentali-

ku, aby pochopil, že představa okolní prázdnoty ji úplně vyvedla

z rovnováhy.

„Já mít strach, Mistře,“ přiznala, když se jí snažil vysvětlit, co

má dělat. „Tam, kam stoupnu, přece být nicota.“ Už to, jak najednou

sklouzla do těžkopádného damovského dialektu, svědčilo o míře její-

ho rozrušení.

Gendibal vlídně vysvětloval: „Noviová, nemohu tě nechat na té-

hle lodi, protože přejdu na tu druhou a musím tě mít s sebou. Nehrozí

žádné nebezpečí, protože před vším tě ochrání skafandr a spadnout

nemáš kam. I když se pustíš lana, zůstaneš skoro na místě a já budu

na dosah ruky, abych tě mohl přitáhnout. No tak, Noviová, ukaž mi,

že máš dost odvahy – stejně jako máš dost rozumu – aby ses mohla

stát vědcem.“

Už nic nenamítala a Gendibal, přestože nechtěl nijak narušit

přehlednou strukturu její mysli, přece jen vyslal konejšivý impuls,

kterým se dotkl jejího povrchu.

„Pořád se mnou můžeš mluvit,“ pokračoval, když byli oba uza-

vřeni ve svých skafandrech. „Když budeš na něco intenzívně myslet,

uslyším tě. Mysli si slova, jasně a zřetelně, jedno po druhém. Teď mě

přece slyšíš?“

„Ano, Mistře,“ hlesla.

– 293 –

Přes průhlednou lícnici viděl, jak se jí pohybují rty a vyzval ji:

„Noviová, říkej to, aniž bys pohybovala rty. Ve skafandrech, jaké

mají vědci, není vysílačka. Všechno provádí mysl.“

Její rty se už nepohnuly a tvář se jí naplnila ještě větší úzkostí:

Slyšíte mě, Mistře?

„Dokonale,“ pomyslel si Gendibal – a ani jeho rty se nepohnuly.

„Ty mě slyšíš?“

„Ano, Mistře.“

„Tak pojď se mnou a dělej to, co já.“

Vydali se na druhou stranu. Gendibal to teoreticky ovládal, i

když v praxi to nebylo příliš slavné. Celé kouzlo spočívalo v tom, že

člověk musel mít nohy pořád natažené a u sebe, pohyb vycházel je-

nom z boků. Tak se těžiště udržovalo v přímce, zatímco paže se neu-

stále střídaly v pohybu vpřed. Suře Noviové to vysvětlil a aniž by se

otočil, aby ji sledoval pohledem, kontroloval její držení těla podle

stavu motorických oblastí jejího mozku.

Na začátečníka si vedla docela dobře, skoro tak dobře, jako

Gendibal. Potlačila vlastní nervozitu a řídila se jeho pokyny. Gendi-

bal si znovu uvědomil, jakou z ní má radost.

Rozhodně ovšem byla ráda, když se znovu ocitla na palubě lodi

– a stejný pocit měl i Gendibal. Když si odložil skafandr, rozhlédl se

a byl takřka ohromen přepychem a způsobem vybavení lodi. Skoro

v ničem se nevyznal, a když si představil, že možná bude mít jen

málo času, aby se s tím vším naučil zacházet, téměř propadal bezna-

ději. Možná mu nezbyde než převzít odborné znalosti přímo z mysli

muže na palubě, i když to nemůže přinést tak uspokojivé výsledky

jako skutečné učení.

Potom se soustředil na Compora. Compor byl vysoký a štíhlý, o

pár let starší než on, docela pohledný trochu změkčilým způsobem a

jeho pečlivě natočené vlasy zářily slámově žlutou barvou.

A Gendibal si jasně uvědomil, že ten člověk tváří v tvář Mluv-

čímu, kterého vidí dnes poprvé, cítí zklamání, a dokonce i pohrdání.

Ještě ke všemu to vůbec nedokáže skrývat!

Gendibal si takových věcí obvykle nevšímal. Compor nebyl

Trantořan – ani plnoprávný člen Druhé Nadace a samozřejmě podlé-

hal klamným představám. O tom svědčila i velice zběžná prohlídka

– 294 –

jeho mysli. Jednou z nich byla představa, že skutečná síla musí být

spojena s vnějším zdáním síly. Ty představy by mu samozřejmě ni-

kdo nebral, pokud by nebyly na překážku Gendibalovým záměrům,

ale teď momentálně právě tato představa na překážku byla.

Gendibalovo gesto bylo mentalickou obdobou pohrdavého lusk-

nutí prsty. Compor se trochu zapotácel účinkem ostré, ale prchavé

bolesti. Hladinu jeho mysli rozvlnil nápor důrazného soustředění,

který ho přesvědčil o existenci nenápadné, ale strašlivé síly, které by

Mluvčí mohl využít, kdyby chtěl.

Potom už Compor pohlížel na Gendibala s nesmírnou úctou.

Gendibal mile pronesl: „Compore, příteli, jenom se snažím

upoutat vaši pozornost. Mohl byste mi sdělit, kde by teď mohl být

váš přítel Golan Trevize a jeho přítel Janov Pelorat?“

„Mluvčí, mám mluvit v přítomnosti té ženy?“ zeptal se váhavě

Compor.

„Ta žena je, Compore, rozšířením mého já. Proto nevidím dů-

vod, proč byste neměl mluvit otevřeně.“

„Jak myslíte, Mluvčí. Trevize a Pelorat se blíží k planetě známé

jako Gaia.“

„To jste říkal nedávno, ve svém posledním hlášení. Ti už určitě

na Gaie přistáli a možná zase odletěli. Na planetě Sayshell se dlouho

nezdrželi.“

„Mluvčí, v době, kdy jsem je sledoval, ještě nepřistáli. K planetě

se blížili velice opatrně a mezi mikroskoky dělali dost velké přestáv-

ky. Je jasné, že o planetě, ke které se blíží, nemají žádné informace, a

proto váhají.“

„Vy, Compore, nějaké informace máte?“

„Nemám, Mluvčí,“ odpověděl Compor, „aspoň můj lodní počí-

tač žádné neobsahuje.“

„Tenhle počítač?“ Gendibal spočinul pohledem na ovládacím

panelu a s náhlou nadějí se zeptal. „Může se účinně podílet na řízení

lodi?“

„Mluvčí, ten zvládne celé řízení lodi. Stačí, aby se s ním člověk

propojil myšlením.“

Gendibal byl z toho celý nesvůj. „To už Nadace tak pokročila?“

– 295 –

„Ovšem, ale ještě to není ono. Myšlenky musím několikrát opa-

kovat, a přece získám jen minimum informací.“

„Možná, že budu mít větší štěstí,“ pokrčil rameny Gendibal.

„O tom nepochybuji, Mluvčí,“ řekl uctivě Compor.

„Ale to zatím nechme stranou. Proč nemá žádné informace o

Gaie?“

„To nevím, Mluvčí. A přitom tvrdí – pokud ovšem počítač může

něco tvrdit – že obsahuje údaje o každé planetě Galaxie s lidským

osídlením.“

„Nemůže obsahovat víc informací, než kolik do něj bylo vlože-

no. A pokud ti, kdo je ukládali, žili v domnění, že mají seznam všech

takových planet, když ho ve skutečnosti neměli, pak byl počítač obětí

téhož omylu. Nemám pravdu?“

„Jistě, Mluvčí.“

„Ptal jste se na to na Sayshellu?“

„Mluvčí,“ pronesl nejistě Compor, „někteří lidé na Sayshellu si-

ce o Gaie mluví, ale jejich řeči nemají žádnou cenu. Prostě pověra.

Vyprávějí, že Gaia je mocný svět, který si dokázal udržet v uctivé

vzdálenosti dokonce i Mezka.“

„Tohle že tvrdí?“ zvolal Gendibal s potlačovaným vzrušením.

„Vy jste si byl tak jistý, že je to pověra, že jste se neptal na žádné

podrobnosti?“

„To ne, Mluvčí. Ptal jsem se hodně, ale od nikoho jsem se nedo-

věděl víc, než co jste právě slyšel. Dokážou o tom mluvit hodně

zeširoka, ale nakonec se to dá vyjádřit jedinou větou, kterou jsem

právě řekl.“

„Trevize zřejmě slyšel totéž,“ řekl Gendibal, „a letí na Gaiu

z nějakého důvodu, který s tím souvisí – možná chce odhalit tu vel-

kou sílu. A počíná si přitom opatrně, protože má z té velké síly mož-

ná také strach.“

„To je rozhodně možné, Mluvčí.“

„A přece jste ho nesledoval?“

„Sledoval, Mluvčí, dost dlouho, abych se přesvědčil, že má sku-

tečně namířeno na Gaiu. Potom jsem se vrátil sem, na okraj systému

Gaii.“

„Proč?“

– 296 –

„Ze tří důvodů, Mluvčí. Za prvé jste měl každou chvíli dorazit a

já jsem vám chtěl aspoň kousek letět naproti, abych vás mohl co

nejdřív vzít na palubu, jak jste nařídil. Protože mám na lodi hyperre-

lé, nemohl jsem se příliš vzdálit od Trevize a Pelorata, aniž bych

vzbudil podezření na Terminu, ale usoudil jsem, že tak daleko se

ještě mohu odvážit. Za druhé, když bylo jasné, že se Trevize blíží

k planetě Gaia velice pomalu, usoudil jsem, že mám dost času, abych

vám letěl naproti a uspíšil naše setkání, než nás předběhne vývoj

událostí, zvlášť proto, že v porovnání se mnou ho jistě dokážete lépe

sledovat na samu planetu a poradit si s každou mimořádnou situací,

která by mohla nastat.“

„Zcela správně. A ten třetí důvod?“

„Mluvčí, od našeho posledního rozhovoru se stalo něco, s čím

jsem nepočítal a co nedokážu pochopit. Také z toho důvodu jsem

měl pocit, že bych měl naše setkání maximálně uspíšit.“

„A ta věc, se kterou jste nepočítal a kterou nedokážete pocho-

pit?“

„K sayshellským hranicím se blíží lodě flotily Nadace. Můj po-

čítač tu informaci zachytil ze zpráv sayshellského rozhlasu. Flotila

má nejméně pět moderních lodí dost silných na to, aby přemohly

Sayshell.“

Gendibal hned neodpověděl, protože by nebylo vhodné dát na-

jevo, že snad s takovým krokem nepočítal – nebo ho nedokázal po-

chopit. Takže až po chvíli lhostejně prohodil: „Myslíte, že to má ně-

co společného s Trevizovým postupem ke Gaie?“

„Rozhodně k tomu došlo hned vzápětí – a když po A následuje

B, pak je tu alespoň možnost, že A je příčinou B,“ řekl Compor.

„No dobrá, zřejmě máme všichni namířeno na Gaiu – Trevize, já

a První Nadace. Vidíte, Compore, nevedl jste si špatně,“ řekl Gendi-

bal, „a teď vám povím, co bude dál. Nejdřív mi ukážete, jak funguje

ten počítač a jak se jím ovládá loď. Jistě to nebude trvat dlouho. Po-

tom přejdete na mou loď, protože zatím vám vložím do mysli infor-

mace, jak ji ovládat. Manévrování vám nebude dělat problémy, i

když rozhodně zjistíte, jak jste jistě usoudil z jejího vzezření, že je

skutečně primitivní. Až se ujmete řízení lodi, budete se s ní zdržovat

tady a čekat na mě.“

– 297 –

„Jak dlouho, Mluvčí?“

„Dokud pro vás nepřiletím. Nepředpokládám, že bych byl pryč

tak dlouho, aby vám mohly dojít zásoby, ale kdybych se příliš zdržel,

můžete se vydat na nějakou obydlenou planetu Sayshellského svazu

a počkat tam. Já si vás najdu všude.“

„Jak myslíte, Mluvčí.“

„A nebuďte tak vyděšený. S tou tajemnou Gaiou se dovedu vy-

pořádat, a když to bude nutné, tak i s těmi pěti loděmi Nadace.“

67.

Littoral Thoobing byl velvyslancem Nadace na Sayshellu sedm

let. Se svým postavením byl docela spokojený. Byl vysoký, poměrně

robustní a nosil hustý, hnědý knír v době, kdy na Nadaci i na

Sayshellu bylo v módě chodit hladce vyholen. Tvář měl dost vrásči-

tou, i když mu bylo teprve čtyřiapadesát – a s oblibou dával svému

okolí najevo ostentativní nezájem. Nebylo snadné pochopit, jaký

poměr má ke své práci. A přece měl tu funkci docela rád. Díky ní

zůstával stranou politické vřavy Terminu, což uměl ocenit, na

Sayshellu si mohl žít nad poměry, a tak své ženě a dceři zajistit kom-

fort, bez kterého se už nedokázaly obejít. Netoužil po tom, aby něco

rozvířilo hladinu jeho života. Na druhé straně neměl příliš rád Liona

Kodella, snad proto, že Kodell také okázale nosil knír, i když menší,

kratší a šedavě bílý. Oba ho kdysi nosili jako jediní z osobností ve-

řejného života a vlastně spolu v tomto směru soupeřili. Dnes (pomys-

lel si Thoobing) o tom nemohla být řeč, ten Kodellův byl k smíchu.

Kodell byl Ředitelem bezpečnosti v době, kdy byl Thoobing ješ-

tě na Terminu a snil o tom, že by mohl konkurovat Harle Brannoové

v boji o křeslo Starosty, dokud ho neuplatili funkcí velvyslance.

Brannoová to samozřejmě udělala ve svém vlastním zájmu, ale on jí

za to byl nakonec vděčen.

Ovšem Kodellovi ne. Snad pro ten Kodellův nezdolný optimis-

mus, pro tu jeho věčnou přívětivost, kterou neodkládal ani poté, co se

rozhodl, jak přesně člověka zlikvidovat.

Teď seděl před ním v podobě hyperprostorového obrazu veselý

jako vždycky a překypoval žoviálností. Jeho skutečné tělo bylo sa-

– 298 –

mozřejmě na Terminu, což Thoobinga zbavovalo povinnosti projevit

pohostinnost nějakým hmatatelným způsobem.

„Kodelle,“ řekl. „Žádám stažení těch lodí.“

Kodell odpověděl radostným úsměvem: „Já jsem přece téhož

názoru, ale stará dáma se už rozhodla.“

„O vás je známo, že jí dokážete leccos rozmluvit.“

„Občas. Možná. Když se chce nechat přesvědčit. Tentokrát

ovšem nechce. Thoobingu, hleďte si své práce. Postarejte se, ať je na

Sayshellu klid.“

„Kodelle, nemám na mysli Sayshell. Jde mi o osud Nadace.“

„Jako nám všem.“

„Kodelle, nechte těch vytáček. Chci, abyste mě vyslechl.“

„Milerád, ale na Terminu je vzrušená doba a já vás nebudu po-

slouchat věčně.“

„Budu co nejstručnější – když jde o možnou zkázu Nadace. Jest-

li ta hyperprostorová linka není odposlouchávaná, budu mluvit ote-

vřeně.“

„Odposlouchávaná není.“

„Pak budu pokračovat. Před několika dny jsem dostal zprávu od

nějakého Golana Trevize. Vzpomínám si, že v dobách mé vlastní

politické kariéry byl jeden Trevize Zmocněnec pro dopravu.“

„Strýc toho mladíka,“ potvrdil Kodell.

„Á, pak tedy znáte toho Trevize, který mi poslal zprávu. Podle

informací, které jsem zatím získal, je to Radní, který byl po nedáv-

ném úspěšném vyřešení Seldonovy krize zatčen a poslán do vyhnan-

ství.“

„Přesně tak.“

„Tomu nevěřím.“

„Čemu na tom nevěříte?“

„Že jste ho poslali do vyhnanství.“

„Proč ne?“

„Kdy se v dějinách stalo, že by byl občan Nadace poslán do vy-

hnanství?“ naléhal Thoobing. „Buď je zatčen, nebo není zatčen. Po-

kud je zatčen, pak je souzen, nebo není souzen. Je-li souzen, je buď

usvědčen, nebo není usvědčen. Pokud je usvědčen, potom zaplatí

– 299 –

pokutu, nebo je sesazen, upadne v nemilost, skončí ve vězení, nebo

je popraven. Ale poslat někoho do vyhnanství?“

„Všechno je jednou poprvé.“

„Nesmysl. V takové moderní lodi? Jenom hlupák by nepochopil,

že má nějaké zvláštní poslání, kterým ho pověřila vaše stará dáma.

Koho si myslí, že tím oklame?“

„Copak je náplní toho poslání?“

„Zřejmě chce najít planetu Gaia.“

Z Kodellovy tváře se vytratila jistá část optimismu. V očích se

mu objevila nezvyklá tvrdost. „Pane velvyslanče, vím, že asi nemáte

zvláštní důvod věřit mému tvrzení, ale přesto vás velice naléhavě

žádám, abyste mi v tomto případě věřil. V době, kdy byl Trevize

poslán do vyhnanství, jsme Starostka ani já o Gaie vůbec nevěděli. O

Gaie jsme se dověděli teprve nedávno. Když tomu budete věřit, mů-

žeme pokračovat v rozhovoru.“

„Řediteli, na jistou dobu odložím svůj sklon k pochybnostem,

abych na to mohl přistoupit, i když to není snadné.“

„Je to úplná pravda, pane velvyslanče, a pokud jsem pro své tvr-

zení najednou použil oficiální tón, pak proto, abyste pochopil, že je

tu spousta otázek, které vyžadují odpověď, a že situace je vážná.

Mluvíte o Gaie jako o světě, který dobře znáte. Jak to, že víte něco,

co jsme nevěděli? Nemáte snad za úkol zajistit, abychom o politic-

kém útvaru, kam jste přidělen, věděli všechno, co víte sám?“

Thoobing tiše pronesl: „Gaia není součástí Sayshellského svazu.

Vlastně snad ani neexistuje. To mám na Terminus hlásit všechny ty

pohádky, které o Gaie vyprávějí pověrčivé nižší vrstvy sayshellské

společnosti? Některé tvrdí, že Gaia leží v hyperprostoru. Podle jiných

je to svět, který poskytuje Sayshellu nadpřirozenou ochranu. Podle

ještě jiných vyslala Mezka, aby uchvátil Galaxii. Pokud chcete

oznámit sayshellské vládě, že jste Trevize poslali hledat Gaiu a že

pět moderních lodí válečné flotily Nadace bylo vysláno, aby ho při

tom pátrání podporovaly, rozhodně vám to nebude věřit. Lidé těm

pohádkám o Gaie možná věří, ale vláda ne – a nenechá se přesvědčit,

že by jim věřila Nadace. Bude mít pocit, že chcete Sayshell přinutit

ke vstupu do Federace Nadace.“

„A máme-li to skutečně v úmyslu?“

– 300 –

„To by mělo katastrofální následky. Poslyšte, Kodelle, kdy se za

pět set let existence Nadace stalo, že bychom vedli dobyvatelskou

válku? Vedli jsme války, abychom uchránili vlastní území, a jednou

jsme přitom neuspěli. Ale žádná válka neskončila rozšířením našeho

území. Federace se rozrůstala prostřednictvím mírových smluv. Při-

dali se k nám ti, kdo takové spojení pokládali za prospěšné.“

„Nemohl by takové spojení pokládat za prospěšné také

Sayshell?“

„Rozhodně ne, dokud naše lodě zůstanou na jeho hranicích.

Stáhněte je.“

„To je vyloučeno.“

„Kodelle, Sayshell je úžasná reklama, která dokazuje blahovůli

Federace Nadace. Je skoro obklopen naším územím, docela nechrá-

něn, a přece byl zatím v bezpečí, šel si svou vlastní cestou, dokonce

mohl svobodně určovat zahraniční politiku nepřátelskou Nadaci.

Mohli bychom snad lépe dokázat Galaxii, že nikoho k ničemu nenu-

tíme, že s každým jednáme z pozice přátelství? Když obsadíme

Sayshell, vezmeme si to, co už v podstatě máme. Ekonomicky ho

přece ovládáme – i když nenápadně. Ale když ho obsadíme vojen-

skou silou, dáme tak vědět celé Galaxii, že se z nás stali expanzionis-

té.“

„A když vám řeknu, že nás skutečně zajímá jenom Gaia?“

„Pak tomu nebudu věřit o nic víc než Sayshellský svaz. Ten člo-

věk, Trevize, mi pošle zprávu, že letí na Gaiu a žádá mě, abych ji

předal na Terminus. Proti svému přesvědčení to udělám, protože ne-

mám na vybranou, a skoro dřív, než stačí vychladnout hyperprosto-

rová linka, se dá do pohybu válečná flotila Nadace. Jak se chcete

dostat na Gaiu, aniž byste narušili prostor Sayshellu?“

„Milý Thoobingu, posloucháte vůbec sám sebe? Copak jste mi

sotva před pár minutami neřekl, že Gaia, pokud ovšem existuje, není

součástí Sayshellského svazu? A mohl byste vědět, že hyperprostor

je volně přístupný pro všechny bez výjimky a není součástí území

žádného světa. Jak si tedy Sayshell může stěžovat, když se přesune-

me z území Nadace (na kterém jsou naše lodě umístěny právě teď)

hyperprostorem na území Gaii, aniž bychom přitom obsadili jediný

krychlový centimetr sayshellského území?“

– 301 –

„Kodelle, Sayshell si to bude vykládat jinak. Gaia, pokud ovšem

existuje, je úplně obklopena Sayshellským svazem, i když není jeho

politickou součástí. A podle tradičních zvyklostí jsou takové enklávy

ve vztahu k nepřátelským válečným lodím prakticky součástí území,

které je obklopuje.“

„Naše lodě nejsou nepřátelské. Se Sayshellem žijeme v míru.“

„Říkám vám, že Sayshell může vyhlásit válku. Nebude předpo-

kládat, že by takovou válku mohl vyhrát díky své vojenské převaze,

ale válka rozhodně vyvolá po celé Galaxii vlnu aktivity zaměřené

proti Nadaci. Nová expanzionistická politika Nadace podnítí vznik

aliancí, které se postaví proti nám. Někteří z členů Federace možná

přehodnotí svůj vztah k nám. Klidně můžeme prohrát válku

v důsledku vnitřního rozkolu, a tak nepochybně zvrátit proces růstu,

který Nadace úspěšně rozvíjí celých pět set let.“

„Ale jděte, Thoobingu,“ odporoval lhostejně Kodell. Mluvíte,

jako by pět set let nic neznamenalo, jako bychom byli pořád Nadací

z doby Salvora Hardina, která bojuje proti nicotnému království

Anacreon. Dnes jsme mnohem silnější, než byla Galaktická říše na

vrcholu své slávy. Eskadra našich lodí by dokázala porazit celou Ga-

laktickou flotilu, obsadit kterýkoli sektor Galaxie, aniž by nějak pocí-

tila tíži boje.“

„My nebojujeme s Galaktickou říší. Bojujeme se současnými

planetami a sektory.“

„Které nejsou na takové úrovni jako my. Dnes bychom mohli

sjednotit celou Galaxii.“

„Podle Seldonova plánu s tím musíme počkat ještě pět set let.“

„Seldonův plán podcenil rychlost technického rozvoje. Můžeme

to udělat hned! Pochopte, neříkám, že to uděláme hned nebo že by-

chom to hned měli udělat. Říkám jen, že to můžeme udělat hned.“

„Kodelle, vy jste celý život strávil na Terminu. Neznáte Galaxii.

Naše vojenská flotila a naše technika může rozdrtit ozbrojené síly

jiných světů, ale ještě nejsme schopni vládnout celé neposlušné Ga-

laxii prodchnuté nenávistí – a taková by byla, kdybychom ji ovládli

násilím. Stáhněte ty lodě!“

„To je vyloučeno, Thoobingu. Zkuste se nad tím zamyslet. Co

když Gaia není mýtus?“

– 302 –

Thoobing se odmlčel a důkladně zkoumal Kodellovu tvář, jako

by se mu snažil číst myšlenky. „Že by svět v hyperprostoru nebyl

mýtus?“

„Svět v hyperprostoru je pověra, ale i pověry mohou mít pravdi-

vé jádro. Ten člověk, Trevize, kterého jsme poslali do vyhnanství, o

ní mluví, jako by to byl reálný svět v reálném Vesmíru. Co když má

pravdu?

„Nesmysl. Tomu nevěřím.“

„Ne? Zkuste tomu uvěřit aspoň na chvíli. Reálný svět, který do-

kázal Sayshell ochránit před Mezkem, před Nadací!“

„Ale vy si sám odporujete. Jak může Gaia chránit Sayshellany

před Nadací? Copak proti nim neposíláme lodě?“

„Ne proti nim, ale proti Gaie, která je obestřena takovým tajem-

stvím – která se tak důsledně snaží nebudit pozornost, že i když je

v reálném Vesmíru, přesvědčuje okolní světy, že leží v hyperprostoru

– a která dokonce není zařazena v přehledu počítačových informací

nejlepších a nejúplnějších galaktických map.“

„Pak to tedy musí být velice zvláštní svět, protože jistě dokáže

manipulovat s lidskou myslí.“

„Copak jste před chvílí neříkal, že podle jedné sayshellské po-

věsti Gaia vyslala Mezka, aby uchvátil Galaxii? A copak Mezek ne-

dokázal manipulovat s lidskou myslí?“

„A Gaia je potom světem Mezků?“

„Víte jistě, že je to vyloučeno?“

„Proč by to potom nemohl být svět znovuzrozené Druhé Nada-

ce?“

„Vlastně proč ne? Nemělo by se to prozkoumat?“ Thoobing vy-

střízlivěl. Během těch posledních vět se pohrdavě usmíval, ale teď

sehnul hlavu a hleděl vzhůru zpod sklopeného obočí. „Pokud to mys-

líte vážně, copak takové pátrání není nebezpečné?“

„Myslíte?“

„Na mé otázky odpovídáte dalšími otázkami, protože neznáte

přijatelnou odpověď. K čemu vám budou lodě proti Mezkům, nebo

lidem z Druhé Nadace? Nedá se vlastně předpokládat, že pokud exis-

tují, snaží se vás vlákat do záhuby? Poslyšte, vy jste říkal, že Nadace

může založit svou Říši hned, i když je Seldonův plán teprve

– 303 –

v polovině a já jsem vás varoval, že se budete snažit až příliš před-

běhnout svou dobu a že vás složité nástrahy Plánu zpomalí násilím.

Pokud Gaia existuje a je tím, za co ji máte, potom je možná smyslem

toho všeho dosáhnout takového zpomalení. Udělejte teď dobrovolně,

k čemu byste mohli být brzy donuceni. Udělejte v klidu a bez kr-

veprolití to, k čemu by vás mohla dohnat strašlivá katastrofa. Stáhně-

te ty lodě!“

„To je vyloučeno. Thoobingu, na jednu z lodí chce totiž nastou-

pit sama Starostka Brannoová a průzkumné lodě už proletěly hyper-

prostorem do míst, kde má údajně ležet území Gaii.“

Thoobingovi div nevylezly oči z důlků. „Ujišťuji vás, že bude

válka.“

„Jste náš velvyslanec. Musíte tomu zabránit. Slibte Sayshella-

nům všechno, co budou chtít. Řekněte, že k nim nechováme žádné

nepřátelství. Když to bude nutné, povězte jim, že se jim vyplatí zů-

stat v klidu a čekat, až nás Gaia zničí. Řekněte jim, co chcete, ale

hlavně ať jsou v klidu.“

Odmlčel se, zkoumavě si prohlížel Thoobingův ohromený výraz

a potom pronesl: „A to je vlastně všechno. Pokud vím, žádná loď

Nadace nepřistane na jediném světě Sayshellského svazu, ani nepro-

jde jediným místem reálného prostoru, který je součástí toho Svazu.

Ovšem každá sayshellská loď, která by se nás pokusila ohrozit mimo

území Svazu – a tedy na území Nadace – bude okamžitě proměněna

v prach. Také to jim dejte jasně najevo a hlavně zajistěte, ať je na

Sayshellu klid. Pokud se vám to nepodaří, budete plně volán

k odpovědnosti. Zatím jste měl, Thoobingu, snadnou práci, ale teď

vás čekají těžké časy a příštích několik týdnů bude rozhodujících.

Pokud nás zklamete, nikde v Galaxii nebudete v bezpečí.“

Ve chvíli, kdy bylo spojení přerušeno a Kodellův obraz zmizel,

nebylo v jeho tváři ani stopy po nějakém veselí nebo přívětivosti.

Thoobing zíral s otevřenými ústy tam, kde ho předtím viděl.

– 304 –

68.

Golan Trevize se držel za vlasy, jako by se snažil hmatem po-

soudit kvalitu svého vědomí. Najednou se obrátil k Peloratovi: „Jaký

je stav vaší mysli?“

„Stav mysli?“ zeptal se nechápavě Pelorat.

„Ano. Chytili nás – naši loď ovládá někdo zvenčí a neúprosně

nás to táhne k světu, o kterém nic nevíme. Zmocňuje se vás panický

strach?“

Peloratova protáhlá tvář vyjadřovala jistou dávku melancholie.

„Ne,“ řekl. „Rozhodně nad tím nejásám. Mám sice trochu obavy, ale

jistě ne panický strach.“

„Já také ne. Copak to není zvláštní? Jak to, že nejsme víc rozru-

šeni?“

„Golane, s něčím takovým jsme přece počítali. S něčím tako-

vým.“

Trevize se otočil k obrazovce. Zůstávala pevně zaměřena na

kosmickou stanici. Ta se mezitím zvětšila, což znamenalo, že se k ní

přiblížili.

Svým vzhledem na něj kosmická stanice příliš nezapůsobila. Nic

na ní nesvědčilo o znalostech supervědy. Vlastně vypadala trochu

primitivně. A přece měla ve své moci jejich loď.

„Janove, beru to hrozně analyticky. Střízlivě! Rád bych si mys-

lel, že nejsem zbabělec a že si v náročné situaci dokážu zachovat

chladnou hlavu, ale to bych si asi lichotil. Jako každý. Teď bych měl

zrovna poskakovat a trochu se potit. S něčím jsme počítat mohli, ale

to nic nemění na skutečnosti, že jsme bezmocní a můžeme přijít o

život.“

„To snad ne, Golane. Když mohli Gaiané na dálku zajmout loď,

copak by nás nemohli na dálku zabít? Pokud jsme ještě naživu…“

„Ale rozhodně nejsme nedotčeni. Říkám vám; že jsme moc

klidní. Asi nás nějak utišili.“

„Proč?“

„Aby nás udrželi v dobré duševní kondici. Třeba nás chtějí

podrobit výslechu. Potom nás mohou zabít.“

– 305 –

„Když mají tolik rozumu, že nás chtějí vyslýchat, snad budou

mít tolik rozumu, aby nás bez vážného důvodu nezabíjeli.“

Trevize se opřel na židli (ta se prohnula, takže aspoň židli ne-

zbavili její funkce) a dal si nohy na stůl, kde jeho ruce obvykle při-

cházely do styku s počítačem. „Při vymýšlení těch svých dobrých

důvodů mohou mít značnou dávku fantazie. Ale pokud ovlivnili naši

mysl, pak jenom nepatrně. Být to třeba Mezek, tak bychom přímo

hořeli touhou, byli bychom plni radosti a nadšení a všechno v nás by

volalo po tom, abychom tam už konečně byli.“ Ukázal ke kosmické

stanici. „Janove, máte takový pocit?“

„V žádném případě.“

„Vidíte, že jsem pořád v takovém stavu, kdy se mohu oddávat

chladným, analytickým úvahám. Velice zvláštní! Ale je to vůbec

pravda? Co když jsem podlehl panickému strachu a šílenství, nevím,

co dělám, a jenom žiju v domnění, že se oddávám chladným analy-

tickým úvahám?“

Pelorat pokrčil rameny. „Mně připadáte normální. Možná jsem

šílený stejně jako vy a podléhám stejné iluzi, ale s takovou argumen-

tací daleko nedojedeme. Celé lidstvo by mohlo trpět stejným šílen-

stvím nebo podléhat stejné iluzi a přitom žít ve stejném všeobecném

zmatku. To se nedá vyvrátit, ale nám nezbývá, než se řídit vlastními

smysly.“ A pak najednou dodal: „Vlastně jsem se také věnoval jis-

tým úvahám.“

„Mluvíme o Gaie jako o světě Mezků nebo o znovuzrozené

Druhé Nadaci. Nenapadlo vás, že existuje třetí možnost, která by

dávala větší smysl než obě předchozí?“

„Jaká třetí možnost?“

Zdálo se, že Pelorat je zahleděn do vlastního nitra. Na Trevize se

ani nepodíval a mluvil tichým a rozvážným hlasem. „Máme svět –

Gaiu – který se po blíže neurčené časové období snaží udržet

v naprosté izolaci. Vůbec se nepokusí navázat styky s nějakým jiným

světem – ani s okolními světy Sayshellského svazu. Má, v jistém

smyslu, pokročilou vědu, pokud jsou pravdivé ty příběhy o zniče-

ných flotilách. Rozhodně o tom svědčí skutečnost, že nás teď mohou

ovládat, a přece se nikdy nepokusili rozšířit svou moc. Požadují jen,

aby si jich nikdo nevšímal.“

– 306 –

Trevize přimhouřil oči. „Takže?“

„Vůbec to neodpovídá lidské povaze. Všech těch dvacet tisíc let,

které lidstvo prožilo ve Vesmíru, je historií nekonečných expanzí a

pokusů o ně. Téměř každý známý svět, který může být obydlen, také

obydlen je. Skoro každý svět se přitom stal předmětem sporů a téměř

každý svět se svého času potýkal s některým ze svých sousedů. Po-

kud chování Gaii v tomto ohledu tak odporuje lidské povaze, možná

to bude tím, že skutečně – není obývána lidmi.“

Trevize zavrtěl hlavou. „Vyloučeno.“

„Proč vyloučeno?“ rozčilil se Pelorat. „Povídal jsem vám, jaká

je záhada, že lidská rasa představuje jedinou inteligenci, která se

v Galaxii vyvinula. Co když to není pravda? Co když existuje nějaká

další – na jedné planetě – která neměla lidský sklon k rozpínavosti?

Vlastně,“ Pelorat se dostával do varu, „co když je v Galaxii milión

inteligencí, ale jen jedna rozpínavá – my sami? Všechny ostatní zů-

stávají doma, nenápadné, skryté.“

„Absurdní!“ odporoval Trevize. „To bychom na ně museli nara-

zit. Přistáli bychom na jejich světech. Byly by v různém stádiu tech-

nického rozvoje, ve všech jeho formách a většina z nich by se nám

nedokázala postavit na odpor. Ale my jsme nikdy na žádnou nenara-

zili. Při Vesmíru! Dokonce jsme nenarazili ani na trosky nebo po-

zůstatky jiné civilizace. Vy jste historik, tak mi to řekněte. Narazili?“

Pelorat zavrtěl hlavou. „Ne. Ale Golane, existovat by mohla.

Právě tahle!“

„Tomu nevěřím. Říkáte, že se jmenuje Gaia, což je v nějakém

dávném nářečí podoba jména Země. Jak by tam potom mohly žít

nějaké cizí bytosti?“

„Jméno Gaia daly planetě lidské bytosti. A kdo ví proč? Podoba

s dávným slovem mohla být náhodná. Když o tom přemýšlím, už

sama skutečnost, že nás na Gaiu přilákali – jak jste mi před časem

podrobně vysvětlil – a teď jsme k ní proti své vůli přitahováni, svědčí

o tom, že Gaia není obývána lidmi.“

„Proč? Co to má společného s nějakou neznámou civilizaci?“

„Jsou na nás zvědaví – jako na lidi.“

„Janove, vy jste se zbláznil. Tisíce let žijí v Galaxii obklopeni

lidmi. Proč by měli být zvědavi právě teď? Proč ne dávno předtím?

– 307 –

A když právě teď, proč na nás? A když už chtějí zkoumat lidské by-

tosti a lidskou kulturu, tak proč ne světy Sayshellu? Proč by si měli

až z Terminu přitáhnout právě nás?“

„Možná je zajímá Nadace.“

„Nesmysl,“ řekl prudce Trevize. „Janove, vy chcete cizí inteli-

genci, tak ji musíte mít. Zrovna teď mám pocit, že kdybyste žil

v domnění, že se máte setkat s cizími bytostmi, bude vám úplně jed-

no, že vás zajali, že jste bezmocný, že vás dokonce mohou zabít –

jenom kdyby vám dali trochu času, abyste mohl ukojit svou zvěda-

vost.“

Pelorat mu začal rozhorleně odporovat, pak toho nechal, zhlu-

boka se nadechl a pronesl: „Prosím, Golane, možná máte pravdu, ale

já stejně ještě chvíli zůstanu věrný svému přesvědčení. Myslím, že už

se brzy dočkáme a uvidíme, kdo měl pravdu. Podívejte!“

Ukázal na obrazovku. Trevize – který ji v rozrušení přestal sle-

dovat – se na ni znovu zadíval. „Co je to?“

„Nestartuje od té stanice loď?“

„Něco to je,“ připustil váhavě Trevize. „ještě nedokážu určit

podrobnosti a další zvětšení už není možné. Je maximální.“ Po chvíli

dodal: „Zřejmě se to k nám blíží a asi to bude loď. Nechcete se vsa-

dit?“

„O co?“

Trevize křečovitě prohlásil: „Jestli se ještě vrátíme na Terminus,

uspořádáme velkou hostinu pro nás a pár hostů, které každý z nás

bude chtít pozvat, řekněme nanejvýš čtyři – a platím já, když ta loď,

která se k nám blíží, bude mít na palubě nějaké cizí bytosti. A vy,

pokud jsou na ní lidé.“

„Souhlasím,“ řekl Pelorat.

„Tak platí,“ a Trevize upřel zraky na obrazovku, snažil se roze-

znat podrobnosti a přitom přemýšlel, jestli by vůbec nějaké podrob-

nosti mohly jednoznačně prokázat, zda jsou ty bytosti na palubě lid-

mi, nebo ne.

– 308 –

69.

Sivé vlasy Brannoové dokonale držely tvar a soudě podle její

vyrovnanosti, mohla být klidně v Paláci Starostů. Vůbec na ní nebylo

vidět, že je v hlubinách Vesmíru teprve podruhé v životě. (A poprvé

– když byla s rodiči na prázdninové cestě na Kalgan – se to stěží dalo

počítat. Tehdy jí byly teprve tři roky.)

Zvolna a důrazně se obrátila na Kodella: „Thoobing je tady pře-

ce od toho, aby vyjádřil svůj názor a varoval mě. Výborně, tak mě

varoval. To mu nemám za zlé.“

Kodell, který nastoupil na Starostčinu loď, aby s ní mohl mluvit

bez psychologických obtíží spojených s přenášením obrazu, řekl: „Je

na svém místě až moc dlouho. Začíná myslet jako Sayshellan.“

„To je, Liono, riziko povolání každého velvyslance. Počkáme,

až to tady skončí, dáme mu dlouhou dovolenou a pak ho přidělíme

někam jinam. Je to schopný člověk. Konečně, měl přece tolik rozu-

mu, že nám hned poslal Trevizovu zprávu.“

Kodell se krátce usmál. „Ano, řekl mi, že to udělal proti svému

přesvědčení. ‘Udělal jsem to, protože jsem neměl na vybranou,‘ tak

to řekl. Paní Starostko, on to musel udělat i proti svému přesvědčení,

protože jakmile Trevize vstoupil do prostoru Sayshellského svazu,

nařídil jsem velvyslanci Thoobingovi, aby nám okamžitě podával

veškeré informace o jeho pohybu.“

„Ale?“ Starostka Brannoová se na svém místě otočila, aby mu

lépe viděla do obličeje. „A co vás k tomu vedlo?“

„V podstatě elementární úvahy. Trevize měl k dispozici nejmo-

dernější kosmické plavidlo Nadace a to by Sayshellanům jistě neu-

niklo. Je to mladý osel, který se nevyzná v diplomacii, a také to by

jim jistě neuniklo. Proto se mohl dostat do nesnází – a rozhodně se

nenajde občan Nadace, který by nevěděl, že když se někde v Galaxii

dostane do nesnází, může hledat pomoc u nejbližšího zástupce Nada-

ce. Mně osobně by nevadilo, kdyby se Trevize ocitl v nesnázích –

možná by díky tomu vyrostl, což by mu úžasně prospělo – ale vy jste

ho poslala jako svůj hromosvod. Já jsem chtěl, abyste mohla odhad-

nout směr blesku, který možná udeří, a proto jsem se postaral, aby

byl pod dohledem nejbližšího zástupce Nadace, nic víc.“

– 309 –

„Aha! Už chápu, proč byl Thoobing tak horlivý. Poslala jsem

mu podobné upozornění. Protože je dostal nezávisle od každého

z nás, člověk mu sotva může mít za zlé, že příletu několika plavidel

Nadace přikládá mnohem větší význam, než jaký doopravdy má. Jak

to, Liono, že jste se neporadil se mnou, než jste poslal to upozorně-

ní?“

Kodell rozvážně pronesl: „Kdybych vás zatahoval do všeho, co

dělám, neměla byste čas dělat Starostku. Jak to, že jste mě sama ne-

informovala o svém úmyslu?“

Brannoová mrzutě odpověděla: „Kdybych vás, Liono, informo-

vala o každém svém úmyslu, věděl byste až příliš mnoho. Ale tohle

je celkem bezvýznamná záležitost, stejně jako ty Thoobingovy obavy

a vlastně i to, jak kvůli tomu Sayshellané vyvádějí. Mě víc zajímá

Trevize.“

„Naši průzkumníci objevili Compora. Sleduje Trevize a oba se

velice opatrně blíží ke Gaie.“

„Liono, od těch průzkumníků mám podrobné zprávy. Trevize i

Compor zřejmě berou Gaiu vážně.“

„Paní Starostko, pověrám o Gaie se každý vysmívá, ale každý si

myslí: ‚Co kdyby náhodou?‘ Dokonce i velvyslanec Thoobing je

z toho trochu nesvůj. Ze strany Sayshellanů by to mohla být skvěle

promyšlená taktika. Jakési ochranné zbarvení. Když někdo rozšiřuje

pověsti o tajemném a nepřemožitelném světě, lidé se budou vyhýbat

nejen tomu světu, ale všem dalším světům v jeho blízkosti – jako je

třeba Sayshellský svaz.“

„Myslíte, že proto se Mezek odvrátil od Sayshellu?“

„Možná.“

„Přece si nemyslíte, že se Nadace nevměšovala do záležitostí

Sayshellu kvůli Gaie, když nikde není doloženo, že bychom o tom

světě kdy slyšeli?“

„Připouštím, že v našich archívech není o Gaie ani zmínka, ale

také neexistuje jiné logické vysvětlení naší zdrženlivosti vůči

Sayshellskému svazu.“

„Musíme tedy doufat, že sayshellská vláda, i když si Thoobing

myslí opak, je – aspoň nepatrně – přesvědčena o moci Gaii a její

smrticí povaze.“

– 310 –

„Protože potom nebude Sayshellský svaz protestovat proti na-

šemu tažení na Gaiu. Čím víc jim náš postup bude proti mysli, tím

víc budou sami sebe přesvědčovat, že to musí strpět, aby nás potom

Gaia pohltila. Budou to pokládat za prospěšnou lekci, která bude

výstrahou pro všechny další vetřelce.“

„Ale Starostko, co když takové přesvědčení bude správné? Co

když je Gaia skutečně smrtonosná?“

Brannoová se usmála. „Liono, s tím ‘Co když‘ jste teď ale přišel

sám?“

„Starostko, musím vzít v úvahu všechny možnosti. Od toho tady

přece jsem.“

„Pokud je Gaia smrtelně nebezpečná, tak Trevize uchvátí. Od

toho je tu zase on, jako můj hromosvod. A totéž, doufám, potká

Compora.“

„Doufáte? Proč?“

„Protože tím získají přehnanou sebedůvěru a to by se nám moh-

lo hodit. Podcení naši sílu a potom bude snazší se s nimi vypořádat.“

„Ale co když přehnanou sebedůvěru máme my?“

„My ne,“ prohlásila rozhodně Brannoová.

„Ti Gaiané – ať je to, kdo chce – jsou možná sílou, jakou si ne-

dokážeme vůbec představit a správně soudit, nakolik může být ne-

bezpečná. Jenom vás na to, Starostko, upozorňuji, protože i takovou

možnost je třeba vzít v úvahu.“

„Myslíte? Liono, jak vás něco takového mohlo napadnout?

„Protože vy se asi domníváte, že Gaia je přinejhorším Druhá

Nadace. Zřejmě jste přesvědčena, že to je Druhá Nadace. Sayshell

má ovšem zajímavé dějiny, dokonce i v období nadvlády Říše.

Sayshell měl jako jediný jistou samosprávu. Sayshell byl jako jediný

ušetřen některých nejhorších daní za vlády takzvaných Krutých Císa-

řů. Stručně řečeno, Sayshell byl zřejmě pod ochranou Gaii i v dobách

Říše.“

„No a?“

„Ale Druhá Nadace byla založena Harim Seldonem současně

s naší Nadací. V dobách Říše Druhá Nadace neexistovala – zato Gaia

ano. Proto Gaia není Druhá Nadace. Je to něco jiného a je docela

možné, že něco ještě horšího.“

– 311 –

„Liono, nehodlám se děsit něčeho neznámého. Existují jenom

dva možné zdroje nebezpečí – fyzické zbraně a duševní zbraně – a na

obojí jsme dokonale připraveni. Vy se vrátíte na svou loď a budete se

s jednotkami držet při okraji Sayshellu. Moje loď bude jako jediná

postupovat ke Gaie, ale bude s vámi neustále udržovat spojení a bude

počítat s tím, že se k nám v případě potřeby dokážete přiblížit jedním

Skokem. Liono, můžete jít a netvařte se tak zmateně.“

„Ještě jeden dotaz. Víte jistě, co děláte?“

„Ano,“ prohlásila rozhodně. „Také jsem si prostudovala dějiny

Sayshellu a zjistila jsem, že Gaia nemůže být Druhá Nadace. Ale jak

jsem vám řekla, mám podrobnou zprávu od průzkumných lodí a

z té…“

„Ano?“

„Takže už vím, kde leží Druhá Nadace. A my to, Liono, zvlád-

neme obojí. Nejdřív si vezmeme na starost Gaiu a potom Trantor.“

– 312 –

Kapitola sedmnáctá

GAIA

70.

Lodi z kosmické stanice trvalo hodiny, než se ocitla v blízkosti

Vzdálené hvězdy, hodiny, které Trevizovi připadaly nekonečně

dlouhé.

Za normálních okolností by se Trevize pokusil vyslat signál a

očekával by odpověď. Kdyby se odpovědi nedočkal, provedl by

úhybný manévr.

Protože byl neozbrojen a odpovědi se nedočkal, nezbývalo, než

čekat. Počítač nereagoval na jediný příkaz, který se týkal čehokoli

mimo prostor lodi.

Alespoň uvnitř všechno fungovalo. Systémy k udržení životních

podmínek byly v naprostém pořádku, takže po fyzické stránce jemu a

Peloratovi nic nescházelo. Jenže to nebylo moc platné. Čas se poma-

lu vlekl a pocit nejistoty, co je vlastně čeká, byl vyčerpávající. Tro-

chu podrážděně si všiml, že Pelorat vypadá klidně. Aby tomu ještě

nasadil korunu, ve chvíli, kdy Trevize vůbec necítil hlad, Pelorat

otevřel nádobku s kousky kuřete, které se při otvírání rychle a auto-

maticky ohřály. Teď je systematicky pojídal.

„Při Vesmíru, Janove! To je smrad!“ poznamenal nedůtklivě

Trevize.

Pelorat se zatvářil vyděšeně a přičichl k nádobce. „Golane‚ mně

to docela voní.“

Trevize zavrtěl hlavou. „Nevšímejte si mě, jsem prostě nervózní.

Ale aspoň to jezte vidličkou. Nebo vám budou prsty celý den cítit

kuřetem.“

Pelorat se s údivem podíval na své prsty. „Promiňte! Ani jsem si

nevšiml. Myslel jsem na něco jiného.“

– 313 –

Trevize ironicky poznamenal: „Jestlipak si troufnete odhadnout,

jakého druhu budou ty cizí bytosti na lodi, která se k nám blíží?“

Styděl se, že není tak klidný jako Pelorat. Byl veteránem Válečného

loďstva (i když se samozřejmě nikdy nezúčastnil boje), zatímco Pelo-

rat byl historik. A přece jeho společník zůstával v klidu.

Pelorat se zamyslel: „Nedá se odhadnout, jakým směrem by se

vývoj mohl ubírat za jiných podmínek, než jaké byly na Zemi. Těch

možností nemůže být nekonečně mnoho, ale stejně jich je tolik, že

v tom nebude velký rozdíl. Mohu ovšem předpokládat, že nechtějí

zbytečně používat násilí a že se k nám budou chovat civilizovaně.

Kdyby to nebyla pravda, dávno už nejsme naživu.“

„Janove, příteli, aspoň že vy ještě dokážete logicky myslet, za-

chovat klid. Na moje nervy zřejmě ty jejich uklidňující prostředky

přestávají působit. Mám hrozné nutkání vstát a přecházet sem a tam.

Kdy už ta zatracená loď přiletí?“

„Golane, já jsem pasivní člověk. Celý život jsem strávil sehnutý

nad svými záznamy a čekal, až dostanu další. Pořád vlastně jen če-

kám. Vy jste muž činu, a proto trpíte, když jste odsouzen

k nečinnosti.“

Trevize cítil, že jeho napětí trochu polevilo. Zamumlal: „Janove,

podcenil jsem váš zdravý rozum.“

„To ne,“ ozval se mírně Pelorat, „ale i naivní teoretik někdy do-

káže pochopit, jak to na světě chodí.“

„A i ten nejchytřejší politik někdy neví, kudy kam.“

„To jsem, Golane, neřekl.“

„Vy ne, ale já ano. To abych se snad do něčeho pustil. Ještě

bych se mohl věnovat pozorování. Loď, která se k nám blíží, je dost

blízko, aby se dalo usoudit, že je zřejmě dost primitivní.“

„Zřejmě?“

„Pokud je dílem mozků a rukou neznámých bytostí, pak to, co

nám může připadat primitivní, je možná jenom důsledkem jejich ci-

zího původu.“

„Myslíte, že by to mohl být výtvor cizích bytostí?“ Zeptal se Pe-

lorat a trochu se začervenal.

– 314 –

„To nevím,“ odpověděl mu Trevize. „Myslím, že umělé výtvo-

ry, i když se mezi jednotlivými kulturami mohou výrazně lišit, jistě

nebudou tak různorodé jako výsledky působení genetických rozdílů.“

„To jsou jen vaše dohady. Známe jen různé kultury, Golane.

Neznáme různé inteligentní druhy, a proto vůbec nedokážeme po-

soudit, jak by se mohly lišit jejich umělé výtvory.“

„Ryby, delfíni, tučňáci, olihně, dokonce i obojhybní, kteří nepo-

cházejí ze Země – za předpokladu, že ti ostatní ano – řeší otázku po-

hybu hustým prostředím aerodynamickým tvarem těla, takže se svým

vzhledem neliší tolik, jak by člověk mohl soudit podle jejich genetic-

ké výbavy. S umělými výtvory by to mohlo být stejné.“

„Chapadla olihně a šroubovité, vibrační ústrojí obojhybných“

odvětil Pelorat, „se nesmírně liší jak od sebe navzájem, tak i od

ploutví ryb nebo ploutví a končetin obratlovců. S umělými výtvory

by to mohlo být stejné.“

„Ale Janove,“ podotkl Trevize, „stejně se cítím lépe. Když se

s vámi bavím o hloupostech. Uklidňuje mi to nervy. A myslím, že se

také brzy dovíme, co nás čeká. Jejich loď se s tou naší rozhodně ne-

dokáže spojit a ať je na ní, kdo chce, přejde k nám po staromódním

laně – nebo nás nějak přinutí, abychom po něm přešli my – protože

spojovací komora nám nebude nic platná. Pokud nějaké cizí bytosti

nebudou používat docela jiný systém.“

„Jak velká je ta loď?“

„Když nemůže lodní počítač určit vzdálenost lodě pomocí rada-

ru, pak se její velikost nedá zjistit.“

K Vzdálené hvězdě se začalo odvíjet lano.

„Buď je na palubě člověk, Janove, nebo ty neznámé bytosti mají

stejné zařízení. Možná že nic jiného než lano ani nemůže fungovat.“

„Mohli by použít spojovací rouru,“ napadlo Pelorata, „nebo vo-

dorovný žebřík.“

„Ty jsou neohebné. Snažit se o spojení pomocí něčeho takového

by bylo až příliš složité. Potřebujeme něco, co by bylo silné a oheb-

né.“

Na Vzdálenou hvězdu s tupým zachřestěním dopadlo lano a její

pevný trup (a tedy i vzduch uvnitř) se rozechvěl. Následovalo obvyk-

– 315 –

lé drkání, když druhá loď dělá jemné úpravy, aby se rychlost obou

vyrovnala. Lano však zůstávalo nehybné.

Na trupu druhé lodi se objevila černá tečka, která se rozšířila ja-

ko zornice oka.

Trevize zabručel: „Roztažitelná přepážka místo posuvného pa-

nelu.“

„Že by neznámé bytosti?“

„To bych s jistotou netvrdil. Ale je to zajímavé.“

Objevila se nějaká postava.

Pelorat na okamžik sevřel rty a potom zklamaně vzdychl. „To je

smůla. Člověk.“

„To není tak jisté,“ řekl klidně Trevize. „Zatím můžeme roze-

znat jen to, že má zřejmě pět výběžků. Může to být hlava, dvě ruce a

dvě nohy – ale nemusí. Počkejte!“

„Co je?“

„Pohybuje se rychleji a s větší lehkostí než jsem předpokládal.

A!“

„Co je?“

„Používá nějaký pohon. Pokud to mohu posoudit, tak to nebude

raketka, ale ani ručkování. Stejně to ještě pořád nemusí být člověk.“

I když se postava blížila po laně dost rychle, čekání jim připada-

lo neuvěřitelně dlouhé, až konečně bylo slyšet, že nastal kontakt.

„Ať je to, kdo chce, tak jde dovnitř. Mám hroznou chuť si to

s ním vyřídit, hned jak se objeví.“ Trevize zaťal pěst.

„Snad bychom se měli uklidnit,“ usoudil Pelorat. „Možná je sil-

nější než my. Dokáže ovládat naši mysl. Na lodi budou jistě další.

Měli bychom počkat, než budeme vědět, s kým máme tu čest.“

„Janove, vy jste minutu od minuty rozumnější,“ polkl Trevize,

„a mně rozumu pořád ubývá.“

Slyšeli, jak se otvírá přechodová komora a konečně se postava

objevila uvnitř lodi.

„Asi tak normálního vzrůstu,“ zamumlal Pelorat. „Ten skafandr

by mohl odpovídat lidské bytosti.“

„Takový typ jsem sice neviděl ani o něm neslyšel, ale myslím,

že by klidně mohl být dílem lidských rukou. To nic ale nedokazuje.“

– 316 –

Postava ve skafandru se ocitla před nimi a zvedla horní končeti-

nu ke kulaté přilbě, která – pokud byla vyrobena ze skla – byla prů-

hledná jen z jedné strany. Uvnitř nebylo nic vidět.

Končetina se něčeho dotkla rychlým pohybem, který Trevize

nestačil pořádně zaznamenat a přilba se okamžitě oddělila od zbytku

skafandru. Úplně se zvedla.

Pod ní se objevila tvář, která patřila mladé a nepopiratelně krás-

né ženě.

71.

Peloratova bezvýrazná tvář se v rámci možností snažila vypadat

ohromeně. Nejistě hlesl: „Jste člověk?“

Žena prudce nadzvedla obočí a našpulila rty. Z jejího gesta se

vůbec nedalo poznat, jestli se setkává s cizím jazykem, kterému ne-

rozumí, nebo rozumí a diví se té otázce.

Rychle si sáhla na levou stranu skafandru, který se rozevřel a

zůstal pohromadě, skoro jako by visel na pantech. Vystoupila z něj a

prázdný skafandr zůstal ještě chvíli stát. Potom se s tichým a téměř

lidským povzdechem sesul k zemi.

Teď, když z něj vystoupila, vypadala ještě mladší. Její oblečení

bylo volné a průsvitné a pod ním se nejasně rýsovaly krátké součásti

oděvu. Svrchní šaty jí sahaly po kolena.

Měla malá ňadra a útlý pas, boky kulaté a plné. Její stehna, vidi-

telná jako nejasné obrysy, byla silná, ale nohy se jí zužovaly

k půvabným kotníkům. Vlasy měla tmavé a dlouhé po ramena, oči

hnědé a velké, rty plné a trochu nesouměrné.

Podívala se na sebe a problém, jestli rozumí jazyku, vyřešila

slovy: „Nevypadám snad jako člověk?“

Mluvila galaktickým standardem, jen s nepatrným zaváháním,

jako by se až příliš snažila o dokonalou výslovnost. Pelorat přikývl a

s lehkým úsměvem opáčil: „To nemohu popřít. Docela jako člověk.

Jako nádherný člověk.“

Mladá žena rozpřáhla ruce, jako by je vybízela, aby si ji lépe

prohlédli. „No, to bych řekla, pánové. Muži umírají touhou po mém

těle.“

– 317 –

„Já bych pro ně raději žil,“ prohlásil Pelorat, ve kterém se pro-

budila galantnost, až ho to samého trochu překvapilo.

„Nevybral jste si špatně,“ řekla žena rádoby vážně. „Ten, kdo to

tělo získá, už nedokáže vzdychat jinak než v extázi.“ Zasmála se a

Pelorat se zasmál s ní.

Trevize, který při tom rozhovoru zachmuřeně svraštil čelo, vy-

štěkl: „Kolik je vám let?“

Žena jako by se trochu přikrčila. „Dvacet tři, pánové.“

„Proč jste tady? Co máte v úmyslu?“

„Mám vás doprovodit na Gaiu.“ Její znalosti galaktického stan-

dardu dostávaly mírné trhliny, samohlásky vyslovovala tak zao-

krouhleně, že splývaly s okolními hláskami. V jejím podání znělo

„mám“ jako „mom“ a „Gaiu“ jako „Góje“.

„To nás má doprovázet děvče?“

Žena se hrdě napřímila a náhle se začala chovat jako ve službě.

„Já,“ řekla, „jsem Gaia jako každý jiný. Je to úkol, který plním na

stanici.“

„Váš úkol? Vy jste tam byla sama?“

Hrdě pronesla. „To úplně stačí.“

„A teď tam nikdo není?“

„Já už tam nejsem, pánové, ale rozhodně není prázdná. Je tam

ona.“

„Ona? O čem to mluvíte?“

„O stanici. Ona je Gaia. Vůbec mě nepotřebuje. Ovládá vaši

loď.“

„Tak co pak na té stanici děláte?“

„Je to můj úkol.“

Pelorat chytil Trevize za rukáv a ten ho setřásl. Zkusil to znovu.

„Golane,“ naléhal napůl šeptem. „Nekřičte na ni. Vždyť je to jen

děvče. Nechte mě, ať to vyřídím sám.“

Trevize rozzlobeně zavrtěl hlavou, ale Pelorat si ho nevšímal.

„Jak se jmenujete, slečno?“

Žena se úplně rozzářila úsměvem, jako by odpovídala na vlíd-

nější tón. „Bliss,“ řekla.

„Bliss?“ zeptal se Pelorat. „Moc hezké jméno. Ale to jistě není

celé.“

– 318 –

„Ovšem že ne. To by byla hrůza, mít jenom jednu slabiku. Ta by

se opakovala na každém kroku a pak by nikdo nevěděl, o kom je řeč,

takže by muži umírali touhou po nesprávném těle. Celé mé jméno je

Blissenobiarella.“

„To je ale délka.“

„Cože? Sedm slabik? Ani bych neřekla. Někteří moji známí ma-

jí jméno o patnácti slabikách a nedají si pokoj, aby si pořád nevy-

mýšleli nové kombinace. Já si už od patnácti vystačím s Bliss. Ma-

minka mi říkala Nobby, jestli si to vůbec dokážete představit.“

„V Galaktickém standardu znamená Bliss extázi nebo ‚ohromné

štěstí‘.“ řekl Pelorat.

„V řeči Gaianů také. Od Standardu se zase tolik neliší a extáze

je stav, který bych chtěla v lidech probouzet.“

„Já se jmenuji Janov Pelorat.“

„Já vím. A ten druhý pán – ten křikloun – je Golan Trevize. Do-

stali jsme zprávu ze Sayshellu.“

Trevize se okamžitě, s přimhouřenýma očima, zeptal: „Jak jste

dostala zprávu?“

Bliss se k němu klidně obrátila čelem. „Já ne. To Gaia.“

„Slečno Bliss,“ oslovil ji Pelorat, „mohu si se svým kolegou

chvíli promluvit v soukromí?“

„Ano, jistě, ale uvědomte si, že si musíme pospíšit.“

„Nebude to trvat dlouho.“ Silně Trevize zatáhl za loket a on ho

neochotně následoval do druhé místnosti.

Trevize zašeptal: „Co to má znamenat? Tady nás jistě uslyší. To

zatracené stvoření nám zřejmě dokáže číst myšlenky.“

„Ať to dokáže, nebo ne, psychologicky potřebujeme být aspoň

chvíli o samotě. Poslyšte, příteli, nechte ji na pokoji. Tady nic ne-

zmůžeme a nemá cenu vylévat si vztek na ní. Ona asi také nemá na

vybranou. Dělá jen poslíčka. Dokud je na palubě, jsme vlastně

v bezpečí, kdyby chtěli loď zničit, neposílali by ji sem. Jen dál pouš-

tějte hrůzu a oni ji třeba zničí – i s námi – jen co to děvče odvolají.“

„Nesnáším, když jsem bezmocný,“ konstatoval mrzutě Trevize.

„To snad nikdo. Ale když se budete chovat jako hulvát, stejně si

nepomůžete. Budete jenom bezmocný hulvát. No tak, milý příteli, ne

– 319 –

že bych teď chtěl tyranizovat já vás, a musíte mi odpustit, jestli jsem

to s tou kritikou přehnal, ale tomu děvčeti to nemůžete mít za zlé.“

„Janove, je dost mladá, aby mohla být vaše nejmladší dcera.“

Pelorat se napřímil. „Tím spíš si zaslouží vlídné zacházení. A

také nevím, co tím chcete naznačit.“

Trevize se na chvíli zamyslel a pak se jeho tvář rozjasnila. „No

dobrá. Máte pravdu. Zmýlil jsem se. Je ovšem k vzteku, že poslali

děvče. Mohli poslat třeba vojenského hodnostáře, abychom měli

zdání, tak říkajíc, nějaké důležitosti. – Ale děvče? Které pořád svalu-

je odpovědnost na Gaiu?“

„Zřejmě mluví o nějakém vládci, který používá jméno planety

jako čestný titul – nebo má na mysli planetární radu. To zjistíme, ale

sotva tak, že se budeme přímo vyptávat.“

„Muži umírali touhou po jejím těle!“ ucedil Trevize. „To jistě –

s takovou zadnicí!“

„Golane, nikdo vás nenutí, abyste kvůli ní umíral touhou,“

uklidňoval ho mírně Pelorat. „No tak! Dopřejte jí to zdání sebeironie.

Mně osobně to připadá zábavné a celkem neškodné.“

Bliss našli u počítače, jak se nad ním sklání a upřeně pozoruje

jeho součásti, s rukama za zády, jako by se ho bála dotknout.

Když vešli, s hlavou sehnutou pod nízkou klenbou dveří, podí-

vala se na ně. „To je úžasná loď,“ prohlásila. „Polovině věcí, které tu

vidím, nerozumím, ale pokud jste mi chtěli dát dárek na uvítanou, už

se stalo. Je to nádhera. Moje loď proti tomu vypadá příšerně.“

Na tváři se jí objevil výraz dychtivého zájmu. „Vy jste skutečně

z Nadace?“

„Jak můžete vědět o Nadaci?“ zeptal se Pelorat.

„Učíme se o ní ve škole. Hlavně kvůli Mezkovi.“

„Proč kvůli Mezkovi, Bliss?“

„Je jedním z nás, pa- pane, kterou slabiku vašeho jména mohu

používat?“

Pelorat odpověděl: „Jan nebo Pel. Co si vyberete.“

„Je jedním z nás, Pele,“ pronesla Bliss s přátelským úsměvem.

„Narodil se na Gaie, ale kde přesně, to asi nikdo neví.“

„Tak to bude, Bliss, nejspíš nějaký gaiský hrdina?“ Odhodlaně,

skoro násilím se Trevize nutil do přátelského tónu a rychle pohlédl

– 320 –

na Pelorata, aby mu dal najevo, že je všechno v nejlepším pořádku.

„Říkejte mi Treve,“ dodal.

„Ne,“ ohradila se vzápětí. „Byl to zločinec. Opustil Gaiu bez

dovolení, a to se nesmí. Nikdo neví, jak to udělal. Ale odletěl a mys-

lím, že proto špatně skončil. Nadace ho nakonec porazila.“

„Druhá Nadace?“ řekl Trevize.

„Ono je jich víc? Kdybych se nad tím zamyslela, tak si možná

vzpomenu, ale dějiny mě zvlášť nezajímají. Asi to bude tím, že mě

zajímá to, co je nejlepší pro Gaiu. Pokud mi dějiny nic neříkají, pak

proto, že máme dost historiků, nebo že se k tomu nehodím. Asi mě

připravují na funkci kosmického technika. Pořád mě pověřují tako-

vými úkoly a mně se to zřejmě líbí a je jasné, že by se mi nelíbilo,

kdyby-“

Mluvila rychle, skoro jedním dechem a Trevize musel vyvinout

značné úsilí, aby mezi to vsunul větu. „Kdo je to Gaia?“

Bliss se na to zatvářila zmateně. „Prostě Gaia. Prosím vás, Pele

a Treve, pospěšte si. Budeme muset sestoupit na povrch planety.“

„Tam přece letíme?“

„Ano, ale pomalu. Gaia cítí, že můžete letět mnohem rychleji,

když využijete potenciál své lodě. Uděláte to?“

„Mohli bychom,“ odvětil rozhodně Trevize. „Ale když se ujmu

řízení lodě, není spíš pravděpodobné, že prudce vyrazím opačným

směrem?“

Bliss se zasmála. „To je komické. Samozřejmě nemůžete odletět

nikam, kam by vás Gaia nechtěla pustit. Ale můžete letět rychleji

směrem, který Gaie bude vyhovovat. Rozumíte?“

„Ovšem,“ přikývl Trevize, „a pokusím se krotit svůj smysl pro

humor. Kde mám na planetě přistát?“

„Na tom nesejde. Prostě si to namíříte dolů a přistanete na

správném místě. Gaia to zařídí.“

„A vy, Bliss, zůstanete s námi a postaráte se, aby s námi slušně

zacházeli?“ zeptal se Pelorat.

„To bych snad mohla. Okamžik, běžná odměna za mé služby –

myslím za služby takového druhu – může být převedena na mé kon-

to.“

„A služby jiného druhu?“

– 321 –

Bliss se zahihňala. „Jste milý starší pán.“

Pelorat sebou trhl.

72.

Na střemhlavý let ke Gaie Bliss reagovala s naivním vzrušením.

„Vůbec není cítit zrychlení.“

„To je gravitický pohon,“ vysvětloval Pelorat. „Všechno, včetně

nás, podléhá zrychlení zároveň, takže nic necítíme.“

„Ale jak to funguje, Pele?“

Pelorat pokrčil rameny. „To by snad věděl Trev,“ řekl, „ale mys-

lím, že zrovna nemá náladu o tom mluvit.“

Trevize takřka bezmyšlenkovitě klesal gravitační šachtou Gaii.

Loď reagovala na jeho příkazy, jak ho Bliss předtím upozornila, jen

zčásti. Pokus o šikmé překročení gravitických siločar byl úspěšný –

ale jen po jistém váhání. Pokus vystoupit vzhůru zůstal bez jakékoli

odezvy.

Loď mu ještě pořád nepatřila.

Pelorat nesměle pronesl: „Golane, neletíte dolů moc rychle?“

Trevize, který se snažil potlačit hněv (víc kvůli Peloratovi než

z jiných důvodů), odpověděl trochu monotónně: „Tady slečna tvrdí,

že se o nás Gaia postará.“

„No ovšem, Pele,“ ozvala se Bliss. „Gaia by tu loď nenechala

dělat nic riskantního. Nenajde se tu něco k jídlu?“

„Samozřejmě,“ kývl Pelorat. „Na co máte chuť?“

„Maso ne, Pele,“ řekla věcně Bliss, „ale dala bych si ryby nebo

vejce, a jestli k tomu máte nějakou zeleninu.“

„Bliss, část našich potravin pochází ze Sayshellu. Nevím jistě,

co obsahují, ale třeba vám to bude chutnat.“

„Tak já to zkusím.“ Bliss se váhavě usmála.

„Lidé na Gaie jsou vegetariáni?“

„Je jich dost,“ přikyvovala živě Bliss. „Záleží na tom, jaké živi-

ny tělo v konkrétním případě potřebuje. V poslední době nemám

chuť na maso, takže ho zřejmě nepotřebuji. Netoužím ani po žádných

sladkostech. Dobrý je sýr nebo třeba garnát. Asi bych potřebovala

– 322 –

zhubnout.“ Se zvučným plesknutím se plácla po pravé hýždi. „Právě

tady bych měla shodit dvě, tři kila.“

„Nechápu proč,“ odporoval Pelorat. „Aspoň se máte na co po-

řádně posadit.“

Bliss se otočila, jak jen to šlo, aby si prohlédla své pozadí. „Ale

co, vždyť je to jedno. Váha stoupá a klesá, jak by měla. Proč si kvůli

tomu dělat starosti?“

Trevize nic neříkal, protože zápasil se Vzdálenou hvězdou. Pří-

liš dlouho váhal s přechodem na oběžnou dráhu a teď se kolem lodě

proháněly spodní vrstvy planetární exosféry. Loď se postupně vyma-

ňovala z jeho vlivu. Jako by se někdo jiný naučil ovládat gravitické

motory. Vzdálená hvězda, která zřejmě fungovala automaticky, za-

mířila vzhůru do řidšího vzduchu a prudce zpomalovala. Potom se

vydala svou vlastní cestou, která ji zavedla na mírný oblouk, směřu-

jící dolů.

Bliss si nevšímala ostrého zvuku, způsobeného odporem vzdu-

chu a jemně si přivoněla k páře vystupující z nádobky. Pronesla: „Pe-

le, jistě to bude v pořádku, protože jinak by to nemělo příjemnou

vůni a já bych na to neměla chuť.“ Vsunula dovnitř štíhlý prst a po-

tom si ho olízla. „Odhadl jste to správně, Pele. Bude to garnát nebo

něco takového. Výborné!“

S gestem vyjadřujícím nespokojenost Trevize opustil počítač.

„Slečno,“ oslovil Bliss, jako by ji viděl poprvé.

„Jmenuji se Bliss,“ řekla pevně.

„Tak tedy Bliss! Vy jste věděla, jak se jmenujeme.“

„Ano, Treve.“

„Jak jste to mohla vědět?“

„Nutně jsem to potřebovala vědět, abych mohla splnit svůj úkol.

Proto jsem to věděla.“

„Víte, kdo je Munn Li Compor?“

„Věděla bych to – kdyby to pro mě byla důležité. Protože ne-

vím, kdo to je, tak sem pan Compor nepřiletí. Ostatně,“ na okamžik

se odmlčela, „nepřiletí sem nikdo kromě vás dvou.“

„Uvidíme.“

– 323 –

Díval se dolů. Planeta byla obklopena mraky. Vrstva mračen

nebyla souvislá, ale přerušovaná a tak stejnoměrně rozložená, že přes

ni nebylo jasně vidět ani kousek planetárního povrchu.

Přepnul na mikrovlny a obrazovka radaru se okamžitě rozzářila.

Povrch byl téměř přesným obrazem oblohy. Vypadal jako svět ostro-

vů – tím trochu připomínal Terminus, jenže jich bylo mnohem víc.

Žádný z nich nebyl příliš velký ani příliš izolovaný. Jako by se při-

bližovali k ostrovnímu moři, pokrývajícímu celou planetu. Oběžná

dráha lodě měla vzhledem k rovině rovníku značný sklon, ale po po-

lárních čepičkách nebylo ani stopy.

Neviděl ani jasné známky nerovnoměrné hustoty osídlení, jaké

by se daly vyčíst například z osvětlení noční polokoule. „Bliss,“ ze-

ptal se Trevize, „přistaneme blízko hlavního města?“

Bliss lhostejně odpověděla: „Gaia vás nechá přistát na příhod-

ném místě.“

„Já bych dal přednost velkému městu.“

„Myslíte velké seskupení lidí?“

„Ano.“

„To záleží na Gaie.“

Loď pokračovala ve své cestě dolů a Trevize se snažil zabavit

tím, že hádal, na kterém ostrově asi přistane.

Ať už to bude kterýkoli z nich, zdálo se, že přistanou během ho-

diny.

73.

Loď přistála klidně a lehce skoro jako pírko, bez sebemenších

otřesů a jakýchkoli nežádoucích účinků gravitace. Vystoupili jeden

po druhém: nejdřív Bliss, za ní Pelorat a nakonec Trevize.

Počasí se dalo přirovnat k počátku léta v Terminus City. Vál

slabý větřík a z oblohy poseté skvrnami mraků jasně zářilo patrně

dopolední slunce. Země pod nohama se jim zelenala, jedním směrem

bylo vidět sevřené řady stromů, prozrazující sad, zatímco na druhé

straně se rýsovala vzdálená linie pobřeží.

– 324 –

Bylo slyšet tichý bzukot, jaký by snad mohl vydávat hmyz, nad

hlavou jim přeletěl pták – nebo nějaký malý létající tvor, ozýval se

klapot, snad nějakého zemědělského náčiní.

První promluvil Pelorat a vůbec se nezmínil o tom, co vidí nebo

slyší. Místo toho se sípavě nadechl. „Á, to je vůně, připomíná mi

čerstvou jablečnou šťávu.“

„To před námi je zřejmě jabloňová alej a třeba tam právě dělají

jablečný protlak,“ napadlo Trevize.

„Zato na vaší lodi,“ řekla Bliss, „to bylo cítit – no, prostě příšer-

ně.“

„Tam jste si ovšem nestěžovala,“ zabručel Trevize.

„Musela jsem být zdvořilá. Byla jsem na vaší lodi hostem.“

„Tak proč jste u té zdvořilosti nezůstala?“

„Teď jsem na vlastním světě. Tady jste hosty vy. Takže je na

vás, abyste byli zdvořilí.“

„Golane, s tím zápachem má asi pravdu. Nedala by se loď nějak

vyvětrat?“

„Jistě,“ řekl úsečně Trevize. „Šlo by to – pokud nám tahle malá

osůbka může slíbit, že se lodě nikdo nedotkne. Už nám dokázala, jak

úžasným způsobem ji dovede ovládat.“

Bliss se vytáhla, jak to nejvíc šlo. „Vůbec nejsem malá a jestli

k vyčištění lodi stačí jen to, aby si jí nikdo nevšímal, tak se o to

s radostí postarám.“

„A potom nás odvedete k té osobě, o které mluvíte jako o

Gaie?“ otázal se Trevize.

Bliss se zatvářila pobaveně. „Vy mi to, Treve, asi nebudete vě-

řit. Já jsem Gaia.“

Trevize vytřeštil oči. Nejednou slyšel výraz ‚utřídit si myšlenky‘

použít v přeneseném smyslu. Poprvé v životě měl ovšem pocit, že

něco takového dělá doslova. Konečně se zmohl na slovo. „Vy?“

„Ano. A také země. A ty stromy. A ten králík tam v trávě. A

člověk, kterého vidíte přes ty stromy. Celá planeta a všechno na ní je

Gaia. Všichni jsme jednotlivci – všichni jsme samostatné organismy

– ale všichni sdílíme společné vědomí. Nejméně se na něm podílí

neživá planeta, nestejnou měrou různé formy života a nejvíc lidské

bytosti – ale sdílíme je všichni.“

– 325 –

„Trevizi, ona má zřejmě na mysli, že Gaia je jakési skupinové

vědomí,“ poznamenal Pelorat.

Trevize přikývl. „To jsem pochopil.“

„A Bliss, kdo ten svět potom řídí?“

„Řídí se sám. Ty stromy rostou ve vyrovnaných řadách samy od

sebe. Množí se jenom do té míry, aby nahradily ty, které z nějakého

důvodu odumřou. Lidské bytosti sklidí tolik jablek, kolik potřebují,

jiní živočichové, včetně hmyzu, sežerou svůj díl – a ani o chlup víc.“

„Hmyz tedy ví, jaký díl mu patří?“ zeptal se Trevize.

„Ano – v jistém smyslu. Prší tady podle potřeby – a občas, když

je třeba, nastane období sucha.“

„Takže déšť ví, co má dělat?“

„Ano,“ odpověděla naprosto vážně Bliss. „Nevědí snad všechny

různé buňky vašeho těla, co mají dělat? Kdy mají růst a kdy s růstem

přestat? Kdy vytvářet určité látky a kdy ne – a když je vytvářejí, ko-

lik jich vytvořit, aby jich nebylo příliš mnoho nebo příliš málo? Kaž-

dá buňka je do jisté míry nezávislou chemickou továrnou, ale všech-

ny čerpají ze společné zásoby surovin, které jsou k nim přinášeny

společným přepravním systémem, všechny vydávají své produkty do

společných kanálů a všechny přispívají k celkovému skupinovému

vědomí.“

Pelorat zvolal s jistým nadšením: „Ale to je úžasné. Vy tvrdíte,

že planeta je superorganismus a vy jste buňkou toho superorganis-

mu.“

„To, co jsem uvedla, je obdobný případ, ale ne totéž. My jsme

obdobou buněk, ale nejsme s nimi totožní – rozumíte?“

„V jakém smyslu,“ zeptal se Trevize, „nejste buňkami?“

„Sami se skládáme z buněk, takže vzhledem k buňkám předsta-

vujeme skupinové vědomí. Toto skupinové vědomí, toto vědomí

samostatného organismu – v mém případě lidské bytosti –“

„S tělem, pro které muži umírají touhou.“

„Přesně tak. Moje vědomí je mnohem vyspělejší než vědomí

každé jednotlivé buňky – nepředstavitelně vyspělejší. To, že my sami

jsme zase součástí ještě rozsáhlejšího skupinového vědomí na vyšší

úrovni, nás nesnižuje na úroveň buněk. Zůstávám lidskou bytostí –

ale nad námi je skupinové vědomí, které je pro mě stejně nepochopi-

– 326 –

telné, jako je nepochopitelné moje vědomí pro svalovou buňku mého

bicepsu.“

„Někdo přece musel nařídit, aby naše loď byla zajata,“ namítl

Trevize.

„Žádný někdo! To nařídila Gaia. Nařídili jsme to my všichni.“

„Stromy a země také, Bliss?“

„Ty k tomu přispěly jen málo, ale přece. Když třeba hudebník

napíše symfonii, budete se ptát, která konkrétní buňka jeho těla naří-

dila, aby tu symfonii napsal, a dohlížela na její tvorbu?“

Pelorat se zamyslel. „A skupinová mysl toho, tak říkajíc, skupi-

nového vědomí, je zřejmě mnohem silnější než mysl jednotlivce,

stejně jako je sval mnohem silnější než jednotlivá svalová buňka.

Proto může Gaia na dálku zajmout naši loď tím, že ovládne náš počí-

tač, i když žádná jednotlivá mysl na planetě by to nedokázala.“

„Pele, pochopil jste to dokonale,“ usmála se Bliss.

„I já to chápu,“ řekl Trevize. „Není tak těžké to pochopit. Ale co

po nás chcete? My jsme vás nechtěli napadnout. Chtěli jsme získat

nějaké informace. Proč jste nás zajali?“

„Abychom si s vámi promluvili.“

„Promluvit jste si s námi mohla na lodi.“

Bliss vážně zavrtěla hlavou. „Já nejsem ta pravá.“

„Copak nejste součástí skupinové mysli?

„To ano, ale nedovedu létat jako pták, bzučet jako hmyz nebo

vyrůst do takové výšky jako strom. Dělám to, k čemu se nejlépe ho-

dím, a není nejvhodnější, abych vám podávala informace – i když by

nebyl problém mě s nimi seznámit.“

„Kdo rozhodl, že s nimi nebudete seznámena?“

„My, všichni.“

„Kdo nám ty informace poskytne?“

„Dom.“

„A kdo je Dom?“

„Tedy,“ řekla Bliss, „celým jménem je to Endomandiovizama-

ron-deyaso… a tak dál. Různí lidé mu v různých situacích říkají růz-

nými slabikami, ale já ho znám jako Doma a myslím, že vy dva byste

měli používat stejnou slabiku. Na Gaie má zřejmě větší podíl než

– 327 –

kdokoli jiný na planetě a žije na tomhle ostrově. Požádal, aby se

s vámi mohl setkat, a dostal k tomu svolení.“

„Kdo to dovolil?“ Zeptal se Trevize – a hned si sám odpověděl:

„Ano, já vím, vy všichni.“

Bliss přikývla.

„Bliss, kdy toho Doma navštívíme?“

„Teď hned. Pele, když půjdete se mnou, hned vás tam zavedu.

Vás, Treve, samozřejmě také.“

„A potom odejdete?“

„Vy už mě, Pele, nepotřebujete?“

„Vlastně ne.“

„No prosím,“ řekla Bliss, když za ní kráčeli hladce dlážděnou

cestou při okraji ovocného sadu. „A přitom muži rázem propadají

mému kouzlu. Dokonce i důstojní starší pánové podlehnou mladist-

vým vášním.“

Pelorat se zasmál. „Bliss, na mladistvé vášně bych příliš nespo-

léhal, ale kdybych toho byl schopen, nebylo by tak špatné cítit je

kvůli vám.“

„O svých mladistvých vášních vůbec nepochybujte. Já dokážu

divy,“ odpověděla koketně Bliss.

Trevize je netrpělivě přerušil: „Až dojdeme na místo určení, jak

dlouho budeme čekat na toho Doma?“

„On bude čekat na vás. Konečně, Dom přes Gaiu se vás sem

snaží přivést už celé roky.“

Trevize se zastavil v půli kroku a rychle se podíval na Pelorata,

kterému tiše splynulo ze rtů: „Měl jste pravdu.“

Bliss, která se dívala přímo před sebe, klidně řekla. „Vím, Tre-

ve, že jste měl tušení, že o vás já/my/Gaia máme zájem.“

„Já/my/Gaia?“ pronesl tiše Pelorat.

S úsměvem se k němu otočila. „Abychom mohli vyjádřit různé

stupně individuality, které na Gaie existují, používáme celý komplex

všelijakých zájmen. Mohla bych vám to vysvětlit, ale ‚já/my/Gaia‘

vám beztak postupně vyloží, co mám na mysli. Prosím vás, Treve,

hněte sebou. Dom čeká a já nechci nutit vaše nohy, aby kráčely proti

vaší vůli. Když na to nejste zvyklý, není to příjemný pocit.“

– 328 –

Trevize vykročil. Pohled, který vrhl na Bliss, vyjadřoval velice

silné podezření.

74.

Dom byl muž pokročilého věku. Dvě stě padesát tři slabiky své-

ho jména odříkal jako melodický proud přízvuku a intonace.

„Svým způsobem,“ řekl, „je to můj stručný životopis. Seznámí

posluchače – nebo čtenáře, nebo člověka, který vnímá – s tím, kdo

jsem, jaká role mi přísluší v celku, co jsem vykonal. Víc než padesát

let se ovšem spokojuji s tím, že mi lidé říkají Dom. Pokud by mohlo

dojít k záměně s jinými Domy, mohou mi říkat Domandio – a

v profesionálním styku se používají i další varianty. Jednou za gaiský

rok – o mých narozeninách – všichni v duchu odříkávají celé mé

jméno, jak jsem vám ho tu právě přednesl nahlas. Je to velice půso-

bivé, ale mě osobně to přivádí do rozpaků.“

Byl vysoký a hubený – skoro kost a kůže. I když se pohyboval

dost pomalu, hluboko posazené oči mu zářily nečekaným mládím.

Dlouhý a tenký vyčnívající nos se mu při nosních otvorech rozšiřo-

val. Ruce měl hodně žilnaté, ale přesto na nich nebyly patrné známky

artritidy. Na sobě měl dlouhé roucho, stejně šedé jako jeho vlasy.

Sahalo mu po kotníky a nohy v sandálech měl bosé.

„Pane, kolik je vám let?“

„Treve, mohl byste mi říkat Dom? Jiný způsob oslovení by pů-

sobil formálně a bránil volnému toku myšlenek mezi námi dvěma.

V přepočtu na roky Galaktického standardu mi právě bylo devadesát

tři, ale skutečná oslava mě čeká za pár měsíců, kdy mám podle gais-

kého kalendáře devadesátiny.“

„Pa – Dome,“ prohlásil Trevize, „nehádal bych vám víc než pět-

asedmdesát.“

„Na gaiské poměry nejsem, Treve, žádná výjimka svým věkem

ani tím, na kolik vypadám. Ale poslyšte, vy už nebudete jíst?“

Pelorat se podíval na svůj talíř, na kterém zůstalo dost zbytků

nevýrazného jídla skoro bez chuti, a nesměle pronesl: „Dome, mohu

vám položit jednu nemístnou otázku? Kdyby vás ovšem měla pohor-

šit, stačí říct a vezmu ji zpátky.“

– 329 –

„Ale prosím,“ řekl s úsměvem Dom. „S největší radostí vám vy-

světlím všechno, co by vás na Gaie mohlo zajímat.“

„Proč?“ zeptal se okamžitě Trevize.

„Protože jste mými čestnými hosty. Pele, rád bych slyšel vaši

otázku.“

„Když se všechno na Gaie podílí na skupinovém vědomí, jak to,

že vy – jeden prvek skupiny – můžete jíst tohle, co bylo jistě jejím

dalším prvkem?“ Pelorat se tázavě zahleděl na svého hostitele.

„Máte pravdu. Ale všechno prodělává koloběh. Jíst musíme. A

všechno, co je k jídlu, rostliny i zvířata – dokonce i neživé přísady –

je součástí Gaii. Ale stejně nic nezabíjíme pro potěšení nebo pro zá-

bavu. Při zabíjení nepůsobíme zbytečnou bolest. A bohužel se také

nesnažíme vyniknout v přípravě pokrmů, protože žádný Gaian nejí,

když nemusí. Pele, vám to jídlo nechutnalo? A vám, Treve? Jídlo

také není od toho, aby člověku chutnalo.“

„Ale i to, co je snědeno, nepřestává být součástí planetárního

vědomí. Protože je to, alespoň zčásti, zahrnuto do mého těla, získá to

větší podíl na celkovém vědomí. Až zemřu, také se stanu potravou –

i když jen hnilobných baktérií – a pak se na celku budu podílet

v mnohem menší míře. Ale jednou se částečky mé osoby stanou sou-

částí jiných lidských bytostí, mnoha bytostí.“

„Jakési stěhování duší?“ podotkl Pelorat.

„Čeho, Pele?“

„Mluvím o jednom starém mýtu, který se traduje na některých

světech.“

„Ach tak, ten neznám. Jednou mi to musíte povědět.“

Trevize se ozval: „Ale vaše individuální vědomí – to, co ve vás

představuje Doma – se už nikdy znovu nesetká v původní podobě.“

„Ovšemže ne. Ale na tom přece nesejde. Pořád budu součástí

Gaii a to je podstatné. Najdou se mezi námi mystici, kteří uvažují,

zda bychom nemohli nějakým způsobem vytvořit skupinové vzpo-

mínky na minulé existence, ale podle názoru Gaii není reálné o to

usilovat a nepřineslo by to žádný užitek. Jen by to zastíralo současné

vědomí. Jistě, pokud se změní podmínky, může se změnit i názor

Gaii, ale k tomu sotva dojde v dohledné budoucnosti.“

– 330 –

„Dome, proč musíte zemřít?“ zeptal se Trevize. „Je vám přes

devadesát, a jak dobře vypadáte. Nemohlo by skupinové vědomí –“

Teď se Dom poprvé zamračil. „Vyloučeno,“ prohlásil. „Ničím

jiným už nemohu přispět. Každý nový jedinec představuje seskupení

molekul a genů v docela nové podobě. Nové nadání, nové schopnos-

ti, nový přínos pro Gaiu. Bez nich se neobejdeme, a proto nezbývá,

než jim uvolnit místo. Já jsem udělal víc než dost, ale ani moje mož-

nosti nejsou bez konce a ten se blíží. Člověk netouží zůstat na světě

déle, než je mu vyměřeno, o nic víc, než zemřít předčasně.“

A potom, jako by si uvědomil, že tím vyvolal melancholickou

náladu, se zvedl a vztáhl ruce k oběma návštěvníkům. „Víte co, Tre-

ve – Pele – pojďte do mého ateliéru, abych vám mohl ukázat pár

vlastních uměleckých předmětů. Snad nebudete mít starci za zlé, že

je na ně tak trochu ješitný.“

Zavedl je do druhé místnosti, kde na kulatém stolku ležela sku-

pina kouřových čoček spojených po dvojicích.

„Tohle,“ ukázal Dom, „jsou Participátory, které jsem sestrojil.

Nepatřím mezi mistry, ale můj obor jsou neživé objekty, které větši-

ně mistrů nestojí za námahu.“

„Mohu si jeden vzít do ruky? Nejsou křehké?“ zeptal se Pelorat.

„Kdepak. Můžete s nimi třeba hodit o zem. Nebo snad raději ne.

Náraz by mohl snížit ostrost vidění.“

„Dome, jak se používají?“

„Přiložíte si je k očím. Samy tam přilnou. Světlo nepropouštějí.

Právě naopak. Zakryjí světlo, které by vás jinak mohlo rušit – i když

vjemy stejně přicházejí do mozku prostřednictvím zrakového nervu.

V podstatě se ocitnete ve stavu zostřeného vědomí, které vám umož-

ní účast na jiných aspektech Gaii. Jinými slovy, když se podíváte

tamhle na tu zeď, budete tu zeď vnímat tak, jak se jeví sama sobě.“

„Úchvatné,“ zamumlal Pelorat. „Mohu si to zkusit?“

„Jistě, Pele. Můžete si vybrat, které chcete. Každý výtvor se liší

od těch ostatních a ukazuje zeď – nebo kterýkoli neživý objekt, na

který se díváte – z jiné stránky vědomí toho objektu.“

Pelorat si jedny přiložil k očím a ty k nim okamžitě přilnuly. Při

tom pocitu sebou trhl a potom dlouho zůstal bez hnutí.

– 331 –

„Až skončíte, přiložte ruce z obou stran k Participátorům a za-

tlačte je k sobě. Hned odpadnou,“ poradil mu Dom.

Pelorat poslechl, rychle zamžikal a pak si protřel oči.

„Co jste zažil?“

„To se dá těžko popsat. Zdálo se mi, že se ta zeď třpytí, chvěje a

občas jako by se přelévala. Jako by se na ní dělaly vlny a měnila

svou symetrii. Dome, je mi – líto, ale nijak zvlášť mě to nenadchlo.“

Dom si povzdechl: „Vy nejste součástí Gaii, takže nemůžete vi-

dět to, co my. Vlastně jsem z toho měl trochu strach. Je to smůla!

Mohu vás ujistit, že i když jsou ty Participátory oblíbené hlavně pro

svou estetickou hodnotu, mají i praktické využití. Taková šťastná

zeď má dlouhou životnost, je to zeď praktická, zeď užitečná.“

„Šťastná zeď?“ zeptal se Trevize s lehkým úsměvem.

„Máme nejasné tušení, že zeď prožívá něco podobného stavu,

který označujeme jako štěstí. Zeď je šťastná, když je postavená podle

dobrého projektu, když pevně spočívá na svých základech, když je

symetrická a vyvážená, a proto v ní nevzniká nepříjemné pnutí. Dob-

rý projekt může vycházet z matematických principů mechaniky, ale

použití vhodného Participátoru ho může dotáhnout prakticky až na

úroveň atomů. Tady na Gaie, rozhodně žádný sochař neodvede pr-

votřídní dílo, pokud nemá kvalitní Participátor. A ty, které vyrábím,

právě tenhle typ, mají tu nejlepší pověst – když už to říkám sám.

„Participátory pro živé objekty, které nejsou můj obor,“ a Dom

pokračoval se zápalem člověka, který žije pro svého koníčka, „nám

obdobným způsobem umožňují přímo zakusit ekologickou rovno-

váhu. Na Gaie je ekologická rovnováha poměrně jednoduchá jako na

všech světech, ale tady máme aspoň naději, že ji pozvedneme na vyš-

ší úroveň, a tak nesmírně obohatíme celkové vědomí.“

Trevize zvedl ruku, aby předešel Pelorata a rychlým gestem ho

umlčel. „Jak víte, že na nějaké planetě může existovat složitá ekolo-

gická rovnováha, když všechny mají jednoduchou?“

„Á,“ pochopil Dom a oči se mu zaleskly lišáckým úsměvem,

„chcete zkoušet starého člověka. Stejně jako já víte, že Země, která

je původním domovem lidstva, měla nesmírně složitou ekologickou

rovnováhu. Jednoduché jsou jen druhotné světy – světy odvozené.“

– 332 –

Pelorat se už nedokázal udržet. „Ale to je otázka, kterou se sám

snažím vyřešit. Proč měla Země jako jediná složitou ekologii? Čím

se lišila od jiných světů? Proč se na miliónech a miliónech dalších

světů Galaxie – světů, na kterých mohl vzniknout život – vyvinula

jen chabá vegetace a malé formy živočichů bez známek inteligence?“

„O tom vypráví jeden příběh – možná jen pověst. Jeho hodno-

věrnost nemohu zaručit. Na první pohled vlastně vypadá jako smyš-

lenka.“

V tu chvíli vešla Bliss – která s nimi nebyla u jídla a usmála se

na Pelorata. Na sobě měla stříbřitou, značně průsvitnou halenku.

Pelorat okamžitě vstal. „Myslel jsem, že jste nás opustila.“

„Vůbec ne. Musela jsem sestavit hlášení a dělat ještě další práci.

Dome, mohla bych se k vám připojit?“

Dom také vstal (i když Trevize zůstal sedět). „Jak by ne, aspoň

to potěší mé staré oči.“

„Však jsem si tu halenku vzala kvůli vám. Pel je nad takové věci

povznesen a Trevovi se to vůbec nelíbí.“

„Pokud si, Bliss, myslíte, že jsem nad takové věci povznesen,

možná vás jednou překvapím,“ varoval s úsměvem Pelorat.

„To bude ale příjemné překvapení,“ prohodila Bliss a posadila

se. Stejně tak oba muži. „Jenom se nenechte rušit.“

„Právě jsem chtěl našim hostům vyprávět příběh o Věčnosti.

Abyste ho pochopili, musíte přistoupit na to, že může existovat mno-

ho různých Vesmírů, prakticky nekonečné množství. Každá jednotli-

vá událost, která nastane, nastat může, nebo nemusí, nebo může pro-

běhnout tím, či oním způsobem. A každá z nesmírného počtu mož-

ností ovlivní příští běh událostí tak, že se budou alespoň do jisté míry

lišit. Bliss sem nemusela přijít právě teď, nebo nám mohla dělat spo-

lečnost o něco dřív, nebo mnohem dřív, nebo mohla přijít teď a měla

by na sobě jinou halenku, nebo třeba i tuhle halenku a nemusela se

přitom šibalsky usmát na starší pány, jak je jejím laskavým zvykem.

V každém z těch případů – nebo v každém z ohromného množství

jiných případů této jediné události – by se potom Vesmír ubíral ji-

ným směrem a totéž by platilo pro každou další odchylku v průběhu

každé jiné, i té sebemenší události.

– 333 –

Trevize se neklidně pohnul. „Myslím, že takové úvahy jsou běž-

né v kvantové mechanice – která je vlastně prastará záležitost.“

„Tak vy to znáte. Ale budeme pokračovat. Představte si‚ že by

lidské bytosti dokázaly zmrazit celý ten nekonečný počet Vesmírů,

že by mohly libovolně přecházet z jednoho do druhého a rozhodnout

se, který z nich zvolit jako reálný – ať už to slovo v dané souvislosti

znamená cokoli.“

„Slyším vaše slova, dokonce vím, co si pod tím pojmem před-

stavit, a přece nemohu uvěřit, že by se něco takového vůbec mohlo

stát,“ pronesl pomalu Trevize.

„Já vlastně také ne,“ řekl Dom, „a proto říkám, že to všechno

bude vypadat jako smyšlenka. Ta pověst ale přesto tvrdí, že se našli

takoví, kteří dokázali vystoupit z času a prozkoumat nekonečné nitky

možné reality. Těm lidem říkali Věční, a když se nacházeli mimo

čas, byli prý na Věčnosti. Měli za úkol zvolit Realitu, která by pro

lidstvo byla nejvhodnější. Prováděli nekonečné úpravy – a příběh

zachází do nejmenších podrobností, protože musím přiznat, že byl

napsán v podobě epické básně úctyhodné délky. Konečně (jak praví

příběh) nalezli Vesmír, ve kterém byla Země jedinou planetou v celé

Galaxii, kde se dal najít složitý ekologický systém, a také podmínky

pro vývoj inteligentního druhu, schopného vytvořit vyspělou techno-

logii. Takové okolnosti měly podle jejich názoru zajistit lidstvu ma-

ximální bezpečnost. Právě ten pramen v toku událostí zafixovali jako

Realitu a pak svou činnost ukončili. Dnes žijeme v Galaxii, která je

osídlena pouze lidskými bytostmi a do značné míry rostlinami, zvířa-

ty a mikroskopickým životem, které si – dobrovolně nebo neúmyslně

– přinášejí s sebou – z jedné planety na druhou a které obvykle vítězí

nad původním životem. Kdesi v mlhavém oparu pravděpodobnosti

existují další Reality, ve kterých je Galaxie domovem mnoha inteli-

gencí, ale ty jsou nedostupné. V naší Realitě jsme sami. Od každého

činu a každé události v naší Realitě se rozbíhají nové nitky, a přitom

v každém jednotlivém případě je jenom jedna z nich pokračováním

Reality, takže existuje ohromné množství potenciálních Vesmírů –

snad nekonečně mnoho – které mají původ v tom našem, ale všechny

mají zřejmě společné to, že obsahují Galaxii s jedinou inteligencí, ve

které žijeme. Nebo bych snad měl říct, že to mají společné všechny,

– 334 –

až na mizivé procento, protože je nebezpečné něco úplně vyloučit,

když se počet možností blíží k nekonečnu.“

Odmlčel se, mírně pokrčil rameny a dodal: „Aspoň to tvrdí ten

příběh. Pochází z doby před založením Gaii. Za jeho pravdivost ne-

ručím.“

Ostatní tři napjatě poslouchali. Bliss pokyvovala hlavou, jako by

to už někdy slyšela a kontrolovala správnost Domova líčení.

Pelorat byl vážný a zamlklý skoro celou minutu, potom zaťal

pěst a udeřil jí do opěradla křesla.

„Ne,“ řekl přiškrceným hlasem. „To nic neznamená. Pravdivost

toho příběhu se nedá prokázat pozorováním ani logickou úvahou,

takže to nikdy nemůže být víc než domněnka, ale kromě toho – dej-

me tomu, že je to pravda! V tom Vesmíru, ve kterém žijeme, je pořád

Země jedinečná; jen na ní se vyvinuly rozmanité formy života a na-

víc inteligence. V tomto Vesmíru tedy – ať už je něčím unikátním

nebo jen jednou z nekonečně mnoha možností – musí být na planetě

Zemi něco jedinečného. Pořád bychom se měli chtít dovědět, v čem

ta jedinečnost spočívá.“

V tichu, které následovalo, se konečně pohnul Trevize a zavrtěl

hlavou.

„Ne, Janove,“ odporoval, „takhle to vůbec není. Dejme tomu, že

existuje pravděpodobnost jedna ku miliardě biliónů – jedna ku deseti

na dvacátou prvou – že z miliardy obyvatelných planet Galaxie se

jenom na Zemi – čistě působením náhody – vyvine bohatá ekologie a

nakonec inteligence. Je-li tomu tak, potom takovou Galaxii bude

představovat jen jeden z deseti na dvacátou prvou různých proudů

potenciálních realit a Věční si ji vybrali. Žijeme tedy ve Vesmíru, ve

kterém je Země jedinou planetou, kde se vyvinula složitá ekologie,

inteligentní druh a vyspělá technika – ne proto, že by na Zemi bylo

něco zvláštního, ale proto, že se to, čistě náhodou, vyvinulo právě na

Zemi a nikde jinde. Vlastně bych řekl,“ pokračoval zamyšleně Trevi-

ze, „že existují proudy Reality, ve kterých se inteligentní život vyvi-

nul jenom na Gaie nebo jen na Sayshellu nebo jen na Terminu nebo

jen na některé planetě, která je v této Realitě náhodou úplně bez ži-

vota. A všechny ty zcela specifické případy představují jen mizivé

procento celkového množství Realit, ve kterých v Galaxii existuje

– 335 –

více než jeden inteligentní druh. Myslím, že kdyby Věční hledali

dost dlouho, našli by potenciální proud Reality, ve které by se úplně

na každé obyvatelné planetě vyvinul inteligentní druh.“

Pelorat ho mírným gestem přerušil: „Nedalo by se také tvrdit, že

byla nalezena Realita, ve které byla Země z nějakého důvodu jiná

než v ostatních proudech, že byla zvlášť uzpůsobena k tomu, aby

umožnila vývoj inteligence? Člověk by vlastně mohl zajít ještě dál a

prohlásit, že byla nalezena Realita, ve které byla celá Galaxie jiná

než v ostatních proudech, že byla prostě na takovém stupni vývoje,

který umožňoval vznik inteligence jedině na Zemi.“

„Tvrdit to sice můžete, ale já bych řekl, že smysl dává spíš moje

verze,“ pronesl pevně Trevize.

„To je ovšem zcela subjektivní názor –“ začal až příliš bojovně

Pelorat, ale Dom ho přerušil: „K čemu se hádat o slovíčka? Přece si

nebudeme kazit večer, který aspoň mně připadal tak příjemný a klid-

ný.“

Pelorat se snažil uklidnit a potlačit svou bojovnost. Konečně se

usmál: „Máte pravdu, Dome.“

Trevize zatím vrhal pohledy na Bliss, která s výrazem povzne-

sené zdrženlivosti seděla s rukama v klíně, pak řekl: „A Dome, jak

vlastně vznikl tenhle svět? Gaia se svým skupinovým vědomím?“

Dom zaklonil svou starou hlavu a pronikavě se zasmál. Tvář se

mu pokryla vráskami. „Zase pověsti! Někdy o tom přemýšlím, když

si procházím naše záznamy o lidských dějinách. Přes maximální pé-

či, jaká se věnuje uchovávání a registraci dokladů a jejich počítačo-

vému zpracování, postupem času ztrácejí jasné obrysy. Příběhy se

dále rozrůstají. Překrývají je další – které se usazují jako prach. Čím

delší doba uplyne, tím víc je historie zapadaná prachem – až se pro-

mění v pouhé pověsti.“

Pelorat vážně přikývl: „Dome, my historici ten proces známe.

Lidé zkrátka dávají přednost pověstem. Vzrušující klam vytlačuje

nezajímavou pravdu, jak řekl Liebel Gennerat někdy před patnácti

stoletími. Dnes se tomu říká Genneratův zákon.“

„Skutečně?“ podivil se Dom. „A já jsem myslel, že ta teorie je

jen můj vlastní cynický postřeh. Tak tedy Genneratův zákon naplňuje

naše dějiny romantickým kouzlem a nejistotou. Víte, co je to robot?“

– 336 –

„To jsme se dověděli na Sayshellu,“ konstatoval střízlivě Trevi-

ze.

„A viděli jste nějakého?“

„Ne. Jen se nás na to ptali, a když jsme odpověděli, že ne, tak

nám to vysvětlili.“

„Chápu. Lidstvo totiž kdysi žilo s roboty, jenomže se to neo-

svědčilo.“

„To jsme se také dověděli.“

„Robotům byly důkladně vštípeny zásady zvané Tři zákony ro-

botiky, které pocházejí z období prehistorie. Existuje několik verzí

možného znění těch Tří zákonů. Ortodoxní znění je následující: 1.

Robot nesmí ublížit lidské bytosti, ani svou nečinností umožnit, aby

lidská bytost utrpěla škodu, 2. Robot se musí řídit rozkazy, které mu

dají lidské bytosti, s výjimkou případu, že by takové rozkazy byly

v rozporu s prvním zákonem, 3. Robot musí chránit svou vlastní

existenci, pokud taková ochrana není v rozporu s Prvním nebo Dru-

hým zákonem.

Se zvyšováním vlastní inteligence a všestrannosti si roboti tyto

zákony, zejména První, nejdůležitější, začali vykládat čím dál velko-

ryseji a stále ve větší míře zaujímali roli ochránce lidstva. Jejich

ochrana lidi dusila a stávala se nesnesitelnou. Roboti se chovali na-

prosto přátelsky. Jejich úsilí bylo zjevně humánní a sledovalo výluč-

ně obecný prospěch – a o to víc byli nesnesitelní. Každé nové zdoko-

nalení robotů dále zhoršovalo situaci. Vývoj přinesl roboty

s telepatickými schopnostmi, kteří pak mohli kontrolovat i lidské

myšlení, takže lidské chování bylo ještě víc podřízeno jejich dohledu.

Kromě toho se roboti svým vzezřením stále víc podobali lidským

bytostem, ale jejich chování neklamně svědčilo o jejich skutečné

povaze a vzhledem k lidské podobě byli ještě odpudivější. Takže to,

samozřejmě, muselo skončit.“

„Proč samozřejmě?“ zeptal se Pelorat, který napjatě poslouchal.

„Stačí sledovat logiku věci až k trpkému konci. Roboti nakonec

dosáhli takové dokonalosti a svým charakterem se natolik přiblížili

člověku, že dokázali pochopit, proč je lidským bytostem proti mysli,

když jsou zbavovány všeho lidského ve jménu svého vlastního dob-

ra. Nakonec roboti museli uznat, že lidstvu zřejmě víc prospěje, když

– 337 –

se o sebe postará samo, přes všechnu svoji neopatrnost a riziko neú-

spěchu. Proto prý právě roboti zřídili Věčnost a stali se Věčnými.

Nalezli Realitu, ve které podle jejich názoru mohly být lidské bytosti

v naprostém bezpečí – jako jediné v celé Galaxii. Když roboti uděla-

li, co bylo v jejich silách, aby zajistili naši ochranu, a také aby doko-

nale naplnili znění Prvního zákona, sami od sebe přestali fungovat a

od té doby jsme lidskými bytostmi – které kráčejí svou vlastní ces-

tou, bez cizí pomoci.“

Dom se odmlčel. Podíval se z Trevize na Pelorata. „Jestlipak

tomu věříte?“

Trevize pomalu zavrtěl hlavou. „Ne. Neznám žádný historický

záznam, kde by o něčem takovém byla řeč. Co vy, Janove?“

„Existují mýty, které se tomu v jistém smyslu blíží,“ připustil

Pelorat.

„Poslyšte, Janove, některé mýty se s jistou dávkou fantazie dají

vyložit tak, že odpovídají úplně všemu, co si někdo z nás dokáže

vymyslet. Já mám na mysli historická fakta – hodnověrné záznamy.“

„No dobrá. O ničem takovém nevím.“

„To mě nepřekvapuje. Před odchodem robotů ze scény se četné

výpravy lidských bytostí vydaly osídlovat světy bez robotů ve vzdá-

lenějších koutech Vesmíru, aby mohly žít svobodně, podle svých

vlastních představ. Pocházeli hlavně z přelidněné Země, kde měl

odpor proti robotům dlouhou tradici. Nové světy začali budovat úpl-

ně od základů, a proto si nechtěli uchovat ani vzpomínku na chvíle

trpkého ponížení, kdy žili jako děti pod dozorem robotských guver-

nantek. Nepořídili o tom žádné záznamy a zapomněli,“ Dom skončil

a rozhodil přitom rukama.

„To je nepravděpodobné,“ řekl Trevize.

Pelorat se k němu obrátil. „Ne, Golane. Vůbec to není neprav-

děpodobné. Každá společnost si vytváří své vlastní dějiny a má sklon

zahlazovat vzpomínky na své skromné počátky tím, že na ně buď

zapomene, nebo je nahradí zcela fiktivními hrdinskými skutky. Vlá-

da Říše se snažila zabránit šíření informací o dobách před vznikem

Říše, aby tím posílila mystickou aureolu věčné vlády. Navíc se nena-

jdou prakticky žádné doklady o době před počátkem letů hyperpro-

– 338 –

storem – a sám víte, že dnes většina lidí neví o existenci Země sa-

mé.“

„Janove, musíte si vybrat. Pokud Galaxie zapomněla na roboty,

jak to, že si je Gaia pamatuje?“

Bliss se do toho vložila s trylkem sopránového smíchu. „My

jsme jiní.“

„Ano?“ zeptal se Trevize. „V jakém smyslu?“

„Moment, Bliss,“ zastavil ji Dom, „nechte to na mně. Pánové

z Terminu, my jsme opravdu jiní. Ze všech skupin utečenců, prchají-

cích před nadvládou robotů, jsme se my, kteří jsme nakonec dorazili

na Gaiu (v šlépějích jiných, kteří dorazili na Sayshell), jako jediní

naučili od robotů ovládat umění telepatie. Je to skutečně umění, které

se dá zvládnout. Lidské mysli je vrozeno, ale musí se rozvíjet velice

citlivým a náročným způsobem. Úplné využití jeho potenciálu je

otázkou mnoha generací, ale jakmile je proces úspěšně zahájen, už se

udržuje sám. V našem případě probíhá déle než dvacet tisíc let a

podle názoru Gaii jsme ještě nedosáhli úrovně nutné k jeho maxi-

málnímu využití. Díky rozvoji telepatických schopností jsme si už

dávno uvědomili existenci skupinového vědomí – nejdřív jen lid-

ských bytostí, potom zvířat, později rostlin a konečně, je to teprve

několik staletí, také neživé struktury planety samé.

Protože na počátku všeho stáli roboti, nemohli jsme na ně za-

pomenout. Nepokládali jsme je za své guvernantky, ale za své učite-

le. Cítili jsme, že naši mysl zpřístupnili něčemu, co bychom už ani na

okamžik nechtěli ztratit. Vzpomínáme na ně s vděčností.“

Trevize se pochopitelně ozval: „Ale tak jako jste kdysi byli dět-

mi ve vztahu k robotům, tak jste dnes dětmi skupinového vědomí.

Copak jste neztratili lidství stejně jako tehdy?“

„To je něco jiného, Treve. To, co děláme dnes, děláme z vlastní

vůle – z vlastní vůle. A to je podstatné. Nejsme k ničemu nuceni

zvenčí, všechno vychází z našeho nitra. To máme pořád na mysli. A

lišíme se také v jiném směru. V Galaxii máme jedinečné postavení.

Nikde se nenajde svět, který by se podobal Gaie.“

„Jak to můžete vědět?“

„To bychom, Treve, poznali. Světové vědomí jako je naše by-

chom objevili i na opačném konci Galaxie. Počátky takového vědomí

– 339 –

můžeme sledovat například u vaší Druhé Nadace, i když to nebude

víc než dvě stě let.“

„Od časů Mezka?“

„Ano. Byl to jeden z nás.“ Dom se zatvářil melancholicky. „Tr-

pěl nějakou úchylkou a opustil nás. Ve své naivitě jsme s něčím ta-

kovým vůbec nepočítali, a proto jsme se ho včas nepokusili zastavit.

Když jsme později obrátili pozornost k Vnějším světům, uvědomili

jsme si přítomnost té, jak vy říkáte, Druhé Nadace a nechali jsme to

na ní.“

Trevize chvíli tupě zíral a potom zabručel: „A kde je potom naše

historie!“ Zavrtěl hlavou a hlasitěji pronesl: „To bylo ovšem od Gaii

trochu zbabělé. Byli jste za něj odpovědní.“

„Máte pravdu. Ale když jsme konečně obrátili zraky ke Galaxii,

zjistili jsme něco, co jsme do té chvíle nevnímali, takže to neštěstí

s Mezkem nám vlastně zachránilo život. Tehdy jsme poznali, že nás

nakonec postihne nebezpečná krize. A to se stalo – ale díky té ne-

šťastné náhodě s Mezkem až poté, co jsme stačili podniknout ne-

zbytná opatření.“

„Jaká krize?“

„Taková, která by mohla způsobit naši zkázu.“

„Tomu nevěřím. Dokázali jste si udržet v uctivé vzdálenosti Ří-

ši, Mezka a Sayshell. Máte skupinové vědomí, které dokáže přitáh-

nout loď z Vesmíru ze vzdálenosti milionů kilometrů. Čeho se může-

te bát? Podívejte se na Bliss. Na té není vidět sebemenší rozrušení.

Ta si nemyslí, že hrozí nějaká krize.“

Bliss si přehodila ladnou nožku přes opěradlo křesla a zavrtěla

na něj prsty u nohy. „Ovšem, Treve, že si nedělám starosti. Vy si

s tím dokážete poradit.“

Trevize ze sebe vyrazil: „Já?“

„Gaia vás sem přivedla prostřednictvím spousty jemných mani-

pulací. Právě vy musíte čelit naší krizi.“ Dom se odmlčel.

Trev na něj vytřeštil oči a ohromení v jeho tváři pomalu vystří-

dal rostoucí hněv. „Já? Při celém Vesmíru, proč zrovna já? Já s tím

nemám nic společného.“

„Ale přesto, Treve,“ řekl Dom s takřka fascinujícím klidem, „vy.

Jedině vy. Při celém Vesmíru, právě vy.“

– 340 –

Kapitola osmnáctá

STŘETNUTÍ

75.

Stor Gendibal se ke Gaie přibližoval skoro tak opatrně jako Tre-

vize – a teď, když se její hvězda jevila jako zřetelný disk a bylo

možné ji pozorovat jen přes silné filtry, se na okamžik zastavil, aby

přemýšlel.

Sura Noviová seděla stranou a občas na něj vrhla ustrašený po-

hled.

Tiše se zeptala: „Mistře?“

„Copak je, Noviová?“

„Nejste nešťastný?“

Rychle se na ni podíval. „Ne. Jenom znepokojený. Pamatuješ se

na to slovo? Snažím se rozhodnout, jestli se k ní mám blížit rychle

nebo ještě počkat. Noviová, mám být hodně odvážný?“

„Vy jste snad, Mistře, hodně odvážný pořád.“

„Být hodně odvážný je někdy pěkná hloupost.“

Noviová se usmála: „Jak může být Mistr vědec hloupý? Mistře,

není to slunce?“ Ukázala na obrazovku.

Gendibal přikývl.

Po chvíli váhání Noviová řekla: „Je to slunce, které svítí na

Trantor? Je to damovské slunce?“

„Ne, Noviová. To je docela jiné slunce. Takových sluncí je

spousta, celé miliardy.“

„Ach! Já jsem to vlastně věděla. Jenom jsem tomu nedokázala

uvěřit. Mistře, jak to, že člověk může mít něco v hlavě – a přece to-

mu nevěřit?“

Gendibal se slabě usmál. „V tvé hlavě, Noviová –“ začal, a jak

to řekl, automaticky vstoupil do její mysli. Když se tam ocitl, jako

vždycky ji jemně pohladil – jenom se konejšivě dotkl jejích mentál-

– 341 –

ních úponků, aby zůstala klidná a nevzrušená – a potom by ji zase

opustil jako vždycky, kdyby ho něco nezadrželo.

To, co ucítil, se dalo sotva popsat bez použití mentalických vý-

razů, nanejvýš metaforou. Mozek Noviové žhnul. Jeho žár byl tak

slabý, že se dal sotva postřehnout.

Mohl se objevit pouze v případě existence mentalického pole

působícího zvenčí – mentalického pole o tak nízké intenzitě, že je

Gendibalova vlastní školená mysl přes svou nesmírnou citlivost jen

stěží dokázala zachytit, a to i na pozadí naprosto jasných mentalic-

kých struktur Noviové.

„Noviová, jak se cítíš?“ zeptal se přímo.

Otevřela oči dokořán. „Cítím se dobře, Mistře.“

„Netočí se ti hlava, nemáš v ní zmatek? Zavři oči a zůstaň sedět

úplně v klidu, dokud ti neřeknu teď.“

Poslušně zavřela oči. Gendibal z její mysli opatrně setřel všech-

ny vnější vjemy, uklidnil tok jejích myšlenek, utišil její emoce, hladil

– hladil – Nezbývalo nic než ten žár a ten byl tak slabý, že by skoro

uvěřil, že vůbec neexistuje.

„Teď,“ řekl, a Noviová otevřela oči.

„Jak je ti, Noviová?“

„Jsem úplně klidná. Vůbec necítím únavu.“

Bylo to samozřejmě příliš slabé, aby to na ni mohlo mít zjevné

účinky.

Obrátil se k počítači a trochu se s ním potýkal. Musel uznat, že

s počítačem netvoří nijak sehranou dvojici. Snad proto, že byl příliš

zvyklý uplatňovat svou mysl přímo, takže mu dělalo problémy pra-

covat pomocí nějakého prostředníka. Teď ovšem nehledal mysl, ale

loď. A v počáteční fázi pátrání mohl dosáhnout lepších výsledků

s pomocí počítače.

Našel takovou loď, jejíž přítomnost předpokládal. Byla od něj

vzdálena půl miliónu kilometrů a svou konstrukci se značně podoba-

la té jeho; až na to, že byla mnohem větší a lépe vybavená.

Jakmile Gendibal s pomocí počítače zjistil její polohu, mohl

přenechat velení přímo své mysli. Vyslal ji navenek – přesně

k vytčenému cíli – a jejím prostřednictvím ohmatával (nebo obdob-

ným mentalickým způsobem zkoumal) loď uvnitř i zvenčí.

– 342 –

Potom vyslal svou mysl k planetě Gaia, přiblížil se k ní o něko-

lik miliónů kilometrů a stáhl se zpátky. Žádný z těch pokusů mu sám

o sobě nemohl dát jednoznačnou odpověď, který z těch objektů –

pokud vůbec některý – je zdrojem toho pole.

„Noviová,“ obrátil se k ní, „Pro příští chvíle bych byl rád, kdyby

ses posadila vedle mně.“

„Mistře, hrozí nějaké nebezpečí?“

„To tě vůbec nemusí znepokojovat. Postarám se, abys byla

v naprostém bezpečí.“

„Mistře, já si nedělám starosti, že bych nebyla v bezpečí. Jestli

nám hrozí nebezpečí, tak bych vám ráda pomohla.“

Gendibal celý zjihl. „Noviová,“ řekl jí, „už jsi mi pomohla. Díky

tobě jsem si všiml jedné maličkosti, která je pro mě důležitá. Bez

tebe už jsem mohl být v pěkné kaši, ze které bych se jen tak nedo-

stal.“

„To jsem, Mistře, dokázala svou myslí, jak jste to jednou vy-

světloval?“ zeptala se užasle Noviová.

„Přesně tak. Žádný přístroj nemohl být citlivější. Moje vlastní

mysl taková není, je až příliš složitá.“

Tvář Noviové se rozzářila radostí. „Já jsem tak ráda, že vám

můžu pomáhat.“

Gendibal se usmál a přikývl – potom dospěl k neradostnému po-

znání, že bude potřebovat ještě jinou pomoc. Něco dětinského v něm

protestovalo. Vždyť je to jeho úkol – jenom jeho.

A přece se nemohl obejít bez cizí pomoci. Zvyšovala se pravdě-

podobnost…

76.

Na Trantoru Quindor Shandess cítil, jak tíživě na něj doléhá od-

povědnost spojená s funkcí Prvního Mluvčího. Od chvíle, kdy Gen-

dibalova loď zmizela v temnotě za hranicemi atmosféry, nesvolal

žádnou schůzi Stolu. Plně ho zaměstnávaly vlastní myšlenky.

Bylo rozumné dovolit Gendibalovi, aby letěl sám? Gendibal byl

skvělý, ale ne tak skvělý, aby nezbýval prostor pro přehnanou sebe-

jistotu. Gendibalovou největší chybou byla domýšlivost, zatímco

– 343 –

Shandessovou vlastní velkou chybou (jak si s trpkostí pomyslel) byla

únava stáří.

Znovu a znovu ho napadalo, že brát si příklad z Preema Palvera,

který poletoval Galaxií, aby zjednal nápravu věcí, bylo nebezpečné.

Copak se mohl najít druhý Preem Palver? Třeba i v osobě Gendiba-

la? A to měl Palver s sebou svoji ženu.

Gendibal měl sice tu Damovanku, ale ta byla docela bezvý-

znamná. Palverova žena byla plnoprávnou Mluvčí.

Když Shandess čekal zprávu od Gendibala, měl pocit, že den

ode dne stárne – a s každým dnem, kdy se té zprávy nedočkal, rostlo

i jeho napětí.

Měl vyslat skupinu lodí, flotilu –

Ne. To by Stůl nedovolil.

A přece…

Když se té zprávy konečně dočkal, právě spal těžkým spánkem,

který mu nepřinášel úlevu. Noc byla větrná a on zpočátku nemohl

usnout. Jako dítě si představoval, že ve větru slyší hlasy.

Jeho poslední myšlenky, předtím než upadl do těžkého spánku,

patřily toužebným představám vlastní rezignace, přání, aby to mohl

udělat, spojené s vědomím, že to není možné, protože v této chvíli by

se jeho nástupcem stala Delarmiová.

A potom přišlo zavolání a on se v posteli posadil a byl okamžitě

vzhůru.

„Jste v pořádku?“ zeptal se.

„V naprostém, První Mluvčí,“ odpověděl Gendibal, „Neměli

bychom, v zájmu větší stručnosti, navázat vizuální spojení?“

„Snad později,“ řekl Shandess. „Především, jaká je situace?“

Gendibal mluvil velice pečlivě, protože poznal, že jeho protěj-

šek se právě probudil a vycítil jeho nesmírnou únavu. „Jsem

v blízkosti obydlené planety jménem Gaia, o jejíž existenci, pokud

vím, není zmínka v žádném Galaktickém archívu.“

„Svět těch, kdo se snaží zdokonalit Seldonův plán? Anti-

mezků?“

„Možná, První Mluvčí. Existuje důvod k takovým domněnkám.

Za prvé: loď, na které je Trevize s Peloratem, se značně přiblížila ke

– 344 –

Gaie a pravděpodobně tam přistála. A za druhé, ve Vesmíru asi půl

miliónu kilometrů ode mne je válečná loď První Nadace.“

„Takový zájem nemůže být bezdůvodný.“

„První Mluvčí, všechno to může mít nějakou souvislost. Já jsem

tady jen proto, že sleduji Trevize – a ta válečná loď je tu možná

z téhož důvodu. Zbývá jen otázka, proč je tady Trevize.“

„Mluvčí, chcete ho sledovat až k planetě samé?“

„O té možnosti jsem uvažoval, ale něco se stalo. Teď jsem od

Gaii sto miliónů kilometrů a v prostoru kolem sebe cítím mentalické

pole – homogenní a nesmírně slabé. Vůbec bych si ho nevšiml, nebýt

mysli té Damovanky, která ho dokázala zachytit. Je to zvláštní mysl,

proto jsem také souhlasil, že ji vezmu s sebou.“

„Takže váš předpoklad byl správný. Myslíte, že to věděla Mluv-

čí Delarmiová?“

„Když mě nutila, abych tu ženu vzal s sebou? To sotva – ale

přece jsem toho, První Mluvčí, s radostí využil.“

„To jsem sám rád. Mluvčí Gendibale, vy za zdroj pole pokládáte

tu planetu?“

„O tom bych se mohl přesvědčit, jen kdybych provedl měření ve

značně vzdálených bodech, abych zjistil, jestli to pole vůbec má ku-

lovou symetrii. Jednosměrná mentální sonda prokázala, že je to

pravděpodobné, ale ne jisté. Nebylo by ovšem moudré pokračovat

v dalším průzkumu v přítomnosti válečné lodě První Nadace.“

„Ta vás přece nemůže ohrozit.“

„To bych s jistotou netvrdil. Zatím, První Mluvčí, ještě nemohu

vyloučit, že sama není ohniskem toho pole.“

„Ale oni…“

„První Mluvčí, promiňte, že vás přerušuji. Ale nevíme, kam až

mohl dospět technický pokrok První Nadace. Chovají se nezvykle

sebejistě a třeba nás ještě mohou nepříjemně překvapit. Musíme zjis-

tit, jestli nemají nějaké zařízení, které by jim umožňovalo zvládnout

mentaliku. Stručně řečeno, První Mluvčí, buď mám proti sobě váleč-

nou loď mentaliků, nebo jejich planetu.“

„Pokud je to válečná loď, pak ti mentalici mohou být až příliš

slabí, aby mi mohli zabránit v pohybu, ale přesto by mě mohli zdržet

– a pak mě snadno zlikvidovat čistě fyzickými zbraněmi válečné lo-

– 345 –

di. Ovšem pokud je tím zdrojem planeta a její pole se dá zjistit na

takovou vzdálenost, mohlo by to znamenat, že má na povrchu

ohromnou intenzitu – větší, než s jakou bych se i při svých schopnos-

tech dokázal vypořádat.

V každém případě bude nezbytné zřídit síť – totální síť – která

mi v případě potřeby umožní čerpat ze všech zdrojů Trantoru.“

První Mluvčí znejistěl. „Totální síť. Tu jsme nikdy nepoužili,

ani o tom neuvažovali – s výjimkou Mezkovy éry.“

„První Mluvčí, současná krize může být ještě závažnější než ta

s Mezkem.“

„Nevím, jestli Stůl bude souhlasit.“

„První Mluvčí, snad není nutné, abyste je žádal o souhlas. Měl

byste vyhlásit výjimečný stav.“

„Čím bych to mohl odůvodnit?“

„První Mluvčí, řekněte jim to, co jsem vám řekl.“

„Mluvčí Delarmiová prohlásí, že jste neschopný zbabělec, kte-

rého vlastní strach dohnal k šílenství.“

Gendibal odpověděl až po chvíli. „První Mluvčí, počítám s tím,

že něco takového řekne, ale ať si říká, co chce, tak to přežiju. Teď

není v sázce moje pýcha nebo sebeláska, ale sama existence Druhé

Nadace.“

77.

Starostka Brannoová se zlověstně usmála, a tím víc vystoupily

drsné rysy její vrásčité tváře. „Myslím, že se do toho můžeme dát.

Jsem na ně připravena.“

„Pořád jste si jista, že víte, co děláte?“ Zeptal se jí Kodell.

„Liono, kdybych byla takový blázen, za jakého mě údajně máte,

jestlipak byste trval na tom, že se mnou zůstanete na jedné lodi?“

Kodell pokrčil rameny. „Pravděpodobně ano. Potom bych tu

byl, paní Starostko, proto, abych využil mizivé šance, že bych vás

ještě mohl zastavit, rozmluvit vám to, nebo vás aspoň přibrzdit, než

byste zašla příliš daleko. A samozřejmě, pokud nejste blázen…“

– 346 –

„V tom případě bych nechtěl, abyste byla sama, kdo vejde do

dějin. Jen ať tam stojí, že jsem tu byl s vámi a ať si třeba lámou hla-

vu, čí je to vlastně zásluha. Co tomu říkáte, Starostko?“

„To je moc chytré, Liono, chytré – ale úplně zbytečné. Já jsem

byla rozhodující silou v pozadí trůnu příliš mnoha Starostů, takže by

sotva někdo uvěřil, že bych něco takového připustila za své vlastní

vlády.“

„Uvidíme.“

„To sotva, protože takové historické hodnocení přijde na řadu až

po naší smrti. Přesto ale nemám obavy. Pokud jde o mé místo

v dějinách, ani pokud jde o tohle,“ a ukázala na obrazovku.

„Comporova loď,“ řekl Kodell.

„Comporova loď, to je pravda,“ přisvědčila Brannoová, „jenže

bez Compora. Jedna z našich průzkumných lodí zaznamenala výmě-

nu posádky. Comporovu loď zastavila nějaká jiná. Na tuhle nastoupi-

li dva lidé z té druhé lodě, Compor se později vzdálil a přešel na tu

jejich.“

Brannoová si zamnula ruce. „Trevize dokonale sehrál svou roli.

Vyhnala jsem ho do Vesmíru, aby posloužil jako hromosvod, a to se

také stalo. Přitáhl blesk. Loď, která zastavila Compora, patří Druhé

Nadaci.“

„To bych rád věděl, kde berete tu jistotu,“ ušklíbl se Kodell, při-

tom vytáhl dýmku a pomalu ji začal nacpávat tabákem.

„Protože jsem už dávno měla podezření, že by Compor mohl být

pod kontrolou Druhé Nadace. V životě neměl problémy. Vždycky

mu všechno vycházelo – a jaký to byl odborník na sledování hyper-

prostorem. Zrady na Trevizovi se klidně mohl dopustit z obyčejných

pohnutek člověka vedeného ctižádostí – jenže si na tom dal až příliš

záležet. Jako by za tím bylo něco víc než osobní ctižádost.“

„Samé dohady, Starostko!“

„Dohady skončily ve chvíli, kdy sledoval Trevize přes mnoho-

četné Skoky tak snadno, jako by to byl jenom jeden.“

„Starostko, přitom mu přece mohl pomáhat počítač?“

Ale Brannoová zaklonila hlavu a rozesmála se: „Drahý Liono,

máte tolik práce s vymýšlením složitých nástrah, že zapomínáte, jak

účinná může být jednoduchá metoda. Compora jsem za Trevizem

– 347 –

neposlala proto, že bych potřebovala sledovat Trevize. K čemu by to

bylo? Kdyby chtěl Trevize sebevíc uchovat v tajnosti směr svého

postupu, stejně by na každém světě mimo Nadaci, který by navštívil,

musel upoutat pozornost. Moderní plavidlo Nadace, jeho silný ter-

minský přízvuk, kredity Nadace – to všechno by ho muselo automa-

ticky prozradit. A v případě nouze by se automaticky obrátil s žádostí

o pomoc na úředníky Nadace, tak jako na Sayshellu, kdy jsme věděli

o každém jeho kroku hned, jak ho udělal – docela nezávisle na Com-

porovi. Ne,“ pokračovala rozvážně, „Compora jsem vyslala proto,

abych prověřila Compora. A to se podařilo, protože jsme mu zcela

záměrně dali vadný počítač, jehož závada nebyla takového druhu,

aby omezovala manévrovací schopnosti lodě, ale rozhodně nebyl

dost pohotový, aby mohl prokázat platnou službu při sledování mno-

hočetného Skoku. A přece to Compor bez problémů zvládl.“

„Vidím, Starostko, že je spousta věcí, které mi neřeknete, dokud

to sama neuznáte za vhodné.“

„Liono, ty věci před vámi tajím jen proto, že vám jejich nezna-

lost neublíží. Obdivuji vás a využívám vašich služeb, ale moje důvě-

ra k vám má přesně stanovené meze, stejně jako ta vaše ke mně – a

to se prosím nesnažte popřít.“

„Nic takového nemám v úmyslu,“ odmítl chladně Kodell, „a

jednou si vám to, Starostko, dovolím připomenout. Máte snad ještě

něco, o čem bych měl v této chvíli vědět? Jaká loď ho to vlastně za-

stavila? Pokud je Compor z Druhé Nadace, pak ta loď musela být

její.“

„Liono, s vámi je stejně radost mluvit. Jak rychle dokážete

všechno pochopit. Druhá Nadace se totiž nenamáhá skrývat své sto-

py. Spoléhá na své obranné prostředky, které ty stopy mají učinit

neviditelnými, i když takové nejsou. Člověka z Druhé Nadace by

nikdy nenapadlo použít loď cizí výroby, i kdyby věděli, jak přesně

dokážeme zjistit původ lodě podle způsobu využití energie. Takový

poznatek by mohli kdykoli odstranit z každé mysli, která ho získala,

tak proč se zatěžovat nějakým skrýváním? A naší průzkumné lodi se

podařilo zjistit původ lodě, která se přiblížila ke Comporovi, několik

minut poté, co ji zaměřila.“

– 348 –

„A to, co jsme se dověděli, nám nejspíš Druhá Nadace vymaže

z paměti.“

„Když to dokáže,“ řekla Brannoová, „ale možná zjistí, že všech-

no je jinak.“

„Před chvíli jste říkala, že víte, kde leží Druhá Nadace. Že si

nejdřív vezmete na starost Gaiu a potom Trantor. Z toho soudím, že

ta druhá loď pochází z Trantoru.“

„Váš předpoklad je správný. Divíte se?“

Kodell pomalu zavrtěl hlavou. „Když to vidím s odstupem času,

tak ani ne. Ebling Mis, Toran Darell a Bayta Darellová, ti všichni

byli na Trantoru v době, kdy byl zneškodněn Mezek. Arkady Darel-

lová, Baytina vnučka, se na Trantoru narodila a znovu se na Trantoru

objevila v době údajné zkázy té Druhé Nadace. V jejím popisu udá-

lostí hraje klíčovou roli nějaký Preem Palver, který se vždycky obje-

vil v pravý čas a to byl trantorský kupec. Takže snad muselo být jas-

né že Druhá Nadace bude na Trantoru, kde žil sám Hari Seldon

v době, kdy obě Nadace založil.“

„Úplně jasné, až na to, že se o takové možnosti nikdo nikdy ne-

zmínil. O to se postarala Druhá Nadace. To jsem měla na mysli –

říkala jsem, že své stopy nemusí skrývat, když může tak snadno zaří-

dit, aby se nikdo nedíval jejich směrem a pokud by ty stopy přece

někdo spatřil, mohla vzpomínku na ně vymazat z paměti.“

„V tom případě bychom se neměli moc rychle dívat směrem,

kterým snad chtějí obrátit naši pozornost. Jak asi mohl Trevize usou-

dit, že Druhá Nadace ještě existuje? Proč mu v tom Druhá Nadace

nezabránila?“

Brannoová vztyčila sukovité prsty a začala na nich vypočítávat.

„Za prvé, Trevize je naprosto výjimečný člověk, který i přes svou

hlučnou neopatrnost má v sobě něco, co jsem nedokázala pochopit.

Snad je to zvláštní případ. Za druhé je jasné, že Druhá Nadace muse-

la něco tušit. Compor se Trevizovi okamžitě pověsil na paty a udal

mi ho. Spoléhal na to, že Trevize zneškodním, aniž by Druhá Nadace

musela riskovat otevřený zásah. Za třetí, když moje reakce zcela ne-

splnila jeho očekávání – žádná poprava, žádné vězení, žádné vyma-

zání paměti, nebo vyšetření mozku Psychickou sondou, ale poslala

– 349 –

jsem ho jenom do Vesmíru, pak Druhá Nadace zašla ještě dál. Přímo

za ním vyslala jednu ze svých lodí.

A s potlačovanou radostí dodala: „Výborný hromosvod.“

„A co podnikneme dál?“

„Změříme síly s tím člověkem z Druhé Nadace, kterého máme

před sebou. Právě teď se k němu vlastně docela zvolna přibližuje-

me.“

78.

Gendibal a Noviová seděli bok po boku a dívali se na obrazov-

ku.

Noviová byla vyděšená. To Gendibal dokázal jasně vycítit, stej-

ně jako zoufalé úsilí, s jakým se svůj strach snažila potlačit. Gendibal

jí v tom zápase ani nemohl přijít na pomoc, protože v této chvíli ne-

pokládal za moudré dotknout se její mysli, aby tím nepřekryl její

reakci na přítomnost slabého mentalického pole, které je obklopova-

lo.

Válečná loď Nadace se blížila pomalu ale jistě. Byla to velká vá-

lečná loď a podle jeho předchozích zkušeností s loděmi Nadace moh-

la být její posádka tvořena až šesti muži. Její zbraně, tím si byl Gen-

dibal jistý, by samy o sobě dokázaly odrazit a v případě potřeby i

zničit flotilu složenou z jakýchkoli lodí, které měla k dispozici Druhá

Nadace, pokud by její lodě musely spoléhat čistě na fyzickou sílu.

Za daných okolností ovšem postup válečné lodě, třeba i proti je-

diné lodi pilotované člověkem z Druhé Nadace, umožňoval vyvodit

jisté závěry. I kdyby ta loď měla mentalické schopnosti, sotva by

takhle mířila přímo do rukou Druhé Nadaci. Spiš by se dalo předpo-

kládat, že se k ní blíží z nevědomosti – která mohla mít různé důvo-

dy.

Bylo možné, že kapitán válečné lodě netuší, že byl Compor vy-

střídán – a pokud něco tuší, neví o vystřídání člověkem z Druhé Na-

dace, nebo snad vůbec nemá ponětí, co to ta Druhá Nadace je.

Nebo (a Gendibal nechtěl vyloučit žádnou možnost) co když je

ta loď skutečně vybavena mentalickou silou, a přece postupuje tak

sebejistě. To mohlo jedině znamenat, že ji ovládá megaloman, nebo

– 350 –

má takové schopnosti, jaké si Gendibal ani s největší dávkou fantazie

nedokázal představit.

Ale co si dokázal představit, nebylo ještě tak docela jisté.

Pozorně zkoumal mysl Noviové. Noviová, samozřejmě na rozdíl

od Gendibala, nedokázala mentalické pole vnímat vědomě – a přece

přitom Gendibalova mysl nemohla dosáhnout takové citlivosti, ani

zjistit tak slabé mentální pole jako mysl Noviové. Byl to paradox,

který bude nutné v budoucnu důsledně prozkoumat a potom možná

přinese plody z dlouhodobého hlediska mnohem většího významu

než bezprostřední problém, jaký teď představuje blížící se loď.

Gendibal takovou možnost intuitivně pochopil, když poznal ne-

zvyklou přehlednost a symetrii mysli Noviové. V hloubi duše pocítil

hrdost na svou vlastní intuici. Mluvčí byli vždycky hrdí na své intui-

tivní schopnosti, ale nakolik to bylo důsledkem toho, že nedokázali

objektivně měřit pole přímými fyzikálními metodami, a tudíž nemoh-

li chápat prapodstatu svého konání? Bylo snadné zakrývat nevědo-

most mystickým slovem „intuice“. A nakolik ta jejich nevědomost

mohla pramenit z toho, že podceňovali význam fyziky v porovnání

s mentalikou?

A kolik z toho byla nekritická pýcha? Jakmile se stane Prvním

Mluvčím, pomyslel si Gendibal, všechno se změní. Rozdíl v úrovni

fyzikálních znalostí mezi oběma Nadacemi se musí zmenšit. Druhá

Nadace nemůže být trvale vystavena nebezpečí zániku, kdykoli dojde

k sebemenšímu oslabení mentalického monopolu.

Vlastně nebylo vyloučeno, že k oslabení monopolu právě došlo.

Možná že První Nadace dosáhla jistého pokroku anebo existuje spo-

jenectví mezi První Nadací a Antimezky. (To bylo poprvé, co ho

něco takového napadlo, a on se zachvěl.)

Podobné úvahy mu probíhaly hlavou rychlostí běžnou u Mluv-

čího. Zároveň však nepřestával soustředěně vnímat slabý žár v mysli

Noviové, reakci na jemné, vše pronikající mentalické pole kolem

nich. Když se k nim blížila válečná loď Nadace, jeho intenzita se

nezvyšovala.

To samo o sobě nebylo nezvratným důkazem, že loď není vyba-

vena mentalikou. Bylo známo, že pro mentalické pole neplatí zákon

převráceného čtverce. Jeho intenzita se nezvyšovala přesně se čtver-

– 351 –

cem vzdálenosti, o kterou se přiblížil vysílač k přijímači. Tím se liši-

lo od pole elektromagnetického a gravitačního. Ale i když se menta-

lická pole s rostoucí vzdáleností neměnila tak výrazně jako různá

pole fyzikální, nebyla na vzdálenost úplně necitlivá. Během přibližo-

vání lodě by mysl Noviové měla zaznamenat zřetelné zvýšení inten-

zity – aspoň nějaké zvýšení.

(Jak je vůbec možné, že za pět století nikoho z Druhé Nadace –

Harim Seldonem počínaje – nenapadlo hledat matematické vyjádření

vztahu mezi mentalickou intenzitou a vzdáleností? Tohle odbývání

fyziky musí skončit, a také skončí, to si Gendibal v duchu slavnostně

slíbil.)

Pokud by válečná loď byla vybavena mentalikou a přitom měla

naprostou jistotu, že se blíží k člověku z Druhé Nadace, copak by

před takovým krokem nezvýšila intenzitu svého pole na maximum?

A v tom případě by přece mysl Noviové musela zaznamenat nějakou

výraznější reakci!

Nic takového se nestalo!

Gendibal s jistotou vyloučil možnost, že by válečná loď byla

vybavena mentalikou. Blížila se k nim z nevědomosti, a proto ne-

představovala zvláštní nebezpečí.

Mentalické pole ovšem stále existovalo, ale jeho zdrojem muse-

la být Gaia. To bylo dost znepokojivé, avšak nejbližší problém před-

stavovala loď. Ten musí vyřešit nejdřív a potom může obrátit pozor-

nost k světu Antimezků.

Čekal. Válečná loď jistě něco podnikne, nebo se k němu přiblíží

natolik, aby měl jistotu, že může zahájit účinnou ofenzívu.

Válečná loď se stále přibližovala – teď už docela rychle – a po-

řád se k ničemu neměla. Konečně Gendibal usoudil, že může udeřit

s dostatečnou silou. Nikomu nezpůsobí bolest, sotva nějaké nepří-

jemné pocity – všichni na palubě zjistí pouze, že se jejich svalová

reakce výrazně zpomalí.

Gendibal vymezil mentalické pole ovládané svou myslí. To zvý-

šilo svou intenzitu a vzdálenost mezi loděmi překonalo rychlostí

světla. (Obě lodě byly tak blízko, že spojení hyperprostorem – které

by mělo za následek úbytek přesnosti – bylo zbytečné.)

A tehdy Gendibal oněměl úžasem.

– 352 –

Válečná loď Nadace byla vybavena účinným mentalickým ští-

tem, jehož hustota se zvyšovala úměrně s růstem intenzity jeho vlast-

ního pole. Válečná loď se přece jenom nepřibližovala z nevědomosti

– a měla nečekanou, i když jen pasivní zbraň.

79.

„Á,“ zvolala Brannoová. „Liono, pokusil se zaútočit. Podívejte!“

Ručička psychometru se pohnula a trhavým pohybem stoupala

vzhůru.

Vývojem mentalického štítu se vědci Nadace zabývali sto dva-

cet let v nejtajnějším z vědeckých projektů, srovnatelném snad jen

s osamoceným úsilím Hariho Seldona při formování psychohistoric-

ké analýzy. Pět generací lidských bytostí se podílelo na postupném

zdokonalování zařízení, které nebylo doloženo jedinou přijatelnou

teorií.

Žádného pokroku by ovšem nemohlo být dosaženo bez vynálezu

psychometru, který jim v každé etapě mohl sloužit jako jasný ukaza-

tel směru a stupně dosaženého pokroku. Nikdo nedokázal vysvětlit,

jak funguje, a přece všechno svědčilo o tom, že dokáže měřit nezmě-

řitelné a vyčíslit nespočitatelné. Brannoová měla pocit (který s ní

sdíleli i někteří další), že kdyby Nadace dokázala vysvětlit, na jakém

principu funguje psychometr, mohla by se v kontrole myšlení vyrov-

nat Druhé Nadaci.

Ale to byla hudba budoucnosti. Zatím jim musí stačit štít, zvlášť

když má oporu v naprosté převaze fyzických zbraní. Brannoová po-

slala zprávu, pronesenou mužským hlasem bez veškerých známek

emocí, takže byl monotónní a jako bez života.

„Volám loď Jasná hvězda a její uchvatitele. Pirátským činem

jste se zmocnili lodě Flotily Federace Nadace. Okamžitě se vzdejte i

s lodí, jinak proti vám zaútočíme.“

Odpověď zazněla přirozeným hlasem. „Starostko Brannoová

z Terminu, vím, že jste na lodi. Jasné hvězdy jsem se nezmocnil pi-

rátským činem. Na palubu mě dobrovolně pozval její právoplatný

kapitán Munn Li Compor z Terminu.

– 353 –

Žádám o dočasné příměří, abychom mohli projednat otázky za-

jímající obě strany.“

Kodell Brannoové pošeptal: „Starostko, pusťte mě ke slovu.“

Pohrdavě zvedla ruku: „Liono, za to odpovídám já.“

Když upravila vysílač, tón její řeči se svým důrazem a chladnou

střízlivostí příliš nelišil od umělého hlasu, který mluvil předtím.

„Člověče z Druhé Nadace, pochopte, v jaké jste situaci. Pokud

se okamžitě nevzdáte, můžeme vaši loď zlikvidovat během chvíle, za

jakou doletí světlo od naší lodě k vaší a jsme připraveni to udělat.

Tím nic neztratíme, protože nevíte nic, proč bychom vás měli nechat

naživu. Víme, že jste z Trantoru a jen co se vypořádáme s vámi, jsme

připraveni vypořádat se s Trantorem. Jsme ochotni dát vám čas,

abyste mohl promluvit, ale vzhledem k tomu, že nám sotva můžete

sdělit něco důležitého, nehodláme poslouchat dlouho.“

„V tom případě,“ prohlásil Gendibal, „budu mluvit rychle a

k věci. Váš štít není a také nemůže být dokonalý. Přecenili jste jeho

kvality, zatímco mě jste podcenili. Mohu ovládnout vaši mysl a mít ji

pod kontrolou. Možná že ne tak snadno jako v nepřítomnosti štítu,

ale přece dost snadno. Jakmile se pokusíte použít nějakou zbraň, ude-

řím – a uvědomte si jednu věc: Bez štítu mohu vaši mysl ovládnout

hladce, aniž bych ji nějak poškodil. V přítomnosti štítu mi ovšem

nezbyde než ho prorazit, což mohu. A potom s vámi nedokážu za-

cházet zvlášť jemně ani obratně. Vaše mysl bude roztříštěna stejně

jako štít a následky budou nenapravitelné. Jinými slovy, vy mne zni-

čit nemůžete, zatímco já vás zničit mohu, když budu muset udělat

něco horšího, než vás zabít. Bude z vás jenom bezduchá troska.

Chcete to riskovat?“

„Víte sám, že to nedokážete,“ odtušila Branoová.

„Takže chcete riskovat následky, které jsem popsal?“ zeptal se

Gendibal chladným a lhostejným tónem.

Kodell se sklonil a zašeptal: „Při Seldonovi, Starostko –“

Gendibal pronesl (sice ne okamžitě, protože světlu a všemu, co

se pohybovalo rychlostí světla – trvalo překonání vzdálenosti od jed-

né lodě k druhé něco přes jednu sekundu): „Kodelle, sleduji vaše

myšlenky. Nemusíte šeptat. Sleduji i myšlenky Starostky. Je neroz-

– 354 –

hodná, takže zatím nemusíte podléhat panice. A už skutečnost, že to

vím, je dostatečným důkazem, že váš štít není nepropustný.“

„Ten se dá zesílit,“ pronesla vyzývavě Starostka.

„Stejně jako moje mentalická síla,“ odpověděl Gendibal.

„Ale já si tu v klidu sedím a k tomu, abych štít udržela v činnos-

ti, vystačím jenom s fyzikální energií, které mám tolik, abych štít

udržela v činnosti dost dlouho. Vy musíte k překonání štítu používat

mentalickou energii, a tím se unavíte.“

„Nejsem unavený,“ ujistil ji Gendibal. „V této chvíli ani jeden

z vás není schopen dát rozkaz nikomu z členů posádky vaší lodě, ani

z osazenstva některé jiné lodě. To ještě zvládnu, aniž bych vám nějak

ublížil, ale nesnažte se vymanit z mého vlivu, protože kdybych tomu

musel čelit zvýšením intenzity vlastní síly, musíte počítat s následky,

o kterých jsem mluvil.“

„Počkám,“ řekla Brannoová a s výrazem neochvějné trpělivosti

si položila ruce do klína. „Vy se unavíte a rozkazy, které potom bu-

dou vydány, nebudou mít za cíl vaši likvidaci, protože to už budete

neškodný. Na základě těch rozkazů bude hlavní Flotila Nadace vy-

slána proti Trantoru. Pokud chcete zachránit svůj svět – vzdejte se.

Druhé orgie zkázy by vaše organizace nepřečkala bez úhony jako ty

první, v době Velkého drancování.“

„Copak, Starostko, nechápete, že kdybych měl pocit zmáhající

únavy, což se nestane, mohu svůj svět docela jednoduše zachránit

tím, že vás zničím dřív, než k tomu ztratím potřebnou sílu?“

„To neuděláte. Vaším hlavním úkolem je zachovat Seldonův

plán. Kdybyste odstranil Starostku Terminu, a tak zasadil ránu váž-

nosti a důvěře, jaké se těší První Nadace, což by hluboce otřáslo je-

jím mocenským postavením a dodalo odvahy nepřátelům po celé

Galaxii, nastal by takový rozvrat Plánu, že by to pro vás mělo skoro

stejné důsledky jako zkáza Trantoru. Měl byste se raději vzdát.“

„Chcete vsadit na to, že si pořádně rozmyslím, než se vás roz-

hodnu zlikvidovat?“

Brannoové se nadzvedla hruď, když se zhluboka nadechla a po-

malu vydechovala. Potom pevně prohlásila: „Ano!“

A Kodell, který seděl vedle ní, zbledl.

– 355 –

80.

Gendibal upřeně hleděl na postavu Brannoové vznášející se nad

prázdným prostorem těsně u stěny. V důsledku rušivých účinků štítu

byl obraz mírně roztřesený a mlhavý. Rysy muže vedle ní byly doce-

la nejasné, protože na něj Gendibal nemohl plýtvat energií. Musel se

soustředit na Starostku.

Ta ovšem před sebou žádný obraz neměla. Nemohla například

poznat, že také on má společnost. Nemohla nic usoudit z jeho výra-

zu, z řeči jeho těla. Po této stránce byla v nevýhodě.

Všechno, co řekl, byla pravda. Mohl ji rozdrtit kdyby vynaložil

ohromnou mentalickou sílu – a pak by stěží zabránil nenapravitelné-

mu poškození její mysli.

A přece všechno, co řekla ona, byla také pravda. Kdyby ji zlik-

vidoval, Plán by to poškodilo, stejně jako ho poškodil sám Mezek.

Nové poškození mohlo být skutečně závažnější, protože doba značně

pokročila a na nápravu chybného kroku by nezbývalo tolik času.

A ještě k tomu tady byla Gaia, která zůstávala neznámou veliči-

nou – a její sotva patrné mentalické pole, které ho ani na okamžik

nenechávalo v klidu.

Letmo se dotkl mysli Noviové, aby se přesvědčil, že ten žár stále

trvá. Byl tam a vůbec se nezměnil.

Ten dotyk rozhodně nemohla cítit, ale otočila se k němu a zdě-

šeně zašeptala: „Mistře, je tady nějaká lehká mlha. To mluvíte s ní?“

Tu mlhu musela vnímat prostřednictvím nepatrného spojení je-

jich myslí. Gendibal si položil prst na ústa. „Neměj strach, Noviová.

Zavři oči a odpočívej.“

Zvýšil hlas. „Starostko Brannoová, vsadila jste na správnou kar-

tu. Nechci vás okamžitě zlikvidovat, protože když vám teď něco vy-

světlím, snad se necháte přesvědčit rozumnými důvody a nebude

třeba, abychom si navzájem usilovali o život. Dejme tomu, Starostko,

že zvítězíte a já se vzdám. Co bude následovat? Vy a vaši nástupci,

opojeni sebevědomím a přehnanou důvěrou v mentalický štít, se bu-

dete se zbytečným spěchem snažit o rozšíření své moci nad Galaxií.

Tím ovšem oddálíte založení Druhé říše, protože také zničíte

Seldonův plán.“

– 356 –

„Nijak mě nepřekvapuje, že mě nechcete zlikvidovat hned a jak

vás tak sleduji, zřejmě budete muset uznat, že se mě neodvážíte zlik-

vidovat vůbec,“ odpověděla starostka.

„Podléháte nemístnému sebeuspokojení. Poslouchejte. Většina

Galaxie ještě nepatří k Nadaci a z velké části jí není přátelsky naklo-

něna. Dokonce některé části Federace Nadace samé ještě nezapo-

mněly na svou nezávislost. Pokud Nadace vzápětí po mé kapitulaci

začne ukvapeně jednat, zbaví tím zbytek Galaxie jeho největších sla-

bin – rozpolcenosti a nerozhodnosti. Donutíte je, aby se ze strachu

spojily, a uvnitř podnítíte odbojné nálady.“

„To jsou jen plané výhružky,“ mávla rukou Brannoová. „Jsme

dost silní, abychom snadno porazili své nepřátele, i kdyby se proti

nám spojily všechny světy Galaxie, které patří k Nadaci, a i kdyby

jim pomáhalo povstání na polovině světů samotné Federace. To by

nebyl problém.“

„Ne bezprostřední problém, Starostko. Nenechte se zmýlit oka-

mžitými výsledky. Druhou říši sice můžete založit pouhým jejím

vyhlášením, jenže co z toho, když ji nedotážete udržet. Každých de-

set let ji budete muset dobývat znovu.“

„Pak to budeme dělat tak dlouho, než se světy unaví, stejně jako

se unavíte vy.“

„Neunaví se o nic víc než já. Ten proces také nebude trvat příliš

dlouho, té Pseudoříši, kterou chcete vyhlásit, by totiž hrozilo druhé a

větší nebezpečí. K jejímu dočasnému udržení bude třeba stále počet-

nější vojenské síly, která bude neustále v pohotovosti, generálové

Nadace budou, vůbec poprvé, důležitější a mocnější než civilní úřa-

dy. Pseudoříše se rozpadne na vojenské oblasti, ve kterých budou

vládnout jednotliví velitelé. Nastane anarchie – a pád až na úroveň

barbarství, které může trvat déle než třicet tisíc let, jak předpověděl

Seldon, ještě než se začal uskutečňovat jeho Plán.“

„Dětinské výhrůžky! I kdyby to matematika Seldonova plánu

všechno předpovídala, předpovídá jen pravděpodobnost – nikdy ne-

vyhnutelnost.“

„Starostko Brannoová,“ oslovil ji naléhavě Gendibal. „Seldonův

plán teď pusťte z hlavy. Jeho matematice nerozumíte a nedokážete si

představit jeho strukturu. Ale to snad není nutné. Jste ostřílený poli-

– 357 –

tik, a to úspěšný, soudě podle funkce, kterou zastáváte, a navíc od-

vážný, soudě podle riskantní hry, do které se pouštíte. Podívejte se na

to očima zkušeného politika. Zkuste se zamyslet nad politickými a

vojenskými dějinami lidstva a uvažujte o nich z hlediska toho, co

víte o lidské povaze – o tom, jak probíhají akce, reakce a vzájemné

interakce mezi lidmi, politiky a vojenskými činiteli a potom mi snad

dáte za pravdu.“

„Člověče z Druhé Nadace, i kdybyste měl pravdu, my to riziko

musíme podstoupit. Pod správným vedením a za podmínek neustálé-

ho technického pokroku – v mentalice i ve fyzice – můžeme zvítězit.

Hari Seldon nedokázal správně odhadnout možnosti takového pokro-

ku. Ani nemohl. Počítá se snad v Plánu s tím, že by První Nadace

vyvinula mentalický štít? K čemu vlastně potřebujeme Plán? Novou

Říši se odvážíme založit i bez něj. Neúspěch bez něj bude pořád lepší

než úspěch dosažený s jeho pomocí. Nestojíme o takovou Říši, kde

bychom byli loutkami v rukou skrytých manipulátorů z Druhé Nada-

ce.“

„To říkáte jen proto, že nechápete, co by takový neúspěch zna-

menal pro lid Galaxie!“

„Možná!“ odsekla ledově Brannoová. „Pane z Druhé Nadace,

nezačíná vás zmáhat únava?“

„Vůbec ne. Chtěl bych vám navrhnout jiný způsob řešení, na

který jste nepomyslela – a který nepočítá s tím, že bych se musel

vzdát já vám nebo vy mně. Jsme v blízkosti planety zvané Gaia.“

„To je mi známo.“

„Je vám také známo, že se tu pravděpodobně narodil Mezek?“

„Potřebovala bych přesvědčivější důkaz než pouhé vaše tvrze-

ní.“

„Planeta je obklopena mentalickým polem. Je domovem mnoha

Mezků. Když splníte svůj sen o zkáze Druhé Nadace, stanete se otro-

ky této planety Mezků. Co vám vůbec lidé z Druhé Nadace udělali –

co konkrétního? Nemyslím falešné představy nebo domněnky. A teď

se zeptejte sama sebe, co vám udělal jediný Mezek.“

„Pořád to není víc než pouhé tvrzení.“

„Dokud zůstaneme tady, nemohu vám poskytnout další důkazy.

Proto navrhuji příměří. Pokud mi nevěříte, klidně si nechte štít, ale

– 358 –

neodmítejte se mnou spolupracovat. Navrhuji, abychom se k té pla-

netě přiblížili společně – a až se přesvědčíte, že je nebezpečná, zru-

ším její mentalické pole a vy nařídíte svým lodím, aby se jí zmocni-

ly.“

„A potom?“

„Pak aspoň bude stát První Nadace proti Druhé Nadaci, aniž by-

chom se museli ohlížet na nějaké vnější síly. Potom budou jasné

podmínky boje, zatímco teď se bojovat neodvážíme, protože obě

Nadace jsou v úzkých.“

„Proč jste to neřekl dřív?“

„Myslel jsem, že bych vás mohl přesvědčit, abychom nebyli ne-

přátelé, a získat vás pro spolupráci. Protože to se mi zjevně nepodaři-

lo, i tak navrhuji spolupráci.“

Brannoová chvíli mlčela, s hlavou skloněnou v zamyšlení. Po-

tom pronesla: „Vy se mě jenom snažíte ukolébat. Jak byste mohl sám

zrušit mentalické pole celé planety Mezků? Ta představa je natolik

absurdní, že své tvrzení nemůžete myslet vážně.“

„Nejsem sám,“ ujistil ji Gendibal. „Za mnou stojí veškerá síla

Druhé Nadace a ta síla se mým prostřednictvím dokáže s Gaiou vy-

pořádat. A navíc může kdykoli setřít váš štít jako řídký závoj mlhy.“

„Když je to tak, k čemu potřebujete moji pomoc?“

„Za prvé proto, že zrušit pole nestačí. Druhá Nadace se nemůže

navěky zabývat jeho likvidací, stejně jako já tady s vámi nemůžu do

smrti tančit tenhle konverzační menuet. Potřebujeme fyzickou pod-

poru, kterou mohou zajistit vaše lodě. A kromě toho, když vás nedo-

kážu logicky přesvědčit, že by se obě Nadace měly pokládat za spo-

jence, snad vás přesvědčí společná účast na tak důležitém podniku.

Tam, kde nestačí slova, někdy pomohou činy.“

Podruhé nastalo ticho a potom Brannoová připustila: „Jsem

ochotna se ještě víc přiblížit ke Gaie za podmínky vzájemné spolu-

práce. Nic víc vám neslibuji.“

„To bude stačit,“ kývl Gendibal a sklonil se k počítači.

Noviová zasáhla: „Ne, Mistře. Zatím na tom nezáleželo, ale teď

už ani hnout. Musíme počkat na Radního Trevize z Terminu.“

– 359 –

Kapitola devatenáctá

ROZHODNUTÍ

81.

Janov Pelorat pronesl s mírnou nedůtklivostí v hlase: „Tedy,

Golane, nikoho zřejmě nezajímá, že ve svém věku – a vás, Bliss,

mohu ujistit, že tak starý zase nejsem – poprvé cestuji Galaxií. A

přece vždycky, když se ocitnu na nějakém světě, musím ho zase

opustit a vrátit se do Vesmíru dřív, než si ho vůbec stačím prohléd-

nout. To už je podruhé.“

„Jistě,“ řekla Bliss, „ale kdybyste ten první neopustil tak rychle,

pak jste se ještě hodně dlouho nemusel setkat se mnou. Tím se ten

první případ jistě dá omluvit.“

„To ano. Na mou čest, má – má milá, je to tak.“

„A tentokrát jste, Pele, možná opustili planetu, ale máte tady

mne – a já jsem Gaia, stejně jako každá její částečka, stejně jako ona

celá.“

„To ano a já jistě o žádnou jinou částečku nestojím.“

Trevize jejich rozhovor zamračeně poslouchal. „To je příšerné.

Proč s námi neletěl Dom? Při Vesmíru, v životě si nezvyknu na tu

jednoslabičnost. Jméno o dvě stě padesáti slabikách a my používáme

jen jednu. Proč tedy neletěl on se všemi dvěma sty padesáti slabika-

mi? Když je to všechno tak důležité – když na tom závisí sama exis-

tence Gaii – proč s námi neletěl, aby nám říkal, co máme dělat?“

„Jsem tu já, Treve,“ připomněla Bliss, „a já jsem Gaia stejně ja-

ko on.“ Tmavýma očima rychle pohlédla stranou a vzhůru. „Tak vám

se nelíbí, když vám říkám Treve?“

„To bych řekl. Mám stejné právo jako vy, aby bylo po mém.

Jmenuji se Trevize. Tři slabiky. Tre-vi-ze.“

„Ale prosím. Nechci, Trevize, abyste se zlobil.“

– 360 –

„Já se nezlobím. Prostě mi to vadí.“ Najednou vstal, přešel z

jednoho konce místnosti na druhý, překročil Peloratovy natažené

nohy (ten je rychle stáhl) a potom zase nazpátek. Zastavil se, otočil a

postavil proti Bliss.

Ukázal na ni prstem. „Poslyšte! Nejsem svým vlastním pánem!

Svou manipulací jste mě dostali z Terminu na Gaiu – a i když jsem

něco začal tušit, stejně jsem asi neměl šanci uniknout. A pak, když se

dostanu na Gaiu, se dovím, že jsem na ni musel přiletět jen proto,

abych zachránil Gaiu. Proč? Jak? Co pro mě znamená Gaia – nebo já

pro ni – že bych ji měl zachraňovat? Copak se mezi kvadriliónem

lidských bytostí v Galaxii nenajde nikdo jiný, kdo by to dokázal?“

„Prosím vás, Trevize,“ řekla Bliss a zatvářila se trochu sklíčeně

a všechna předstíraná rozvernost byla ta tam. „Nesmíte se zlobit.

Vidíte, že vám říkám celým jménem a budu mluvit úplně vážně.

Dom vás žádá, abyste byl trpělivý.“

„Při všech planetách v Galaxii, ať jsou obyvatelné, nebo ne, já

nechci být trpělivý. Když jsem tak důležitý, copak si nezasloužím

nějaké vysvětlení? Tak především se znovu ptám, proč s námi neletěl

Dom? Copak pro něj není dost důležité, aby byl s námi na Vzdálené

hvězdě?“

„On tady, Trevize, je,“ vysvětlovala Bliss. „Když jsem tady já,

pak je tady i on a všichni na Gaie a vůbec všechno živé, každý kou-

sek planety.“

„Vy se s tím můžete spokojit, ale já uvažuji jinak. Já nejsem

Gaian. Na mou loď se nevejde celá planeta, sem se vejde jen jedna

osoba. Máme tady vás a Dom je vaší součástí. Výborně. Proč jsme

nemohli vzít Doma, s tím, abyste jeho součástí byla vy?“

„Například proto,“ pokračovala Bliss, „že Pel – teď Pel-orat po-

žádal, abych s vámi na lodi byla já a ne Dom.“

„To se snažil být galantní. Kdo by to bral vážně?“

„Kdepak, milý příteli,“ řekl Pelorat, který se zvedal a tvář mu

zaléval ruměnec. „Já jsem to myslel naprosto vážně. Nechci, aby to

někdo zlehčoval. Uznávám, že není důležité, která část gaiského cel-

ku je na palubě, a mně je milejší, když je tady Bliss než Dom. A vy

byste si měl myslet totéž. No tak, Golane, vždyť se chováte dětin-

sky.“

– 361 –

„Ale? Ale?“ podivoval se Trevize a hrozivě se mračil. „No dob-

rá, máte pravdu. Ale stejně,“ znovu ukázal na Bliss. „Ujišťuji vás, že

ať po mně budou chtít cokoli, neudělám to, pokud se ke mně nebu-

dou chovat jako k lidské bytosti. Teď mám především dvě otázky –

co po mně chcete? A proč po mně?“

Bliss měla oči dokořán a ustupovala před ním. „Prosím vás, teď

vám to nemohu prozradit. Celá Gaia vám to nemůže prozradit. Musí-

te dorazit na místo, aniž byste cokoli věděl. Všechno se musíte dově-

dět až tam. Potom musíte udělat, co bude třeba, ale musíte to provést

v klidu a s rozvahou. Pokud nezměníte svůj postoj, všechno bude

marné a Gaia bude stejně odsouzena k zániku. Ten svůj pocit musíte

změnit, ale já nevím, jak ho změnit.“

„Kdyby tady byl Dom, ten by to věděl?“ prohodil nelítostně

Trevize.

„Dom tady je,“ opakovala Bliss. „On/já/my nevíme, jak vás

změnit nebo uklidnit. Nerozumíme lidské bytosti, která nedokáže

vycítit své místo v řádu věcí, která se nepokládá za část většího cel-

ku.“

„To není pravda. Dokázali jste se zmocnit mé lodě na vzdálenost

víc než miliónu kilometrů a udržet nás v klidu, když jsme byli bez-

mocní. Tak mě uklidněte teď. Nepředstírejte, že to nedokážete.“

„Ale to nesmíme. Teď ne. Kdybychom vás teď nějak pozměnili

nebo přizpůsobili, neměl byste pro nás větší cenu než kdokoli jiný

v Galaxii a byl byste nepoužitelný. Můžeme vás použít jen proto, že

jste to vy – a pořád musíte zůstat sám sebou. Kdybychom vás v této

chvíli nějak ovlivnili, jsme ztraceni. Prosím. Musíte být klidný

z vlastní vůle.“

„Ani náhodou, slečno, pokud mi neřeknete aspoň něco z toho,

co mě zajímá.“

Pelorat se ozval: „Bliss, já to zkusím. Prosím vás, jděte do druhé

místnosti.“

Bliss odešla, vlastně pomalu vycouvala. Pelorat za ní zavřel dve-

ře.

„Vždyť stejně všechno slyší, vidí – vnímá. Co na tom záleží?“

„Mně na tom záleží, Trevize. Chci být s vámi sám, i když ta izo-

lace je jen zdánlivá. Golane, vy máte strach.“

– 362 –

„Vy jste se zbláznil.“

„Ale ovšem že máte. Nevíte, kam vás vezou, co vás tam čeká,

co po vás budou chtít. Máte právo se bát.“

„Jenomže já se nebojím.“

„Ale ano. Možná se nebojíte fyzického nebezpečí tak jako já. Já

jsem měl strach z cesty do Vesmíru, strach z každého nového světa,

který vidím, ze všeho nového, s čím se setkám. Však také žiju půl

století v ústraní, mezi čtyřmi stěnami, bez zvláštního vzruchu, zatím-

co vy jste byl u Flotily, ve víru politického života, uprostřed vřavy a

zmatku doma i ve Vesmíru. A přece jsem se snažil svůj strach potla-

čit a vy jste mi pomohl. Celou tu dobu, co jsme spolu, se mnou máte

trpělivost, chováte se ke mně laskavě a s pochopením, díky vám jsem

se svůj strach naučil ovládat a chovat se, jak se patří. Takže bych

vám tu službu rád oplatil a také vám pomohl.“

„Říkám vám, že se nebojím.“

„Ale ovšem že ano. Když už ničeho jiného, tak se bojíte tíhy

odpovědnosti, která na vás dolehne. Zřejmě na vás závisí osud celého

světa, a proto v případě nezdaru budete mít na svědomí zkázu celého

světa. Proč byste měl takové riziko podstupovat kvůli světu, který

pro vás nic neznamená? Jakým právem na vás chtějí vložit takové

břemeno? Vy se nebojíte jenom neúspěchu jako každý na vašem mís-

tě, ale máte také příšerný vztek, že jste se mohl ocitnout v postavení,

kdy se musíte bát.“

„To jste úplně vedle.“

„Ani bych neřekl. Proto bych vás chtěl zastoupit. Já to klidně

udělám. Ať po vás chtějí cokoli, dobrovolně se hlásím jako náhrad-

ník. Předpokládám, že to není věc, která by vyžadovala zvláštní fy-

zickou sílu nebo energii, protože po té stránce by vás plně nahradilo

prosté mechanické zařízení. Předpokládám, že to není věc, která by

vyžadovala mentaliku, protože té mají sami dost. Musí to být něco,

co by – vlastně sám nevím, ale když k tomu nejsou potřeba svaly ani

mozek, v tom ostatním se od vás nijak neliším a jsem ochoten převzít

odpovědnost.“

„Proč tak toužíte nést to břemeno?“ zeptal se vážně Trevize.

Pelorat se díval do země, jako by se mu bál pohlédnout do očí.

„Golane, byl jsem ženatý. Vím, jaké jsou ženy. A přece pro mě nikdy

– 363 –

nebyly moc důležité. Byly zajímavé. Příjemné. Ale rozhodně ne dů-

ležité. A přece tahle –“

„Která? Bliss?“

„Když mně připadá taková – jiná.“

„Při Terminu, Janove, vždyť ví o každém slově, které řeknete.“

„Na tom nesejde. Ona to stejně ví. Chci jí udělat radost. Ujmu se

toho úkolu, ať je to cokoli, podstoupím každé riziko, převezmu ja-

koukoli zodpovědnost, jen když budu smět doufat, že o mně bude mít

dobré mínění.“

„Janove, vždyť je to dítě.“

„Není to žádné dítě – a co si o ní myslíte, je mi úplně jedno.“

„Copak nechápete, jak jí musíte připadat?

„Jako stařec? Co na tom záleží? Ona je součástí většího celku a

já ne – a už jen to je nepřekonatelná překážka. Myslíte, že to nevím?

Ale já po ní nechci nic, než aby –“

„O vás měla dobré mínění?“

„Ano. Nebo co ke mně ještě může cítit.“

„A proto chcete splnit můj úkol? Ale Janove, vy jste neposlou-

chal. Oni nepotřebují vás, potřebují mne, z nějakého zpropadeného

důvodu, který nedokážu pochopit.“

„Když to neuděláte vy, a někdo to udělat musí, tak pořád budu

lepší já než nic.“

Trevize zavrtěl hlavou. „Nemohu věřit svým očím. Máte

v patách stáří a objevil jste v sobě mladistvý elán. Janove, vy se sna-

žíte stát hrdinou, abyste mohl zemřít pro její tělo.“

„Neříkejte to, Golane. S takovými věcmi se nežertuje.“

Trevize se málem rozesmál, ale jeho pohled spočinul na Pelora-

tově vážné tváři a on si místo toho odkašlal. „Máte pravdu. Omlou-

vám se. Zavolejte ji sem, Janove. Zavolejte ji.“

Bliss vešla dovnitř trochu schoulená. Přiškrceným hlasem řekla:

„Bohužel, Pele, Nemůžete ho nahradit. Musí to být Trevize, nebo

nikdo.“

„Tak dobře. Budu klidný. Ať je to, co chce, pokusím se to splnit.

Udělám všechno pro to, aby se Janov ve svém věku nemusel snažit

hrát romantického hrdinu.“

„Sám vím, kolik je mi let,“ zabručel Pelorat.

– 364 –

Bliss se k němu pomalu přiblížila a položila mu ruku na rameno.

„Pele, totiž – myslím si o vás jen to nejlepší.“

Pelorat se odvrátil. „To je v pořádku, Bliss. Nemusíte být tak

laskavá.“

„Já nejsem laskavá, Pele. Prostě – si o vás myslím jen to nejlep-

ší.“

82.

Sura Noviová si zpočátku matně a pak silněji uvědomovala, že

je Suranoviremblastiran a že v dětství jí rodiče říkali Su a kamarádi

Vi.

Samozřejmě na to nikdy úplně nezapomněla, ale někdy to zůstá-

valo skryto hluboko v jejím nitru. Nikdy to ovšem nebylo skryto tak

dlouho v takové hloubce jako poslední měsíc, protože nikdy nebyla

tak dlouho v blízkosti tak silné mysli.

Ale teď přišla ta chvíle. Nebylo to její vlastní přání. To ani ne-

bylo nutné. Všechno ostatní, co k ní patřilo, ji jako svoji část mocně

přitahovalo k povrchu, aby jednala v zájmu celého světa.

Bylo to provázeno mírným neklidem, jakousi nervozitou, která

ovšem rychle ustoupila příjemnému pocitu z odhalení vlastní totož-

nosti. Celé roky neměla tak blízko k planetě Gaia.

Vzpomněla si na jednu z forem života, kterou na Gaie milovala

jako dítě. Protože tehdy chápala její pocity jako nejasnou součást

sebe samé, vnímala teď své vlastní s větší intenzitou. Byla motýlem,

který se líhne z kukly.

83.

Stor Gendibal se zadíval na Noviovou přísným, pronikavým po-

hledem – a tak překvapeně, že málem ztratil kontrolu nad Starostkou

Brannoovou. Nestalo se to snad jen díky nečekané pomoci zvenčí,

která ho podpořila a které zatím nevěnoval pozornost.

– 365 –

„Noviová, co víš o Radním Trevizovi?“ A potom, celý bez sebe

rozrušením nad náhlou a rostoucí složitostí její mysli, vykřikl: „Co

jsi zač?“

Pokusil se ovládnout její mysl a zjistil, že je neproniknutelná.

V tu chvíli poznal, že sevření, ve kterém drží Brannoovou, je podpo-

rováno silou větší, než je ta jeho. Opakoval: „Co jsi zač?“

Tvář Noviové trochu posmutněla. „Mistře,“ řekla, „Mluvčí

Gendibale. Ve skutečnosti se jmenuji Suranoviremblastiran a jsem

Gaia.“

Nic víc neřekla, ale Gendibal v návalu zuřivosti zesílil vlastní

mentální auru, a jak v něm vzkypěla krev, nanejvýš obratně obešel

podpůrný proud a uchopil Brannoovou pouze vlastní silou a pevněji

než předtím, zároveň se v tichém úporném boji snažil ovládnout mysl

Noviové.

Ta jeho nápor odrážela se stejnou dovedností, ale svou mysl

před ním nemohla – nebo snad nechtěla – uzavřít. Mluvil s ní jako

s jiným Mluvčím. „Hrála jsi na mě divadlo, podvedlas mě, přilákala

mě sem a patříš k tomu druhu, ze kterého pocházel Mezek.“

„Mluvčí, Mezek byl úchylka. Já/my nejsme Mezci. Já/my jsme

Gaia.“

Způsobem komplexní komunikace byla celá podstata Gaii vylí-

čena mnohem lépe, než by bylo možné pomocí jakéhokoli množství

slov.

„Celá živá planeta,“ řekl Gendibal.

„Která má jako celek mentalické pole silnější, než máte vy jako

jedinec. Prosím vás, nebraňte se takovou silou. Mám strach, abych

vám neublížila, to bych opravdu nechtěla.“

„Ani jako živá planeta nejste silnější než všichni moji kolegové

na Trantoru. My jsme také svým způsobem živá planeta.“

„Jenom pár tisíc lidí v mentalické spolupráci, Mluvčí, a na jejich

podporu nemůžete spoléhat, protože jsem ji znemožnila. Zkuste to a

uvidíte.“

„Co máš v úmyslu, Gaio?“

„Byla bych ráda, Mluvčí, kdybyste mi říkal Noviová. To, co dě-

lám teď, dělám jako Gaia, ale jsem také Noviová – a ve vztahu k vám

jenom Noviová.“

– 366 –

„Co máš v úmyslu, Gaio?“

Následovala rozechvělá, mentalická obdoba povzdechnutí. „Zů-

staneme v trojitém mrtvém bodě. Vy budete ovládat Starostku Bran-

noovou přes její štít a já vám při tom budu pomáhat, takže se neuna-

víme. Vy mě zřejmě nepustíte ze svého sevření, já zase nepustím vás

a ani přitom se nikdo z nás neunaví. A tak to zůstane.“

„A jaký to má smysl?“

„Jak jsem vám řekla. Čekáme na Radního Trevize z Terminu.

Ten nás vyvede ze slepé uličky – když bude chtít.“

84.

Počítač na palubě Vzdálené hvězdy zaměřil dvě lodě a Golan

Trevize je zároveň zachytil na dělené obrazovce. Obě byly plavidly

Nadace. Jedna vypadala úplně jako Vzdálená hvězda a nepochybně

to byla Comporova loď. Druhá byla větší a mnohem silnější.

Obrátil se k Bliss: „Tak víte, co se tu děje? Už mi něco můžete

prozradit?“

„Ano! Nelekejte se! Nikdo vám neublíží.“

„Proč si každý myslí, že se musím třást strachy?“ zeptal se ne-

důtklivě Trevize.

Pelorat ho kvapně přerušil. „Golane, pusťte ji ke slovu. Nebuďte

na ni hrubý.“

Trevize netrpělivě zvedl ruce na znamení, že se vzdává. „Já už

nebudu hrubý. Mluvte, děvče.“

„Na té velké lodi je vládkyně vaší Nadace. S ní –“

Trevize užasl. „Vládkyně? Myslíte Starou dámu Brannoovou?“

„To přece není její titul,“ řekla Bliss a rty jí trochu zacukaly po-

bavením. „Ale žena to je, to ano.“ Na okamžik se odmlčela, jako by

pozorně naslouchala všem ostatním složkám organismu, jehož byla

součástí. „Jmenuje se Harlabranno. Je zvláštní, že člověk, který je na

vašem světě tak důležitý, má jenom čtyři slabiky, ale mimo Gaiu

zřejmě mají lidé jiné zvyklosti.“

„Zřejmě,“ odtušil chladně Trevize. Vy byste jí asi říkali Brann.

Ale co tu dělá? Jak to, že nezůstala na – aha. Gaia ji sem také šikov-

ně přilákala. Proč?“

– 367 –

Na tu otázku Bliss neodpověděla. „Doprovází ji Lionokodell,

pět slabik, i když je její podřízený. To mi připadá dosti neuctivé. Na

vašem světě je to významný státní úředník. Pak jsou tam další čtyři,

kteří mají na starosti zbraně lodě. Chcete znát jejich jména?“

„Ne. Předpokládám, že na té druhé lodi je jeden člověk, Munn

Li Compor, a že zastupuje Druhou Nadaci. Zřejmě jste svedli do-

hromady obě Nadace. Proč?“

„Ne tak docela, Treve – vlastně Trevize –“

„Klidně mi dál říkejte Treve. To mi nestojí za oblak kometární-

ho plynu.“

„Ne tak docela, Treve. Compor svoji loď opustil a byl vystřídán

dvěma lidmi. Jeden je Stor Gendibal, významný státní úředník Druhé

Nadace. Říká si Mluvčí.“

„Významný státní úředník. Tak to má zřejmě mentalické schop-

nosti.“

„Ano. Nesmírné.“

„Vy se s tím dokážete vypořádat?“

„Ovšem. Druhá osoba, která je s ním na lodi, je Gaia.“

„Někdo z vašich lidí?“

„Ano. Jmenuje se Suranoviremblastiran. Mělo by to být mno-

hem delší, jenže byla dost dlouho odloučena ode mě/nás/všech ostat-

ních.“

„Dokáže udržet pod kontrolou vysokého úředníka Druhé Nada-

ce?“

„Neovládá ho ona, ale Gaia. Ona/já/my/všichni ho dokážeme

rozdrtit.“

„A to má v úmyslu? Zničit jeho a Brannoovou? K čemu by to

bylo? Chce snad Gaia zlikvidovat Nadace a založit svou vlastní Ga-

laktickou říši? Že by se vrátil Mezek? Větší Mezek-“

„To ne, Treve. Nebuďte nervózní. To nesmíte. Všichni tři zůstali

na mrtvém bodě. Čekají.“

„Na co?“

„Na vaše rozhodnutí.“

„Už je to tu zase! Jaké rozhodnutí? A proč moje?“

„Prosím vás, Treve,“ naléhala Bliss. „Brzy se dočkáte vysvětle-

ní. Já/my/ona jsme řekli všechno, co jsme zatím mohli.“

– 368 –

85.

Brannoová vypadala unaveně. „Liono, je jasné, že jsem udělala

chybu, možná že osudnou.“

„Je nutné něco takového přiznávat?“ zamumlal Kodell, aniž by

přitom pohnul rty.

„Vědí, co si myslím. Když to řeknu, tak tím nic nezkazím. Ani

vy před nimi neskryjete své myšlenky, když nebudete pohybovat rty.

Měla jsem počkat, až bude štít ještě silnější.“

„Starostko, jak jste to mohla vědět? Kdybychom čekali, až bu-

deme mít jistotu dvojnásobnou, trojnásobnou, čtyřnásobnou nebo

nekonečnou, budeme čekat věčně. Po pravdě řečeno mě mrzí, že

jsme letěli sami. Měli jsme to vyzkoušet na někom jiném. Třeba na

našem hromosvodu – Trevizovi.“

Brannoová si povzdechla: „Liono, já jsem je nechtěla varovat.

Ale stejně jste vystihl podstatu mého omylu. Mohla jsem počkat, až

bude štít skoro neprostupný. Ne dokonale neprostupný, ale skoro.

Věděla jsem, že ještě dost propouští, ale další čekání bylo pro mě

neúnosné. Než bych se dočkala, až bude úplně nepropustný, vypršelo

by moje funkční období, a já jsem to chtěla stihnout za své vlády – a

chtěla jsem být u toho. A proto jsem si jako blázen namlouvala, že

nás štít dostatečně ochrání. Nechtěla jsem slyšet žádné varování –

například vaše pochybnosti.“

„Pokud budeme trpěliví, můžeme ještě zvítězit.“

„Můžete vydat rozkaz k palbě na tu druhou loď?“

„Ne, Starostko, to nemohu. Taková představa se mi zkrátka pří-

čí.“

„Mně také. A kdyby jeden z nás ten rozkaz přece vydal, muži na

palubě by ho jistě neuposlechli, protože by to nedokázali.“

„Za těchto okolností ne, Starostko, ale ty se mohou změnit. Na

scénu vlastně vstupuje nový herec.“

Ukázal na obrazovku. Lodní počítač obrazovku automaticky

rozdělil, jakmile se v jeho dosahu objevila nová loď. Druhou loď

obrazovka ukázala na pravé straně.

„Liono, můžete ten obraz zvětšit?“

– 369 –

„Bez problémů. Ten člověk z Druhé Nadace se vyzná. Můžeme

dělat všechno, co mu není na obtíž.“

„Vida,“ konstatovala Brannoová, která pozorně zkoumala obra-

zovku, „to je určitě Vzdálená hvězda. Myslím, že na palubě bude

Trevize s Peloratem.“ A potom s roztrpčením: „Můj hromosvod fun-

guje dokonale. Jen kdybych měla silnější štít.“

„Trpělivost!“

V prostoru velínu lodě zazněl hlas a Brannoové bylo jasné, že

není tvořen zvukovými vlnami. Slyšela ho přímo ve své mysli a po-

hled na Kodella jí stačil, aby věděla, že ho také slyší.

Hlas říkal: „Starostko Brannoová, slyšíte mě? Pokud ano, nemu-

síte nic říkat. Stačí, když si to budete myslet.“

Brannoová se zeptala: „Kdo jste?“

„Jsem Gaia.“

86.

Tři lodě navzájem zůstávaly v podstatě v klidu. Všechny tři ve-

lice pomalu kroužily kolem planety Gaia jako její vzdálený trojitý

satelit. Všechny tři doprovázely Gaiu na její nekonečné cestě kolem

jejího slunce.

Trevize seděl a díval se na obrazovku, unavený neustálými do-

hady, jaká asi může být jeho role – kvůli které ho sem vláčeli na

vzdálenost tisíce parseků.

Zvuk v jeho mysli ho nepřekvapil. Jako by na něj vlastně čekal.

„Golane Trevizi, slyšíte mě? Pokud ano, nemusíte nic říkat. Sta-

čí, když si to budete myslet.“

Trevize se rozhlédl. Pelorat, zjevně vyděšený, se díval na všech-

ny strany, jako by se pokoušel najít zdroj hluku. Bliss tiše seděla

s rukama volně položenýma v klíně. Trevize ani na okamžik nepo-

chyboval, že ten hlas také vnímá.

Nedbal na pokyn, že má použít myšlenek a s důrazem na správ-

nou artikulací pronesl: „Pokud se nedovím, o co jde, odmítám udělat,

co po mně budete chtít.“

A hlas zazněl: „Všechno se dovíte co nevidět.“

– 370 –

87.

„Všichni mě uslyšíte ve své mysli,“ vysílala Noviová. „Všichni

máte možnost odpovídat myšlenkou. Zařídím, abyste se všichni sly-

šeli navzájem. A jak si všichni uvědomujete, máme k sobě docela

blízko, takže při běžné rychlosti prostorového mentalického pole,

která je rovna rychlosti světla, nebudou problémy se zpožděním. Tak

za prvé, naše setkání bylo předem připraveno.“

„Jakým způsobem?“ zazněl hlas Brannoové.

„Jistě ne formou mentálního nátlaku,“ odpovídala Noviová.

„Gaia se nedotkla mysli nikoho z vás. To nemáme ve zvyku. Jenom

jsme využili ctižádosti. Starostka Brannoová chtěla okamžitě založit

Druhou říši. Mluvčí Gendibal chtěl být Prvním Mluvčím. Stačilo

jejich touhy podpořit a využít vzniklé situace podle okolností a

s rozvahou.“

„Já vím, jak jste mě sem dostali,“ řekl strnule Gendibal. A měl

pravdu. Věděl, proč se tak toužil vydat do Vesmíru, proč tak toužil

pronásledovat Trevize, proč měl takovou jistotu, že to všechno

zvládne. To Noviová. Ach, Noviová!

„Vy jste byl, Mluvčí Gendibale, zvláštní případ. Měl jste v sobě

ohromnou ctižádost, ale také soucit, který nám umožnil použít zkrat-

ku. Dokázal jste se vlídně chovat k osobě, kterou jste měl pokládat za

naprosto méněcennou. Této vaší ctnosti jsem využila a obrátila ji

proti vám. Já/my se velice stydíme. Můžeme to omluvit jen tím, že

v sázce je osud Galaxie.“

Noviová se odmlčela a potom v jejím hlase (i když nemluvila

pomocí hlasivek) zazněla větší melancholie a ve tváři se jí objevil

bolestný výraz.

„Čas se naplnil. Gaia už nemohla déle čekat. Lidé z Terminu ví-

ce než sto let pracovali na vývoji mentalického štítu. Kdyby v tom

mohli nerušeně pokračovat ještě další generaci, byl by nepropustný i

pro Gaiu a oni by pak mohli libovolně používat svých fyzických

zbraní. Galaxie by jim nedokázala odolat a okamžitě by byla založe-

na Druhá Galaktická říše podle představ Terminu, navzdory Seldo-

novu plánu, navzdory lidu Trantoru a navzdory Gaie. Proto bylo nut-

– 371 –

né přimět starostku Brannoovou, aby začala jednat, dokud štít není

dokonalý.

Potom je tady Trantor. Seldonův plán fungoval dokonale, proto-

že sama Gaia se usilovně snažila, aby se udržoval ve správných kole-

jích. A déle než sto let byli První Mluvčí naprosto pasivní, takže

Trantor jen přežíval. Teď ovšem nastal rychlý vzestup Stora Gendi-

bala. Ten by se jistě stal Prvním Mluvčím a pod jeho vedením by

Trantor začal vyvíjet značnou aktivitu. Rozhodně by se zaměřil na

oblast fyzické síly, poznal by, jaké nebezpečí představuje Terminus a

vystoupil by proti němu. Kdyby proti Terminu dokázal zakročit před

dokončením jeho štítu, došel by Seldonův plán naplnění v podobě

Druhé Galaktické říše – podle představ Trantoru, ale navzdory lidu

Terminu a navzdory Gaie. Proto bylo nutné Gendibala přimět, aby

začal jednat, než se stane Prvním Mluvčím. Naštěstí, protože Gaia na

tom pracuje už desítky let, jsme obě Nadace přivedli v pravý čas na

pravé místo. Všechno opakuji hlavně kvůli Radnímu Golanu Trevi-

zovi z Terminu, aby pochopil souvislosti.“

Trevize ji okamžitě přerušil a znovu nebral ohled na obecnou

tendenci domlouvat se pomocí myšlenek. Důrazně pronesl: „Já to

nechápu. Co je na těch variantách Galaktické říše špatného?“

Noviová vysvětlovala: „Druhá Galaktická říše – vytvořená podle

představ Terminu – bude vojenskou Říší, zřízenou na základě boje,

udržovanou bojem, která nakonec v boji zanikne. Bude to jen zno-

vuzrozená První Galaktická říše. Takový je názor Gaii. Druhá Galak-

tická říše – vytvořená podle představ Trantoru – bude Říší s vládou

laskavých despotů, zřízenou na základě chladné vypočítavosti, udr-

žovanou pomocí chladné vypočítavosti, která bude díky chladné vy-

počítavosti trvale umírat zaživa. Skončí ve slepé uličce. Takový je

názor Gaii.“

„A co může Gaia nabídnout jako alternativu?“ přerušil ji Trevi-

ze.

„Větší Gaiu! Celou Galaxii! Každá obydlená planeta by byla ži-

vá jako Gaia. Všechny živé planety by dohromady vytvářely ještě

vyšší hyperprostorový život. Na něm by se podílela každá neobydle-

ná planeta. Každá hvězda. Každý cár mezihvězdného plynu. Snad i

velká centrální černá díra. Živá Galaxie, ve které by mohly být vy-

– 372 –

tvořeny příznivé podmínky pro veškerý život způsobem, jaký si za-

tím nedokážeme představit. Způsob života zásadně odlišný od všeho

předchozího, který by neopakoval žádnou z minulých chyb.“

„Zato by vymyslel nové,“ zamumlal jedovatě Trevize.

„Měli jsme tisíce gaiských let na to, abychom si s nimi dokázali

poradit.“

„Ale ne v galaktickém měřítku.“

Trevize se najednou vrátil k původní otázce: „A jakou roli v tom

hraju já?“

Hlas Gaii – prostřednictvím mysli Noviové – zahřímal: ‚Musíte

se rozhodnout! Pro některou z těch možností.“

Potom zavládlo nesmírné ticho, které nakonec přerušil Trevizův

hlas – teď už mentální, protože úžasem nebyl schopen slova – jakoby

přiškrcený a pořád vzdorovitý: „Proč já?“

Noviová pokračovala: „I když jsme poznali, že nadešel čas, kdy

by Terminus nebo Trantor mohl příliš zesílit, takže by ho nic nedo-

kázalo zastavit – nebo, v horším případě, by obě strany mohly získat

takovou moc, že by všechno uvázlo na mrtvém bodě,

s katastrofálními následky pro celou Galaxii, přece jsme nemohli nic

podniknout. K tomu jsme potřebovali někoho – konkrétní osobu –

která by měla schopnost rozeznat, co je správné. Našli jsme vás,

Radní. Není to naší zásluhou. Objevili vás lidé z Trantoru prostřed-

nictvím člověka jménem Compor, i když ani sami nevěděli, co vlast-

ně mají. Díky jejich pátrání jste upoutal naši pozornost. Golane Tre-

vizi, máte dar poznat jediné správné řešení.“

„To popírám,“ řekl Trevize.

„Ale ano, v každém okamžiku jste si jist. A my potřebujeme,

abyste tu jistotu tentokrát použil v zájmu Galaxie. Snad se bojíte ta-

kové odpovědnosti. Možná se ze všech sil snažíte tomu rozhodování

vyhnout. Přesto nakonec pochopíte, že je to správné. Budete si tím

jist! A pak se rozhodnete. Když jsme vás objevili, věděli jsme, že

pátrání je u konce a celé roky jsme se snažili podporovat takový způ-

sob jednání, který by bez přímých mentalických zásahů ovlivnil běh

událostí, abyste se všichni tři – Starostka Brannoová, Mluvčí Gendi-

bal a Radní Trevize – ocitli zároveň v blízkosti Gaii. To se nám po-

dařilo.“

– 373 –

„Gaio – pokud ti tak mám říkat – copak na tomhle místě ve

Vesmíru, za těchto okolností – nedokážeš porazit Starostku i Mluv-

čího? Copak tu živou Galaxii, o které mluvíš, nemůžeš založit, aniž

bych pro to hnul prstem? Tak proč to neuděláš?“ ptal se užaslý Tre-

vize.

„Nevím, jestli to dokážu vysvětlit k vaší spokojenosti. Gaia byla

vytvořena před mnoha tisíci lety s pomocí robotů, kteří kdysi, na

krátký čas, sloužili lidskému druhu a dnes už mu neslouží. Jasně nám

vyložili, že přežít můžeme jedině tehdy, když budeme přísně dodržo-

vat Tři zákony robotiky ve vztahu k životu obecně. Za těchto podmí-

nek První zákon zní: Gaia nesmí uškodit životu ani svou nečinností

umožnit, aby život utrpěl škodu. Tím pravidlem se řídíme po celé

období našich dějin a ani nemůžeme jinak. A proto jsme teď bez-

mocní. Nemůžeme svou představu živé Galaxie vnutit kvadriliónu

lidských bytostí a nesčetným dalším formám života a přitom třeba

mnohým uškodit. Nemůžeme ani nečinně přihlížet, jak se Galaxie

sama napůl zničí v boji, kterému bychom mohli zabránit. Nevíme,

jestli Galaxii způsobí větší škodu náš zásah nebo nečinnost, a když se

odhodláme k činu, jestli utrpí menší škodu, když se postavíme na

stranu Terminu nebo Trantoru. Nechť to rozhodne radní Trevize – a

ať je jeho rozhodnutí jakékoli, Gaia se jím bude řídit.“

„Jak se mám vůbec rozhodovat? Co mám dělat?“

„Máte počítač. Když ho lidé z Terminu vyrobili, nevěděli, že

v něm překonali hranice svých možností. Počítač na palubě vaší lodě

má v sobě něco z Gaii. Položte ruce na terminály a přemýšlejte. Mů-

žete si třeba myslet, že štít Starostky Brannoové je nepropustný. Po-

tom je možné, že okamžitě použije svých zbraní k ochromení nebo

likvidaci zbývajících dvou lodí a k fyzickému ovládnutí Gaii a poz-

ději Trantoru.“

„A vy se tomu nepokusíte zabránit?“ řekl s údivem Trevize.

„Ani v nejmenším. Když budete mít jistotu, že nadvláda Termi-

nu uškodí Galaxii méně než každá ze zbývajících možností, budeme

jeho nadvládu ochotně podporovat – a to i za cenu naší vlastní zkázy.

Můžete třeba vyhledat mentalické pole Mluvčího Gendibala a sílu

své vlastní energie znásobené počítačem spojit s jeho. Potom se jistě

vymaní z mého vlivu a zatlačí mě do pozadí. Pak může upravit mysl

– 374 –

Starostky a s pomocí jejích lidí získat fyzickou nadvládu nad Gaiou a

trvale zajistit výsadní postavení Seldonovu plánu. Gaia se tomu ne-

pokusí zabránit. Můžete také vyhledat moje mentalické pole a spojit

se s ním – a potom budou položeny základy živé Galaxie, jejíž do-

končení nebude otázkou této nebo příští generace, ale dlouhých stale-

tí usilovné práce, během kterých bude pokračovat Seldonův plán.

Záleží na vás, jak se rozhodnete.“

Starostka Brannoová ji přerušila. „Počkejte! Trevize, nepo-

spíchejte se svým rozhodnutím. Mohu se k tomu vyjádřit?“

Noviová přisvědčila. „Ovšem že se k tomu můžete vyjádřit.

Stejně tak Mluvčí Gendibal.“

Brannoová pokračovala: „Radní Trevizi. Když jsme se naposle-

dy viděli na Terminu, říkal jste: Paní Starostko, jednou mě možná

budete žádat, abych se o něco pokusil, a já pak udělám, co uznám za

vhodné, ale ty poslední dva dny si budu pamatovat. Nevím, jestli jste

to předvídal, nebo intuitivně vycítil, že se něco takového stane, nebo

v sobě prostě máte to, co ta žena, která mluví o živé Galaxii, označu-

je jako schopnost poznat, co je správné. V každém případě jste měl

pravdu. Žádám vás, abyste jednal v zájmu Federace.

Snad můžete mít pocit, že byste si se mnou chtěl vyrovnat účty

za to, že jsem vás zatkla a poslala do vyhnanství. Chci vám připome-

nout, že jsem to udělala v domnění, že je to pro dobro Federace Na-

dace. I když jsem se mýlila, nebo jsem dokonce bezohledně sledova-

la své vlastní zájmy, nesmíte zapomínat, že jsem to byla já a ne Fede-

race. Přece nezničíte celou Federaci jen proto, abyste vyrovnal, co

jsem vám udělala já sama. Nesmíte zapomínat, že jste občan Nadace

a lidská bytost, že nechcete být nulou v plánech chladných matema-

tiků z Trantoru, nebo méně než nulou v galaktickém chaosu živého a

neživého. Chcete přece, abyste vy sám, vaši potomci a vaši bližní

byli nezávislými organismy, obdařenými svobodnou vůlí. Na ničem

jiném nezáleží. Ti druzí vám možná budou tvrdit, že naše Říše pove-

de ke krveprolití a utrpení, ale to nemusí být pravda. To je přece

otázka naší svobodné vůle. Můžeme se rozhodnout jinak. A stejně je

lepší kráčet k porážce s pocitem vlastní svobody, než žít

v nesmyslném bezpečí jako kolečko ve stroji. Uvědomte si, že máte

učinit rozhodnutí jako lidská bytost obdařená svobodnou vůlí. Tihle

– 375 –

tvorové z Gaii se nedokážou rozhodnout, protože jim to nedovoluje

soukolí jejich stroje, a tak jsou závislí na vás. A pokud jim to nařídí-

te, zničí sami sebe. To byste chtěl pro celou Galaxii?“

„Nevím, Starostko, jestli mám svobodnou vůli. Možná že trochu

ovlivnili moji mysl, takže odpovím tak, jak budou chtít,“ odpověděl

ji Trevize.

Noviová se vložila do hovoru: „Vaše mysl je zcela nedotčená.

Kdybychom vás mohli přizpůsobit podle svých představ, celé to se-

tkání by bylo zbytečné. Kdybychom byli tak bezzásadoví, zvolili

bychom postup, který by nám nejlépe vyhovoval, aniž bychom se

zajímali o vyšší potřeby a blaho lidstva jako celku.“

Ozval se Gendibal. „Myslím, že teď jsem na řadě já. Radní Tre-

vize, nenechte se ovlivnit omezenými provinčními zájmy. To, že

pocházíte z Terminu, by ve vás nemělo vzbuzovat představu, že

Terminus je nadřazen Galaxii. Vývoj Galaxie už pět staletí probíhá

přesně podle Seldonova plánu. Ten proces se uskutečňuje uvnitř i

vně Federace Nadace. Vy jste byl a pořád zůstáváte, kromě své méně

významné úlohy občana Nadace, také součástí Seldonova plánu. Ne-

snažte se Plán zmařit, ať už v zájmu úzkého pojetí vlastenectví, nebo

z romantické touhy po něčem novém a nevyzkoušeném. Lidé

z Druhé Nadace nebudou nijak omezovat svobodnou vůli lidstva.

Jsme vůdci, ne tyrani. Nabízíme Druhou Galaktickou říši zásadně

odlišnou od té První. V průběhu lidských dějin, za celé desítky tisíc

let existence letů hyperprostorem, neuplynulo jediné desetiletí, které

by se v měřítku celé Galaxie obešlo bez krveprolití a násilné smrti, a

to i v dobách, kdy sama Nadace žila v míru. Rozhodněte se pro Sta-

rostku Brannoovou a bude to donekonečna pokračovat i

v budoucnosti. Stejný bezútěšný smrtící koloběh. Seldonův plán nás

z něj konečně může vysvobodit – a ne za cenu, že se staneme dalším

atomem v Galaxii atomů, který by se ocitl na stejné úrovni s trávou,

baktériemi a prachem.“

Noviová prohlásila: „Souhlasím s tím, co Mluvčí Gendibal říká

o Druhé Říši První Nadace. Ale ne s tím, co říká o své vlastní. Mluv-

čí z Trantoru jsou přece nezávislé lidské bytosti, obdařené svobod-

nou vůlí. A jsou pořád stejní jako kdysi. Copak nepodléhají zhoubné

konkurenci a politickým intrikám, nesnaží se vyšplhat vzhůru za

– 376 –

každou cenu? Nejsou snad u Stolu Mluvčích časté hádky, a dokonce

i nenávist? A dá se předpokládat, že budou pořád takovými vůdci,

které by se člověk odvážil následovat? Ať si dá Mluvčí Gendibal

ruku na srdce a pokusí se na to odpovědět.“

„Proto si nemusím dávat ruku na srdce,“ odvětil Gendibal.

„Dobrovolně přiznávám, že se u Stolu občas vyskytne nenávist, kon-

kurenční boj i proradnost. Ale jakmile je učiněno rozhodnutí, pak se

jím všichni řídí. To pravidlo nebylo nikdy porušeno.“

„Co když se nijak nerozhodnu?“ otázal se najednou Trevize.

„Musíte,“ řekla Noviová. „Poznáte, že je to správné, a proto se

rozhodnete.“

„Co když se budu snažit rozhodnout a ono to nepůjde?“

„Musíte.“

„Kolik mám času?“

„Dokud si nebudete jist. Ať to trvá, jak dlouho chce.“ Trevize ti-

še seděl.

I když ostatní byli také zticha, Trevize měl pocit, že slyší, jak

mu v žilách pulsuje krev.

Slyšel hlas Starostky Brannoové, jak pevně pronáší: „Svobodná

vůle.“

Hlas Mluvčího Gendibala neústupně tvrdil: „Vedení a mír.“

Hlas Noviové toužebně opakoval: „Život.“

Trevize se otočil a zjistil, že ho Pelorat upřeně pozoruje. „Jano-

ve. Vy jste to všechno slyšel?“

„Ano, Golane.“

„A co si myslíte?“

„Rozhodnutí nezáleží na mně.“

„Já vím. Ale co si myslíte?“

„Nevím. Všechny tři možnosti mě děsí. A přece mě napadá jed-

na zvláštní věc –“

„Jaká?“

„Hned na začátku, když jsme se vydali do Vesmíru, jste mi uka-

zoval Galaxii. Vzpomínáte si?“

„Ovšem.“

„Zrychlil jste čas a bylo vidět, jak se Galaxie otáčí. A já jsem

řekl, jako bych snad tušil, že nastane tato chvíle: Galaxie vypadá jako

– 377 –

nějaké zvíře, které se plazí Vesmírem. Myslíte, že je svým způsobem

skutečně živá?“

A Trevize, který si ten okamžik vybavil, si byl najednou jist.

Náhle si vzpomněl na svůj pocit, že také Pelorat má sehrát význam-

nou roli. Chvatně se otočil, aby neměl čas na rozmyšlenou, nemohl

podlehnout pochybnostem, ztratit jistotu.

Položil ruce na terminály a vyslal myšlenku s takovou intenzitou

jako nikdy předtím.

Učinil rozhodnutí – rozhodnutí, na kterém závisel osud Galaxie.

– 378 –

Kapitola dvacátá

ZÁVĚR

88.

Starostka Harla Brannoová měla všechny důvody ke spokoje-

nosti. Státní návštěva netrvala dlouho, ale dokonale splnila svůj účel.

Jako by se záměrně snažila nevypadat příliš spokojena sama se

sebou, podotkla: „Ovšem tak docela jim věřit nemůžeme.“

Dívala se na obrazovku. Lodi Flotily jedna po druhé přecházely

do hyperprostoru a vracely se na svá obvyklá stanoviště.

Jejich přítomnost na Sayshell nesporně zapůsobila, i když jeho

pozornosti nemohly uniknout dvě věci: za prvé, lodi ani na okamžik

neopustily prostor Nadace, za druhé, jakmile jim Brannoová dala

znamení k odletu, ihned vyklidily pozice.

Na druhé straně bude mít Sayshell stále na paměti, že ty lodi

mohou být znovu povolány k hranicím během jediného dne – nebo i

dříve. Byl to manévr, který spojoval demonstraci síly s projevem

dobré vůle.

Kodell se k ní otočil, aby jí odpověděl: „Samozřejmě, úplně jim

věřit nemůžeme, ale úplně se nedá věřit nikomu v Galaxii, a je

v osobním zájmu Sayshellu, aby dodržoval podmínky smlouvy. Byli

jsme velkorysí.“

Brannoová řekla: „Bude dost záležet na vyřešení podrobností,

které podle mého názoru bude trvat měsíce. V nejobecnějších rysech

se dá přijmout okamžitě, ale pak přijdou na řadu konkrétní detaily:

jak zajistit karanténu dováženého a vyváženého zboží, jak porovná-

vat cenu jejich obilí a dobytka s naším, a tak dál.“

„Já vím, ale nakonec se to podaří a bude to, Starostko, vaše zá-

sluha. Byl to odvážný tah a přiznávám, že jsem ho zpočátku nepo-

kládal za příliš rozumný.“

– 379 –

„No tak, Liono. Stačilo, aby Nadace uznala sayshellskou hrdost.

Už od počátků Říše si uchovávají jistou nezávislost. To si vlastně

zaslouží obdiv.“

„Ano, teď, když nám to přestane být na obtíž.“

„Přesně tak, vlastně stačilo, abychom slevili ze své hrdosti a tro-

chu se sklonili před tou jejich. Přiznávám, že pro mě nebylo snadné

učinit rozhodnutí, abych se já, Starostka Federace, která sahá od jed-

noho konce Galaxie k druhému, měla snížit k návštěvě bezvýznam-

ného seskupení hvězd, ale jakmile jsem se rozhodla, už to tak nebole-

lo. A jim to udělalo radost. Měli jsme se vsadit, že budou s návštěvou

souhlasit, hned jak jsme své lodi přemístili k hranicím, jenže to před-

pokládalo, že se budeme chovat skromně a už zdálky se na ně usmí-

vat.“

Kodell přikývl: „Zřekli jsme se vnějšího zdání síly, abychom si

ji v podstatě uchovali.“

„Přesně tak. – Kdo to vlastně řekl?“

„Myslím, že to bylo v jedné z Eridenových her, ale nejsem si

tím jist. Doma se na to můžeme zeptat někoho z našich znalců litera-

tury.“

„Pokud si na to vzpomenu. Musíme urychleně zajistit návštěvu

Sayshellanů na Terminu a postarat se, aby se s nimi jednalo jako

s rovnými. A Liono, asi kvůli nim budete muset zavést zvláštní bez-

pečnostní opatření. Jistě se najde pár horkých hlav, které tím budou

pobouřeny, a nebylo by moudré, abychom je vystavili třeba jen nepa-

trnému a chvilkovému ponížení v podobě protestních demonstrací.“

„To rozhodně,“ řekl Kodell. „Mimochodem, byl to chytrý tah,

když jste vyslala toho Trevize.“

„Můj hromosvod? Musím uznat, že fungoval lépe, než jsem

předpokládala. Omylem zabloudil na Sayshell a s přímo neuvěřitel-

nou rychlostí přitáhl jejich blesk v podobě protestů. Při vesmíru! To

byla přece skvělá záminka pro mou návštěvu – starost o to, aby je

občan Nadace nějak neobtěžoval a vděk za jejich shovívavost.“

„Geniální! – Nemáte ovšem pocit, že by bývalo lepší, kdyby-

chom Trevize přivezli zpátky?“

„Ne. Vlastně jsem raději, když je kdekoli jinde než doma. Na

Terminu by působil jako rušivý faktor. Ten jeho výmysl s Druhou

– 380 –

Nadací posloužil jako dokonalá záminka, abych ho mohla poslat

pryč, a samozřejmě jsme počítali s tím, že ho Pelorat dovede na

Sayshell, ale nechci, aby se vracel a pokračoval v šíření těch nesmys-

lů. Člověk nikdy neví, jaké by to mohlo mít následky.“

Kodell se pousmál. „Sotva se nám podaří najít někoho tak důvě-

řivého, jako je vědec teoretik. Na co všechno by asi Pelorat skočil,

kdybychom ho v tom podpořili!“

„Přesvědčení o skutečné existenci bájné sayshellské Gaii úplně

stačilo – ale to pusťte z hlavy. Až se vrátíme, musíme předstoupit

před Radu a budeme potřebovat, aby hlasovala pro smlouvu se

Sayshellem. Naštěstí máme Trevizovo prohlášení – hlasovou stopu

se vším všudy – ve smyslu, že Terminus opustil dobrovolně. Vyslo-

vím oficiální politování nad Trevizovým krátkým uvězněním a to

Radu uspokojí.“

„Starostko,“ pronesl střízlivě Kodell, „vím, že to dokážete

správně podat. Ovšem nenapadlo vás, že by Trevize mohl pokračovat

v pátrání po Druhé Nadaci?“

„Tak ať,“ prohlásila Brannoová s pokrčením ramen, „pokud to

nebude dělat na Terminu. Aspoň ho to zaměstná‚ a přitom stejně nic

nezjistí. Další existence Druhé Nadace je naším mýtem století jako je

mýtem Sayshellu Gaia.

Pohodlně se opřela a nasadila přímo žoviální výraz. Teď máme

Sayshell ve své moci – a než to zjistí, bude už příliš pozdě, aby se

z ní vymanil. Takže růst Nadace pokračuje a bude pokračovat hladce

a plynule.

„A to, Starostko, jen vaší zásluhou.“

„O tom nepochybuji,“ řekla Brannoová a jejich loď vklouzla

do hyperprostoru, ze kterého se opět vynořila v blízkosti Terminu.

89.

Mluvčí Stor Gendibal, znovu na své lodi, měl všechny důvody

ke spokojenosti. Setkání s První Nadací netrvalo dlouho, ale dokona-

le splnilo svůj účel.

Odeslal zprávu, ve které se snažil nedávat příliš najevo své

nadšení. Zatím bylo nutné uvědomit Prvního Mluvčího, že je všech-

– 381 –

no v nejlepším pořádku (co z toho, že ani nebylo třeba použít celkové

síly Druhé Nadace). Podrobnosti může nechat na pozdější dobu.

Vylíčí, jak opatrná – a jen minimální – úprava mysli Starostky

Brannoové odvrátila její myšlenky od imperialistického velikášství

směrem k účelné obchodní smlouvě, jak opatrná – a dost na dálku

provedená – úprava myšlení vůdce Sayshellského svazu vedla

k pozvání Starostky k rozhovorům, a jak potom, bez jakýchkoli dal-

ších úprav, byly navázány přátelské vztahy a Compor se vrátil na

Terminus na vlastní lodi, aby zajistil dodržování zmíněné smlouvy.

Byl to, jak si Gendibal s hlubokým uspokojením pomyslel, skoro

neskutečný příklad, jak velkých výsledků může být dosaženo pomocí

nepatrných mentalických změn. Byl přesvědčen, že to Mluvčí De-

larmiovou dokonale usadí a že brzy poté, co uvede podrobnosti na

oficiální schůzi Stolu, se dočká povýšení do funkce Prvního Mluvčí-

ho. A sám před sebou nepopíral význam přítomnosti Sury Noviové, i

když před Mluvčími to snad nebude třeba zdůrazňovat. Nejen, že bez

ní by nemohl dosáhnout svého vítězství, ale také mu poskytovala

záminku, aby mohl vyhovět své dětinské (a velice lidské, protože i

Mluvčí jsou jen lidé) potřebě dát průchod své radosti ještě předtím,

než se dočká zaručeného obdivu.

Ona, jak věděl, neměla ponětí, co se vlastně stalo, ale pochopila,

že všechno zařídil podle svých představ, a byla na to nesmírně hrdá.

Polaskal hladké obrysy její mysli a pocítil hřejivý žár té pýchy.

Řekl: „Noviová, bez tebe bych to nedokázal. Jen díky tobě jsem

poznal, že První Nadace – ti lidé na té velké lodi –“

„Ano, Mistře, vím, koho máte na mysli.“

„Díky tobě jsem poznal, že mají štít a také slabé schopnosti

mysli. Z jejich účinků na tvou mysl jsem mohl přesně určit jejich

vlastnosti. Poznal jsem, jak nejúčinněji proniknout tím prvním a jak

odchýlit to druhé.“

Noviová nejistě řekla. „Mistře, nechápu přesně, co máte na mys-

li, ale kdybych to dokázala, tak bych vám pomohla mnohem víc.“

„Já vím, Noviová. Ale i tak to stačilo. Je úžasné, jak mohli být

nebezpeční. Ale když jsme je překvapili teď, než ve vývoji štítu nebo

pole pokročili ještě dál, dokázali jsme je zneškodnit. Starostka se teď

vrací domů, na štít a na pole zapomněla, a spokojí se s tím, že uza-

– 382 –

vřela se Sayshellem obchodní smlouvu, která ho promění ve fungují-

cí část Federace. Nepopírám, že nám dá dost práce, než odstraníme

všechny výsledky, dosažené při vytváření štítu a pole – tu věc jsme

úplně zanedbali – ale to se zvládne.“

Chvíli o tom přemýšlel a potom ztišil hlas. „V případě První

Nadace jsme až příliš mnoho věcí pokládali za samozřejmost. Roz-

hodně si jí musíme víc hledět. Musíme docílit těsnějšího propojení

Galaxie. Musíme využívat mentaliku k dosažení těsnější spolupráce

vědomí. To bude v souladu s Plánem. O tom jsem přesvědčen a také

se o to postarám.“

Noviová se úzkostně zeptala: „Mistře?“

Gendibal se najednou usmál: „Promiň. Mluvím si pro sebe. –

Noviová, vzpomínáš si na Rufiranta?“

„Na toho zabedněného farmáře, co vás napadl? Jak by ne.“

„Jsem přesvědčen, že to a všechny další nezvyklé věci, které nás

postihly, mají na svědomí agenti První Nadace, vyzbrojení osobními

štíty. Jak jen jsme mohli být tak slepí? Ale První Nadaci jsem stejně

přehlížel, protože mě úplně zmátl ten mýtus o tajemném světě, ta

sayshellská pověra o Gaie. Přitom mi také přišla vhod tvá mysl. Po-

mohla mi určit, že zdrojem toho mentalického pole je válečná loď a

nic jiného.“

Zamnul si ruce.

Noviová nesměle špitla: „Mistře?“

„Copak, Noviová?“

„Teď vás asi čeká odměna za to, co jste udělal?“

„To je pravda. Shandess odejde na odpočinek a já se stanu Prv-

ním Mluvčím. Potom budu mít možnost prosadit, abychom rozhodu-

jící změny v Galaxii prováděli my.“

„Prvním Mluvčím?“

„Ovšem, Noviová. Budu ze všech vědců ten nejmocnější a nej-

důležitější.“

„Nejdůležitější?“ zatvářila se ustaraně.

„Co se tak tváříš? Ty mi tu odměnu nepřeješ?“

„Ovšem Mistře, přeju. – Ale když budete nejdůležitější ze všech

vědců, tak vedle sebe nebudete chtít Damovanku. To by se nehodi-

lo.“

– 383 –

„Myslíš? Kdo mi v tom může zabránit?“ Najednou k ní pocítil

nesmírnou náklonnost. „Noviová, kdybych měl nevím jaké postave-

ní, budeš mě provázet na každém kroku. Myslíš, že bych se odvážil

jednat s některými vlky, kteří se občas vyskytnou u Stolu, aniž bych

měl stále nablízku tvou mysl – tvou nevinnou, ničím neporušenou

mysl – aby mi prozradila obsah jejich emocí ještě dřív, než je budou

znát sami. A kromě toho –“ To náhlé odhalení ho zřejmě překvapilo.

„A nehledě k tomu jsem také – rád, když jsi se mnou a chci tě mít

vedle sebe. – Tedy, pokud budeš souhlasit.“

„Ach, Mistře,“ zašeptala Noviová a když jí ovinul ruku kolem

pasu, položila mu hlavu na rameno.

V jejím nitru, tak hluboko, že si to vnější mysl Noviové sotva

mohla uvědomit, zůstávala podstata Gaii, která řídila běh událostí,

ale právě ta neproniknutelná maska umožňovala, aby plnění vý-

znamného úkolu mohlo pokračovat.

A ta maska – která patřila Damovance – byla dokonale šťastná.

Byla tak šťastná, že se Noviová skoro smířila s tím, jaká vzdálenost ji

bude dělit od ní/jich/všech a pro blíže neurčenou dobu se spokojila

s úlohou té, za kterou byla pokládána.

90.

Pelorat si zamnul ruce a s nadšením, které se co nejvíc snažil

ovládat, prohlásil: „To jsem rád, že jsme zase na Gaie.“

„Hmm,“ zabručel roztržitě Trevize.

„Víte, co mi řekla Bliss? Starostka se vrací na Terminus

s obchodní smlouvou, kterou uzavřela se Sayshellem. Mluvčí Druhé

Nadace se vrací na Trantor s přesvědčením, že to zařídil on – a ta

žena, Noviová, letí s ním, aby dohlédla na zahájení změn, které polo-

ží základy živé Galaxie. A žádná z Nadací nemá vůbec tušení o exis-

tenci Gaii. Je to prostě úžasné.“

„To ano,“ řekl Trevize. „To všechno jsem se také dověděl. Ale

my víme, že Gaia existuje a můžeme promluvit.“

„O tom Bliss pochybuje. Říká, že by nám nikdo nevěřil, a nám

by to bylo jasné. Kromě toho já osobně nemám v úmyslu Gaiu opus-

tit.“

– 384 –

Trevize to vytrhlo z vnitřního zahloubání. Zvedl hlavu a řekl:

„Cože?“

„Chci tady zůstat. – Totiž – sám tomu nemohu uvěřit. Je to je-

nom pár týdnů, co jsem vedl na Terminu život osamělého člověka,

stejný život jako celé desítky let, pohroužen do svých archívů a

svých myšlenek, a ve snu by mě nenapadlo, že bych neměl být do

smrti, ať už by nastala kdykoli, pohroužen do svých archívů a svých

myšlenek a pokračovat ve svém osamělém životě, spokojen se svým

živořením. Pak jsem se najednou a nečekaně stal galaktickým cesto-

vatelem, zapletl jsem se do galaktické krize, a – nesmějte se, Golane

– našel jsem Bliss.“

„Já se nesměji, Janove,“ řekl Trevize, „ale víte jistě, co děláte?“

„Ovšem. Ta věc se Zemí už pro mě nemá význam. Skutečnost,

že to byl jediný svět s rozmanitou ekologií a s inteligentním životem,

byla dostatečně vysvětlena. Přece Věční, však víte.“

„Já vím. A chcete zůstat na Gaie?‘

„To každopádně. Země je minulost a minulosti mám po krk.

Gaia je budoucnost.“

„Janove, vy nejste součástí Gaii. Nebo si myslíte, že se její sou-

části můžete stát?“

„Bliss tvrdí, že bych se tak trochu mohl stát její součástí – inte-

lektuálně, když ne biologicky. Ona mi samozřejmě pomůže.“

„Ale když ona její součástí je, jak byste vy dva mohli vést spo-

lečný život, mít společné názory, společný zájem?“

Stáli na volném prostranství a Trevize se vážně díval na tichý

úrodný ostrov, za kterým bylo vidět moře a na obzoru další ostrov

znachovělý vzdáleností – to všechno tvořilo klidný, civilizovaný,

živý a nedílný celek.

„Janove,“ oslovil ho, „ona je svět, vy jste nepatrný jedinec. Co

když vás jednou bude mít dost? Je mladá…“

„Golane, přemýšlel jsem o tom. Celé dny jsem nepřemýšlel o

ničem jiném. Počítám s tím, že mě jednou bude mít dost, nejsem

žádný romantický hlupák. Ale co mi dá do té doby, mi bude stačit.

Už tak mi dala dost. Dostal jsem od ní víc, než jsem si vůbec dokázal

představit. Kdybych ji od této chvíle nespatřil, stejně bych se poklá-

dal za vítěze.“

– 385 –

„Tomu nevěřím,“ řekl vlídně Trevize. „Podle mě jste romantic-

ký hlupák a vlastně bych ani nechtěl, abyste byl jiný. Janove, my dva

se neznáme moc dlouho, ale celé týdny jsme bez přestání spolu a –

promiňte, jestli to bude znít hloupě, ale – mám vás moc rád.“

„Já vás také, Golane,“ řekl Pelorat.

„A nechci, aby vám někdo ublížil. Musím si promluvit s Bliss.“

„To ne. Prosím vás, ne. Vy jí budete dělat kázání.“

„Žádné kázání jí dělat nebudu. S vámi to nemá vůbec nic spo-

lečného – a chci si s ní promluvit v soukromí. Prosím vás, Janove,

nerad bych vám to dělal za zády, takže mi dovolte, abych si s ní

promluvil a ujasnil si pár věcí. Když budu spokojen, máte mé nejsr-

dečnější blahopřání a požehnání – a ať se stane co chce, neřeknu už

ani slovo.“

Pelorat vrtěl hlavou. „Všechno tím pokazíte.“

„Slibuji, že ne. Moc vás prosím –“

„Tak dobře – Ale milý příteli, že si budete dávat pozor?“

„To vám slavnostně slibuji.“

91.

Bliss pronesla: „Pel říkal, že se mnou chcete mluvit.“

Trevize řekl. „Ano.“

Byli uvnitř, v malém pokoji, který mu přidělili.

Půvabně se posadila, dala si nohy křížem, zadívala se na něj

bystrým pohledem, krásné hnědé oči jí přitom zářily a dlouhé tmavé

vlasy se jí leskly.

Řekla: „Tak vy jste proti mně zaujatý. Jste proti mně už od sa-

mého začátku.“

Trevize zůstal stát. Řekl: „Dokážete vnímat lidskou mysl a její

obsah. Víte, co si o vás myslím, a proč.“

Bliss pomalu zavrtěla hlavou. „Vaše mysl je pro Gaiu nepří-

stupná. To přece víte. Potřebovali jsme vaše rozhodnutí a muselo to

být rozhodnutí jasné a nedotčené mysli. Hned jak jsme zajali vaši

loď, obklopila jsem vás a Pela uklidňujícím polem, ale to bylo nutné.

Jinak byste podlehl návalu panického strachu nebo zuřivosti, a pak

jste mohl být v rozhodující chvíli nepoužitelný. A to je všechno. Dál

– 386 –

jsem rozhodně nemohla zajít a také jsem to neudělala – takže nevím,

co si myslíte.“

„Rozhodnutí, které jste po mně chtěli, je za námi. Rozhodl jsem

ve prospěch Gaii a živé Galaxie. K čemu potom všechny ty řeči o

jasné a nedotčené mysli? Máte, co jste potřebovali, a teď si se mnou

můžete dělat, co chcete.“

„Vůbec ne, Treve. V budoucnu můžeme potřebovat další roz-

hodnutí. Musíte zůstat, jaký jste, a dokud budete naživu, budete

představovat vzácné přírodní bohatství Galaxie. V Galaxii jsou nepo-

chybně další vám podobní a další takoví se objeví v budoucnosti, ale

zatím víme o vás – a o nikom jiném. Pořád jste pro nás nedotknutel-

ný.“

Trevize přemýšlel. „Vy jste Gaia a já nechci mluvit s Gaiou.

Chci s vámi mluvit jako s jednotlivcem, pokud to má vůbec nějaký

význam.“

„Význam to má. Zdaleka neexistujeme jako nějaká jednolitá

hmota. Na jistou dobu mohu Gaiu úplně potlačit.“

„Ano,“ pronesl Trevize. „Také si to myslím. Udělala jste to

teď?“

„Ano, teď jsem to udělala.“

„Tak především bych vám chtěl říct, že nehrajete poctivě. Mož-

ná jste nevstoupila do mé mysli, abyste ovlivnila mé rozhodování,

ale jistě jste kvůli tomu vstoupila do Janovovy mysli, že ano?“

„Myslíte?“

„Ano. V rozhodující chvíli mi Pelorat připomněl svou vlastní

představu Galaxie jako něčeho živého a ta myšlenka mě v té chvíli

donutila učinit okamžité rozhodnutí. Ta myšlenka mohla být jeho, ale

podnět k tomu vzešel z vaší mysli, je to tak?“

„Tu myšlenku měl sice v hlavě, ale měl tam i spoustu jiných.

Uvolnila jsem cestu té jeho vzpomínce na živou Galaxii – a žádné

jiné. Právě ta myšlenka proto snadno vyplula z jeho vědomí a nabyla

podoby slov. Tu představu jsem samozřejmě nevytvořila. Byla tam

už předtím.“

„Ale stejně se to rovnalo nepřímému zásahu do mého zcela ne-

závislého rozhodování?“

„Gaia to pokládala za nezbytné.“

– 387 –

„Ale? – No dobrá, snad budete mít lepší – nebo ušlechtilejší –

pocit, až vám řeknu, že i když mě Janovova poznámka přesvědčila,

abych se rozhodl právě v tu chvíli, zřejmě bych se tak rozhodl, i kdy-

by neřekl nic nebo se mě snažil přemluvit k nějakému jinému roz-

hodnutí. Chci, abyste to věděla.“

„To se mi ulevilo,“ odtušila lhostejně Bliss. „To jste měl na srd-

ci, když jste si se mnou chtěl promluvit?“

„Ne.“

„Tak co ještě?“

Teď se Trevize posadil na židli, kterou si přitáhl proti ní, takže

se téměř dotýkali koleny. Naklonil se k ní.

„Když jsem se přibližovali ke Gaie, na té kosmické stanici jste

byla vy. Vy jste nás zajala, vy jste si pro nás přišla, vy jste nás ani na

chvíli neopustila, až na to jídlo s Domem, u kterého jste s námi neby-

la. A především jste s námi byla na Vzdálené hvězdě, když bylo uči-

něno to rozhodnutí. Pořád vy.“

„Já jsem Gaia.“

„To není žádné vysvětlení. Králík je Gaia. Oblázek je Gaia.

Všechno na planetě je Gaia, ale není to Gaia ve stejné míře. Něco je

jí víc než to ostatní. Proč vy?“

„A proč myslíte?“

Trevize do toho skočil po hlavě. Řekl: „Protože myslím, že

nejste Gaia. Myslím si, že jste víc než Gaia.“

Bliss odpověděla posměšným mlasknutím.

Trevize si ale vedl svou: „Když jsem se rozhodoval, ta žena

s Mluvčím…“

„Říkal ji Noviová.“

„Takže ta Noviová říkala, že Gaia nastoupila svou cestu záslu-

hou robotů, kteří už neexistují, a že se Gaia naučila řídit jistou podo-

bou Tří zákonů robotiky.“

„Zcela správně.“

„A roboti už neexistují?“

„Noviová to říkala.“

„Nic takového Noviová neříkala. Její slova si dokážu přesně vy-

bavit. Řekla: Gaia byla vytvořena před mnoha tisíci let s pomocí ro-

– 388 –

botů, kteří kdysi, na krátký čas, sloužili lidskému rodu a už mu ne-

slouží.“

„No dobrá, Treve, copak to neznamená, že už neexistují?“

„Ne, to znamená, že už neslouží. Co když místo toho vládnou?“

„To je absurdní!“

„Nebo dohlížejí? Proč jste tam byla ve chvíli rozhodování? Ne-

zdálo se, že byste tam musela být. Všechno přece řídila Noviová a

ona byla Gaia. Tak k čemu jste tam byla vy? Ledaže –“

„No tak? Ledaže?“

„Ledaže byste byla dozorce, který má za úkol dohlížet na to, aby

Gaia nezapomněla na Tři zákony. Ledaže byste byla robot, vyrobený

tak důmyslně, že jste k nerozeznání od lidské bytosti.“

„Když jsem k nerozeznání od lidské bytosti, jak si můžete mys-

let, že byste to poznal?“ zeptala se Bliss s náznakem jízlivosti.

Trevize se trochu uvolnil. „Copak mě pořád nepřesvědčujete, že

dokážu mít jistotu, rozhodovat se, vidět řešení, vyvozovat správné

závěry? Já to netvrdím, to o mně říkáte vy. Takže hned, jak jsem vás

spatřil, se mě zmocnil nepříjemný pocit. Něco se mi na vás nezdálo.

Ženským půvabům jistě dokážu podlehnout stejně jako Pelorat – řekl

bych, že i víc – a vy jste na pohled přitažlivá žena. A přece jsem ani

na okamžik neměl pocit, že byste mě nějak přitahovala.“

„Vy mi dáváte.“

Trevize tomu nevěnoval pozornost. Řekl: „Když jste se objevila

na naší lodi, mluvili jsme s Janovem o tom, jestli by na Gaie nemohla

existovat nějaká neznámá civilizace, a když vás Janov spatřil, ve své

naivitě se zeptal: Jste člověk? Možná že robot musí mluvit pravdu,

ale odpověď může být zřejmě i vyhýbavá. Řekla jste jenom: Nevy-

padám snad jako člověk? Ano, Bliss, vypadáte jako člověk, ale rád

bych se vás znovu zeptal. Jste člověk?“

Bliss nic neříkala a Trevize pokračoval. „Snad už v té první

chvíli jsem vycítil, že nejste žena. Jste robot a já jsem to prostě nějak

věděl. A díky tomu pocitu měly pro mě všechny následující události

nějaký význam – zejména vaše nepřítomnost u oběda.“

Bliss řekla: „Treve, vy si myslíte, že nemohu jíst? Zapomněl

jste, že jsem si na vaší lodi dala kousek toho garnáta? Ujišťuji vás, že

mohu jíst a vykonávat všechny biologické funkce. – Včetně sexu,

– 389 –

než se mě na to zeptáte. A přece vám klidně mohu říct, že to samo o

sobě nedokazuje, že bych nebyla robot. Roboti dosáhli maximální

dokonalosti už před mnoha tisíci let, kdy se od lidských bytostí lišili

jen svým mozkem, a poznat je mohli jenom ti, kdo dokázali ovládat

mentalická pole. Mluvčí Gendibal by snad dokázal určit, jestli jsem

robot nebo člověk, kdyby ho vůbec napadlo o mně přemýšlet. Samo-

zřejmě to neudělal.“

„Já jsem ovšem i bez mentaliky přesvědčen, že jste robot.“

Bliss řekla: „A co když jsem? Nic nepřiznávám, ale jsem zvěda-

vá. Co když jsem?“

„Vůbec nic nemusíte přiznávat. Vím, že jste robot. Poslední dů-

kaz, který jsem potřeboval, bylo vaše klidné ujištění, že můžete úplně

potlačit Gaiu a mluvit se mnou jako jednotlivec. Kdybyste byla sou-

částí Gaii, tak to sotva dokážete – jenomže vy jí nejste. Jste robotský

dozorce, a proto stojíte mimo Gaiu. Teď mě tak napadlo, kolik robot-

ských dozorců asi Gaia potřebuje a kolik jich má?“

„Nic nepřiznávám, ale jsem zvědavá. Co když jsem robot?“

„V tom případě mě zajímá jedna věc: Co chcete po Janovu Pelo-

ratovi? Je to můj přítel a v jistém smyslu je jako dítě. Myslí si, že vás

miluje, myslí si, že chce jen to, co jste mu ochotna dát, a že už jste

mu dala dost. Nezná – a nedokáže si představit – bolest ze ztracené

lásky nebo, abych tak řekl, zvláštní bolest způsobenou zjištěním, že

nejste člověk –“

„Vy znáte bolest ze ztracené lásky?“

„Také jsem to poznal. Nežil jsem v ústraní jako Janov. Nedo-

pustil jsem, aby můj život byl promarněn a umrtven intelektuálním

úsilím, kterému by padlo za oběť všechno ostatní, dokonce i žena a

dítě. On ano. Teď se toho všeho najednou vzdává kvůli vám. Nechci,

aby mu někdo ublížil, a nedopustím to. Za to, že jsem Gaie prokázal

službu, si zasloužím odměnu – a odměnou mi bude vaše ujištění, že

se Janovu Peloratovi povede jen dobře.“

„Mám předstírat, že jsem robot a odpovědět vám?“

Trevize souhlasil: „Ano. A to teď hned.“

„No dobrá. Dejme tomu, Treve, že jsem robot, a dejme tomu, že

mám funkci dozorce. Dejme tomu, že je pár, skutečně jenom pár,

takových, kdo mají podobnou úlohu, a dejme tomu, že se velice zříd-

– 390 –

ka scházíme. Dejme tomu, že naší hnací silou je potřeba starat se o

lidské bytosti, a dejme tomu, že na Gaie nejsou skutečné lidské by-

tosti, protože všechny jsou součástí celkového planetárního bytí.“

„Dejme tomu, že péče o Gaiu pro nás představuje jistou náplň –

ale ne dokonalou. Dejme tomu, že v sobě máme jakousi primitivní

touhu po lidské bytosti v tom smyslu, jaký byl běžný v době, kdy

byli roboti vymyšleni a vytvořeni. Nesmíte si to špatně vykládat,

netvrdím, že bych byla stará (pokud jsem robot). Jsem tak stará, jak

jsem vám řekla, nebo (pokud jsem robot) tak dlouho aspoň trvá moje

existence. A přece (pokud jsem robot) by moje základní konstrukce

byla pořád stejná a já bych toužila po tom, abych mohla pečovat o

skutečnou lidskou bytost.

Pel je lidská bytost. Není součástí Gaii. Je příliš starý, aby se

někdy mohl stát skutečnou součástí Gaii. Chce zůstat na Gaie se

mnou, protože ze mě nemá takový pocit jako vy. On si nemyslí, že

jsem robot. A já ho také potřebuji. Pokud mě pokládáte za robota, tak

to musíte pochopit. Jsem schopná všech lidských reakcí, a proto bych

ho milovala. Kdybyste trval na tom, že jsem robot, mohl byste po-

chybovat o tom, že jsem schopná lásky v nějakém tajemném lidském

smyslu, ale mé reakce byste nedokázal odlišit od těch, které byste

nazýval láskou – tak co by na tom záleželo?“

Zmlkla a podívala se na něj s výrazem nekompromisní hrdosti.

Trevize řekl: „Tím snad chcete říct, že ho neopustíte.“

„Pokud se domníváte, že jsem robot, pak vám musí být jasné, že

podle Prvního zákona bych ho nikdy nemohla opustit, pokud by mi

to nenařídil, a já bych navíc nebyla přesvědčena, že to myslí vážně a

že by mu víc ublížilo, kdybych zůstala, než kdybych odešla.“

„Nebyl by nějaký mladší muž –“

„Jaký mladší muž? Vy jste mladší muž, ale já nemám pocit, že

byste mě potřeboval v takovém smyslu jako Pel a vy mě vlastně ani

nechcete, takže První zákon by mi nedovolil, abych se k vám snažila

přilnout.“

„Nemyslím sebe. Jiný mladší muž –“

„Žádný jiný tu není. Je tady na Gaie kromě Pela a vás někdo ji-

ný, koho by bylo možné pokládat za lidskou bytost ve smyslu pře-

kračujícím rámec Gaii?“

– 391 –

Trevize ztišil hlas: „A pokud ne, jste robot?“

„To se musíte rozhodnout,“ pronesla Bliss.

„Tak tedy, co když nejste robot?“

„Pak vám řeknu, že v tom případě do toho nemáte co mluvit.

Rozhodnutí záleží jenom na mně a na Pelovi.“

Trev řekl: „Pak se vrátím k tomu, co jsem říkal na začátku. Chci

svou odměnu a ta odměna spočívá v tom, že s ním budete slušně za-

cházet. Nebudu trvat na odhalení vaší totožnosti. Prostě mi slíbíte,

jako jedna inteligentní bytost druhé, že s ním budete zacházet sluš-

ně.“

A Bliss tiše slíbila. „Budu s ním slušně zacházet – ne proto

abyste dostal svou odměnu, ale protože to chci. Upřímně po tom tou-

žím. Budu s ním slušně zacházet.“ Zavolala: „Pele!“ A znovu: „Pe-

le!“

Pelorat přišel zvenku. „Ano, Bliss.“

Bliss mu podala ruku. „Myslím, že Trev má něco na srdci.“

Pelorat její ruku stiskl a Trevize vzal ty spojené do svých: „Ja-

nove, jsem šťastný za vás za oba.“

Pelorat namítl: „Ale milý příteli.“

Trevize pronesl: „Zřejmě odletím z Gaii. Teď si o tom jdu pro-

mluvit s Domem. Nevím, Janove, kdy se zase uvidíme, jestli vůbec,

ale rozhodně jsme nebyli špatná dvojice.“

„To rozhodně,“ potvrdil s úsměvem Pelorat.

„Na shledanou, Bliss, a předem vám děkuji.“

„Na shledanou, Treve.“

A Trevize, který jim zamával na pozdrav, vyšel z domu.

92.

„Treve, vedl jste si dobře. Ale stejně jste se zachoval podle

mých představ,“ řekl Dom.

Znovu seděli u jídla, stejně nevalného, jako bylo to první, ale

Trevizovi to nevadilo. Možná už víckrát na Gaie jíst nebude. Řekl:

„Zachoval jsem se podle vašich představ, ale možná ne z toho důvo-

du, z jakého myslíte.“

„Jistě jste byl přesvědčen o správnosti svého rozhodnutí.“

– 392 –

„To ano, ale ne proto, že bych měl nějaký záhadný patent na jis-

totu. Pokud jsem se rozhodl pro živou Galaxii, bylo to na základě

běžných úvah – takových úvah, jakých by zřejmě použil kdokoli ji-

ný, kdyby se musel rozhodnout. Neměl bych vám to vysvětlit?“

„S radostí si to poslechnu.“

„Mohl jsem udělat tři věci. Mohl jsem se přidat k první Nadaci,

přidat k Druhé Nadaci nebo přidat ke Gaie. Kdybych se přidal

k První Nadaci, Starostka Brannoová by se okamžitě snažila ovlád-

nout Druhou Nadací a Gaiu. Kdybych se přidal k Druhé Nadaci,

Mluvčí Gendibal by se okamžitě snažil ovládnout První Nadaci a

Gaiu. V obou případech by se stalo něco neodvolatelného – a pokud

by kterékoli z těch řešení bylo nesprávné, skončilo by to neodvola-

telnou katastrofou.

Kdybych se ovšem spojil s Gaiou, potom by jak První, tak Dru-

há Nadace žily v přesvědčení, že dosáhly jistého nepříliš významné-

ho vítězství. Všechno by potom pokračovalo jako dřív, protože bu-

dování živé Galaxie, jak jsem se předtím dověděl, by trvalo celé ge-

nerace, dokonce staletí.

Spojením s Gaiou jsem tedy chtěl dosáhnout kompromisu a za-

jistit, aby v případě, že mé rozhodnutí nebylo správné, byl ještě čas

všechno změnit, nebo dokonce zvrátit.“

Dom nadzvedl obočí. Jinak jeho stará, téměř mrtvolně bledá

tvář, zůstala bezvýrazná. Pisklavým hlasem řekl: „Podle vašeho ná-

zoru by se ještě mohlo ukázat, že vaše rozhodnutí nebylo správné?“

Trevize pokrčil rameny: „Myslím, že ne, ale abych měl jistotu,

musím udělat jednu věc. Mám v úmyslu navštívit Zemi, pokud se mi

ten svět podaří najít.“

„Pokud nás, Treve, chcete opustit, rozhodně vám v tom nebu-

deme bránit.“

„Já se na váš svět nehodím.“

„O nic méně než Pel, a přece tu můžete klidně zůstat jako on.

Přesto vás tu ale nikdo nedrží. Ale řekněte mi, proč chcete navštívit

Zemi?“

Trevize řekl: „To vám snad musí být jasné.“

„Není.“

– 393 –

„Dome, vy jste přede mnou zatajil jednu informaci. Snad jste

k tomu měl nějaký důvod, ale stejně mě to mrzí.“

Dom řekl: „Já vám nerozumím.“

„Podívejte se, Dome, při svém rozhodování jsem použil počítač

a na krátkou chvíli jsem přišel do styku s myslí všech kolem sebe –

Starostky Brannoové, Mluvčího Gendibala, Noviové. Letmo jsem

zachytil spoustu věcí, které mi samy o sobě mnoho neříkaly, napří-

klad to, jak Gaia působila na Trantoru prostřednictvím Noviové, aby

přiměla Mluvčího Gendibala k cestě na Gaiu.“

„Ano?“

„A jednou z těch věcí bylo odstranění každé zmínky o Zemi

z knihovny Trantoru.“

„Odstranění každé zmínky o Zemi?“

„Přesně tak. Země tedy musí být důležitá – a z toho vyplývá, že

se o ní nesmí dovědět nejen Druhá Nadace, ale ani já. A pokud mám

nést odpovědnost za to, jakým směrem se má ubírat vývoj Galaxie,

nechci dobrovolně setrvat v nevědomosti. Nechtěl byste mi prozradit,

proč je tak důležité, aby informace o Zemi zůstaly utajeny?“

„Treve, o jejich odstranění Gaia nic neví. Nic!“ prohlásil vážně

Dom.

„Chcete snad tvrdit, že za to Gaia nenese odpovědnost?“

„Nenese za to odpovědnost.“

Trevize se na chvíli zamyslel, a špičkou jazyka si pomalu a roz-

vážně přejížděl rty. „Tak kdo je za to odpovědný?“

„Nevím. Nechápu, jaký by to mělo smysl.“

Oba muži na sebe upřeně hleděli a pak Dom pronesl: „Máte

pravdu. Zdálo se, že jsme dospěli k naprosto přijatelnému závěru, ale

dokud se ta věc nevyřeší, nebudeme mít klid. Zůstaňte chvíli u nás a

uvidíme, co se nám podaří vymyslet. Potom můžete odletět a přitom

počítat s naší plnou podporou.“

„Děkuji,“ řekl Trevize.

– 394 –