Riosův hlas se třásl rozhořčením. „Copak myslíte vážně,

že tahle jeho prapodivná věda dokáže předpovědět, že

zaútočím na Nadaci a prohraju takovou a takovou bitvu

z těch a těch důvodů? Snažíte se tvrdit, že jsem

přihlouplý robot, který směřuje po předem určené dráze

k záhubě?“

„Nikoli,“ odtušil patricij ostře. „Už jsem přece řekl, že

psychohistorie nemá s chováním jednotlivců co do

činění. Předpovězen byl vývoj v daleko širším měřítku.“

„Pak nás tedy všechny má pevně v hrsti Bohyně

historické nutnosti.“

„Psychohistorické nutnosti,“ opravil ho Barr tiše.

„A co když uplatním své výsadní právo svobodné vůle?

Co když se rozhodnu zaútočit příští rok, nebo vůbec

nevytáhnout do boje? Jak poddajná je ta bohyně? A jak

vynalézavá?“

Barr pokrčil rameny. „Jděte do útoku dnes, anebo vůbec

ne; s jedinou lodí či se vší říšskou mocí, vojenskou silou

či ekonomickým tlakem, čestně vyhlaste válku nebo

Nadaci zákeřně přepadněte. Udělejte cokoli, co se vám

zlíbí, uplatňujte svobodnou vůli, co hrdlo ráčí. Stejně

prohrajete.“

„Kvůli posmrtnému vlivu Hariho Seldona?“

„Kvůli jednou dané matematice lidského chování,

kterou nelze zastavit, vychýlit od cíle ani pozdržet.“

V nastalé patové situaci nakonec ustoupil generál.

„Já tu hozenou rukavici zvednu,“ prohlásil prostě.

„Je to posmrtný vliv proti živé vůli.“

Isaac Asimov (1920-1992) byl jedním z

nejplodnějších a nejslavnějších mistrů

žánru

science

fiction.

Jeho

nejznámějším dílem jsou tzv. dějiny

budoucnosti, skládající se ze dvou

proslulých cyklů – Robotů a Nadace (za

ten druhý získal roku 1966 cenu Hugo).

Mezi jeho nejlepší romány dále patří

Konec věčnosti (česky 1993) a Ani sami

bohové (česky 1992).

Nepominutelná je i jeho povídková

tvorba, zejména dvaatřicet povídek, v

nichž formuloval známé tři zákony

robotiky. Roku 1986 mu byla udělena

cena Nebula pro „Velmistra žánru“.

Svůj bohatý život popsal ve třech

autobiografiích; ta poslední – Já,

Asimov – vyšla roku 1996 i u nás. Isaac

Asimov bezesporu byl a stále ještě je

gigantem

světové

SF

a

svým

dalekosáhlým

vlivem

mimo

žánr

pomáhal fantastice začlenit se do

hlavního proudu všeobecné literatury.

Proroctví

Hariho

Seldona

se

naplnilo. Nastal Pád. Kdysi mohutná

galaktická Říše se rozpadla; jejím

troskám teď vládne poslední císař

Kleon II. Nadace však důsledně plní

Seldonův původní plán – co nejvíce

zkrátit období třiceti tisíc let

předpokládaného období temna – a

úspěšně překonává další krize. Na

scénu však vstupuje činitel, s nímž

nepočítal

ani

geniální

psychohistorik: mutant s naprosto

nepředvídatelnými

biologickými

vlastnostmi.

Isaac

Asimov

NADACE

A ŘÍŠE

Přeložil

Viktor Janiš

Z anglického originálu Foundation and Empire

Translation © Viktor Janiš, 2003(MF), 2009(Argo/Triton)

Cover © Michael Whelan, 2009

Prolog

Galaktická říše upadala.

Byla to kolosální říše o miliónech planet rozkládajících se od

jednoho ramene mohutné dvojité spirály Mléčné dráhy po druhé. I

její pád byl kolosální – a dlouhý, jak už to u pádů z výšin bývá.

Říše upadala dlouhá staletí, než si tohoto procesu se všemi jeho

důsledky povšiml jeden člověk. Byl jím Hari Seldon, muž, který

představoval jedinou jiskru tvůrčího úsilí na pozadí narůstajícího

úpadku. To on vyvinul a přivedl k dokonalosti sociologickou

disciplínu zvanou psychohistorie.

Psychohistorie se nesoustředila na člověka, ale na masy. Tato

věda zkoumala davy, miliardové davy. Byla s to odhadnout reakce na

podněty se zhruba stejnou přesností, s níž by méně významná věda

popsala dráhu odražené kulečníkové koule. Reakce jediného člověka

nebylo možné předpovědět žádným stávajícím matematickým

modelem, ale reakce miliardy lidí, to už bylo něco jiného.

Hari Seldon zmapoval společenské a ekonomické trendy své

doby a z grafů vyčetl pokračující a stále se zrychlující pád civilizace

a posléze období třiceti tisíc let, které musí uplynout, než se z popela

vynoří vratká nová Říše.

Na zastavení pádu již bylo pozdě, ale na zkrácení nadcházejícího

období barbarství ještě ne. Seldon na „opačných koncích galaxie“

založil dvě Nadace a umístil je tak, aby do sebe události jednoho

krátkého tisíciletí zapadly a z jejich vzájemného působení rychleji

povstala silnější a stabilnější Druhá říše.

Nadace vyprávěla příběh jedné ze dvou Nadací v prvních dvou

staletích od jejího vzniku. První Nadace byla založena jako kolonie

technicky orientovaných vědců na Terminu, planetce na samém

konci jednoho ze spirálních ramen galaxie. Daleko od bouřlivých

událostí v Říši dávali dohromady univerzální souhrn vědomostí,

takzvanou Galaktickou encyklopedii, v blahé nevědomosti o tajném

poslání, které jim tehdy již mrtvý Seldon přisoudil.

S pokračujícím rozkladem Říše padly její vnější oblasti do rukou

nezávislých „králů“, kteří pro Nadaci představovali hrozbu. Pod

vedením Salvora Hardina, prvního starosty Nadace, se však podařilo

poštvat jedny drobné vládce proti druhým a Nadace si udržela

vratkou nezávislost. Mezi světy, v nichž věda postupně upadala a

které začaly spoléhat na uhlí a ropu, získali představitelé Nadace jako

jediní vlastníci atomové energie dokonce rozhodující vliv. Nadace se

stala „náboženským“ centrem sousedních království.

Meziplanetární obchod brzy zatlačil encyklopedické aktivity do

pozadí. Kupci z Nadace nabízeli přístroje založené na atomové

technologii, které by vzhledem k jejich miniaturizaci nedokázala

napodobit ani Říše v dobách svého největšího rozkvětu, a brázdili při

tom periferii galaxie stovky světelných let od Nadace.

Pod Hoberem Mallowem, prvním z obchodních magnátů,

vyvinula Nadace techniky ekonomického boje a s jejich pomocí

porazila Korellskou republiku, přestože ji materiálně podporovala

jedna z vnějších provincií zbytku Říše.

Na sklonku těch dvou staletí byla Nadace nejsilnějším státem

galaxie – až na Říši, která se zkoncentrovala v ústřední třetině

Mléčné dráhy a doposud ovládala tři čtvrtiny obyvatelstva a

bohatství ve vesmíru.

Zdálo se tedy nevyhnutelné, že příště již Nadace bude muset čelit

poslednímu úderu skomírající Říše.

Bylo nutné uvolnit cestu pro bitvu mezi Nadací a Říší.

7

Část první

Generál

8

1

Hledání kouzelníků

BEL RIOSE … Za svou relativně krátkou kariéru si Riose vysloužil

přízvisko „Poslední vojevůdce Říše“, a to po zásluze. Z analýzy jeho

tažení se ukazuje, že se jako stratég zcela vyrovnal Peurifoyovi a že

ho co do vůdcovských schopností patrně i převyšoval.

Vzhledem k tomu, že se narodil v dobách úpadku Říše, bylo pro

něj prakticky nemožné vyrovnat se Peurifoyovi coby dobyvatel. Svou

šanci však dostal, když se jako první z říšských generálů v přímé

konfrontaci postavil Nadaci…



GALAKTICKÁ ENCYKLOPEDIE

Bel Riose cestoval bez vojenského doprovodu, což se rozhodně

neslučovalo s požadavky dvorské etikety na náčelníka flotily,

notabene flotily umístěné ve stále ještě vzpurně naladěné hvězdné

soustavě na pomezí Galaktické říše.

Ale Bel Riose byl mladý a energický – dost energický na to, aby

ho střízlivý a vypočítavý dvůr vyslal tak daleko ke kraji vesmíru, jak

jen bylo možné – a k tomu ještě zvídavý. Podivné a

nepravděpodobné zvěsti, které stovky lidí s notnou dávkou nadsázky

dávaly k lepšímu a jež byly tisícům dalších alespoň matně

povědomé, oslovovaly poslední rys jeho povahy, zatímco možnost

riskantního vojenského podniku nedávala spát těm prvním dvěma. A

jejich kombinace byla neodolatelná.

 Všechny citace z Galaktické encyklopedie, jež zde se svolením nakladatele

reprodukujeme, pocházejí ze sto šestnáctého vydání z roku 1020 EN, které vyšlo

péčí Nakladatelství Galaktické encyklopedie na Terminu.

9

Vystoupil z ošumělého zrekvírovaného vozidla, zamířil k

zašlému sídlu a u něj si počkal. Fotobuňka u vchodu ho

zaregistrovala, ale dveře samotné se otevřely ručně.

Bel Riose se na starého pána usmál. „Jmenuji se Riose –“

„Já jsem vás poznal.“ Stařec, kterého návštěva rozhodně

nevyvedla z míry, zůstal stát upjatě na místě. „Co vás sem přivádí?“

Riose pokorně ustoupil o krok vzad. „Přicházím v míru. Jste-li

Ducem Barr, rád bych si s vámi promluvil, budete-li tak laskav.“

Ducem Barr ukročil stranou a stěny uvnitř najednou oživly.

Generál vešel do plného denního světla.

Dotkl se stěny pracovny a pak se zadíval na konečky svých prstů.

„Vy tu na Siwenně máte tohle?“

Barr se vlažně usmál. „Myslím, že nikde jinde se s tím nesetkáte.

Sám si to podomácku opravuji. Musím se vám omluvit za to, jak

jsem vás nechal čekat u dveří. Automatika sice zaregistruje

přítomnost návštěvníka, ale dveře už otevřít nedokáže.“

„Na to už vaše kutilské dovednosti nestačí?“ otázal se generál

lehce výsměšně.

„Ne, ony už se totiž nedají sehnat součástky. Buďte tak hodný a

posaďte se, pane. Pijete čaj?“

„Na Siwenně? Milý pane, nepít čaj je tu společensky neúnosné.“

Starý patricij se tiše vzdálil, s pomalou úklonkou, která byla

dědictvím po obřadných způsobech někdejší aristokracie z lepších

časů minulého století.

Riose pohledem sledoval odcházející postavu a jeho vlastní

strojená uhlazenost začala dostávat trhliny. Vzdělání měl čistě

vojenské, o jeho zkušenostech platilo totéž. Mnohokrát čelil smrti,

jak se banálně říká, pokaždé to ale byla smrt důvěrně známé a

hmatatelné povahy. Proto také není nic rozporuplného na

skutečnosti, že zbožňovanému hrdinovi Dvacáté flotily v náhle

zatuchlé atmosféře starobylé místnosti zatrnulo.

Generál v malých černých krabičkách z falešné slonoviny, které

zaplňovaly police, rozpoznal knihy. Jejich názvy mu nic neříkaly.

Odhadoval, že velká aparatura na konci místnosti je přístroj, který na

požádání promění knihy do audiovizuální podoby. V životě ještě ani

jeden neviděl běžet, ale slyšel o nich.

10

Jednou mu někdo vykládal, že dávno, ve zlatých dobách, kdy

Říše byla synonymem pro celou galaxii, mělo takové přístroje – a

stejné řady knížek – devět domácností z deseti.

Dnes ale bylo nutné střežit hranice; knihy byly pro starce. A

všechny ty historky o starých časech byly beztak zpoloviny

vybájené. Víc než zpoloviny.

Hostitel přinesl čaj a Riose se posadil. Ducem Barr pozvedl šálek.

„Na vaši počest.“

„Děkuji. Na vaši.“

„Říká se o vás, že jste mladý,“ prohodil Ducem Barr rozšafně.

„Pětatřicet?“

„Skoro jste se trefil. Čtyřiatřicet.“

„V tom případě,“ pokračoval Barr tiše, leč důrazně, „vám musím

hned na uvítanou oznámit, že tu nevedu žádné amulety, lektvary ani

nápoje lásky. Rovněž nejsem ani v nejmenším s to ovlivnit

náklonnost jakékoli mladé dámy, v níž jste snad našel zalíbení.“

„Věřte mi, že v tomto ohledu mi není třeba žádných pomůcek.“

Nepopiratelná samolibost v generálově tónu byla podbarvena

pobavením. „Žádají po vás lidé takové služby často?“

„Dost často. Neinformovaná veřejnost má bohužel sklon plést si

vědu s magií a zdá se, že v milostném životě je magických zásahů

třeba nejvíce.“

„To mi připadá celkem přirozené. Já jsem ale jiný. Já si vědu

nespojuji s ničím jiným než s prostředky, s jejichž pomocí je možné

zodpovídat obtížné otázky.“

„Můžete se mýlit stejně jako oni…“ odtušil Siweňan zasmušile.

„To se teprve ukáže.“ Mladý generál postavil hrníček do

zvonovitého pouzdra, aby se znovu naplnil. Barr mu nabídl

aromatickou kapsli a Bel Riose ji vhodil do nádobky, až trochu čaje

vystříklo. „Pak mi tedy, patriciji, řekněte, co jsou ti kouzelníci zač?

Ti skuteční.“

Ten dávno neužívaný titul Barra překvapil. „Žádní kouzelníci

neexistují.“

„Ale lidé o nich mluví. Siwenna je zkazek o nich plná. Kolem

nich se tvoří kulty. A existuje jistá zvláštní souvislost mezi nimi a

těmi skupinami vašich krajanů, které sní a žvaní o dávných časech a

11

takzvané svobodě a autonomii. To by nakonec mohlo ohrozit

bezpečnost státu.“

Starý muž zavrtěl hlavou. „Proč se ptáte mě? Cítíte ve vzduchu

vzpouru a mě pokládáte za jejího vůdce?“

Riose pokrčil rameny. „To ani omylem. Ne že bych tu myšlenku

pokládal za naprosto směšnou. Váš otec byl ve své době ve

vyhnanství, vy jste zase býval vlastenec a šovinista. Zmiňovat se o

tom je ode mě jakožto od hosta netaktní, ale kvůli mému poslání je to

nutné. A nějaké spiknutí – dnes? O tom bych si dovolil pochybovat.

Za tři generace se podařilo duch vzpoury ze Siweňanů vymlátit.“

„Budu tedy stejně netaktní hostitel jako vy host,“ odpověděl starý

pán ztěžka. „Připomenu vám, že jeden vicekrál si o apatických

Siweňanech kdysi myslel totéž. To na rozkaz vicekrále se z mého

otce stal chudák na útěku, z mých bratří mučedníci a moje sestra

spáchala sebevraždu. A přece titíž otročtí Siweňané připravili

vicekráli sdostatek hrůzostrašnou smrt.“

„Ach ano, a tady takřka narážíte na něco, co jsem sám chtěl

komentovat. Už tři roky není pro mne smrt toho vicekrále žádné

tajemství. Ve své osobní stráži měl mladíka, který vyvíjel zajímavou

činnost. Tím vojákem jste byl vy, ale podle mě není třeba zacházet

do detailů.“

Barr se na chvíli odmlčel. „To ani v nejmenším. Co navrhujete?“

„Abyste mi odpověděl na otázky.“

„Ne pod tlakem výhrůžek. Jsem starý, ale ne tak starý, aby mi na

životě nějak zvlášť sešlo.“

„Milý pane, doba je zlá,“ odtušil Riose, „a vy máte děti a přátele.

Máte zemi, kterou jste v minulosti zahrnul frázemi plnými lásky a

pošetilosti. No tak, kdybych se rozhodl použít sílu, nevybral bych si

tak špatný terč jako vás.“

„Co chcete?“ otázal se Barr studeně.

„Poslouchejte, patriciji,“ odpověděl mu Riose s prázdným

hrníčkem v ruce. „Žijeme v době, kdy ti nejúspěšnější vojáci mají za

úkol organizovat přehlídky, které se o svátcích proplétají pozemky

kolem císařského paláce, nebo eskortovat blyštivé jachty, které

odvážejí Jeho císařskou Jasnost na letní planety. Já… já jsem to

12

nikam nedotáhl. Ve svých čtyřiatřiceti jsem to nikam nedotáhl a taky

to nikam nedotáhnu. Já totiž, abyste věděl, rád bojuju.

A proto mě poslali sem. U dvora jsem těžko zvladatelný.

Nedokážu se přizpůsobit etiketě. Urážím hejsky a lordy admirály, na

druhou stranu jsem příliš dobrý velitel lodí a mužů, aby se mnou

udělali krátký proces a vystřelili mě do vakua. Místo toho mě tedy

poslali na Siwennu. Je to pohraniční planeta a vzpurná a chudá

provincie. Je hodně daleko, dost daleko, aby je to všechny

uspokojilo.

A tak tu hniju. Lidé se tu nebouří, takže nemůžu potlačovat žádná

povstání, a ani pomezní vicekrálové se už hodně dlouho nevzepřeli

říšské vládě, přinejmenším ne od té doby, co nebožtík otec Jeho

císařského Veličenstva, jenž se tak slavně zapsal do historie,

exemplárně potrestal Mountela z Paramaye.“

„Byl to silný císař,“ zamumlal Barr.

„Ano, a takových potřebujeme více. Nezapomínejte, že on je můj

pán. To jeho zájmy chráním.“

Barr lhostejně pokrčil rameny. „Jak se tohle všechno vztahuje k

našemu tématu?“

„To vám hned stručně vyložím. Ti čarodějové, o nichž jsem se

zmínil, přicházejí z neznáma – z neznáma za pohraničními hlídkami,

kde jsou hvězdy řídce roztroušené –“

„Kde hvězdy jsou řídce roztroušené, “ ocitoval Barr, „a odkud čiší

vesmírný chlad.“

„To má být poezie?“ zamračil se Riose. Verše, byť volné, mu v

tom okamžiku připadaly nevhodné. „Každopádně jsou z periferie –

tedy z jediné oblasti, kde mám povoleno bojovat k větší slávě

císaře…“

„A posloužit tak zájmům Jeho císařské Výsosti a při tom

uspokojit svou vášeň pro boj na úrovni.“

„Přesně tak. Ale musím vědět, kde bojovat, a v tom mi můžete

pomoct.“

„Jak to víte?“

Riose nonšalantně uždíbl kousek koláčku. „Protože už tři roky

jdu po stopě každé fámy, každého mýtu, každého náznaku, co se těch

kouzelníků týče – a z celé knihovny informací, kterou jsem

13

shromáždil, zůstávají nezpochybněná, a proto pravdivá pouze dvě

fakta. Za prvé, že kouzelníci přicházejí z okraje galaxie naproti

Siwenně, a za druhé, že se váš otec kdysi setkal s živým a skutečným

čarodějem a mluvil s ním.“

Letitý Siweňan na Riose ani nemrkl, a tak generál pokračoval:

„Radši byste mi měl říct, co víte –“

„Bylo by zajímavé seznámit vás s jistými fakty,“ odtušil Barr

zamyšleně. „Mohl by to být hezký psychohistorický experiment.“

„Jaký že experiment?“

„Psycho-historický.“ Na staříkově úsměvu bylo cosi

nepříjemného. „Radši si dejte další čaj,“ dodal rázně. „Udělám vám

menší přednášku.“

Pohodlně se pohroužil do měkkého čalounění křesla. Světlo zdí

se ztlumilo až na růžovo-slonovinový svit, který zjemnil i vojákův

ostře řezaný profil.

Ducem Barr spustil: „Mé vlastní vědomosti se odvozují od dvou

náhod: od toho, že jsem synem svého otce a že jsem se narodil v

téhle zemi. Celá ta historie začala před čtyřiceti lety, krátce po

velkém Masakru, kdy se můj otec skrýval v lesích na jihu a já byl

dělostřelcem ve vicekrálově osobní flotile. Šlo mimochodem o téhož

vicekrále, jenž nařídil Masakr a kterého později potkala tak krutá

smrt.“

Barr se chmurně usmál a pokračoval: „Můj otec býval říšským

patricijem a siwennským senátorem. Jmenoval se Onum Barr.“

„S okolnostmi jeho vyhnanství jsem velmi dobře obeznámen,“

skočil mu Riose netrpělivě do řeči. „Nemusíte to rozvádět.“

Siweňan ho nevzal na vědomí a nenechal se odchýlit od

zvoleného kursu. „Ve vyhnanství ho navštívil tulák, kupec z okraje

galaxie, mladík, jenž mluvil s divným přízvukem, který neměl ani

ponětí o moderních dějinách Říše a jehož chránil osobní silový štít.“

„Osobní silový štít?“ změřil si ho Riose nasupeně. „Mluvíte z

cesty. Jaký generátor by mohl být dost silný na to, aby zkoncentroval

štít na velikost jediného člověka? Galaxie skákavá, to s sebou na

trakaři vezl zdroj atomové energie o váze padesáti miliónů tun?“

„Tohle je ten kouzelník, o kterém se šeptá, o kterém se vyprávějí

příběhy a mýty. Označení ‚kouzelník‘ si nezasloužíte jen tak. Neměl

14

s sebou žádný generátor dost velký na to, aby byl na první pohled

viditelný, ale i ta nejsilnější ruční zbraň by jeho osobní štít ani

nepoškrábala.“

„A to má být všechno? Copak se kouzelníci zrodili z řečí starce,

kterého zlomilo utrpení a vyhnanství a který plácal páté přes

deváté?“

„Příběhy o kouzelnících se vyprávěly, ještě než se můj otec

narodil, pane. Možná vás přesvědčí konkrétní důkaz. Po odchodu od

mého otce tento obchodník a takzvaný kouzelník navštívil techmana

ve městě, do něhož ho můj otec nasměroval, a zanechal tam štítový

generátor stejného druhu, jaký sám nosil. Po popravě krvavého

vicekrále se otec vrátil z vyhnanství a získal jej do svého vlastnictví.

Hledal ho dost dlouho…

Ten generátor visí na zdi za vámi, pane. Nefunguje. Vlastně

fungoval jen první dva dny, ale když se na něj podíváte, uvidíte, že

ho nemohl navrhnout nikdo v Říši.“

Bel Riose sáhl po kovovém řetězu, jenž držel na zakřivené zdi,

miniaturní adhezní pole povolilo a řetěz se se sotva slyšitelným

zasyčením odlepil. Riosovu pozornost upoutal elipsoid o velikosti

vlašského ořechu na konci pásu.

„Tohle…“ začal.

„Byl generátor,“ přikývl Barr. „ Býval to generátor. Jeho tajemství

dnes již nelze rozluštit. Subelektronické zkoumání ukázalo, že se

spekl do jednoho kusu kovu a že ani ta nejpečlivější studie difrakční

mřížky by nedokázala určit, k čemu sloužily jednotlivé části před

roztavením.“

„Pak tedy váš takzvaný důkaz stojí jen na jalových slovech a není

podložen ničím jiným.“

Barr pokrčil rameny. „Chtěl jste po mně informace a hrozil jste si

je vynutit silou. Jestli se k nim chcete stavět skepticky, prosím, ale co

s tím mám dělat? Chcete, abych přestal?“

„Pokračujte!“ nařídil mu generál ostře.

„Po otcově smrti jsem pokračoval v jeho výzkumech a pak mi

pomohla druhá náhoda, o níž jsem se zmiňoval, neboť Siwenna byla

Harimu Seldonovi dobře známa.“

„A kdo je Hari Seldon?“

15

„Hari Seldon byl vědec za vlády císaře Dalubena IV. Byl to

psychohistorik – poslední a největší. Kdysi zavítal i na Siwennu,

když bývala velkou obchodní křižovatkou, vyhlášeným centrem vědy

a kultury.“

„Hmm,“ zamumlal Riose kysele, „která zaostalá planeta o sobě

netvrdí, že za starých časů oplývala bohatstvím?“

„Já mluvím o časech před dvěma sty lety, kdy císař vládl i nad

tou nejvzdálenější soustavou, kdy Siwenna patřila k vnitrozemí a

nebyla napůl barbarskou pohraniční provincií. Tenkrát Hari Seldon

předpověděl úpadek císařské moci a následnou barbarizaci celé

galaxie.“

Riose se znenadání rozesmál. „On to předpověděl? Pak se ve své

předpovědi zmýlil, můj milý vědče. Předpokládám, že si tak říkáte.

Vždyť Říše je dnes mocnější než za celé předchozí tisíciletí. Oči vám

oslepil bezútěšný mráz hranice. Podívejte se někdy do vnitrozemí a

uvidíte teplo a bohatství centra.“

Starý muž ponuře zakroutil hlavou. „Oběh ustane nejprve na

nejzazších okrajích. Nějakou chvíli bude ještě trvat, než hniloba

zasáhne i srdce. Myslím tím očividný, všem zcela zjevný rozklad,

nikoli vnitřní rozklad, který probíhá už nějakých dobrých patnáct set

let.“

„A tak tedy ten váš Seldon předpověděl galaxii zcela propadlou

barbarství,“ rekapituloval Riose v dobrém rozmaru. „No a co dál?“

„Takže na krajních protilehlých koncích galaxie zřídil dvě

základny – Nadace z těch nejlepších, nejmladších a nejsilnějších, aby

se tam množili, rostli a rozvíjeli se. Obě planety zvolil s pečlivostí

sobě vlastní, stejně jako čas a okolí. Všechno bylo zařízeno takovým

způsobem, aby byly v budoucnosti – předpovězené neomylnou

psychohistorickou matematikou – brzy odříznuty od říšské civilizace

a aby postupně přerostly v zárodky Druhé galaktické říše, čímž by

nevyhnutelné barbarské bezvládí zkrátily z třiceti tisíc let na sotva

jedno tisíciletí.“

„A kde jste k tomuhle všemu přišel? Vypadá to, jako byste to

znal do detailu.“

„To neznám a ani jsem to nikdy neznal,“ odtušil patricij

vyrovnaně. „Jde o výsledek obtížné syntézy důkazů, z nichž některé

16

objevil můj otec a větší část zase já. Základy jsou chatrné a

nadstavbu jsem si dobásnil, abych vyplnil velké mezery. Jsem ale

přesvědčen, že celý příběh v zásadě sedí.“

„Necháte se lehce přesvědčit.“

„Myslíte? To bádání mi zabralo čtyřicet let.“

„Vida. Čtyřicet let! Já bych tu otázku měl vyřešenou za čtyřicet

dní. Popravdě řečeno bych to vlastně měl udělat – a jinak.“

„Jak jinak?“

„Odpověď se přímo nabízí. Najdu tu Nadaci, o které mluvíte, a

prohlédnu si ji na vlastní oči. Říkáte, že jsou dvě?“

„Záznamy mluví o dvou. Další doklady o existenci se našly jen o

jedné, což je pochopitelné, neboť ta druhá se nachází až na opačném

konci podélné osy galaxie.“

„Nuže, pak se podívám na tu bližší.“ Generál už byl na nohou a

utahoval si opasek.

„Víte, kam letět?“

„Svým způsobem. V archivu předposledního vicekrále, toho,

kterého jste tak působivě zavraždil, jsou zaznamenány podezřelé

zkazky o barbarech z vnějšího okraje. Konkrétně, jedna jeho dcera

byla provdána za barbarského prince. Já už se zorientuji.“

Napřáhl ke starci ruku. „Děkuji vám za pohostinné přijetí.“

Ducem Barr se podané ruky dotkl prsty a obřadně se uklonil.

„A co se týče vašich informací,“ pokračoval Bel Riose, „až se

vrátím, uvidím, jak se vám mám odvděčit.“

Ducem Barr pokorně vyprovodil svého hosta k venkovním

dveřím a za mizejícím vozidlem dodal: „Jestli se vůbec vrátíte.“

17

2

Kouzelníci

NADACE … Po čtyřiceti letech expanze se Nadace musela

vypořádat s hrozbou v podobě generála Riose. Hrdinským dobám

zosobněným postavami Hardina a Mallowa odzvonilo a s nimi odešla

jistá smělost a pevné odhodlání…

GALAKTICKÁ ENCYKLOPEDIE

V pokoji, do něhož nikdo jiný neměl přístup, seděli čtyři muži. Ti

čtyři po sobě vrhli bleskurychlé pohledy a pak se dlouze zahleděli do

stolu, který je odděloval. Na stole stály čtyři lahve a stejný počet

skleniček, nikdo se jich však nedotkl.

Potom muž usazený nejblíže dveřím natáhl ruku a pomalu a

tlumeně zabubnoval prsty o desku.

„To tady budeme sedět a hloubat do skonání světa?“ otázal se.

„Copak záleží na tom, kdo promluví první?“

„Pak mluv první ty,“ zareagoval hromotluk sedící přímo proti

němu. „Ty bys z nás měl být nejvíc znepokojený.“

Sennett Forell se neslyšně a bez sebemenší špetky pobavení

uchechtl. „Protože si myslíš, že jsem nejbohatší. No… anebo taky

čekáte, že budu pokračovat, když už jsem jednou začal. Jistě ti

neuniklo, že právě moje kupecká flotila ukořistila jejich průzkumné

plavidlo.“

„Měl jsi největší loďstvo,“ odtušil třetí, „a nejlepší piloty, což je

jen jiný způsob, jak konstatovat, že jsi nejbohatší. Děsivě jsi riskoval,

ale my bychom bývali riskovali ještě víc.“

Sennett Forell se znovu uchechtl. „Jisté nadání riskovat v pravý

čas jsem zdědil po otci. Koneckonců nést riziko má smysl jen v tom

případě, když tomu odpovídá předpokládaný zisk. Co se toho týče,

18

můžete si ověřit, že nepřátelské plavidlo bylo izolováno a ukořistěno

beze ztráty jediného našeho života – a ani nestačilo varovat ostatní.“

To, že Forell je po vedlejší linii vzdáleným příbuzným zesnulého

velikána Hobera Mallowa, přiznávali otevřeně všichni na Nadaci. A

že je Mallowovým levobočkem uznávali tiše a stejnou měrou.

Čtvrtý muž pokradmu zamrkal a mezi tenkými rty procedil:

„Ukořistění takových plavidýlek není žádný vavřín, na kterém

bychom měli spokojeně usnout. S největší pravděpodobností to

našeho mladíka jenom podráždí.“

„Myslíš, že potřebuje záminku?“ opáčil Forell opovržlivě.

„Přesně tak, a díky tomuhle incidentu se dost možná nebude

muset otravovat s tím, aby si ji vyrobil.“ Pak čtvrtý muž pomalu

pokračoval: „Hober Mallow pracoval jinak. Stejně jako Salvor

Hardin. Ti nechali ostatní, jen ať se vydají po nejistých stezkách

násilí, a zatím tiše a cílevědomě manévrovali.“

Forell pokrčil rameny. „Ta loď už osvědčila svou cenu. Záminky

jsou laciné – a my tuhle prodali se ziskem.“ V té větě zaznělo

uspokojení rozeného kupce. „Ten mladík je ze staré Říše.“

„To jsme věděli,“ neskrýval nespokojenost druhý muž, onen

hromotluk.

„Měli jsme podezření,“ opravil ho Forell tiše. „Když k nám

někdo dorazí s loďmi a bohatstvím, když nám nabízí přátelství a

ekonomickou spolupráci, je jenom rozumné zdržet se veškerých akcí,

kterými bychom si ho mohli znepřátelit, dokud nenabudeme jistoty,

že jeho skutečná tvář se od té zlaté masky dost liší. Ale teď…“

„Mohli jsme být ještě opatrnější,“ ozval se třetí muž malinko

kňouravě. „Mohli jsme ho prohlédnout hned na začátku. Mohli jsme

ho prokouknout dřív, než jsme mu dovolili odletět. To by bylo

skutečně moudré.“

„To už jsme přece prodebatovali a vyřídili,“ ohradil se Forell a

kategorickým gestem ukončil debatu na toto téma.

„Vláda je měkká,“ stěžoval si třetí muž. „Starosta je hňup.“

Čtvrtý muž si prohlédl kolegy u stolu a pak z úst vytáhl špaček

doutníku. Nedbale ho pohodil do otvoru po své pravici, kde se jen

nehlučně zablesklo, jak se nedopalek rozložil.

19

„Pevně věřím, že poslední poznámka padla jenom ze zvyku,“

vložil se do řeči sarkasticky. „Tady si snad můžeme dovolit ten luxus

a připomenout, že vláda, to jsme my.“

Ostatní mumlavě přisvědčili.

Očička čtvrtého muže zůstávala upřená na stůl. „Pak tedy nechme

vládní politiku stranou. Z tohohle mladého muže… z toho cizince se

mohl stát potenciální zákazník. Nebylo by to poprvé. Všichni tři jste

mu mazali med kolem pusy, abyste z něj vymámili příslib smlouvy.

Je to porušení dohody – naší gentlemanské dohody –, ale vy jste to

stejně zkusili.“

„Ty taky,“ zavrčel druhý muž.

„Já vím,“ prohlásil čtvrtý klidně.

„Pak tedy zapomeňme na to, co jsme měli udělat dřív,“ skočil jim

Forell netrpělivě do řeči, „a zabývejme se kroky, které bychom měli

podniknout teď. Ať tak či onak, i kdybychom ho tehdy nechali

uvěznit nebo popravit, co pak? Doposud si nejsme jisti jeho záměry,

a kdyby došlo na nejhorší, Říši nezničíme tím, že jednoho člověka

připravíme o život. Na druhé straně možná čekají celé flotily jen na

to, že se nevrátí.“

„Přesně tak,“ přisvědčil čtvrtý muž. „A co jsi vlastně vyrazil z té

zajaté lodě? Na tohle řečnění jsem moc starý.“

„To se dá shrnout několika slovy,“ opáčil Forell chmurně. „Je to

císařský generál, přesněji řečeno má funkci, která v našem systému

přibližně odpovídá generálské šarži. Tenhle mladý muž se osvědčil

jako vojenský génius – aspoň se to o něm tvrdí – a jeho mužstvo ho

zbožňuje. Docela romantická kariéra. Historky, které se o něm

vykládají, jsou bezpochyby zpola vybájené, ale i tak z nich vychází

jako hotový superman.“

„A kdopak ty historky vykládá?“ chtěl vědět druhý muž.

„Posádka ukořistěné lodě. Podívejte, mám jejich výpovědi

zaznamenané na mikrofilmu, ukrytém na bezpečném místě. Pokud

chcete, budete je později moci zhlédnout. A jestli to považujete za

nutné, můžete si s těmi muži promluvit osobně. Já vám to teď jen

řekl v kostce.“

„Jak jste to z nich dostal? Jak víte, že vám nelžou?“

20

Forell se zamračil. „Moc jsem se s nimi nemazlil, milý pane.

Nechal jsem je zmlátit, pak jsem je napral drogami až nadoraz a

potom je bez milosti vyšetřoval sondou. Ti zpívali! Můžete jim

věřit.“

„Za starých časů,“ odbočil druhý muž náhle, „by na ně šli čistě

psychologicky. Bylo by to bezbolestné, chápete, ale hodně

spolehlivé. Vůbec by nehrozilo, že by je mohli oklamat.“

„Za starých časů se toho skutečně dělalo hodně,“ odvětil Forell

suše. „Dnes ale máme nové časy.“

„Jenže,“ naléhal čtvrtý muž neodbytně, „co tu tenhle generál a

romantický superman vlastně chtěl?“ Z jeho unaveného hlasu čišela

úporná houževnatost.

Forell na něj vrhl ostrý pohled. „Myslíte snad, že se své posádce

svěřuje i s nejmenšími detaily státní politiky? O ničem takovém

neměli ani páru. V tomhle ohledu se z nich nedalo nic vymáčknout, a

galaxie ví, že jsem se snažil.“

„Pak tedy už zbývá jen…“

„Abychom si udělali vlastní závěry, to je jasné.“ Forellovy prsty

zase tiše bubnovaly o stůl. „Ten mladík je říšský vojevůdce, a přece

si tu hrál na druhořadé princátko z nějakých roztroušených hvězd v

zapadlém koutě periferie. Už jen tohle nám zaručuje, že pro něj bylo

výhodné zatajit nám své skutečné motivy. Když si spojíte

charakteristiku jeho profese s tím, že již za časů mého otce podpořila

Říše útok na nás, vyjdou vám potenciálně zlověstné výsledky. První

útok neuspěl. Pochybuji, že jsme se tím v Říši dobře zapsali.“

„A nezjistil jste tedy nic,“ otázal se čtvrtý muž opatrně, „co by

nám zaručilo jistotu? Netajíte nám něco?“

„Já nic zatajovat ani nemůžu,“ odpověděl Forell nevzrušeně. „Od

této chvíle nemůže být o nějaké obchodní rivalitě ani řeči. Okolnosti

nás nutí ke svornosti.“

„Že by vlastenectví?“ opáčil slabým jízlivým hlasem třetí muž.

„Ale kdeže,“ zareagoval Forell tiše. „Myslíte, že mi budoucnost

Druhé říše není úplně ukradená? Myslíte si, že bych dal v sázku

jedinou obchodní výpravu, jen abych k ní umetl cestičku? Ale na

druhou stranu – domníváte se, že tenhle říšský výboj pomůže vašim

21

či mým obchodním zájmům? Jestli císařské síly zvítězí, jistě se najde

dost hyen toužících po válečné kořisti.“

„A my jsme ta kořist,“ dodal čtvrtý muž suše.

Druhý muž zničehonic prolomil mlčení a nazlobeně si poposedl,

až pod ním židle zapraskala.

„Ale proč to tak rozebírat? Říše přece nemůže zvítězit, ne? Vždyť

nám Seldon zaručil, že Druhou říši nakonec utvoříme my. Tohle je

jenom další krize. Tři předtím jsme už zvládli.“

„Ano, to je další krize!“ rozjímal Forell. „Jenže v prvních dvou

nás vedl Salvor Hardin a během třetí zase Hober Mallow. Koho

máme dnes?“

Zádumčivě se rozhlédl po ostatních a pokračoval: „Seldonovy

zákony psychohistorie, o něž se tak pohodlně opíráte, nejspíš počítají

s jistou normální iniciativou samotné Nadace jako s jednou

proměnnou. Seldonovy zákony pomáhají těm, kteří si pomohou

sami.“

„Říká se,“ ozval se třetí muž, „že doba si vychovává své hrdiny.“

„Na to se nedá spoléhat, rozhodně ne absolutně,“ zavrčel Forell.

„Já to vidím takhle. Pokud jde o čtvrtou krizi, pak ji Seldon

předpověděl. A pokud ano, tak Říši lze udolat a rozhodně existuje

způsob, jak na to.

Říše je silnější než my, vždycky byla. Tentokrát jsme ale poprvé

ohroženi přímým útokem, takže její hrozba nabývá obludných

rozměrů. Jestli tedy lze zvítězit, pak musíme stejně jako ve všech

předchozích krizích nasadit jinou metodu než prostou sílu. Musíme

najít protivníkovu slabinu a udeřit na ni.“

„A co je to za slabinu?“ zeptal se čtvrtý muž. „Hodláte nám

předložit nějakou teorii?“

„Ne. A k tomu právě směřuji. Velcí vůdci naší minulosti vždycky

prohlédli slabiny nepřátel a využili jich. Ale teď…“

V jeho hlase zazněla bezmoc a na okamžik zavládlo mlčení.

Pak čtvrtý muž pravil: „Potřebujeme špióny.“

Forell se k němu nedočkavě obrátil. „Přesně! Nevím, kdy Říše

zaútočí. Možná je ještě čas.“

„Hober Mallow se na říšské území odvážil osobně,“ nadhodil

druhý muž.

22

Ale Forell zavrtěl hlavou. „Nic tak přímočarého. Ani jednomu z

nás není zrovna dvacet a na všech si vybrala svou daň byrokracie a

dohled nad všemi těmi administrativními detaily. Potřebujeme mladé

muže, kteří se umějí pohybovat v terénu –“

„Nezávislé kupce?“ zeptal se čtvrtý muž.

Forell pokýval hlavou a zašeptal: „Jestli je ještě čas…“

23

3

Posmrtný vliv

Bel Riose přestal na chvíli otráveně rázovat a s nadějí se zadíval na

pobočníka, který za ním právě přišel. „Nějaké zprávy o Hvězdičce?“

„Ani slovo. Průzkumná skupina ten prostor pročesala křížem

krážem, ale jejich přístroje nic nezaznamenaly. Komandér Yume

hlásí, že flotila je připravena k okamžitému odvetnému útoku.“

Generál zavrtěl hlavou. „To ne, kvůli hlídkovému plavidlu ne.

Ještě ne. Řekněte mu, ať zdvojnásobí… Počkat! Napíšu mu vzkaz

sám. Nechejte jej zašifrovat a poslat těsným paprskem.“

Napsal vzkaz za chůze a vrazil ho čekajícímu důstojníkovi do

ruky.

„Už je ten Siweňan tady?“

„Ještě nedorazil.“

„Tak dohlédněte na to, ať mi ho sem eskortují, jakmile dorazí.“

Pobočník řízně zasalutoval a odešel. Riose zase začal rázovat

jako zvíře v kleci.

Když se dveře podruhé otevřely, stál na prahu Ducem Barr.

Pomalu, doprovázejícímu pobočníkovi v patách, vstoupil do

výstředně zařízené místnosti, která měla místo stropu ozdobný

stereoskopický model galaxie a v jejímž středu stál Bel Riose v polní

uniformě.

„Dobrý den, patriciji!“ Generál mu nohou přisunul židli a

posunkem zahnal pobočníka, se slovy: „Tyhle dveře zůstanou

zavřené, dokud je sám neotevřu.“

Stál před Siweňanem, nohy rozkročené, ruce za zády sevřené

kolem zápěstí, pomalu a zamyšleně se pohupoval na patách.

Potom na starce vyjel. „Patriciji, jste věrným poddaným Císaře?“

24

Barr, jenž až do té chvíle setrvával v lhostejném mlčení, teď

svraštil čelo. „Nemám žádný důvod k tomu, abych císařskou vládu

miloval.“

„Což ještě zdaleka neznamená, že se zachováte jako zrádce.“

„Pravda. Ovšem zcela minimalistické konstatování, že nejsem

zrádce, zdaleka ještě neznamená, že se stanu aktivním pomocníkem.“

„To by za normálních okolností rovněž byla pravda. Ale

odmítnete-li pomoc v tomto okamžiku,“ prohlásil Riose rozvážně,

„budu to považovat za zradu – a s vámi naložím jako se zrádcem.“

Barr svraštil obočí. „Tyhle výhrůžky si ušetřete pro své

podřízené. Úplně postačí, když mi prostě sdělíte své potřeby a

požadavky.“

Riose se posadil a zkřížil nohy. „Barre, už jsme si o tom povídali

před půl rokem.“

„O kouzelnících?“

„Ano. Jistě si pamatujete, co jsem tvrdil, že udělám.“

Barr přikývl. Ruce mu bezvládně spočívaly v klíně. „Chtěl jste je

navštívit na jejich domácím hřišti a celé čtyři měsíce jste byl pryč.

Našel jste je?“

„Jestli jsem je našel? Aby ne,“ procedil Riose. Rty se mu při řeči

takřka nehýbaly a vypadalo to, že ho stojí značné úsilí, aby neskřípal

zuby. „Patriciji, to nejsou kouzelníci, to jsou ďáblové. Vzpírá se to

chápání, asi jako fungování černé díry. Jen si to představte! Je to

planeta velká jako kapesník, jako nehet, se surovinovými zdroji tak

nepatrnými,

mocí

tak

maličkou

a

obyvatelstvem

tak

mikroskopickým, že by neobstály ani v porovnání s nejzaostalejšími

planetami ubohých prefektur Černých hvězd. A přitom jsou ti lidé

tak hrdí a ctižádostiví, že sní o galaktické vládě a tiše a metodicky si

jdou za svým cílem.

Považte, oni jsou natolik sebejistí, že ani nespěchají. Jednají

pomalu, chladnokrevně, mluví o nutných staletích. Planety polykají

beze spěchu, roztahují se soustavami s loudavou samolibostí.

A mají úspěch. Není tu nikdo, kdo by je zastavil. Vybudovali

špinavé společenství obchodníků, které natahuje svá chapadla mezi

soustavami dále, než se odváží ty jejich dětské lodičky. Ti jejich

25

kupci – tak si totiž jejich agenti sami říkají – dokážou proniknout na

parseky daleko.“

Ducem Barr přerušil ten příval rozhořčených slov: „Co z těch

informací víte najisto a kolik z toho je jen prostý vztek?“

Voják popadl dech a uklidnil se. „Mě zuřivost nezaslepuje.

Říkám vám, navštívil jsem světy, které jsou blíže Siwenně než

Nadaci, kde je Říše vzdáleným mýtem, ale kupci živoucí pravdou.

Nás samotné si tam pletli s kupci.“

„A to vám sami zástupci Nadace řekli, že usilují o nadvládu nad

galaxií?“

„Řekli?!“ naštval se Riose znovu. „Nešlo o to, že by mi to řekli.

Ti mluvili jenom o obchodu. Ale já mluvil s prostými lidmi. Nasál

jsem jejich klidné přesvědčení o velké budoucnosti, víru ve ‚zjevené

předurčení‘. Něco takového se nedá skrýt a oni se svůj

všudypřítomný optimismus ani skrývat nesnaží.“

Na Siweňanovi byla vidět neskrývaná tichá spokojenost. „Jistě si

povšimnete, že se zatím celkem přesně potvrzuje moje rekonstrukce

událostí, a to i přes neúplné údaje, které jsem měl k dispozici.“

„Bezpochyby to svědčí o vašich značných analytických

schopnostech,“ opáčil Riose otráveně. „Navíc jde o upřímný, jakkoli

arogantní komentář k nebezpečí, které čím dál víc ohrožuje panství

Jeho císařského Veličenstva.“

Barr s nezájmem pokrčil rameny. Riose se náhle předklonil, vzal

starce za ramena a se zvláštní laskavostí se mu zadíval do očí.

„Ale no tak, patriciji, takhle tedy ne. Nemám zájem chovat se

jako barbar. Pro mě je ten tradičně nepřátelský siwennský postoj k

Říši jen protivnou přítěží a já osobně bych udělal cokoli, abych ho

sprovodil ze světa. Jenže já mám jen vojenské kompetence a

zasahovat do civilní správy je pro mě vyloučené. Dosáhl bych

nanejvýš svého odvolání a okamžitě bych pozbyl možnosti být

jakkoli užitečný. Chápete to? Vím, že to chápete. Nechť je tedy mezi

námi to čtyřicet let staré zvěrstvo vykompenzováno pomstou na jeho

viníkovi a tak zapomenuto. Potřebuji vaši pomoc. Otevřeně

přiznávám, že je tomu tak.“

V mladíkově hlase zněla nesmírná naléhavost, ale Ducem Barr

pouze jemně a uvážlivě zavrtěl hlavou.

26

„Vy mi nerozumíte, patriciji,“ pokračoval generál úpěnlivě, „a já

pochybuji o tom, že vám to budu s to vysvětlit. Nedokážu se s vámi

bavit na vaší úrovni. Vy jste učenec, já ne. Ale můžu vám říct jedno.

Ať už si o Říši myslíte cokoli, jistě jí nebudete upírat prokazatelné

zásluhy. Její armáda možná v několika ojedinělých případech

spáchala zločiny, ale obecně vzato byla silou udržující mír a

civilizaci. Říšské loďstvo se zasloužilo o Pax Imperium, jenž vládl

po celé galaxii dva tisíce let. Porovnejte si dva tisíce let míru pod

říšským emblémem lodě a slunce s předchozími dvěma tisíci lety

mezihvězdné anarchie. Zvažte všudypřítomné války a pustošení za

starých časů a povězte mi, zdali Říše se všemi svými chybami nestojí

za to, aby byla zachována.

Zvažte,“ pokračoval generál energicky, „žalostný stav těch

okrajových oblastí galaxie, které se odtrhly a získaly nezávislost, a

zeptejte se sám sebe, zdali byste kvůli malicherné pomstě degradoval

Siwennu z provincie těšící se ochraně mocného loďstva na barbarský

svět ve zcela fragmentované barbarské galaxii, jíž je vlastní jen

úpadek a neštěstí.“

„Je to tak zlé – a přišlo by to tak brzo?“ zamumlal Siweňan.

„Ne,“ připustil Riose. „Nám dvěma by pravděpodobně nic

nehrozilo, i kdybychom žili čtyřikrát déle. Jenže já bojuju za Říši a

také za vojenskou tradici, která je pro mě důležitá, přestože ji vy

nedokážete docenit. Je to vojenská tradice založená na říšské

instituci, jíž sloužím.“

„Zacházíte do mystiky a já jsem do mystických názorů nikdy

nedokázal příliš proniknout.“

„Na tom nesejde. Chápete přece, v čem spočívá nebezpečí

Nadace.“

„Právě já jsem poukázal na to, čemu vy říkáte nebezpečí, ještě

než jste vyrazil ze Siwenny ke kraji galaxie.“

„Pak si tedy uvědomujete, že je nutné zničit ji již v zárodku,

neboť jinak by se to nemuselo vůbec povést. Vy jste Nadaci znal

předtím, než se o ní doslechl kdokoli jiný. Víte o ní víc než kdokoli

jiný v Říši. Nejspíš víte, jak by se na ni dalo nejlépe zaútočit, a

pravděpodobně byste mne mohl předem varovat před jejími

protiopatřeními. No tak, buďme přátelé.“

27

Ducem Barr se zvedl a kategoricky prohlásil: „Pomoc, kterou

bych vám mohl poskytnout, je bezpředmětná. Proto vás jí vzhledem

k vašim náročným požadavkům ušetřím.“

„Když dovolíte, její bezpředmětnost posoudím sám.“

„Ne, myslím to vážně. Ani veškerá moc Říše by vám nestačila k

tomu, abyste tuhle trpasličí planetu rozdrtil.“

„Proč ne?“ Bel Riosovy oči se divoce leskly. „Ne, zůstaňte na

místě. Až budete smět odejít, já vám řeknu. Proč ne? Pokud si

myslíte, že svého protivníka podceňuji, pak se mýlíte. Patriciji,“

pokračoval zdráhavě, „já při návratu přišel o loď. Nemám důkaz, že

padla do rukou Nadace, ale prostě se po ní slehla zem, a kdyby šlo o

pouhou nehodu, její vrak by se jistě nalezl na trase, kterou jsme se

ubírali. Není to důležitá ztráta – skoro ji ani nepocítíme –, ale může

to znamenat, že Nadace je už s námi ve válečném stavu. Taková

dravost a pohrdání eventuálními následky mohou znamenat, že má k

dispozici tajné síly, o kterých já nic nevím. Můžete mi pomoct

odpovědí na jednu konkrétní otázku? Jak je Nadace vojensky silná?“

„Nemám nejmenší představu.“

„Pak mi to vysvětlete po svém. Proč tvrdíte, že Říše nedokáže

porazit tak maličkého nepřítele?“

Siweňan se posadil a uhnul očima před Riosovým upřeným

pohledem. „Protože věřím v principy psychohistorie,“ prohlásil

ztěžka. „Je to zvláštní věda. Po matematické stránce vyzrála díky

jedinému muži, Harimu Seldonovi, a s ním také zanikla, neboť od té

doby nikdo nebyl s to dostát jejím nárokům. Za tu krátkou dobu se

ovšem ukázala jako nejužitečnější nástroj, který kdy byl vynalezen

ke studiu lidstva. Nikdy nepředstírala, že dokáže odhadnout akce

jednotlivců, ale na základě matematické analýzy a extrapolace

formulovala jednoznačné zákony, jimiž se řídí davové chování, a umí

je tedy předpovědět.“

„Takže…“

„A právě tuto psychohistorii Seldon a skupina jeho

spolupracovníků bezezbytku využili k založení Nadace. Místo,

načasování i podmínky jsou z matematického hlediska, a tedy

nevyhnutelně ideální k tomu, aby z Nadace nakonec povstala

Univerzální říše.“

28

Riosův hlas se třásl rozhořčením. „Copak myslíte vážně, že tahle

jeho prapodivná věda dokáže předpovědět, že zaútočím na Nadaci a

prohraju takovou a takovou bitvu z těch a těch důvodů? Snažíte se

tvrdit, že jsem přihlouplý robot, který směřuje po předem určené

dráze k záhubě?“

„Nikoli,“ odtušil patricij ostře. „Už jsem přece řekl, že

psychohistorie nemá s chováním jednotlivců co do činění.

Předpovězen byl vývoj v daleko širším měřítku.“

„Pak nás tedy všechny má pevně v hrsti Bohyně historické

nutnosti.“

„ Psycho historické nutnosti,“ opravil ho Barr tiše.

„A co když uplatním své výsadní právo svobodné vůle? Co když

se rozhodnu zaútočit příští rok, nebo vůbec nevytáhnout do boje? Jak

poddajná je ta bohyně? A jak vynalézavá?“

Barr pokrčil rameny. „Jděte do útoku dnes, anebo vůbec ne; s

jedinou lodí či se vší říšskou mocí, vojenskou silou či ekonomickým

tlakem, čestně vyhlaste válku nebo Nadaci zákeřně přepadněte.

Udělejte cokoli, co se vám zlíbí, uplatňujte svobodnou vůli, co hrdlo

ráčí. Stejně prohrajete.“

„Kvůli posmrtnému vlivu Hariho Seldona?“

„Kvůli jednou dané matematice lidského chování, kterou nelze

zastavit, vychýlit od cíle ani pozdržet.“

V nastalé patové situaci nakonec ustoupil generál.

„Já tu hozenou rukavici zvednu,“ prohlásil prostě. „Je to

posmrtný vliv proti živé vůli.“

29

4

Císař

Kleon II., obvykle zvaný „Velký“. Poslední silný císař První říše se

zapsal do dějin zejména díky politické a kulturní renesanci, k níž

došlo za jeho dlouhé vlády. V dobrodružných příbězích proslul

zejména ve spojitosti s Bel Riosem a mezi prostým lidem je prostě

znám jako „Riosův císař“. Je důležité udržet si perspektivu a

nenechat události posledního roku jeho vlády zastínit čtyřicet let…

GALAKTICKÁ ENCYKLOPEDIE

Kleon II. byl Pánem vesmíru. Kleona II. rovněž sžírala neznámá a

velmi bolestivá nemoc. Díky zvláštním zákrutům historie nebyly tyto

dvě věty neslučitelné, dokonce ani příliš nesourodé. V dějinách se

pro to dalo najít únavné množství precedentů.

Jenže Kleona II. takové precedenty vůbec nezajímaly. Hloubání

nad dlouhým seznamem podobných případů mu neulevovalo ani o

elektron. Uklidňovalo ho to asi stejně jako pomyšlení, že zatímco

jeho pradědeček býval pirátským vládcem na planetce zvíci smítka

prachu, on sám spí v letním paláci Ammenetika Velkého coby dědic

zástupu vládců galaxie, který se vine kamsi do mlhavé minulosti.

Dnes ho vůbec neutěšovalo, že jeho otci se po vynaložení značného

úsilí podařilo vyčistit Říši od leprózních skvrn povstání a nastolit mír

a jednotu, kterým se těšila za vlády Stannella IV., a že díky tomu za

pětadvacet let vlády jeho zářivou slávu nezastínil jediný mráček

vzpoury.

Císař galaxie a Pán veškerenstva zvrátil hlavu do posilujícího

silového pole kolem polštářů a zakňoural. Silové pole se mu měkce

poddávalo, aniž by se ho přitom cokoli dotýkalo, navíc příjemně

brnělo, takže se Kleon nakonec trochu uvolnil. Ztěžka se posadil a

30

nevrle se zadíval ke vzdáleným zdem velké komnaty. V téhle

místnosti se bez další společnosti necítil dobře. Byla moc velká.

Všechny komnaty tu byly moc velké.

Ale pořád mu připadalo lepší svíjet se tu zcela osamělý v

bolestech než snášet fintivé dvořany, jejich okázalé projevy účasti, tu

jejich vytříbenou blahosklonnost a nanicovatost. Dával přednost

osamělosti před pohledem na ty bezvýrazné masky, za nimiž se

odvíjely spletité spekulace nad tím, s jakou pravděpodobností mu

hrozí smrt a kdo ho asi nahradí na trůnu.

Jedna myšlenka stíhala druhou. Byli tu tři jeho synové, tři mladíci

s rovnou páteří, nadějní a ctnostní. Kampak zmizeli, když je mu

zrovna tak zle? Bezpochyby někde vyčkávají. Jeden hlídá druhého a

všichni hlídají jeho.

Neklidně se ošil. A Brodrig navíc touží po audienci. Neurozený

věrný Brodrig, věrný, protože jestli všech tucet mocenských klik u

dvora vůbec něco spojovalo, pak to byla jednomyslná a hluboká

nenávist vůči němu.

Brodrig – věrný oblíbenec, který musel být věrný, protože pokud

nebude mít k dispozici nejrychlejší závodní loď v galaxii a neuchýlí

se do ní ještě téhož dne, kdy císař zemře, pak hned následujícího dne

skončí v atomové komoře.

Kleon II. se dotkl hladkého knoflíku na opěrce velkého divanu a

ohromné dveře na konci místnosti zprůsvitněly a zmizely.

Brodrig k němu došel po karmínovém koberci, klekl si a políbil

císařovu ochablou ruku.

„Co vaše zdraví, sire?“ zeptal se tajný rada tiše a patřičně

znepokojeným tónem.

„Žiju,“ odsekl císař podrážděně, „pokud se tedy dá nazvat

životem situace, kdy mě každý bídák, který dokáže přelouskat

jedinou učebnici lékařství, využívá jako ochotného pokusného

králíka ke svým hovadským experimentům. Pokud snad existuje ještě

nějaký myslitelný lék, ať již chemický, fyzikální nebo bůhvíjaký, a

ještě ho nikdo nevyzkoušel, pak se můžeš vsadit, že ho sem nějaký

mastičkář z okraje Říše přiletí zítra vyzkoušet. A další čerstvě

objevená lékařská kniha, nebo spíš její mizerný padělek, poslouží k

ospravedlnění té nové metody.

31

Při památce mého otce,“ hučel divoce, „na světě snad nežije

jediný dvounožec, který by dokázal diagnostikovat chorobu

vlastníma očima. Není tu nikdo, kdo by dokázal naměřit puls, aniž by

měl před sebou svazek z knihovny našich předků. Jsem nemocný a

oni blábolí cosi o ‚neznámé příčině‘! Ti hlupáci! Když se v průběhu

tisíciletí lidské tělo naučí ochořet několika novými způsoby, pak se o

tom ve studiích předků samozřejmě nenajde ani zmínka a choroba

zůstává navždy nevyléčitelná. Kdyby jen ti dávní předkové žili teď,

nebo já v jejich době.“

Císař si ulevil tichou kletbou. Brodrig všechno svědomitě

vyslechl a Kleon se ho podrážděně optal: „Tak kolik jich čeká

venku?“

Trhl hlavou směrem ke dveřím.

„Velký sál pojal obvyklé množství lidí,“ odvětil Brodrig trpělivě.

„Tak ať čekají. Jsem zaneprázdněn státními záležitostmi. Ať to

velitel stráže ohlásí. Nebo počkej, zapomeň na státní záležitosti. Jen

ho nech oznámit, že nikoho nepřijímám, a ať se při tom tváří

zkormouceně. Šakalové mezi nimi se možná prozradí,“ odfrkl si císař

temně.

„Povídá se,“ navázal Brodrig plynule, „že vás trápí srdce.“

Císařův úsměv měl do předchozího úšklebku celkem daleko.

„Pokud kdokoli na základě téhle zvěsti předčasně zareaguje, bude ho

to bolet víc než mě. Ale copak chceš ty? Ať už to máme z krku.“

Brodrig se na císařovo pokynutí zvedl z kleku a začal: „Týká se

to generála Bel Riose, vojenského správce Siwenny.“

„Riose?“ Kleon II. se pořádně zamračil. „Tak toho si nějak

nevybavuju. Počkat, není to ten, co mi před pár měsíci poslal takový

donkichotský vzkaz? Ano, vzpomínám si. Dychtil po výbojích pro

větší slávu císařství a císaře.“

„Přesně tak, pane.“

Císař se uchechtl. „Napadlo by tě vůbec, že ještě nějakého

takového generála mám, Brodrigu? Připadá mi jako zvláštní

atavismus. Jak zněla odpověď? Mám za to, že ses jí zhostil ty.“

„Máte pravdu, pane. Měl nám poslat dodatečné informace a bez

dalších rozkazů nepodnikat žádné kroky, které by vedly k bojovému

nasazení loďstva.“

32

„ Hmm. To jsi hrál na jistotu. Kdo je tenhle Riose? Byl někdy u

dvora?“

Brodrig přikývl a koutky rtů se mu o poznání zkřivily. „Kariéru

započal před deseti lety jako kadet v gardových jednotkách. Sehrál

jistou roli v té záležitosti u Lemulovy hvězdokupy.“

„Lemulova hvězdokupa? Víš, paměť už mi tak docela… Bylo to

tenkrát, co mladý voják nějak zabránil čelní srážce dvou řadových

lodí?“ Netrpělivě mávl rukou. „Detaily si nepamatuju. Bylo to něco

hrdinského.“

„Tím vojákem byl skutečně Riose. Byl za to povýšen,“ dodal

Brodrig suše, „a jmenován kapitánem lodě v poli.“

„A teď je vojenským správcem pohraničního systému a pořád

ještě mladý. Schopný muž, Brodrigu!“

„Je nespolehlivý, sire. Žije v minulosti. Sní o časech našich

předků, či spíše žije mýty o tom, jací naši předkové bývávali. Takoví

lidé jsou sami o sobě neškodní, ale kvůli zvláštní absenci smyslu pro

realitu vypadají před ostatními jako hlupáci.“ Potom dodal: „Pokud

tomu dobře rozumím, jeho muži ho poslouchají na slovo. Je to jeden

z vašich populárních generálů.“

„Skutečně?“ přemítal císař. „No dobře, Brodrigu, koneckonců

bych nechtěl, aby mi sloužili jen neschopní. Ti ostatně sami

nenasadili žádnou záviděníhodně vysokou laťku pro věrnost.“

„Neschopný zrádce nepředstavuje žádné nebezpečí. Ale na

schopné muže je třeba dávat pozor.“

„A mezi nimi i na tebe, Brodrigu?“ Kleon II. se zasmál a pak se

zašklebil bolestí. „Přednášku na tohle téma si teď ale odpusť. Spíš mi

pověz, k jakému vývoji došlo ve věci našeho mladého dobyvatele?

Doufám, že jsi za mnou nepřišel jen vzpomínat.“

„Obdrželi jsme další zprávu od generála Riose, sire.“

„Ano? A v jakém smyslu?“

„Vypravil se na výzvědnou výpravu do země těch barbarů a došel

k závěru, že je nutné podniknout nájezd. Jeho argumenty jsou dlouhé

a celkem nudné. Nestojí za to, abych jimi Jeho císařské Veličenstvo

v jeho stávajícím zdravotním stavu otravoval. Zejména proto, že se

beztak budou obšírně projednávat na zasedání Rady lordů.“ Brodrig

vyslal k císaři postranní pohled.

33

Kleon II. povytáhl obočí. „Lordové? Je to otázka pro ně,

Brodrigu? To vyústí v další požadavky širší interpretace Charty.

Vždycky na to dojde.“

„Nedá se tomu vyhnout, pane. Bývalo by lepší, kdyby se váš

vznešený otec při potlačování poslední vzpoury obešel bez vyhlášení

Charty. Ale když už ji tu jednou máme, musíme ji chvíli trpět.“

„To máš nejspíš pravdu, a pak se tomu zasedání nevyhneme. Ale

proč takové formality, člověče? Vždyť je to koneckonců prkotina.

Úspěch s omezenými silami nasazenými na vzdálené hranici je sotva

prvořadá státní záležitost.“

Brodrig se sotva postřehnutelně usmál a rozvážně prohlásil: „Je

to podnik romantického blázna, ale i romantický blázen může být

smrtelně nebezpečný, když ho neromantický povstalec použije jako

nástroj. Sire, ten muž byl oblíbený tady a je oblíbený i tam. Je mladý.

Až anektuje jednu dvě bezprizorní barbarské planety, stane se z něj

dobyvatel. A mladý dobyvatel, který již prokázal svou schopnost

vzbudit nadšení v pilotech, hornících, obchodnících a podobné lůze,

je kdykoli nebezpečný. I kdyby neměl chuť naložit s vámi tak, jako

váš vznešený otec naložil s uzurpátorem Rickerem, pak by se mohl

jeden z našich věrných lordů rozhodnout využít ho jako zbraň.“

Kleon II. trhl paží a strnul bolestí. Pomalu se uvolnil, ale usmíval

se jen chabě a sotva šeptal. „Ty jsi cenný poddaný, Brodrigu.

Vždycky podezíráš mnohem víc, než je nutné, a mně stačí realizovat

jen polovinu tvých preventivních opatření, abych byl v naprostém

bezpečí. Předložíme to lordům. Uvidíme, co na to řeknou, a zařídíme

se podle toho. Předpokládám, že ten mladík ještě nevytáhl do boje.“

„Nic takového nehlásil. Ale už teď žádá o posily.“

„Posily!“ Císař samým úžasem přivřel oči. „Co má k dispozici

teď?“

„Deset řadových lodí, sire, a k tomu plný počet pomocných

plavidel. Dvě řadové lodě jsou vybaveny motory zachráněnými ze

staré Velké flotily a jedna má dělostřeleckou baterii ze stejného

zdroje. Ostatní lodě jsou nové, přinejhorším padesát let staré, přesto

však upotřebitelné.“

„Deset lodí mi připadá adekvátní pro jakýkoli rozumný podnik.

Proboha, vždyť s méně než deseti loďmi dobyl můj otec prvních

34

vítězství na uzurpátorovi. Co je to za barbary, se kterými ten mladík

bojuje?“

Tajný rada pohrdavě zvedl obočí. „Zmiňuje se o nich jako o

‚Nadaci‘.“

„Nadace? Co to je?“

„Nejsou o ní k dispozici žádné zprávy, a to jsem pečlivě hledal v

archivech. Daná oblast galaxie spadá do dávné provincie Anakreon,

která před dvěma sty lety propadla pirátství, barbarství a anarchii. V

té oblasti se ovšem nevyskytuje žádná planeta známá jako Nadace.

Narazil jsem na jednu vágní zmínku o skupině vědců vyslaných do té

provincie těsně předtím, než se zřekla naší ochrany. Měli prý

připravovat jakousi encyklopedii.“ Brodrig se pousmál. „Mám za to,

že si říkali Encyklopedická nadace.“

„Nu,“ zvažoval to císař zasmušile, „přece jen mi připadá, že mi tu

předkládáš dost slabě podloženou hypotézu.“

„Já nic nepředkládám, sire. Od té chvíle, co se v provincii

rozšířila anarchie, jsme o té expedici už neslyšeli ani slovo. Pokud

jejich potomci stále žijí a zachovali si své jméno, bezpochyby upadli

do barbarství.“

„Takže on chce posily…“ Císař se svému radovi zabodl

pohledem do očí. „To je velmi zvláštní, plánovat s deseti loďmi útok

na primitivy a žádat o další, než vůbec udeří. Teď si na toho Riose

začínám vzpomínat: byl to pohledný chlapec z loajální rodiny.

Brodrigu, ta záležitost je tak komplikovaná, že ji nedokážu zcela

uchopit. Možná je důležitější, než by se zdálo.“

Prsty si pohrával s třpytivou přikrývkou, kterou měl přehozenou

přes zdřevěnělé nohy. „Potřebuju tam mít svého agenta, spolehlivého

člověka, který má oči i hlavu otevřené. Brodrigu…“

Rada povolně sklonil hlavu. „A ty lodě, pane?“

„Ještě ne!“ Císař tiše zaúpěl, i když se pokusil poposednout jen

pomaličku polehoučku. Namířil na Brodriga vetchý prst. „Ne, dokud

toho nebudeme vědět více. Svolej Radu lordů ode dneška za týden.

Bude to také vhodná příležitost pro přerozdělení titulů a důchodů z

nich plynoucích. Tohle tedy prosadím, nebo budou padat hlavy.“

35

Opřel si bolavý zátylek do utěšlivého tetelení polštáře ze silového

pole. „A teď jdi, Brodrigu, a pošli sem doktora. Proč to musí být ten

nejhorší fušer, jakého svět viděl?“

36

5

Válka začíná

Jednotky Říše vyrazily ze základny na Siwenně, paprskovitě se

rozprostřely a opatrně se vydaly do černého neznáma periferie.

Obrovité lodě překonaly velké vzdálenosti, které dělí bludná slunce

na okraji galaxie, a tápavě se vyhnuly nejvzdálenějšímu výběžku

vlivu Nadace.

Planety, které byly po dvě stě let izolované v barbarství, znovu

zažily, co je to mít na své půdě svrchované říšské pány. Tváří v tvář

drtivé dělostřelecké síle byly podepsány přísahy věrnosti.

Po lodích zůstaly na těchto světech základny s posádkou v

říšských uniformách, s emblémem lodě a slunce na ramenou. Staří

muži si toho povšimli a znovu si vzpomněli na vyprávění svých

pradědů o časech, kdy vesmír byl velký, bohatý, bez válek a kdy

stejná loď a slunce vládly všemu.

Pak velké lodě postoupily dále a začaly oplétat Nadaci předivem

předsunutých základen. Zprávy o tom, jak jedna planeta za druhou

zapadá na předem určená místa v osnově, docházely k Bel Riosovi

na velitelství, které nechal vztyčit v kamenité pustině na bludné,

sluncem neozářené planetě.

Riose roztál a zlověstně se usmál na Ducema Barra. „Tak co

tomu říkáte teď, patriciji?“

„Já? Jakoupak mají moje úvahy cenu? Nejsem voják.“ Jedním

unaveným, znechuceným pohledem přehlédl těsnou, špinavou

místnost, vyříznutou ze stěny jeskyně. Široko daleko v okolním

bezútěšném světě představoval tento vytápěný komplex s umělým

vzduchem a světlem jediný ostrůvek života.

37

„Za pomoc, kterou vám jsem s to poskytnout,“ zamumlal Barr,

„nebo kterou bych vám chtěl poskytnout, byste mě mohli odvézt

zpátky na Siwennu.“

„Ještě ne. Ještě ne.“ Generál obrátil svou židli do rohu, kde visela

ohromná, třpytivě průhledná koule mapující starou říšskou

prefekturu Anakreon a její sousední sektory. „Později, až tažení

skončí, se zase vrátíte ke svým knihám a tak dále. Postarám se o to,

aby vám a vašim dětem byly natrvalo navráceny zkonfiskované

statky.“

„Díky,“ opáčil Barr s vytříbenou ironií, „ale nesdílím vaši víru ve

zdárný výsledek tažení.“

Riose se pronikavě zasmál. „Přestaňte už jednou s tím prorockým

krákoráním. Tahle mapa je výmluvnější než všechny vaše truchlivé

teorie dohromady.“ Jemně pohladil její zakřivený neviditelný obrys.

„Umíte číst mapu v radiálním zobrazení? Jistěže umíte. Nuže,

podívejte se na to sám. Zlaté hvězdičky představují říšská území.

Červené hvězdičky jsou porobené Nadací. A růžové představují

soustavy, které jsou pravděpodobně v ekonomické sféře jejího vlivu.

A teď sledujte…“

Riose sáhl po kulatém tlačítku a jasně bílé špendlíkové hlavičky

se postupně začaly barvit do stále tmavější modři – jako převrácená

sklenice obklopovaly červené a růžové hvězdičky.

„Ty modré hvězdy obsadila moje vojska,“ prohlásil Riose s

tichým uspokojením, „a postupují stále dál. Prozatím nenarazila na

žádný odpor. Barbaři jsou zticha. Zejména stojí za vypíchnutí, že

jsme nenarazili na žádný odpor Nadace. Ta spí nerušeným,

hlubokým spánkem.“

„Hodně jste své síly rozprostřel, ne?“ zeptal se Barr.

„Prakticky vzato ne,“ odtušil Riose, „i když se to na první pohled

nemusí zdát. Klíčových bodů, na nichž jsem vybudoval a opevnil

základny, je celkem málo, zato jsou pečlivě vybrané. Z toho vyplývá,

že jsem za vynaložení malých sil získal velkou strategickou výhodu.

Situace má pro mě mnoho výhod, více, než by kdy napadlo kohokoli,

kdo nestudoval prostorovou taktiku, ale každému je například zjevné,

že mohu zaútočit z kteréhokoli bodu uzavírajícího se obklíčení, a že

38

až skončím, Nadace prostě nebude moci zaútočit na mě po křídle

nebo z týlu. Z jejich pohledu totiž nebudu mít žádná křídla ani týl.

Tato taktika Předchozího obklíčení již byla vyzkoušena v praxi,

zejména při taženích Lorise IV. před nějakými dvěma tisíci lety,

nikdy ale nebyla dotažena do konce – nepřítel o ní vždy věděl a

pokoušel se obklíčení narušit. Tentokrát je tomu jinak.“

„Že by ideální učebnicový příklad?“ Barrův hlas zněl vlažně a

lhostejně.

„Pořád se domníváte, že moje armáda bude poražena?“ nadhodil

generál netrpělivě.

„Je to nevyhnutelné.“

„Chápejte, dějinám vojenství není znám jediný případ, kdy by za

úplného obklíčení útočníci nakonec nezvítězili, pokud se vně

obklíčení nepohybovala flotila dostatečně silná, aby toto obklíčení

prorazila.“

„Když myslíte.“

„A přece se nadále držíte své víry.“

„Ano.“

Riose pokrčil rameny. „Jen si poslužte.“

Až po nějaké chvíli přerušil Barr napjaté ticho téměř bezhlesou

otázkou: „Už vám císař odpověděl?“

Riose vzal z nástěnné poličky za hlavou cigaretu, sevřel filtr mezi

rty, zapálil si, opatrně potáhl a nechal ji rozhořet. „Myslíte tím mou

žádost o posily? Odpověď přišla, ale tím to taky končí. Lodě žádné.“

„Žádné lodě?“

„Ani jedna. Napůl jsem to očekával. Popravdě řečeno, patriciji,

nikdy jsem se neměl nechat vyplašit těmi vašimi teoriemi a žádat o

posily. Vrhá to na mě falešné světlo.“

„Opravdu?“

„Rozhodně. Lodě jsou nedostatkový artikl. V občanských

válkách za posledních dvě stě let přišla vniveč polovina Velkého

loďstva a zbytek je v dost neutěšeném stavu. Víte, že lodě, které dnes

stavíme, za moc nestojí. Podle mě už v galaxii není jediný člověk,

který by dokázal postavit prvotřídní hyperatomový motor.“

„To vím,“ přikývl Siweňan. Jeho pohled byl zamyšlený, obrácený

dovnitř. „Nevěděl jsem ale, že to víte vy. Psychohistorie to dokázala

39

předpovědět a nejspíš se tak stalo. Řekl bych, že Seldon se svým

posmrtným vlivem vyhrává první kolo.“

„I tak mám dost lodí,“ odpověděl Riose ostře. „Váš Seldon

nevyhrává vůbec nic. Kdyby se situace vyostřila, pak lodě k

dispozici budou. Prozatím císař neví všechno.“

„Skutečně? Co jste mu neřekl?“

„To je jasné – nic o vašich teoriích,“ prohlásil Riose cynicky. „Při

vší úctě k vám je celý ten příběh už z podstaty věci

nepravděpodobný. Pokud vám další vývoj dá za pravdu a pokud se

mi do rukou dostanou důkazy, pak a pouze v takovém případě bych

celou situaci vylíčil jako smrtelné ohrožení Říše.

A navíc,“ pokračoval Riose ležérně, „má celá ta historka,

nepodepřená jakýmikoli důkazy, pachuť urážky majestátu, kterou by

Jeho císařské Veličenstvo patrně neslo dost nelibě.“

Starý patricij se usmál. „Myslíte tím, že kdybyste mu sdělil, že

jeho vznešený trůn ohrožuje tlupa rozdrbaných barbarů ze samého

konce vesmíru, tak by takovému varování nevěřil a ani ho neocenil.

Pak od něj ve skutečnosti vlastně nic neočekáváte.“

„Pokud vám tedy jeho mimořádný vyslanec připadá jako něco

zanedbatelného…“

„A proč mimořádný vyslanec?“

„Je to starý zvyk. Pověřený zástupce Koruny se účastní každého

vojenského tažení, které je pod dohledem vlády.“

„Vážně? Proč?“

„Císař tak symbolicky velí všem válečným tažením. Postupně

přibyla i druhotná funkce, a sice že si tímto způsobem zajišťuje

věrnost generálů. V tomto ohledu ovšem vyslanci nebývají pokaždé

úspěšní.“

„To vám přijde nevhod, generále. Myslím tím zásahy vnější

autority.“

„O tom nepochybuji,“ zčervenal Riose mírně, „ale nedá se s tím

nic dělat…“

Přijímač v generálově ruce hřejivě zažhnul a do žlábku s

nevtíravým zaskřípěním vypadl váleček se zprávou. Riose ho rozbalil

a zvolal: „Výborně! To je ono!“

Ducem Barr tázavě zvedl obočí.

40

„Víte, podařilo se nám zajmout jednoho z těch kupců. Živého –

navíc s celou nedotčenou lodí.“

„Slyšel jsem už o tom nějaké zvěsti.“

„Mno, právě ho přivezli, takže si s ním do minutky promluvíme.

Zůstaňte sedět, patriciji. Chci, abyste u toho výslechu byl. Především

proto jsem vás sem dnes pozval. Vy mu možná budete rozumět lépe

tam, kde bych si já něčeho důležitého nevšiml.“

Zazněl signál a generál jediným dotykem palce doširoka otevřel

dveře. Muž na prahu byl vysoký a vousatý, měl na sobě krátký

kabátek z měkké koženky s kapucí shrnutou na krk. Ruce měl volné,

a pokud si povšiml zbraní u mužů kolem sebe, neobtěžoval se s tím,

že by to na sobě nechal znát.

Klidně vstoupil dovnitř a pátravým zrakem se rozhlédl kolem.

Generála poctil zběžným zamáváním a polovičatým pokývnutím.

„Jméno?“ vyštěkl Riose energicky.

„Lathan Devers.“ Kupec zahákl prsty za široký křiklavý pásek.

„Vy tu jste šéf?“

„Jste kupec z Nadace?“

„Přesně tak. Poslouchejte, jestli jste šéf, tak byste svejm lidem

měl říct, aby nechali můj náklad na pokoji.“

Generál zvedl hlavu a studeně si svého vězně změřil.

„Odpovídejte na otázky a rozkazy si nechte pro sebe.“

„Tak dobře. Já jsem k dohodnutí. Já jen že si jeden z vašich

chlapců vyžahl do prsou půlmetrovou ďouru, když se hrabal, kde

neměl.“

Riose pohlédl na poručíka, který velel eskortě. „Mluví ten chlap

pravdu? Ve vašem hlášení, Vranku, nestálo o ztrátách na životech ani

slovo.“

„Tehdy také ještě k žádným ztrátám nedošlo,“ odpověděl

nadporučík prkenně a se zjevnými obavami. „Později se rozšířila

fáma, že na palubě je žena, takže mí lidé pochopitelně chtěli loď

prohledat. Přitom našli mnoho přístrojů neznámé povahy, nástroje,

které jsou podle vězňova vyjádření jeho zbožím. Z jednoho z nich se

při ohledávání zablesklo a voják, který ho držel, zemřel.“

Generál se obrátil ke kupci. „Máte na palubě atomové zbraně?“

41

„U galaxie, ne. Proč taky? Ten hňup čapnul atomovou děrovačku

špatným koncem k sobě a nastavil ji na maximální rozptyl. To už si

klidně můžete namířit na hlavu neutronovou pušku. Já bych mu v

tom bejval zabránil, to by mi ale na prsou nesmělo sedět pět chlapů.“

Riose pokynul na čekající stráž. „Můžete jít. Ukořistěnou loď

zapečeťte, aby do ní nemohl nikdo neoprávněně vniknout. Posaďte

se, Deversi.“

Kupec ho poslechl, usadil se na vykázané místo a netečně snášel

nesmlouvavě pátravý pohled říšského generála a zvědavé okukování

od siwennského patricije.

„Jste rozumný muž, Deversi,“ ozval se generál.

„Díky. To na vás zapůsobil můj ksicht, nebo ode mě něco chcete?

Jestli jo, tak mi ale musíte říct co. Obchodník jsem dobrej.“

„Mluvíme o tomtéž. Vzdal jste se i se svou lodí – a přitom jste se

mohl rozhodnout vyplýtvat naši munici a nechat se rozstřílet na

elektronový prach. S takovýmhle životním postojem byste si mohl

vysloužit dobré zacházení.“

„Po dobrým zacházení fakt bažim ze všeho nejvíc, šéfe.“

„Výborně. A já zase ze všeho nejvíc bažím po spolupráci,“ usmál

se Bel Riose a šeptl k Barrovi: „Doufám, že slovo ‚bažit‘ znamená

to, co si myslím. Slyšel jste někdy tak barbarský žargon?“

„Jasně, souhlas,“ ozval se Devers dobromyslně. „Ale o jaký

spolupráci tu je řeč, šéfe? Bez vokolků vám řeknu, že nevim, na čem

jsem.“ Rozhlédl se kolem sebe. „Kde to třeba jsme a vo co tu kráčí?“

„Zapomněl jsem nás představit. Omlouvám se.“ Riose byl v

dobrém rozmaru. „Tento pán je říšský patricij Ducem Barr. Já se

jmenuji Bel Riose a jsem říšským pairem a generálem třetí třídy v

ozbrojených silách Jeho císařského Veličenstva.“

Kupci spadla brada. „Říše? Teda – ta stará Říše, o který jsme se

učili ve škole? Hm, to je legrace. Nikdá by mě nenapadlo, že ještě

existuje.“

„Rozhlédněte se kolem sebe. Existuje.“

„Ale napadnout mě to mohlo.“ Lathan Devers ukázal na strop.

„Ty moje necky vzal do vleku pěkně vyblejskanej křižník. Ten

nevyrobila žádná loděnice na periferii.“ Svraštil obočí. „Takže co se

děje, šéfe? Nebo vám mám říkat generále?“

42

„Co se děje? Válčí se.“

„Říše proti Nadaci?“

„Přesně tak.“

„Proč?“

„Myslím, že víte proč.“

Kupec na něj vrhl ostrý pohled a zavrtěl hlavou.

Riose ho nechal uvažovat a pak tiše pravil: „Jsem si jist, že ten

důvod znáte.“

„Je tu horko,“ zamumlal Lathan Devers, vstal a sundal si kabát s

kapucí. Pak se znovu posadil a natáhl si nohy před sebe. „Počítám, že

podle vás bych teď měl vyskočit a začít kolem sebe mlátit. Kdybych

si to dobře načasoval, chytil bych vás, než byste se stačil cuknout – a

ten páprda, co tam jen sedí a nic neříká, by toho se mnou moc

nenadělal.“

„Jenže to vy neuděláte,“ opáčil Riose sebejistě.

„Neudělám,“ souhlasil Devers dobrácky. „Za prvý, i kdybych vás

sejmul, válku bych tím asi nezastavil. Doma máte určitě víc

generálů.“

„Velmi přesná úvaha.“

„Krom toho by mě srazili tak dvě vteřiny potom, co bych vás

sejmul, a pak by se mnou udělali krátkej proces, nebo taky dlouhej,

to by se vidělo. Ale každopádně bych zařval a s tím já nerad počítám,

když se rozhoduju co a jak. Nevyplácí se to.“

„Říkal jsem, že jste rozumný člověk.“

„Ale něco bych přece jenom chtěl, šéfe. Rád bych se dozvěděl,

proč bych jako měl vědět, z jakýho důvodu po nás jdete. Já to nevim

a tyhle věčný hádanky mě fakt nebavěj.“

„Ano? Slyšel jste někdy o Harim Seldonovi?“

„Ne. A už jsem vám říkal, že s váma Hádej, hádej, hadači hrát

nebudu.“

Riose vrhl bleskový pohled stranou po Ducemu Barrovi, ten se

ale jen vlídně usmál a pak zase nasadil zasněný výraz.

Riose se ušklíbl. „Nehrajte si se mnou, Deversi. Na té vaší Nadaci

se traduje – může to ale být i bajka nebo střízlivý příběh, to je mi

jedno –, že nakonec založíte Druhou říši. Znám ty Seldonovy

43

psychohistorické žvásty celkem dopodrobna, stejně jako vaše plány

eventuálního útoku proti Říši.“

„Fakt?“ Devers zamyšleně přikývl. „A kdo vám tohle všechno

pověděl?“

„Sejde na tom?“ opáčil Riose nebezpečně hladce. „Vy tu přece

nejste od toho, abyste kladl otázky. Co vy osobně víte o té Seldonově

bajce?“

„Ale jestli to je jen bajka…“

„Přestaňte slovíčkařit, Deversi.“

„Neslovíčkařím. Klíďo vám to vyložim po lopatě. Víte o tom

všechno co já. Je to nedomyšlená konina. Každý svět se něčím

dojímá, vzít to těm lidem nemůžete. Jo, zaslech jsem takový řeči –

Seldon, Druhá říše atakdál. Uspávaj se tím děti. Svišťata si zalezou

do postele v hostinským pokoji s přenosnými projektory a hltaj akční

filmy se Seldonem. Ale pro dospělý to není. Teda aspoň pro

inteligentní dospělý.“ Kupec zavrtěl hlavou.

Říšský generál po něm vrhl zlověstný pohled. „Opravdu?

Zbytečně mi tu lžete, člověče. Já jsem na té planetě, na Terminu, byl

osobně. Já tu vaši Nadaci znám. Podíval jsem se jí pěkně na zoubek.“

„A proč se mě teda vyptáváte? Mě, kterej na ní za posledních

deset let nepobyl dýl než dva měsíce? Zbytečně ztrácíte čas. Ale

klidně si válčete dál, když věříte báchorkám…“

V tom okamžiku poprvé a nevzrušeně promluvil Barr: „To jste si

tak jistý, že Nadace vyhraje?“

Kupec se otočil. Mírně zčervenal a stará jizva na spánku výrazně

zbělela. „Hmmm, tichý společník. Jak se vám povedlo odvodit si

zrovna tohle ze všeho, co jsem říkal, doktore?“

Riose na Barra nepatrně pokývl a Siweňan tiše pokračoval:

„Protože jinak by vás představa, že by váš svět mohl prohrát a sklidit

trpké ovoce porážky, skutečně trápila, to já vím. Můj svět kdysi

prohrál a trpí dodnes.“

Lathan Devers si nervózně prohrábl bradku, podíval se nejdřív na

jednoho svého soupeře, pak na druhého a potom se uchechtl. „To má

vždycky takový medy, šéfe? Poslyšte,“ zvážněl, „co je to porážka?

Zažil jsem pár válek a zažil jsem pár porážek. Co se stane, když

44

začne vládnout vítěz? Komu to vadí? Mně? Chlápkům jako já?“

Pohrdavě zavrtěl hlavou.

„Chápejte,“ pokračoval kupec energicky a vážně, „průměrnou

planetu má pod palcem pět šest tlustejch flákačů. Těm se zakroutí

krčkem, ale to mě fakt moc nedojme. No vidíte. A lidi? Normální

chlapi? No jasně, pár jich taky zařve a zbytek chvilku platí vyšší

daně. Ale to vyšumí, samo se to uklidní. A pak je to to samý v bledě

modrým, jen se nahoře usadí jinejch pět šest tlusťochů.“

Ducemu Barrovi se hněvem rozšířily nosní dírky a šlachy na staré

pravé ruce mu poškubávaly, ale nic neřekl.

Lathan Devers na něj upíral oči a nic mu neušlo. „Podívejte se,“

oslovil ho. „Celej život prodávám ve vesmíru laciný zboží a od

Kartelů za to dostávám provizi, která stačí tak na pivko a preclík. Ti

tlustoprdi támhle,“ trhl palcem přes rameno a pak zase zpátky, „se

válej doma a za minutu jim na účet naběhne můj roční plat –

vydřenej z nebožáků jako já. Co by se asi tak stalo, kdybyste Nadaci

vládli vy? Pořád nás budete potřebovat. Budete nás potřebovat víc,

než nás potřebujou Kartely – protože nebudete vědět co a jak. A na

nás můžete vyvařit slušný prachy. My bysme s Říší dělali lepší

kšefty. Jo, to se ví a já jsem kšeftman. Jestli se na tom dá vydělat,

jsem váš člověk.“

A upřel na oba cynický, bojovný pohled.

Poté se na několik minut rozhostilo ticho, načež do žlábku

dorachtal další válec. Generál ho otevřel, pohledem přejel úhledné

písmo a prudkým pohybem zapnul obrazovky.

„Připravte plán vycházející z aktuálních pozic všech lodí.

Zůstaňte v plné pohotovosti a vyčkejte dalších rozkazů.“

Sáhl po své pláštěnce, a jak si ji urovnával kolem ramen,

monotónním hlasem šeptal Barrovi, aniž při tom hnul rty:

„Nechávám toho chlapa vám. Nezapomeňte, že tahle válka ani já se s

neschopnými lidmi nemazlí.“ Zasalutoval oběma a odešel.

Lathan Devers se za ním zadíval. „No, někdo teďka vyhmát jeho

slabinu. Co se děje?“

„Bitva, to je jasné,“ zavrčel Barr. „Armáda Nadace vytáhla do

první bitvy. Měl byste si pospíšit.“

45

Do místnosti napochodovali ozbrojení vojáci. Chovali se uctivě,

ale tvářili se nesmlouvavě. Devers se vydal za hrdým siwennským

patriarchou pryč z místnosti.

Zavedli je do pokoje, který byl ještě o poznání menší a holejší

než předchozí. Vybaven byl dvěma lůžky, monitorem, sprchou a

toaletou. Vojáci vypochodovali ven a mohutné dveře za nimi s dutým

zaduněním zapadly.

„Hmm?“ Devers se odmítavě rozhlédl kolem. „Tak tohle vypadá

nastálo.“

„Taky že ano,“ odpověděl Barr stroze. Starý Siweňan se otočil.

„O co jde vám, doktore?“ zeptal se kupec podrážděně.

„Mně o nic. Dostal jsem vás na starost, to je všechno.“

Kupec se zvedl a popošel k němu. Jeho mohutné tělo se tyčilo

nad nehybným patricijem. „Ano? Ale v týhle cele jste se mnou, a

když nás sem vedli, mířili na vás úplně stejně jako na mě. Hele, vás

nějak nadzvedlo to moje povídání o válce a o míru.“

Chvilku bezvýsledně čekal a pak to zkusil znovu: „Tak dobře, na

něco bych se vás rád zeptal. Tvrdil jste, že vaše země si to jednou

pořádně vyžrala. Kdo jí to natřel? Komeťáci z vnějších mlhovin?“

Barr vzhlédl. „Byla to Říše.“

„Vážně? Tak co tu děláte?“

Barr zachoval výmluvné mlčení.

Kupec vyšpulil dolní ret a pomalu pokýval hlavou. Sundal si

plochý náramek obepínající jeho pravé zápěstí a ukázal ho

patricijovi. „Co tomu říkáte?“ Obdobný měl i na levé ruce.

Siweňan si šperk vzal. Váhavě vyhověl kupcově naléhavé

gestikulaci a natáhl si ho. Zvláštní brnění v zápěstí brzy odeznělo.

Deversův hlas se okamžitě změnil. „Tak, doktore, je to na vás.

Stačí, když budete mluvit přirozeně. Jestli je tahle místnost

napíchnutá, nikdo neuslyší ani ň. V ruce držíte deformátor pole,

původní Mallowův vzor. Na kterékoli planetě odsud až k úplnýmu

okraji galaxie ho dostanete za pětadvacet kreditů. Vy ho máte zadara.

Až budete mluvit, nepohybujte rty. Buďte klidný, snadno to

zvládnete.“

46

Na Ducema Barra náhle padla únava. Kupcovy oči ostré jako

nebozízky najednou naléhavě zářily. Starý Siweňan si pod jejich

pohledem připadal nehodný.

„Co chcete?“ zadrmolil Barr mezi nehybnými rty.

„Už jsem řekl. Takový hlody jako vy mají u nás jenom vlastenci.

Jenže vy držíte basu s tím blonďáčkem generálem, i když vám Říše

tu vaši planetu rozbombardovala. Nějak tu hapruje logika, ne?“

„Já jsem svou práci odvedl. Dobyvatel, ten císařský vicekrál, je

díky mně po smrti.“

„Skutečně? A to se stalo nedávno?“

„Před čtyřiceti lety.“

„Před… čtyřiceti… lety!“ Barrova odpověď kupce evidentně

sebrala. Zamračil se. „To je dost dlouhá doba na to, aby člověk žil

jen ze vzpomínek. Ví o tom ten svišť v generálský uniformě?“

Barr přikývl.

Deversovy oči samým přemýšlením potemněly. „Chcete, aby

Říše vyhrála?“

V tom okamžiku se Siweňan skutečně rozlítil. „Kéž by Říši i

všechny její výtvory smetla celovesmírná katastrofa. Za to se denně

modlí celá Siwenna. Kdysi jsem měl bratry, sestru, otce. Teď mám

děti a vnoučata. A generál ví, kde je najít.“

Devers čekal.

Barr pokračoval šeptem: „To by mě ale neodradilo, kdyby

výsledky takové riziko ospravedlnily. Oni by uměli umřít.“

„Tak vy jste kdysi zabil vicekrále, jo?“ ověřoval si Devers jemně.

„Víte, něco mi na tom připadá povědomý. Mívali jsme starostu,

jmenoval se Hober Mallow. Ten se jednou vydal na Siwennu – to je

vaše planeta, ne? Setkal se tam s člověkem jménem Barr.“

Ducem Barr si ho tvrdě, podezřívavě změřil. „Co vy o tom víte?“

„To, co ví každej kupec na Nadaci. Taky byste mohl být chytrej

stařík, kterýho sem nastrčili, aby si mě získal na svou stranu. Jasně,

oni na vás budou mířit a vy zase budete nenávidět Říši a nejradši

byste ji viděl v troskách. Pak si vás děsně zamiluju a vyliju si vám

srdíčko. Neměl by z toho snad generál radost? Tak na to můžete

zapomenout, doktore.

47

Ale stejně by mě zajímalo, jak chcete dokázat, že jste synem

Onuma Barra – tím šestým a nejmladším, který unikl masakru.“

Ducem Barr třesoucí se rukou otevřel plochou kovovou skříňku

ve výklenku a vložil kupci do dlaní kovový předmět, který tiše

zařinčel.

„Podívejte se na tohle.“

Devers na něj strnule zíral. Přidržel si nejvypouklejší ústřední

článek řetězu před očima a tiše zaklel. „To je Mallowův monogram,

nebo jsem vyjevenej vesmírnej zelenáč! A ten design je na chlup

padesát let starej.“

Vzhlédl a usmál se. „Tak na to si plácnem. Víc důkazů než

osobní atomový štít fakt nepotřebuju,“ a natáhl před sebe ruku jako

lopatu.

48

6

Oblíbenec

Z prázdných hlubin vesmíru se vynořily drobné loďky a namířily si

to přímo doprostřed Armady. Bez jediného výstřelu či salvy energie

se proplétaly mezi nahloučenými plavidly a pak se řítily ven, zatímco

se k nim těžké říšské lodě obracely jako neohrabané šelmy. Dva

nehlučné výrony energie rozzářily vesmír, dva malí komáři se v

atomovém výbuchu zkroutili a rozpadli, ale zbytek bez úhony unikl.

Velké lodě podnikly pátrání, pak se však vrátily k původnímu

úkolu a z planety po planetě tkaly velkou pavučinu Obklíčení.

Brodrigova uniforma byla velkolepá; pečlivě ušitá a stejně

pečlivě nošená. Zahradami zapadlé planety Wanda, nyní dočasného

říšského velitelství, procházel beze spěchu a tvářil se zádumčivě.

Bel Riose kráčel s ním, polní uniformu měl u krku rozepnutou a

její monotónní černošedá barva působila smutečním dojmem.

Riose ukázal na hladkou černou lavičku pod voňavou stromovou

kapradinou, jejíž velké ploché kopistové listy se zvedaly k bílému

slunci. „Podívejte se na to, pane. To je pozůstatek z dob Říše.

Zdobené lavičky postavené pro milence tu zůstaly, čisté a užitečné,

na rozdíl od továren a paláců, které se dávno zhroutily a dnes si na ně

nikdo ani nevzpomene.“

Posadil se. Tajný rada Kleona II. stál nad ním a přesnými údery

slonovinové špacírky srážel listy nad hlavou.

Riose zkřížil nohy a nabídl druhému muži cigaretu. Sám jednu za

řeči vytáhl. „Od tak osvíceného a moudrého panovníka člověk

očekává, že vyšle tak schopného pozorovatele jako vy. Už nemusím

mít ani nejmenší obavy, že by tlak důležitějších a naléhavějších

událostí třeba mohl zastínit malé tažení na periferii.“

49

„Císař má oči všude,“ odtušil Brodrig mechanicky. „My

důležitost vašeho tažení nepodceňujeme, pořád se nám ale zdá, že

přespříliš zdůrazňujete jeho obtížnost. Ty jejich lodičky přece

nepředstavují takovou překážku, abychom museli podstoupit tak

komplikovaný předběžný manévr jako Obklíčení.“

Riose zrudl, ale nenechal se vyvést z rovnováhy. „Nemohu ve

zbrklém útoku riskovat životy svých mužů, kterých je už tak málo,

nebo nenahraditelné lodě. Jakkoli je Obklíčení náročné, při

rozhodujícím útoku omezí počet ztrát o pětasedmdesát procent.

Vojenské odůvodnění jsem si vám dovolil přednést včera.“

„Dobře, dobře, nejsem voják. V tomhle případě mě ujišťujete, že

všechno, co je evidentně a očividně správné, je ve skutečnosti špatné.

Připusťme, že tomu tak je. A přece jste ještě opatrnější. Ve svém

druhém hlášení jste požadoval posily. A to proti chudému, malému a

barbarskému nepříteli, s nímž jste se do té doby nestřetl v jediné

šarvátce. Chtít za takových okolností další jednotky, to by mohlo

zavánět neschopností nebo něčím horším, kdybyste ovšem během

své dosavadní kariéry sdostatek neprokázal smělost a fantazii.“

„Děkuji,“ opáčil generál studeně, „ale přece jen bych vám rád

připomněl, že je rozdíl mezi smělostí a slepotou. Když člověk svého

nepřítele zná a dokáže si aspoň zhruba vypočítat riziko, pak se dá

vsadit všechno na jednu kartu, ale vytáhnout do boje proti

neznámému nepříteli, to už je smělost sama o sobě. To byste se mě

zrovna tak mohl zeptat, proč se stává, že tentýž člověk za denního

světla přesprintuje překážkovou dráhu a pak se doma v noci přerazí o

nábytek.“

Brodrig odbyl slova svého společníka jedním mávnutím ruky.

„Dramatické, ale neuspokojivé. Sám jste ten barbarský svět navštívil.

Navíc si hýčkáte jednoho nepřítele, toho zajatého kupce. Netvrďte

mi, že i s jeho pomocí stále tápete.“

„Já bych si nebyl tak jistý. Nezapomínejte prosím, že jde o svět,

který se vyvíjel celých dvě stě let izolovaně od nás, a tak se jeho

měsíční návštěva nedá jen tak zúročit v inteligentním útoku. Jsem

voják, ne hrdina trojdimenzionálního subéterického trháku, s důlkem

v bradě a hrudí jako sud. Stejně tak mě jediný zajatec, nepříliš

důležitý příslušník jedné ekonomické skupiny, jež notabene není s

50

nepřátelským světem pevně spjata, nemůže zasvětit do skrytých

tajemství protivníkovy strategie.“

„Vyslýchal jste ho?“

„Vyslýchal.“

„A?“

„Bylo to užitečné, nikoli však životně důležité. Jeho loď je malá,

bezvýznamná. Prodává hračičky, které jsou zábavné, nic víc. Pár těch

nejchytřejších hodlám poslat císaři jako kuriozity. Přirozeně se na té

jeho lodi a jejím provozu najde dost věcí, kterým nerozumím, jenže

já také nejsem techman.“

„Techmany ovšem máte v posádce,“ poukázal Brodrig.

„I toho si jsem vědom,“ opáčil generál lehce sžíravě. „Jenže ti

hlupáci se ještě mají hodně co učit, než budou s to vyhovět mým

potřebám. Už jsem poslal pro inteligentní lidi, kteří by dokázali

porozumět tomu, jak v lodi fungují ty zvláštní obvody atomového

pole. Zatím jsem však neobdržel žádnou odpověď.“

„Takových odborníků je jako šafránu a nelze je pro vás uvolnit,

generále. Ve vaší rozlehlé provincii ale musí být aspoň jeden člověk,

který rozumí atomové fyzice, ne?“

„Kdybychom takového měli, nechal bych ho spravit ty

zmrzačené, pokulhávající motory, které pohánějí dvě lodě z mé malé

flotily. Dvě lodě ze skrovných deseti, které kvůli nedostatečnému

pohonu nemohu nasadit do větší bitvy. Jedna pětina mých sil je

takhle odsouzena k paběrkování, ke konsolidaci pozic za frontou.“

Radova ruka sebou znovu netrpělivě trhla. „V tomto ohledu

nejste sám, generále. Císař má podobné starosti.“

Generál odhodil roztrhanou, nezapálenou cigaretu, zapálil si jinou

a pokrčil rameny. „No, nedostatek prvotřídních techmanů je teď

stejně nepodstatný. Mnohem horší je, že jsem mohl s vězněm víc

pokročit, kdyby mi lépe fungovala psychická sonda.“

Radovo obočí se zvedlo. „Vy máte sondu?“

„Starou a vyřazenou, která mě nechá na holičkách, zrovna když ji

opravdu potřebuji. Zapojil jsem ji, když vězeň spal, a nedostal jsem

žádné výsledky. Tolik tedy sonda. Zkusil jsem ji na vlastních

mužích, a to fungovala jaksepatří, jenže mezi mými techmany není

opět jediný, který by dokázal vysvětlit, proč na vězně neplatí. Ducem

51

Barr, svého druhu teoretik, rozhodně žádný mechanik, mi tvrdí, že na

zajatcově duši si sonda vylámala zuby, protože již od dětství žil ve

zcela jiném prostředí a reagoval tak na zcela odlišné nervové

podněty. Já nevím. Ale možná se mi ten stařec bude ještě hodit.

Šetřím si ho v této naději.“

Brodrig se opřel o hůl. „Poohlédnu se, zdali v hlavním městě není

k dispozici nějaký specialista. Zatím… co ten druhý muž, o kterém

jste se právě zmínil, ten Siweňan? Obklopujete se až příliš mnoha

nepřáteli.“

„On zná nepřítele. Mám ho tu u sebe proto, abych se na něj mohl

do budoucna obracet pro radu či pomoc.“

„Ale vždyť je to Siweňan a syn proskribovaného buřiče.“

„Je starý, bezmocný a jeho rodina nám slouží jako rukojmí.“

„Aha. Stejně si myslím, že bych si s tím kupcem měl promluvit

osobně.“

„Beze všeho.“

„Mezi čtyřma očima,“ dodal rada chladně a zcela jednoznačně.

„Beze všeho,“ opakoval Riose nemastně neslaně. „Jako císařův

věrný poddaný uznávám jeho zástupce jako svého nadřízeného.

Vzhledem k tomu, že se kupec nalézá na stálé základně, se ovšem

budete muset stáhnout z předsunutých pozic v docela zajímavém

okamžiku.“

„Ano? Jakým způsobem zajímavém?“

„Zajímavém, protože obklíčení bude dnes uzavřeno. Zajímavém,

protože do týdne Dvacátá hraniční flotila postoupí vpřed k jádru

odporu.“ Riose se usmál a odvrátil se.

Brodrig si v tom okamžiku připadal jako splasklý balón.

52

7

Úplatky

Seržant Mori Luk byl prototypem ideálního řadového vojáka.

Pocházel ze soustavy ohromných zemědělských planet v Plejádách,

kde se ze svazku s půdou a z pasti nekonečné dřiny dalo uniknout jen

do armády; a on byl ztělesněním svého domova. Dost nenápaditý na

to, aby se nebezpečí vždy postavil neohroženě, zato však dost silný a

hbitý, aby tak činil s úspěchem. Rozkazy poslouchal bez

odmlouvání, muže pod sebou vedl pevnou rukou a svého generála

zbožňoval přímo fanaticky.

A přesto přese všechno to byl přívětivý člověk. Pokud při plnění

služebních povinností někoho bez nejmenšího zaváhání zabil, nebyla

v tom také ani špetka nepřátelství.

To, že seržant Luk zaklepal, ještě než k nim vešel, byl jen další

důkaz jeho taktu, protože bylo jeho svatým právem vejít bez klepání.

Oba muži vzhlédli od večeře a jeden nohou vypnul nakřáplý jarý

hlásek, který se linul z otlučeného přenosného přijímače.

„Další knihy?“ zeptal se Lathan Devers.

Seržant natáhl ruku s pevně utaženým svitkem filmu a poškrábal

se na krku. „Patří inženýru Orrovi, ale bude ji chtít zpátky. Pošle ji

dětem jako suvenýr, znáte to.“

Ducem Barr se zájmem otáčel válečkem. „A kde to ten inženýr

sebral? Nemá přece vysílač, ne?“

Seržant důrazně zavrtěl hlavou a ukázal na potlučený přehrávač u

nohou postele. „Tenhle je tu jedinej. Orre tu knihu sebral na jednom

zdejším svinským světě, co jsme ho dobyli. Měli ji samotnou ve

velkým baráku a on musel zabít pár domorodců, kteří se mu snažili

zabránit, aby se jí zmocnil.“

Změřil si knihu pohledem. „Bude z ní dobrej suvenýr – pro děti.“

53

Na chvíli se odmlčel a pak opatrně pokračoval: „Mimochodem,

proslejchá se tu moc zajímavá věc. Je to zatím neověřený, ale moc

dobrý na to, abych si to nechával pro sebe. Generálovi se to

povedlo.“ A pomalu a vážně přikývl.

„Skutečně?“ opáčil Devers. „A co se mu povedlo?“

„Uzavřel Obklíčení, nic víc.“ Seržant se s otcovskou pýchou

potlačovaně zasmál. „No není pašák? Nevystřih to jako z partesu?

Podle jednoho zdejšího maníka, co umí spoustu cizích slov, to šlo

hladce, prej to bylo jako hudba sfér, ať už to znamená cokoli.“

„Takže velká ofenzíva je na spadnutí?“ zeptal se Barr nevzrušeně.

„To doufám,“ zareagoval seržant nadšeně. „Ruka už mi srostla a

já se chci co nejdřív vrátit na loď. Už mě nebaví sedět furt na zadku.“

„To mě taky ne,“ zamumlal Devers, nečekaně a tak divoce, že se

přitom nechtě kousl.

Seržant mu věnoval pohled plný pochybností a řekl: „Už bych

měl rači jít. Kapitán co nevidět vyrazí na obchůzku a nesmí mě tu

nachytat.“

U dveří se na chvíli zarazil. „Mimochodem, pane,“ obrátil se ke

kupci, náhle celý rozpačitý. „Psala mi žena. Ta lednička, kterou jsem

od vás dostal a kterou jsem jí poslal, šlape jako hodinky. Nic ji

nestojí a vejde se jí tam jídlo na celej měsíc. Jsem vám za to moc

vděčněj.“

„To je v pořádku. Zapomeňte na to.“

Velké dveře se za usmívajícím se seržantem nehlučně zavřely.

Ducem Barr vstal ze židle. „Tedy tomu říkám slušná protihodnota

za tu ledničku. Tak se na tu novou knížku podívejme. Á, název je

pryč.“

Roztáhl zhruba metr filmu a prohlédl si ho proti světlu. Po chvíli

zamumlal: „No ne, to mě vomej, jak říkává náš seržant. Tohle je

‚Zahrada summská‘, Deversi.“

„Vážně?“ opáčil kupec bez zájmu a odsunul zbytky večeře.

„Posaďte se, Barre. Z poslechu týhle starý literatury mi není dvakrát

dobře. Slyšel jste, co povídal ten seržant?“

„Slyšel. A co s tím?“

„Ofenzíva začne co nevidět. A my tu sedíme!“

„A kde jinde byste chtěl sedět?“

54

„Víte, co tím myslím. Nemá žádnej smysl čekat.“

„Opravdu?“ Barr opatrně vyjímal z přístroje starý film a zaváděl

do něj nový. „Za poslední měsíc jste mi toho z dějin Nadace

odvyprávěl spoustu a mně připadá, že za minulých krizí velcí

vůdcové nedělali o moc víc, než že seděli – a čekali.“

„Jo, Barre, jenže oni věděli, jak a kam Nadaci vést.“

„Vážně? To možná tvrdili, když bylo po všem, a třeba to tak

skutečně bylo, co já vím. Neexistuje však jediný důkaz, že by se to

všechno nevystříbřilo stejně nebo ještě lépe, i kdyby to nevěděli.

Hlubinné socioekonomické síly se činy jednotlivců nedají ovlivnit.“

Devers si odfrkl. „Jenže vono se taky nedá říct, jestli by to

nedopadlo hůř. Vy si z následku vyvozujete příčinu.“ Zamyslel se.

„A co kdybych ho odprásknul?“

„Koho? Riose?“

„Jo.“

Barr si povzdychl. Před ztrápenýma stárnoucíma očima mu

vyvstal obraz věcí dávno minulých. „Atentát je k ničemu, Deversi.

Kdysi, když mi bylo dvacet, jsem v hněvu jeden spáchal – ale nic to

nevyřešilo. Zbavil jsem Siwennu jednoho ničemy, ne však říšského

područí; a důležité bylo to područí, ne ten ničema.“

„Ale Riose není jen tak nějakej ničema, doktore. On je celá

zatracená armáda. Bez něj by se to tu celý rozpadlo. Visej na něm

jako děti. Seržant venku uslintává pokaždý, když se o něm zmíní.“

„I tak. Říše má další armády a další vojevůdce. Musíte jít

hlouběji pod povrch. Tak například tenhle Brodrig – jestli někomu

císař popřává sluchu, tak jemu. Ten by si mohl vyžádat stovky lodí

tam, kde si Riose musí horkotěžko vystačit s deseti. Znám jeho

pověst.“

„Fakt? A co se o něm povídá?“ Jestli z kupcových očí předtím

čišela marnost, teď v nich zasvítil prudký zájem.

„Chcete stručné shrnutí? Je to neurozený lump, který se

neúnavným pochlebováním vetřel do císařovy přízně. Dvorní

aristokracie, sama naprostá verbež, ho srdečně nenávidí, protože se

nemůže vykázat rodem ani skromností. Je císařovým rádcem ve

všech záležitostech a také ochotným nástrojem v nejhorších

ohavnostech. Bez víry je z vlastní vůle, ovšem věrný je z nutnosti. V

55

Říši nenajdete člověka, který by byl tak rafinovaný v hanebnostech či

tak sprostý ve svých zálibách. Říká se, že do císařovy přízně se nelze

dostat než přes Brodriga a do jeho přízně zase jinak než

prostřednictvím nějaké odpornosti.“

„Páni!“ Devers zamyšleně potáhl za pečlivě přistřiženou bradku.

„A tady tohohle starocha sem císař poslal, aby dohlíd na Riose? Víte,

že mě něco napadlo?“

„Teď už to vím.“

„Co by se asi dělo, kdyby tenhle Brodrig pojal antipatie k našemu

mladýmu miláčkovi armády?“

„Skoro jako by se stalo. Brodrig se právě neproslavil schopností

cítit k někomu sympatie.“

„A co kdyby se to fakt vyostřilo? Císař by se o tom mohl

doslechnout a Riose by se mohl dostat do průšvihu.“

„Hmm. To je celkem pravděpodobné. Ale jak byste si

představoval, že bychom to měli zařídit?“

„To nevím. Počítám, že by se mohl dát podplatit…“

Patricij se jemně zasmál. „Ano, svým způsobem, ovšem ne tak,

jak jste podplatil seržanta – ne kapesní ledničkou. A i kdybyste se

dostal na jeho úroveň, nestálo by to za to. Sice byste stěží našel

někoho, kdo by se dal podplatit snadněji, na druhou stranu v sobě

nemá špetku základní poctivosti, která patří k počestné korupci. On

nezůstane podplacený, bez ohledu na výši úplatku. Zkuste vymyslet

něco jiného.“

Devers si přehodil nohu přes nohu; rychle a nervózně kýval

špičkou boty. „Je to ale první náznak…“

Zmlkl; kontrolka u dveří znovu zablikala a na prahu se znovu

objevil seržant. Byl očividně rozčilený: širokou tvář měl zrudlou a

nebyla na ní ani stopa po úsměvu.

„Pane,“ vyrazil ze sebe nervózně, aby neurazil, „jsem vám moc

vděčnej za tu ledničku a taky jste se mnou dycky mluvili moc

fajnově, i dyž já jsem jenom farmářskej synek a vy dva velký

pánové.“

Jeho plejádský přízvuk byl teď mnohem markantnější, až mu

bylo sotva rozumět, a vojenské způsoby, které do sebe dlouho a s

56

takovou námahou vstřebával, vzaly v rozrušení zasvé a z něj se zase

stal vesnický balík.

„Co je, seržante?“ zeptal se Barr měkce.

„Má vás navštívit lord Brodrig. Zejtra! Vím to, protože mi

kapitán přikázal, abych připravil chlapy na přehlídku… kvůli němu.

Tak mě napadlo… že bych vás měl varovat.“

„Díky, seržante, my si toho ceníme,“ zareagoval Barr. „Ale nic se

přece neděje, člověče, není třeba…“

Na tváři seržanta Luka se však zračil neklamný strach.

Chraplavým šepotem pokračoval: „Vy jste neslyšeli, co si o něm

chlapi vyprávěj. Zaprodal se kosmickýmu ďáblovi. Ne, nesmějte se.

Vyprávěj se o něm hrozný historky. Povídá se, že s ním všude choděj

chlapi s blastery, a když se chce pobavit, prostě jim nařídí, ať to

napálí do každýho kolemjdoucího. A oni ho poslechnou – a on se

směje. Slyšel jsem, že se ho i císař bojí, že to on nutí císaře zvedat

daně a nenechá ho naslouchat stížnostem vobyčejnejch lidí.

A taky se říká, že nenávidí našeho generála. Prej by ho nejrači

zabil, protože generál je tak skvělej a moudrej. Jenže to nemůže,

protože na našeho generála nikdo nemá – a generál navíc dobře ví, že

lord Brodrig je hajzl.“

Seržant zamrkal, v náhlých rozpacích nad svým výlevem se

nesouvisle zasmál a vycouval ke dveřím. Trhaně kývl hlavou.

„Vzpomeňte si na mě a dejte si bacha.“

Potom zmizel.

A Devers vzhlédl a vpil se Barrovi pohledem do očí. „Nehraje

nám to do karet, doktore?“

„To záleží na Brodrigovi, ne?“ opáčil Barr suše.

Ale Devers neposlouchal, protože přemýšlel.

Přemýšlel usilovně.

Lord Brodrig sehnul hlavu a vstoupil do stísněných kajut kupecké

lodě. Hned za ním rychle následovali dva ozbrojení strážní s

pistolemi v rukou a s profesionálně neoblomnými výrazy najatých

zabijáků.

Tajný rada v tom okamžiku rozhodně nevypadal jako ztracená

duše. Pokud se zaprodal vesmírnému ďáblu, nezanechalo to na něm

nejmenší viditelné známky. Mnohem spíš se dal Brodrig považovat

57

za elegantní závan dvorského vzduchu, který měl oživit absolutní

strohost a ošklivost armádní základny.

Škrobené, upjaté linie nablýskaného obleku bez jediné poskvrnky

mu dodávaly zdání výšky a on si teď spatra studenýma, bezcitnýma

očima měřil kupcův dlouhý nos. Lehkým pohybem zápěstí zabodl

slonovinovou hůl do podlahy, až se mu perleťové volány na

zápěstích zatřepetaly, a opatrně se o hůl opřel.

„Ne,“ pokynul oběma mužům, „zůstaňte tady. A vy, kupče,

zapomeňte na ty svoje hračky, mě nezajímají.“

Přitáhl si židli, pečlivě ji otřel duhově zbarveným čtvercovým

kapesníčkem na hlavici hole a usadil se. Devers vrhl pohled po

druhovi a k židli, ale Brodrig ospale prohlásil: „V přítomnosti

říšského paira zůstanete stát.“

Usmál se.

Devers pokrčil rameny. „Tak kvůli čemu tu jste, když vás

nezajímá moje zboží?“

Tajný rada si chladně počkal, dokud Devers pomalu nedodal:

„Pane.“

„Kvůli soukromí,“ odvětil rada. „Snad si nemyslíte, že bych se

sem vláčel celých dvě stě parseků jenom proto, abych si prohlédl

nějaké cetky? Já chtěl vidět vás. “ Z rytinou zdobené krabičky vytáhl

malou růžovou tabletku a jemným pohybem si ji strčil mezi zuby.

Cucal ji pomalu, přímo si ji vychutnával.

„Tak například,“ začal, „kdo jste? Skutečně pocházíte z toho

barbarského světa, který rozpoutal tohle vojenské šílenství?“

Devers vážně přikývl.

„A on vás zajal hned po začátku téhle malicherné roztržky, které

říká válka? Myslím tím našeho mladého generála.“

Devers znovu přikývl.

„Vida. Nuže, vážený cizinče. Vidím, že z vás odpovědi zatím

musím páčit. Tak já vám to trochu usnadním. Vypadá to, že náš

generál tu s neuvěřitelným nasazením vede evidentně bezvýznamnou

válku – a to kvůli nějakému maličkému, zapomenutému světu v

nejzapadlejší části galaxie, který by žádnému rozumnému člověku

nestál za jediný výstřel z blasteru. Jenže generál je všechno jen ne

58

nerozumný muž. Naopak, řekl bych, že je výjimečně inteligentní.

Víte, kam mířím?“

„Bohužel ne, pane.“

Tajný rada upřel pohled na své nehty a řekl: „Pak tedy

poslouchejte dál. Generál by neobětoval muže ani lodě kvůli nějaké

jalové slávě. Já vím, že mluví o slávě a říšské cti, ale tím, že se bude

stylizovat do role těch nesnesitelných polobohů hrdinského věku

Říše, na mě dojem neudělá. Tady jde o víc než o slávu – a s vámi

zachází se zvláštními, zbytečnými ohledy. Kdybyste byli mými vězni

a prozradili byste mi tak málo užitečného jako jemu, rozpáral bych

vám břicho a uškrtil vás vlastními střevy.“

Devers si zachoval strnulý výraz. Očima střílel z jednoho radova

pochopa na druhého. Byli připraveni, těm by Brodrig nemusel říkat

dvakrát.

Rada se usmál. „Vy jste mi ale nemluvný chlap. Podle generála

na vás byla i psychická sonda krátká. Mimochodem, to náš mladý

vojenský génius udělal chybu, protože mě tím přesvědčil, že lže.“

Zdálo se, že lord Brodrig je v dobrém rozmaru.

„Můj poctivý kupče,“ pokračoval, „já mám vlastní psychickou

sondu, takovou, která by vám měla obzvláště vyhovovat. Vidíte…?“

V ležérním sevření mezi palcem a ukazováčkem se mu objevily

růžovožluté obdélníčky se složitým vzorem, jejichž účel byl víc než

jasný.

„To vypadá jako peníze,“ potvrdil Devers ten dojem.

„A jsou to peníze – nejlepší v Říši, protože jsou kryty mými

statky, které jsou rozsáhlejší než císařovy. Sto tisíc kreditů! A

všechny tady, mezi dvěma prsty! Vaše!“

„Za co, pane? Jsem dobrý obchodník, ale v každém obchodě

člověk mění něco za něco.“

„Za co? Za pravdu! Po čem generál jde? Proč vede tuhle válku?“

Lathan Devers si povzdychl a zamyšleně si uhladil plnovous.

„Po čem jde?“ Jeho oči sledovaly pohyby Brodrigových prstů

zvolna přepočítávajících bankovky, pěkně jednu po druhé. „Jedním

slovem: po Říši.“

59

„ Hmm. Jak tuctové. Ono na to nakonec vždycky dojde. Ale jak?

Co je to za širokou a lákavou cestu, která vede z okraje galaxie až na

vrchol Říše?“

„Nadace,“ ozval se Devers trpce, „má tajemství. Mají tam knihy,

starý knihy – tak starý, že jejich jazyk zná jen pár vyvolených. Jenže

ta tajemství jsou obestřena rituály a náboženstvím a nikdo se k nim

nesmí ani přiblížit. Já to zkusil a teď jsem tady – a doma mě za to

čeká trest smrti.“

„Rozumím. A co ta stará tajemství? No tak, za sto tisíc si

zasloužím hodně podrobné informace.“

„Transmutace prvků,“ odpověděl Devers stručně.

Brodrigovi se zúžily zorničky a v očích se mu objevil zájem. „Já

ale mnohokrát slyšel, že praktická transmutace není podle

fyzikálních zákonů možná.“

„To taky není, pokud se na věc jde fyzikálními silami. Ale ti naši

předkové nebyli vůbec hloupí. Existují zdroje energie ještě mocnější

než té, která se dá získat štěpením jádra. Pokud Nadace využila

takových zdrojů tak, jak jsem nadhodil…“

Devers cítil lehké šimrání v žaludku. Návnada se houpala, ryba ji

cítila.

„Pokračujte,“ vyzval ho tajný rada náhle. „Jsem si jist, že generál

tohle všechno ví. Co ale hodlá podniknout, jakmile tahle fraška

skončí?“

„Díky transmutaci bude mít celou říšskou ekonomiku na háku,“

odpověděl Devers, stále ledově klidně. „Až začne Riose vyrábět

wolfram z hliníku a iridium ze železa, nebudou nerostná ložiska stát

za fajfku tabáku. Celý systém výroby založený na nedostatku

některých prvků a hojnosti druhých bude úplně vykolejený. Zavládne

takovej chaos, jakej Říše ještě neviděla, a jen Riose ho bude moct

zarazit. A pak je tu ta síla, o který jsem se zmiňoval a kterou Riose

nebude váhat použít, protože jako nevěřící z toho nebude mít nervy

nadranc.

Teď už ho nic nemůže zastavit. Nadaci už pořádně vydusil, a

jakmile s ní skončí, do dvou let z něj bude císař.“

60

„Vida.“ Brodrig se uchechtl. „Říkáte iridium ze železa, ano? Tak

já vám teď vyzradím státní tajemství. Víte, že Nadace se s generálem

už spojila?“

Devers ztuhl.

„Nějak vás to překvapilo. Proč ne? Teď už mi to připadá logické.

Za mír mu nabídli sto tun iridia ročně. Sto tun železa proměněného v

iridium i přes veškeré náboženské zákazy, jen aby si zachránili krk.

No dobře, není divu, že náš naprosto nepodplatitelný generál odmítl

– když může mít iridium a Říši k tomu. A to mu chudák Kleon

přezdíval ‚můj jediný poctivý generál‘. Můj vousatý obchodníku, své

peníze jste si zasloužil.“

Hodil mu bankovky a Devers po nich skočil.

Lord Brodrig se zastavil u dveří a obrátil se. „Ještě jedno

upozornění, kupče. Tihle moji ozbrojení kamarádi nemají střední

ucho, jazyk, vzdělání ani inteligenci. Neslyší, nemluví, neumějí psát

a ani psychická sonda z nich nic srozumitelného nevytáhne. Ale na

zajímavé způsoby poprav jsou praví mistři. Koupil jsem si vás,

člověče, za sto tisíc kreditů. Kdybyste snad někdy zapomněl, že jsem

si vás koupil, a pokusil se… řekněme… zopakovat náš rozhovor

Riosovi, budete popraven. Ale popraven podle mého.“

V lordově jemné tváři najednou vystoupily tvrdé linie dychtivé

krutosti a za strojeným úsměvem červených rtů se ukázaly vyceněné

zuby. Na zlomek vteřiny Devers v Brodrigových očích zahlédl

kosmického ďábla, jemuž se tajný rada zaprodal.

Mlčky pochodoval před vytrčenými blastery Brodrigových

„kamarádů“ až do cely.

A na Ducemovu otázku odpověděl zamyšleně, a přitom

spokojeně: „Ne, to je na tom to nejzvláštnější. On podplatil mě.“

Dva měsíce náročného tažení se na Bel Riosovi podepsaly. Byl

teď až přehnaně vážný a prchlivý.

Svého obdivovatele seržanta Luka oslovil dost nedůtklivě.

„Počkejte venku, vojáku, a až s těmito muži skončím, odveďte je do

cely. Dokud nezavolám, nikdo nesmí dovnitř. Nikdo, rozumíte?“

Seržant zasalutoval a prkenně odešel. Riose zhnuseně shrnul

papíry, které na jeho stole čekaly na vyřízení, hodil je do vrchního

šuplíku a přibouchl ho.

61

„Posaďte se,“ rozkázal čekajícím vězňům stručně. „Nemám moc

času. Přesněji řečeno, neměl bych tu vůbec být, ale musím si s vámi

promluvit.“

Obrátil se k Ducemu Barrovi, jenž dlouhými prsty se zájmem

přejížděl křišťálovou krychli, do níž byla zasazena vrásčitá, strohá

tvář Jeho císařského Veličenstva Kleona II.

„Tak v prvé řadě, patriciji,“ začal generál, „váš Seldon prohrává.

Jistě, brání se dobře – válečníci Nadace se rojí jako zuřivé včely a

bojují jako šílenci. Každá planeta klade zuřivý odpor, a pokud je

dobyta, stává se semeništěm vzpoury, takže udržet si ji dá stejnou

práci jako se jí vůbec zmocnit. Ale padá jedna za druhou a všechny

zůstávají v našem područí. Váš Seldon prohrává.“

„Ale ještě neprohrál,“ zamumlal Barr zdvořile.

„Nadace sama už tolik optimismu nechová. Nabízejí mi milióny,

abych Seldona nepodrobil poslední zkoušce.“

„To se povídá.“

„Že by tamtamy byly rychlejší než já? A vyžvanily i tu poslední

novinku?“

„Jaká je ta poslední?“

„Přirozeně ta, že císařův mazlíček lord Brodrig je teď na vlastní

žádost mým zástupcem.“

„Na vlastní žádost, šéfe?“ ozval se poprvé Devers. „Jak to? Nebo

že byste si toho fešáka tak najednou oblíbil?“ uchechtl se.

„Ne, opravdu neoblíbil,“ odpověděl Riose nevzrušeně. „Jde jen o

to, že si tu funkci koupil za to, co jsem považoval za slušnou a

adekvátní cenu.“

„A sice?“

„A sice za žádost o posily, adresovanou císaři.“

Deversův opovržlivý úsměv se ještě rozšířil. „Tak on se spojil s

císařem, hmm? Počítám, šéfe, že na ty posily ještě čekáte, ale že mají

dorazit co nevidět. Nemám pravdu?“

„Nemáte! Právě dorazily. Pět elegantních a silných řadových lodí

s osobním blahopřáním od císaře. A další jsou na cestě. Copak,

kupče?“ zeptal se sarkasticky.

„Nic!“ procedil Devers mezi rty, náhle zcela ztuhlými.

62

Riose energicky vyrazil zpoza stolu a postavil se kupci tváří v

tvář, ruku na pažbě blasteru.

„No copak, kupče – mám to říkat dvakrát? Ta zpráva vás nějak

rozrušila. Přece se najednou nebudete zajímat o osud Nadace?“

„Nebudu.“

„Ano… je mi na vás leccos divného.“

„Fakt, šéfe?“ Devers se napjatě usmál a v kapsách zaťal ruce v

pěst. „Tak ven s tím, já to hnedle vyvrátím.“

„Tak prosím. Nechal jste se chytit moc snadno. Vzdal jste se s

vyhořelým štítem hned po první ráně. Nikdo vás nemusel

přemlouvat, abyste přeběhl na naši stranu, a nechtěl jste za to vůbec

nic. Zajímavé, není-liž pravda?“

„Děsně rád bych byl na vítězný straně, šéfe. Jsem rozumnej

chlap, sám jste to říkal.“

„Jistě!“ přisvědčil Riose přiškrceně. „Svatá pravda! A přece jsme

od té doby nezajali jediného kupce. Všechny ostatní kupecké lodě

byly vybaveny tak silným motorem, že nám dokázaly uniknout,

kdykoli se jim zachtělo. Všechny také měly štít, který by odolal

palbě lehkého křižníku, kdyby se snad jejich posádka rozhodla

bojovat. A když na to přišlo, všichni kupci až na vás bojovali jako

lvi. Právě oni na okupovaných planetách ponoukali ke vzpouře, stáli

v čele partyzánských oddílů a veleli leteckým úderům v okupovaném

prostoru.

Cožpak jste tu jediný rozumný člověk? Nebojujete, neprcháte,

naopak se z vás bez pobízení stane zrádce. Jste jedinečný, úžasně

jedinečný – popravdě řečeno, podezřele jedinečný.“

„Vidim, kam míříte,“ odpověděl Devers tiše, „ale nic na mě

nemáte. Jsem tu už šest měsíců a choval jsem se jako hodnej hoch.“

„To ano, a já jsem vám to oplatil dobrým zacházením. Nechal

jsem vaši loď netknutou a zacházel s vámi skutečně ohleduplně. A

přece jste nenaplnil mé očekávání. Bývalo by nám pomohlo,

kdybyste například dobrovolně poskytl informace o svých

přístrojích. Na stejných atomových principech jsou podle všeho

založeny nejvražednější zbraně Nadace. Nemám pravdu?“

„Jsem jenom kupec,“ odpověděl Devers, „žádnej borec inženýr.

Já ty věci prodávám, ale nevyrábím.“

63

„No, to brzy uvidíme. Kvůli tomu jsem sem přišel. Vaše loď bude

například prohledána, zdali se na ní nenachází váš osobní silový štít.

Nikdy jste na sobě žádný neměl, na rozdíl od všech vojáků Nadace.

Bude závažným důkazem, že se mi s některými informacemi

nesvěřujete. Nemám pravdu?“

Neozvala se žádná odpověď. Riose pokračoval: „A přímých

důkazů bude víc. Vzal jsem si s sebou psychickou sondu. Jednou už

selhala, ale styk s nepřítelem, to je škola k nezaplacení.“

V Riosově vyrovnaném hlasu zazněla výhrůžka a Devers pocítil,

jak se mu do bránice zaryla pistole – generálův blaster, který do té

doby vězel v pouzdře.

„Sundáte si náramek a jakékoli další kovové šperky,“ nařídil mu

tiše, „a dáte je mně. Pomalu! Atomová pole se dají pokřivit a

psychické sondy mohou sondovat jen statickou elektřinu. To je ono.

Já si to vezmu.“

Přijímač na generálově stole zažhnul a do štěrbiny dosedla kapsle

se zprávou. Poblíž stál Barr a v rukou stále svíral trojrozměrnou

císařovu bystu.

Riose ustoupil za stůl, blaster stále pohotově v ruce. „Pro vás to

platí taky, patriciji,“ obrátil se na Barra. „Řetízek na zápěstí vás

usvědčuje. V minulosti jste mi byl nápomocen a já nejsem mstivý,

ovšem o osudu rukojmích z řad vaší rodiny rozhodnu podle výsledků

z psychické sondy.“

Potom se Riose sklonil nad stůl s kapslí, Barr zvedl křišťálovou

bystu císaře Kleona a tiše a důkladně jí generála udeřil po hlavě.

Stalo se to tak nečekaně, že to ani Devers hned nechápal. Jako

kdyby do starého pána náhle vjel démon.

„Ven!“ ucedil Barr šeptem. „Rychle!“ Chňapl po Riosově

blasteru, který se válel na podlaze, a strčil si ho za blůzu.

Seržant Luk se k nim otočil, když vyrazili z co možná nejužší

škvíry ve dveřích.

„Veďte nás, seržante!“ nařídil mu Barr nenuceně.

Devers za nimi zavřel dveře.

Seržant Luk je mlčky vedl do jejich cely a pak po kratičké pauze

pokračoval dál, protože ho do žeber tlačila hlaveň pistole a

nekompromisní hlas mu rozkázal: „Ke kupecké lodi.“

64

Devers přistoupil k přetlakové komoře a začal ji otvírat.

„Zůstaňte, kde jste, Luku,“ nařídil seržantovi zatím Barr. „Choval

jste se slušně, takže vás nezabijeme.“

Ale seržant poznal monogram na zbrani. „Vy jste zavraždili

generála!“ vykřikl a dusil se při tom zlostí.

S divokým nesrozumitelným křikem se slepě vrhl proti ničivému

paprsku a ve vteřině se jako spálená troska sesul k zemi.

Když signální světla začala tajemně blikat a na pozadí smetanově

bílé pavučiny velké čočky na obloze, jež představovala galaxii, se

začaly zvedat černé siluety, kupecká loď už dávno stoupala nad

pustou planetou.

„Držte se pevně, Barre,“ varoval ho Devers příkře, „teď uvidíme,

jestli mají loď, která se rychlostí vyrovná té mojí.“

Věděl, že nemají!

Jakmile byli ve vesmíru, do kupcova hlasu se vkradla apatie a

otupělost. „Ta návnada, kterou jsem Brodrigovi předhodil, byla až

moc dobrá. Vypadá to, že se spřáhl s generálem.“

Řítili se do hlubin té galaktické hvězdné masy.

65

8

Na Trantor

Devers se skláněl nad malou vyhaslou koulí a snažil se vysledovat

nepatrné známky života. Směrové řízení pomalu a metodicky

sondovalo vesmír, ohledávalo ho úzkým svazkem paprsků.

Barr to ze svého místa, tedy z nízkého lehátka v rohu, trpělivě

sledoval. „Pořád po nich není ani stopa?“

„Po těch císařskejch chlapcích? Ne,“ ucedil zjevně netrpělivý

kupec. „Těm chobotům jsme se ztratili už dávno. U vesmíru! Měli

jsme pěkný štěstí, že jsme se při těch slepejch skocích

hyperprostorem nezapíchli někde do slunce. Ti by nás nedokázali

sledovat, ani kdyby doskočili dál než my, a to oni nedoskočili.“

Zase se usadil a jediným trhnutím si povolil límeček. „Zajímalo

by mě, co tu ty kluci císařský podnikali. Je tady víc volnýho místa,

než bejvávalo.“

„Jestli tomu dobře rozumím, tak se snažíte dostat na Nadaci.“

„Volám Spolku, nebo se o to aspoň pokouším.“

„Spolku? Co je to zač?“

„Spolek nezávislých kupců. Nikdy jste o něm neslyšel, co? No

tak to nejste sám. Ještě jsme do toho totiž nepraštili!“

Na chvíli nastalo ticho, které zhoustlo zejména nad nereagující

kontrolkou příjmu. Pak se Barr zeptal: „Jste v dosahu?“

„Nevím. Mám jen mlhavou představu, kde jsme, řídím se hodně

hrubým výpočtem. Proto musím využívat směrový řízení. Jinak bych

se tady moh plácat léta.“

„Vážně?“

Barr náhle mávl rukou a Devers vyskočil a nasadil si sluchátka. V

malé kalné kouli přijímače se zableskla bílá tečka.

66

Půl hodiny pak Devers úzkostlivě pečoval o tu křehkou, zkusmou

nitku, která přes hyperprostor spojovala dva body, mezi nimiž by

loudavé světlo letělo pět set let.

Pak sklesle padl zpátky do křesla, vzhlédl a stáhl si sluchátka na

krk.

„Jdeme jíst, doktore. Jestli chcete, můžete si předtím dát

jehličkovou sprchu, ale neplejtvejte mi horkou vodou.“

Dřepl si před jednu ze skříněk, které lemovaly zeď, a prohrabal se

jejím obsahem. „Nejste vegetarián, doufám?“

„Jsem všežravec,“ opáčil Barr. „Ale co ten Spolek? Ztratil jste

spojení?“

„Vypadá to tak. Dělila nás extrémní vzdálenost, snad až trošku

moc extrémní. Ale nevadí. Dozvěděl jsem se všechno, na čem

záleží.“

Zvedl se a položil na stůl dvě kovové vaničky. „Dejte tomu tak

pět minut, doktore, a pak to rozřízněte – stačí zmáčknout kontakt.

Najdete v tom talíř, gáblík i vidličku – ono se to šikne, když je

člověk v kalupu a moc mu nesejde na takovejch vymyšlenostech jako

ubrousek. Asi byste rád věděl, co jsem se dozvěděl od Spolku, co?“

„Jestli to není tajné.“

Devers zavrtěl hlavou. „Pro vás ne. Riose mluvil pravdu.“

„O nabídce tributu?“

„Hm-hm. Nabídli ho a představte si, Riose odmítl. Je zle. Bojuje

se už u vnějších sluncí Lorisu.“

„Loris je Nadaci blízko?“

„Co? Jo tak, vy to nemůžete vědět. Loris je jedno z původních

Čtyř království. Dalo by se mu taky říkat vnitřní lajna obrany. A to

není ani zdaleka nejhorší. Bojujou s křižníkama, na který nikdy

předtím nenarazili. A to znamená, že si Riose něco nechával pro

sebe. Dostal posily. Brodrig skutečně přešel na jeho stranu a já to

fakt zvoral.“

Zachmuřeně spojil dva kontaktní body na vaničce s jídlem a

sledoval, jak se před ním nádobka elegantně otvírá. Kabinu

provoněla vůně čehosi na způsob guláše. Ducem Barr už jedl.

„Tak vidíte,“ podotkl Barr, „jak se nevyplácí improvizovat. Tady

nic nesvedeme – nemůžeme prorazit císařskými liniemi a dostat se

67

na Nadaci, takže jsme donuceni k tomu, co je nejrozumnější –

trpělivě čekat. Pokud se ovšem Riose skutečně dostal až k vnitřní

linii obrany, nebudeme muset čekat dlouho.“

Devers položil vidličku. „Tak čekat, jo?“ zavrčel a zabodl se do

Barra pohledem. „To může bejt dobrý tak nanejvejš pro vás. Vy

nemáte nic v sázce.“

„Myslíte?“ Barr se odměřeně usmál.

„Ne. A něco vám řeknu.“ Na Deversovi bylo znát podráždění.

„Už mě unavuje dívat se na tohle všechno, jako by to byl zajímavej

preparátek na sklíčku mikroskopu. Mně tam někde umíraj kámoši a s

nima umírá i celej svět, kde jsem doma. Vy stojíte stranou, vy to

nemůžete chápat.“

„Viděl jsem na vlastní oči, jak mí přátelé umírají.“ Starcovy ruce

ochable spočívaly na klíně; oči měl zavřené. „Jste ženatý?“

„Kupci se nežení,“ odpověděl Devers.

„A já zase mám dva syny a jednoho synovce. Byli sice včas

varováni, ale jisté důvody je donutily k nečinnosti. Náš útěk jim

podepsal rozsudek smrti. Doufám, že alespoň moje dcera s oběma

vnoučaty odletěla z planety ještě předtím, než se tohle seběhlo, ale i

bez nich jsem dal v sázku a ztratil víc než vy.“

„Já vím,“ zavrčel Devers neurvale. „Ale moh jste si vybrat. Moh

jste jít Riosovi na ruku. Nikdy jsem po vás nechtěl, abyste…“

Barr zavrtěl hlavou. „Neměl jsem na vybranou, Deversi. Svědomí

vás trápit nemusí, kvůli vám jsem syny neriskoval. S Riosem jsem

spolupracoval tak dlouho, jak jsem se jen odvážil. Ale bál jsem se

psychické sondy.“

Siwennský patricij otevřel oči a v nich se zračila ostrá bolest.

„Riose za mnou jednou, zhruba tak před rokem přišel. Mluvil se

mnou o kultu kolem kouzelníků, ale pravda mu tenkrát unikala. Není

to tak úplně kult. Chápejte, je to už čtyřicet let, co Siwennu

nesnesitelně sevřely čelisti svěráku, který teď ohrožuje i váš svět. Pět

povstání zadupaly říšské síly do prachu. Pak jsem přišel na archivní

záznamy pojednávající o Harim Seldonovi – a ten ‚kult‘ teď čeká.

Čeká na příchod ‚kouzelníků‘ a je na ten den připraven. Moji

synové stojí těm čekajícím v čele. Tohle tajemství jsem nosil v hlavě

a to nesměla sonda objevit. A tak musí zemřít jako rukojmí, neboť

68

jinak by zemřeli jako vzbouřenci a půl Siwenny s nimi. Tak vidíte,

neměl jsem na vybranou! A nestojím stranou.“

Devers sklopil oči a Barr tiše pokračoval: „Siwennské naděje se

upínají právě k vítězství Nadace. To pro vítězství Nadace byli

obětováni moji synové. A výpočty Hariho Seldona nezaručují spásu

Siwenny, na rozdíl od Nadace. Pro svůj lid nemám jistotu – jen

naději.“

„A přece se spokojíte s čekáním. I když císařské loďstvo

postoupilo až k Lorisu.“

„A čekal bych naprosto sebejistě,“ opáčil Barr skromně, „i kdyby

již přistáli na samotném Terminu.“

Kupec zoufale zvedl obočí. „Já nevim. Takhle snadno to nepůjde,

nějaký čáry to nezařídí. Psychohistorie je jistě hezká věc, ale oni jsou

šíleně silní a my slabí. Co s tím Seldon nadělá?“

„Nejde o to, aby někdo něco dělal. Ono to je už dávno hotovo. Už

to dávno běží. Možná neslyšíte, jak se kolečka otáčejí a zvonky

cinkají, to ale ještě neznamená, že je to méně jisté.“

„Možná – ale byl bych raději, kdybyste tenkrát rozkřápl Riosovi

kokos nadobro. Ten je nebezpečnější než celá jeho armáda.“

„Rozkřápl mu kokos? Když je Brodrig jeho zástupcem?“ Barrova

tvář se stáhla nenávistí. „Rukojmím za mě by byla celá Siwenna.

Brodrig už za uplynulá léta ukázal, co v něm je. Na jedné planetě

zemřel před pěti lety každý desátý muž – a jenom proto, že vláda

nesplatila dlužné daně. A výběrčím daní nebyl nikdo jiný než

Brodrig. Ne, Riose ať klidně žije. Jeho tresty jsou v porovnání s

Brodrigem milosrdné.“

„Ale šest měsíců, celejch šest měsíců jsme dřepěli na nepřátelský

základně a výsledek – kde nic, tu nic!“ Deversovy silné tlapy se do

sebe zaklesly, až mu klouby zapraskaly. „Kde nic, tu nic!“

„Ale no tak, počkejte. To mi připomíná…“ Barr zalovil v měšci.

„Mohl byste započítat tohle.“ A hodil na stůl malou kovovou

kuličku.

Devers po ní chňapl. „Co to je?“

„Kapsle se zprávou. Ta, která Riosovi přišla těsně předtím, než

jsem ho praštil. Má to nějakou cenu?“

69

„Nevím. Přijde na to, co je uvnitř!“ Devers se posadil a opatrně

kuličku převracel v ruce.

Když Barr vystoupil ze studené sprchy a pookřál v příjemně

teplém proudu vzduchu ze sušáku, našel Deverse ztichlého a zcela

zabraného do práce u ponku.

Siweňan se v rychlém rytmu poplácal o stehna a pokusil se

překřičet ostrý hluk. „Co to děláte?“

Devers vzhlédl. Na bradě se mu leskly kapičky potu. „Otevírám

tuhle kapsli.“

„A to ji dokážete otevřít bez Riosových osobních kódů?“ Na

Siweňanově hlasu bylo znát mírné překvapení.

„Jestli ne, tak vystoupím ze Spolku a v životě se už nepostavím

na kapitánskej můstek. Mám k ruce třísměrnou elektronickou

analýzu vnitřku a mám taky aparátky, o kterejch v Říši v životě

neslyšeli a který jsou speciálně uzpůsobený k páčení kapslí. Nějakej

čásek jsem se živil jako zloděj, víme? Kupec musí umět ode všeho

něco.“

Sklonil se nad kuličku s malým plochým nástrojem v ruce a

jemně jím kapsli ohledával. Při každém letmém doteku odlétaly

červené jiskřičky.

„Tahle kapsle je stejně pěkně primitivní. Císařští nejsou v

miniaturizaci žádní machři, to se vidí. Viděl jste někdy kapsli z

Nadace? Má poloviční velikost a elektronickou analýzou si na ni

nepřijdete ani omylem.“

A pak ztuhl, svaly na ramenou se mu pod blůzou viditelně

napnuly. Pomalu zatlačil na sondu…

Když to přišlo, neozvalo se vůbec nic, ale Devers se uvolnil a

oddechl si. V dlani měl lesknoucí se kuličku, z níž se odvíjela zpráva

jako proužek pergamenu.

„Je od Brodriga,“ konstatoval. A pak opovržlivě dodal: „Materiál,

na který je zpráva napsaná, je trvalej. V kapsli vyrobený na Nadaci

by zpráva zoxidovala na plyn do jedný minuty.“

Ale Ducem Barr ho posunkem umlčel a rychle zprávu prolétl

očima.

70

OD:

AMMELA

BRODRIGA,

MIMOŘÁDNÉHO

VYSLANCE

JEHO

CÍSAŘSKÉHO VELIČENSTVA, TAJNÉHO RADY A ŘÍŠSKÉHO PAIRA

K RUKÁM: GENERÁLA CÍSAŘSKÝCH JEDNOTEK BELA RIOSE,

VOJENSKÉHO GUVERNÉRA SIWENNY A ŘÍŠSKÉHO PAIRA. ZDRAVÍM

VÁS. PLANETA #1120 JIŽ NEKLADE ODPOR. OFENZÍVA NASTÍNĚNÁ V

PLÁNU HLADCE POKRAČUJE. NEPŘÍTEL VŮČIHLEDNĚ SLÁBNE A HLAVNÍ

CÍL JE JIŽ NA DOSAH.

Patricij zvedl hlavu od takřka mikroskopického písma a trpce

zvolal: „Ten hlupák! Ten zatracený pitomý floutek! Tomuhle říká

zpráva?“

„Co?“ ozval se Devers. Byl jaksi zklamán.

„Nic se v ní neříká,“ procedil mezi zuby Barr. „Náš patolízalský

dvořan si teď hraje na generála. V Riosově nepřítomnosti je polním

velitelem a musí si uklidňovat tu svou ubohoučkou dušičku chrlením

pompézních hlášení pojednávajících o vojenských záležitostech, se

kterými sám nemá nic společného. ‚Taková-a-maková již neklade

odpor.‘ ‚Ofenzíva pokračuje.‘ ‚Nepřítel slábne.‘ Ten náfuka nemá v

hlavě ani piliny, jen vakuum.“

„Počkejte, ne tak rychle…“

„Zahoďte to.“ Starý muž se zhnuseně odvrátil. „Nečekal jsem nic

světoborného, ale za války se dá předpokládat, že i poměrně

nedůležitý nedoručený rozkaz může zbrzdit vojenské manévry a vést

k pozdějším komplikacím. Proto jsem tu kapsli taky sebral. Ale

tohle! Udělal bych lépe, kdybych to tam nechal. Riosovi by to ubralo

jednu minutu života, kterou teď může využít mnohem efektivněji.“

Devers se zvedl. „Přestanete už konečně dělat důležitýho? Pro

Seldona…“

Strčil proužek se zprávou Barrovi pod nos. „Teď si to přečtěte

znovu. Co myslí tím hlavním cílem, který je už na dosah?“

„Dobytí Nadace. No a?“

„No a? Možná tím myslí dobytí Říše. Přece už víte, že tohle

pokládá za hlavní cíl.“

„Jestli se mu to povede?“

71

„A jestli se mu to povede?!“ Deversův pokřivený úsměv se ztratil

v houštině vousů. „No tak se dívejte a já vám ukážu.“

Stačil jediný pohyb prstu a rozmáchle podepsaný proužek zprávy

zajel zpátky do štěrbiny. Se slabým cinknutím zmizel a kulička byla

najednou celistvá a neporušená. Někde uvnitř zabzučelo naolejované

soukolí ovládacích prvků, které po řadě náhodných pohybů rozhodilo

nastavení.

„Neexistuje jedinej způsob, jak tuhle kapsli otevřít bez Riosových

osobních kódů, viďte že ne?“

„V Říši ne,“ odpověděl Barr.

„Pak nám důkazy v ní nemůžou být známy a jsou absolutně

věrohodné.“

„V Říši ano,“ přisvědčil Barr.

„Císař ji otevřít dokáže, ne? Osobní kódy vládních hodnostářů

musí mít někde v kartotéce. Aspoň tak to chodí na Nadaci.“

„V hlavním městě Říše taky,“ souhlasil Barr.

„A když pak vy, jakožto siwennský patricij a říšský pair, povíte

tomuhle Kleonovi, že jeho oblíbený ochočený papoušek a

nejoslnivější generál kujou pikle, aby ho svrhli, a předáte mu kapsli

jako důkaz, copak si asi pomyslí o Brodrigovejch ‚hlavních cílech‘?“

Barrovi málem vypověděly službu nohy, a tak se raději posadil.

„Počkejte, teď vás nechápu.“ Podrbal se na vyhublé líci a pak pravil:

„To přece nemyslíte vážně, že ne?“

„Myslim.“ Devers se dostával do varu. „Poslouchejte, devíti z

posledních deseti císařů podřízl krk nebo rozstřílel břicho ten či onen

ctižádostivej generál. Sám jste mi to párkrát zopakoval. Ten císařskej

páprda nám uvěří tak rychle, že se z toho Riosovi zatočí hlava.“

„Tak on to skutečně myslí vážně,“ zamumlal Barr bezmocně.

„Pro galaxii, člověče, Seldonovu krizi nemůžete vyřešit s takovým za

vlasy přitaženým, neuskutečnitelným, pohádkovým plánem. Co

kdyby vám ta kapsle nikdy nepřišla do rukou? Co kdyby Brodrig

nepoužil slova ‚hlavní‘? Seldon na tak divoké náhody nespoléhá.“

„Ale když už vám taková náhoda přijde do cesty, tak žádnej

zákon přece neříká, že by jí Seldon nemohl využít.“

„Jistě. Ale… ale,“ Barr se odmlčel, ale pak tiše a s viditelným

sebeovládáním pokračoval. „Podívejte se, tak za prvé, jak se

72

dostanete na planetu Trantor? Nevíte, kde se nachází, a já si jeho

souřadnice samozřejmě nepamatuji, o dalších podrobnostech ani

nemluvě. Vždyť neznáte ani vlastní polohu.“

„Ve vesmíru se člověk nemůže ztratit,“ zakřenil se Devers a

chopil se řízení. „Letíme na nejbližší planetu a vracet se z ní budeme

s naprosto přesnou polohou a těma nejlepšíma hvězdnýma mapama,

jaký jsou za Brodrigových sto tisíc babek k mání.“

„A taky s blasterem vraženým do žaludku. Naše popisy teď

nejspíš kolují na každé planetě v těchhle končinách Říše.“

„Doktore,“ přemlouval ho Devers trpělivě, „nebuďte jako nějakej

vidlák z Balíkova. Riose řek, že se moje loď vzdala podezřele

snadno, a v tom měl pravdu, člověče. Tahle loď má takovou

palebnou sílu a tolik šťávy ve štítu, aby odrazila cokoli, s čím bysme

se mohli setkat takhle hluboko v zázemí. A navíc máme osobní štíty.

Císařští je jaksi nenašli, ale s tím se taky počítalo.“

„Tak dobře,“ vzdychl Barr, „tak dobře. Předpokládejme, že se

dostanete na Trantor. Jak chcete proniknout k císaři? To si myslíte,

že má úřední hodiny?“

„No, tím si budem lámat hlavy až na Trantoru.“

„Tak dobrá. Stejně už půl století toužím po tom, abych ještě před

smrtí navštívil Trantor.

Ať je tedy po vašem.“

Poslední větu přehlušil hyperatomový motor. Světla zablikala a

oběma mužům se zhoupl žaludek, když loď přešla do hyperprostoru.

73

9

Na Trantoru

Hvězdy byly nahloučené u sebe tak hustě jako plevel v zanedbaném

poli. Poprvé v životě musel Lathan Devers při propočtu

hyperprostorových zkratek dávat velký pozor na čísla za desetinnou

čárkou. Z toho, že byl nucen skákat po úsecích kratších než jeden

světelný rok, ho svíraly klaustrofobní pocity. Na obloze, z níž

nepřetržitě a ze všech stran sálaly sluneční paprsky, bylo cosi děsivě

nelítostného. Přesně řečeno, člověk si připadal v tom moři jasu úplně

ztracený.

Uprostřed shluku deseti tisíc hvězd, jejichž světlo trhalo na

kousíčky chabou clonu vůkolní temnoty, obíhala ohromná císařská

planeta – Trantor.

Byla to ovšem něco víc než planeta, bylo to tepající srdce Říše o

dvaceti miliónech hvězdných soustav. Trantor měl jen jediný smysl:

správu věcí veřejných, jediný účel: vládu a produkoval jediný

výrobek: zákony.

Celý zdejší svět byl jedinou funkční úchylkou. Na jeho povrchu

se nenacházelo nic živého kromě člověka, jeho domácích zvířat a

jeho parazitů. Mimo necelých čtyř set čtverečních kilometrů

pozemků kolem císařského paláce se na něm nenašlo ani stébélko

trávy, ani ždibec nezastavěné prsti. Až na palácový areál byla voda

pouze v ohromných podzemních rezervoárech zásobujících celou

planetu.

Lesklý, nezničitelný, zkáze času nepodléhající kov souvisle

pokrýval povrch Trantoru – takže byl základním stavebním prvkem

ohromných kovových struktur vytvářejících bludiště města. Tyto

struktury byly pospojovány můstky, lemovány chodbami,

prošpikovány kancelářemi, nahoře ověnčené jiskřivými zábavními

74

podniky, jež se každý večer probouzely k životu, a v přízemí

vyplněné obchodními domy, které se rozlézaly kilometry čtvereční

daleko.

Člověk mohl obejít Trantor a neopustit při tom jeden

konglomerát budov a nezahlédnout při tom město.

Aby se nakrmilo čtyřicet miliard lidí, kteří výměnou za to

nedělali nic jiného, než že se věnovali nezbytnému rozplétání

myriády nitek vinoucích se do ústřední administrativy té nejsložitější

vlády, jakou kdy lidstvo poznalo, snášela se každý den na Trantor

zásobovací flotila početnější než všechna válečná loďstva císařství

dohromady.

Obilnicí Trantoru bylo dvacet zemědělských světů. A vesmír byl

jeho služebníkem…

Klepeta masivních kovových paží pevně stiskla loď na obou

stranách a jemně ji posadila na ohromnou rampu. Tou dobou již

soptící Devers zdolal mnohé nástrahy světa založeného na papírování

a oddaného principu formuláře ve čtyřech vyhotoveních.

Nejdřív je předběžně zastavili ve vesmíru, kde vyplnili první ze

sta dotazníků, které je ještě čekaly. Následovalo sto křížových

výslechů, rutinní vyšetření jednoduchou sondou, fotografování lodě,

analýza charakteristických znaků obou mužů a jejich následné

uložení, prohledání lodě, zda se na ní nenachází kontraband,

zaplacení vstupního poplatku – a nakonec otázka průkazů totožnosti

a vstupních víz.

Ducem Barr byl Siweňan a císařův poddaný, ovšem Lathan

Devers byl neznámý cizinec bez náležitých dokumentů. Pověřený

úředník byl hluboce zarmoucen, nicméně prohlásil, že Devers na

Trantor nemůže. Naopak, po dobu oficiálního vyšetřování bude

muset být zadržen.

V tom okamžiku se odkudsi objevilo sto nových, nepomačkaných

kreditů krytých statky lorda Brodriga a hbitě změnilo majitele.

Úředník si důležitě odkašlal a jeho zármutek se zčistajasna vytratil. Z

příslušné přihrádky se vynořil nový formulář, byrokrat ho bleskově a

zdatně vyplnil a formálně a náležitě k němu připnul Deversovy

charakteristické znaky.

Ti dva, kupec a patricij, vstoupili na Trantor.

75

Kupecká loď v hangáru byla jen jedním z mnoha plavidel, která

měla být vyfotografována, natočena, jejichž náklad byl sepsán a

průkazy totožnosti obou pasažérů okopírovány. Cestující za ni

zaplatili příslušný obnos, ten si příslušní byrokrati zaznamenali a

vydali na něj stvrzenku.

A pak se Devers ocitl na ohromné terase pod jasným bílým

sluncem, na níž si ženy povídaly, děti křičely a muži malátně popíjeli

a sledovali ohromné obrazovky, z nichž vyřvávaly říšské

zpravodajské relace.

Barr vydal požadovaný počet iridiových mincí a zmocnil se

svrchního výtisku z vysokého balíku novin. Šlo o trantorské Říšské

noviny, oficiální orgán vlády. Ze zadní části tiskové místnosti se

linulo tiché klapání – to se tiskla další vydání, jež sem přenášel signál

z věčně přetížených počítačů v redakci Říšských novin. Ty odsud

dělilo šestnáct tisíc kilometrů chodbou a necelých deset tisíc

vzdušnou čarou. Deset miliónů výtisků se ovšem v tom okamžiku

rovněž tisklo v deseti miliónech dalších podobných místností po celé

planetě.

Barr pohlédl na titulky a tiše nadhodil: „Tak do čeho se pustíme

nejdříve?“

Devers ze sebe zkoušel setřást depresi. Nacházel se ve vesmíru

hodně odlišném od toho jeho, na planetě, která ho drtila svou

složitostí, mezi lidmi, kteří dělali nepochopitelné věci a jejichž jazyk

mu byl takřka stejnou měrou nesrozumitelný. Lesknoucí se kovové

věže, které ho obklopovaly a které se táhly a nekonečně zmnožovaly

až za horizont, ho deprimovaly; celý ten zběsilý, lhostejný život

světové metropole ho uvrhl do příšerné beznaděje pramenící z

vědomí vlastní izolace a naprosté bezvýznamnosti.

„To bych měl radši nechat na vás, doktore,“ odpověděl.

„Snažil jsem se vám to vysvětlit,“ odtušil Barr klidným, tichým

hlasem, „ale těžko tomu uvěřit, dokud to člověk nevidí na vlastní oči,

to vím. Víte, kolik lidí se chce denně sejít s císařem? Zhruba jeden

milión. A víte, kolika se to podaří? Kolem deseti. Budeme se muset

propracovat státní správou, což je ten nejsložitější způsob dosažení

audience. Podplatit šlechtu si bohužel dovolit nemůžeme.“

„Máme skoro sto táců.“

76

„Tenhle obnos by nás stál jediný říšský pair a teprve ze tří čtyř by

se dal složit adekvátní most k císaři. Možná bude k témuž třeba

padesáti vrchních komisařů a vyšších inspektorů, ale ti nás budou

možná stát jen sto kreditů za kus. Mluvení si vezmu na starost já. Za

prvé by vám pro ten váš přízvuk ani nerozuměli a za druhé nevíte,

jakými pravidly se řídí uplácení v Říši. Je to umění, to vás ujišťuji.

Ach!“

Na třetí straně Říšských novin našel, co chtěl, a podal výtisk

Deversovi.

Devers si článek pomalu přečetl. Slovní zásoba byla pro něj

nezvyklá, smyslu však porozuměl. Vzhlédl a oči mu potemněly

starostí. Hřbetem ruky vztekle praštil do novin. „Myslíte, že se tomu

dá věřit?“

„Do jisté míry,“ připustil Barr nevzrušeně. „Je ovšem vysoce

nepravděpodobné, že by flotila Nadace byla celá smetena. Tohle už

jistě proběhlo tiskem několikrát, pokud tu fungují standardní

mechanismy válečného zpravodajství světového hlavního města,

které je daleko od ohniska bojů. Znamená to ale docela jistě, že

Riose vyhrál další bitvu, což zase není tak nečekané. Píše se tam, že

padl Loris. Je to hlavní planeta Loriského království?“

„Jo,“ zachmuřil se Devers, „anebo toho, co Loriským královstvím

bejvávalo. A to není ani dvacet parseků od Nadace. Doktore, musíme

si pospíšit.“

Barr pokrčil rameny. „Na Trantoru se nic příliš urychlit nedá.

Jestli to zkusíte, s největší pravděpodobností skončíte před hlavní

atomového blasteru.“

„Jak dlouho to bude trvat?“

„Měsíc, jestli budeme mít štěstí. Měsíc – a bude to stát našich sto

tisíc kreditů. A kdo ví, jestli to bude stačit. Navíc za podmínky, že si

císař mezitím neusmyslí cestovat na letní planety, kde nepřijímá

vůbec nikoho.“

„Ale Nadace…“

„…se o sebe postará, jako doposud. Pojďte, musíme se někde

navečeřet. Potom máme večer sami pro sebe, tak bychom ho měli

pořádně využít. Něco jako Trantor přece jen už nikdy neuvidíme.“

77

Komisař vnitra pro vnější provincie bezmocně rozpřáhl buclaté

ruce a krátkozrace jako sova zamžoural na žadatele. „Jenže císař je

indisponován, pánové. Skutečně nemá smysl jít s tou záležitostí za

mým nadřízeným. Jeho císařské Veličenstvo již týden nikoho

nepřijalo.“

„On nás přijme,“ předstíral Barr sebejistotu. „Jde jen o to, sejít se

s jedním z podřízených tajného rady.“

„Nemožné,“ prohlásil komisař rozhodně. „Pouhý pokus o to by

mě stál zaměstnání. A mohli byste teď specifikovat, o co vám vlastně

jde? Chápejte, jsem ochoten vám pomoci, ale potřebuji něco

konkrétnějšího, co bych mohl předložit svému nadřízenému jako

důvod, proč to hnát výš.“

„Kdyby nebyla moje záležitost takové povahy, že bych ji nemohl

přednést nikomu jinému než tomu nejvyššímu,“ nadnesl Barr hladce,

„stěží by byla sdostatek důležitá, aby byla hodna audience u Jeho

císařské Výsosti. Navrhuji vám, abyste to zkusil. Snad bych vám

mohl připomenout, že pokud Jeho císařská Výsost bude naší věci

věnovat pozornost – a to vám zaručuji, že bude –, neminou vás pocty

za to, že nám dnes pomůžete.“

„Ano, ale…“ Komisař beze slova pokrčil rameny.

„Je to sázka do loterie,“ souhlasil Barr. „A takové riziko by

přirozeně mělo být něčím vyváženo. Žádáme vás o velkou laskavost,

ale už tak jste nám vyšel vstříc, když jste nám dal příležitost vysvětlit

vám náš problém. Kdybyste tedy byl tak laskav a dovolil nám jen

trošku vyjádřit vděčnost…“

Devers se zakabonil. Za poslední měsíc slyšel tenhle proslov v

mírných obměnách snad dvacetkrát. Tak jako pokaždé to skončilo

rychlým předáním poloskrytých bankovek. Jenže tentokrát se epilog

lišil. Bankovky obvykle okamžitě zmizely; tady zůstávaly všem na

očích, zatímco je komisař přepočítával a při tom důkladně zkoumal.

„Vida, tak kryté osobními statky pana tajného rady?“ Jeho tón

doznal sotva postřehnutelné změny. „To jsou dobré peníze!“

„Abychom se vrátili zpátky k tématu…“ naléhal Barr.

„Ne, počkejte,“ skočil mu do řeči komisař, „vraťme se pomaličku

polehoučku zpátky. Skutečně by mě zajímalo, co máte na srdci.

Tyhle peníze jsou zbrusu nové a vy jich musíte mít dost, protože jistě

78

nejsem první úředník, s nímž jste se setkali. No tak, co s tím

uděláme?“

„Nevím, na co narážíte, pane,“ opáčil Barr.

„Ale no tak, podívejte se, dá se dokázat, že jste na planetě

ilegálně, protože u toho vašeho mlčenlivého přítele je jak průkaz o

totožnosti, tak povolení ke vstupu bezesporu nevyhovující. Není

poddaným císaře.“

„To popírám.“

„Na tom mi vůbec nesejde,“ vyštěkl komisař nečekaně stroze.

„Ten úředníček, který výměnou za sto kreditů podepsal jeho doklady,

se pod nátlakem přiznal – a my o vás víme víc, než tušíte.“

„Pane, pokud snad naznačujete, že vzhledem k riziku je nabízená

částka nedostačující…“

Komisař se usmál. „Naopak, je víc než postačující.“ Odhodil

bankovky stranou. „Abychom se však vrátili k načatému tématu – to

sám císař se začal zajímat o váš případ. Není snad pravda, pánové, že

jste donedávna byli hosty generála Riose? Není snad pravda, že jste s

ohromující lehkostí – a to je ještě eufemismus – unikli ze samotného

středu jeho armády? Není snad pravda, že máte malé jmění kryté

statky lorda Brodriga? Zkrátka a dobře, není snad pravda, že jste pár

špiónů a vrahů, které sem vyslali…? No, to nám už řeknete sami, kdo

vás zaplatil a za co!“

„Víte co?“ pronesl Barr medově. „Já se odmítám nechat

obviňovat ze zločinů od nějakého bezvýznamného komisaře.

Půjdeme.“

„Nikam nepůjdete.“ Komisař se zvedl a najednou vůbec

nevypadal, jako že trpí krátkozrakostí. „Teď na žádné otázky

odpovídat nemusíte – na to bude čas později, a věru že vám budeme

umět rozvázat jazyk. A já také nejsem žádný komisař, jsem totiž

nadporučík císařské policie. Jste zatčeni.“

Usmál se a v ruce se mu objevil výkonný třpytivý blaster. „Dnes

už byli zatčeni mnohem významnější lidé než vy. Čistíme sršní

hnízdo.“

Devers zavrčel a sáhl po vlastní zbrani. Poručík se zeširoka usmál

a zmáčkl spoušť. Ničivý paprsek zasáhl Deverse pustošivou silou –

79

která se s duhovými odlesky neškodně odrazila od Deversova

osobního štítu.

Devers vystřelil hned po něm a poručíkova hlava spadla z horní

části trupu, který prostě zmizel. V záři slunce, které dopadalo

čerstvou trhlinou ve zdi, se hlava pořád ještě usmívala.

Zmizeli zadním vchodem.

„Rychle k lodi,“ pobízel Devers chraplavě. „Ani se nenadějeme a

vyhlásí poplach.“ Šeptem zuřivě zaklel. „Tak to je další plán, kterej

vybouchl. Přísahal bych, že proti mně stojí sám vesmírnej ďábel.“

Až venku si povšiml davů brebentících lidí seskupených kolem

ohromných televizních obrazovek. Nemohli se tam zdržet a

nesrozumitelných výkřiků si nevšímali. Ale než vrazili do té

ohromné ratejny hangáru, Barrovi se podařilo popadnout výtisk

Říšských novin. Spěšně odstartovali skrz ohromný otvor vyříznutý ve

střeše.

„Dokážete jim uniknout?“ zeptal se Barr.

Prchající loď, která vyrazila mimo vyhrazenou a naváděcími

paprsky vymezenou odletovou dráhu a hned potom porušila veškerá

omezení rychlosti ve vesmíru, divoce pronásledovalo deset plavidel

dopravní policie. A ještě za nimi se zvedaly štíhlé lodě Tajné služby

a zapojovaly se do stíhání dopodrobna popsané lodě řízené dvěma

řádně identifikovanými vrahy.

„Sledujte,“ utrousil Devers a divoce zahnul do hyperprostoru

nějakých tři tisíce dvě stě kilometrů nad povrchem Trantoru. Přechod

tak blízko planetární masy uvrhl Barra do bezvědomí a Deverse

obestřel děsivý opar bolesti, ale o mnoho světelných let dál už byl

vesmír kolem nich čistý.

Deversova pochmurná pýcha na jeho loď vytryskla na povrch.

„Není jediná říšská loď, která by se mě dokázala držet.“

A pak trpce dodal: „Jenže my nemáme kam zdrhnout a proti

takový síle se postavit nemůžem. Co s tím? Co s tím kdo nadělá?“

Barr se malátně pohnul na lehátku. Následky skoku

hyperprostorem doposud neodezněly a jeho bolel každý sval. „Nikdo

nic nemusí dělat. Je po všem. Podívejte!“

Podal mu výtisk Říšských novin, který do té doby svíral. Titulky

kupci úplně stačily.

80

„Riose a Brodrig – odvoláni a zatčeni,“ zamumlal Devers.

Nepřítomně se zadíval na Barra. „Proč?“

„O tom se nepíše, ale co na tom záleží? Válka s Nadací skončila a

Siwenna právě teď povstala. Přečtěte si ten článek a uvidíte.“ Hlas

mu pomalu slábl. „Později se zastavíme v nějaké provincii a zjistíme

detaily… jestli vám to nevadí, já si teď zdřímnu.“

A jak řekl, tak udělal.

Kupecká loď skákala prostorem jako kobylka a stále delšími

skoky se přes celou galaxii vracela na Nadaci.

81

10

Válka končí

Lathan Devers se užíral; rozhodně nebyl ve své kůži. Dostal

vyznamenání a mlčky, stoicky přetrpěl starostův nabubřelý proslov,

který předání oné karmínové stužky doprovázel. Tím si odbyl svůj

díl ceremoniálu, ovšem ze společenských důvodů byl nucen zůstat. A

právě z ohledů k etiketě, kvůli níž nemohl nahlas zívnout ani si

pohodlně přehodit nohu přes nohu, teď toužil být zase v kosmu, kam

patřil.

Siwennská delegace, jejímž nejobletovanějším členem nebyl

nikdo jiný než Ducem Barr, podepsala konvenci a Siwenna se stala

první provincií, která přešla z říšské politické sféry do ekonomické

sféry Nadace.

Pět obrovských, robustních říšských řadových lodí – ukořistěných

v okamžiku, kdy Siwenna povstala za liniemi Říšské hraniční flotily

– se mihlo nad jejich hlavami, a jak prolétalo nad městem, vzdalo mu

čest burácivou salvou.

A teď už nic než pití, etiketa, plytká společenská konverzace…

Někdo ho volal. Byl to Forell, člověk, který si dvacet takových

jako on mohl koupit jen za své ranní zisky, čehož si byl Devers

lhostejně vědom. Teď na něj ale Forell dobrácky a blahosklonně

kýval prstíkem.

Vyšel ven na balkón, do noci a chladného větříku. Náležitě se

uklonil, avšak pod štětinatými vousy se mračil. Na balkóně stál i Barr

a usmíval se na něj. „Deversi, budete mě muset zachránit. Obviňují

mě tu ze skromnosti, hrozného zločinu, který je zcela proti přírodě.“

„Deversi,“ oslovil ho Forell a vytáhl si z koutku úst tlustý

doutník. „Lord Barr tvrdí, že váš výlet do Kleonova hlavního města

neměl nic společného s Riosovým odvoláním.“

82

„Vůbec nic,“ odpověděl Devers stroze. „Císaře jsme ani

nespatřili. Na zpáteční cestě jsme chytli zpravodajství z procesu – a

nebylo to nic než ukázkovej příklad falešnýho obvinění. Samý

zmatený žvásty o tom, jak byl generál propojenej s podvratnými

živly u dvora.“

„A byl nevinný?“

„Riose?“ skočil jim do řeči Barr. „Ano! Při galaxii, ano. Brodrig

byl zrádce už ze své podstaty, ale v žádném případě nebyl vinen ve

smyslu těch konkrétních obvinění, která proti němu vznesli. Byla to

justiční fraška, ovšem fraška nutná, předvídatelná a nevyhnutelná.“

„Předpokládám, že to všechno vyplývá z psychohistorické

nutnosti.“ Forell pronesl tu frázi zvučně, s žertovnou ležérností

svědčící o častém užívání.

„Přesně tak.“ Barr zvážněl. „Nedokázal jsem tomu přijít na kloub,

ovšem jakmile bylo po všem a já se mohl… jak bych to jen řekl…

podívat na odpovědi vzadu v knížce, problém byl najednou

prostinký. Dnes už vidíme, že společenské zázemí Říše odsuzuje

dobyvačné války k neúspěchu. Za slabých císařů trhají Říši na kusy

generálové soupeřící o bezcenný a jednoznačně smrtonosný trůn. Za

silných císařů bývá Říše zakonzervována do strnulého stavu, v němž

rozklad očividně na chvíli ustává. Tomuto je však obětován jakýkoli

možný růst.“

„Nevyjadřujete se jasně, lorde Barre,“ zavrčel Forell, který

zrovna náhodou nepopotahoval z doutníku.

Barr se ponenáhlu usmál. „Mmm, možná ano. To je ta potíž, když

člověk není vyškolený psychohistorik. Slova jsou dost nepřesnou

náhražkou matematických rovnic. Ale podívejme se na to…“

Barr chvíli mlčky uvažoval, Forell se zatím znovu opřel o

zábradlí a Devers se zadíval do sametové oblohy. Myšlenky mu

zabloudily k Trantoru.

Pak Barr opět promluvil. „Víte, pane, vy – a Devers – a

bezpochyby i všichni ostatní jste se domnívali, že k porážce Říše je

nejdříve nutné vrazit klín mezi císaře a jeho generála. Vy, Devers a

všichni ostatní jste měli pravdu – alespoň tedy pokud šlo o princip

vnitřní nesvornosti.

83

Mýlili jste se ovšem, když jste si představovali, že této interní

roztržky se dá dosáhnout individuálními činy vycházejícími z

momentálního vnuknutí. Zkusili jste úplatky a lži. Apelovali jste na

ctižádost a strach. Veškerá vaše snaha však přišla vniveč. Naopak,

vypadalo to, že s každým dalším pokusem jste na tom hůř.

A přes tyhle divoce se zmítající vlnky se převalila Seldonova

přílivová vlna, tichá – ale zcela nezadržitelná.“

Ducem Barr se odvrátil a zadíval se skrz zábradlí na světla

slavícího města. „Všechny – mocného generála i velkého císaře, můj

svět i váš svět – postrkoval posmrtný vliv Hariho Seldona. Věděl

jsem, že člověka jako Riose potká porážka, neboť právě jeho úspěch

v sobě nesl zárodek porážky, a čím větší úspěch, tím jistější

porážka.“

„Nemůžu říct, že by to teď bylo nějak jasnější,“ komentoval

Forell suše.

„Dejte mi ještě chvilku,“ naléhal Barr. „Podívejte se na to. Slabý

generál by nás očividně nikdy nemohl ohrozit. Ani silný generál za

vlády slabého císaře by nás neohrozil, protože ten by se soustředil na

mnohem lákavější cíl. Poučení z historie je jasné: tři čtvrtiny císařů

za posledních dvě stě let se rekrutovaly z řad vzbouřených generálů a

vzbouřených vicekrálů.

Nadaci tedy může ohrozit pouze kombinace silného císaře a

zároveň silného generála, neboť silného císaře nelze snadno svrhnout

a silný generál je zase nucen obrátit se ve svých výbojích ven, za

hranice.

Díky čemu ovšem zůstává císař silný? Proč zůstal silný Kleon?

To je zjevné. Je silný, protože žádnému ze svých poddaných

nedovolí vyrůst. Dvořan, který příliš zbohatne, nebo generál, který si

získá přílišnou popularitu, je nebezpečný. To je lekce z nedávné

historie Říše pro každého císaře, který je dost inteligentní na to, aby

byl silný.

Riose vítězil a císař byl čím dál podezíravější. Celková atmosféra

doby ho k tomu tlačila. Odmítl Riose úplatek? Velmi podezřelé –

jistě ho k tomu vedly skryté motivy. Začal jeho nejspolehlivější

dvořan Riosovi nenadále stranit? Velmi podezřelé – opět skryté

motivy. Ne že by jeho jednotlivé činy byly samy o sobě podezřelé.

84

Podezříván by byl stejně v každém případě – a z toho důvodu byly

naše individuální plány zbytečné a poněkud marné. Podezřelý byl

hlavně Riosův úspěch. A tak byl odvolán, obviněn, odsouzen a

zavražděn. Nadace znovu vítězí.

Když se na to podíváte, nelze si představit kombinaci událostí,

která by nevyústila ve vítězství Nadace. Bylo to nevyhnutelné – ať už

jsme my či Riose udělali cokoli.“

Kupecký magnát namyšleně přikývl. „Takhle to je! Ale co kdyby

císař a generál byl jeden a ten samý člověk? No? Co pak? Tenhle

případ nemáte ještě podchycený, takže jste zatím nic nedokázal.“

Barr pokrčil rameny. „ Dokázat nic nemohu, na to nemám

matematický aparát. Ale odvolám se na vaši inteligenci. V Říši, kde

o trůn může usilovat každý aristokrat, každý silný muž, každý pirát –

a jak dějiny ukazují, často úspěšně –, co by asi potkalo silného císaře,

jehož zájem by zcela poutalo válečné tažení na samém konci galaxie?

Jak dlouho by musel být pryč z hlavního města, než by někdo

rozpoutal občanskou válku a přinutil ho k návratu? Společenské

poměry v Říši by tento čas notně zkrátily.

Při jedné příležitosti jsem Riosovi řekl, že ani veškerá moc

impéria by nedokázala zvrátit výpočty Hariho Seldona.“

„Výborně! Výborně!“ Forell byl v dobrém rozmaru a dával to

hlučně najevo. „Pak tedy naznačujete, že Říše nás již nemůže

ohrozit.“

„Připadá mi to tak,“ přitakal Barr. „Upřímně řečeno, Kleon dost

možná nemá před sebou ani rok života a málem se rozumí samo

sebou, že následnictví jeho synů bude zpochybněno, což by mohlo

vyústit v poslední občanskou válku Říše.“

„Pak,“ nadhodil Forell, „již nezbývají žádní nepřátelé.“

Barr se zamyslel. „Je tu Druhá Nadace.“

„Na opačném konci galaxie? To nás ještě několik století nemusí

zajímat.“

V tom okamžiku se Devers zničehonic otočil a potemnělou tváří

se postavil proti Forellovi. „Možná tu máme vnitřní nepřátele.“

„Skutečně?“ opáčil Forell. „Koho například?“

85

„Tak například lidi, který by chtěli rozložit bohatství poněkud

rovnoměrnějc a zabránit tomu, aby se příliš koncentrovalo mimo

ruce, který ho vytvořily. Rozumíte mi?“

Z Forellova pohledu se pomalu vytratilo opovržení a zahořel v

něm vztek srovnatelný s Deversovým.

86

Část druhá

Mezek

87

11

Nevěsta a ženich

MEZEK … O Mezkovi je toho známo méně než o jakékoli další

postavě, která kdy v galaktických dějinách hrála podobně důležitou

roli. Jeho skutečné jméno zůstává neznámé, o jeho předchozím životě

se můžeme jen dohadovat. Také informace z dob jeho největší

proslulosti nám zprostředkovali hlavně jeho protivníci a zvláště

jedna mladá nevěsta…

GALAKTICKÁ ENCYKLOPEDIE

Haven byl pro Baytu na první pohled všechno, jen ne působivá

podívaná. Její manžel na to poukázal – bezvýrazná hvězda ztracená v

prázdnotě na okraji galaxie. Nacházela se za posledními řídkými

hvězdokupami, kde blikotají osamělá roztroušená světélka. A i mezi

nimi byla nenápadná chudá příbuzná.

Toran si byl dost dobře vědom toho, že tenhle červený trpaslík

není jako předznamenání jejich manželského života příliš působivý, a

rty se mu zkroutily v rozpačitém úsměvu. „Já vím, Bay – srovnávat

se to asi nedá. Teda Nadaci a tohle.“

„Hrůza, Torane. V životě jsem si tě neměla vzít.“

Neudržel se a přes tvář se mu mihl ublížený výraz, takže nasadila

svůj obzvláště důvěrný tón: „Ale no tak, hlupáčku. Teď ještě musíš

svěsit dolní ret a počastovat mě pohledem umírající laně – takovým

tím, co mi po něm vždycky dáš hlavu na rameno a já ti pak hladím

vlasy nabité statickou elektřinou. Chtěl jsi ode mě slyšet nějaký

sladký žvatlání, viď? Čekals, že řeknu: ‚S tebou budu šťastná

kdekoli, Torane!‘ nebo: ‚I hlubiny vesmírné budou mým domovem,

jen když se mnou budeš ty, miláčku!‘ No tak, přiznej se.“

88

Ukázala na něj prstem a ucukla těsně předtím, než se do něj stačil

zahryznout.

„Když se vzdám a dám ti za pravdu,“ nadhodil, „uděláš oběd?“

Spokojeně přikývla. On se usmál a zadíval se na ni.

Nebyla žádná oslnivá krasavice, to uznával, a přece se za ní otočil

každý. Vlasy měla rovné, tmavé a lesklé; ústa trochu široká, ale její

přepečlivě opečovávané husté obočí oddělovalo bledé nezvrásněné

čelo od neobyčejně hřejivých mahagonových očí, které se stále

usmívaly.

A za touhle masivní a neochvějně hájenou fasádou praktického,

neromantického, střízlivého přístupu k životu se dala vytušit trocha

něhy, která se nikdy neukázala, když ji člověk mermomocí hledal,

ale dalo se k ní dostat, když člověk přesně věděl jak – a nedal na

sobě v žádném případě znát, že po ní pase.

Toran zbytečně sáhl na kormidlo a pak roztál. Teprve po dalším

skoku a několika milimikroparsecích „po rovince“ bude potřeba

nasadit manuální řízení. Zaklonil se a zadíval se do zásobárny, kde

Bayta manipulovala s příslušnými krabicemi.

Jeho postoj k Baytě odrážel hodně samolibosti, vlastně šlo o

jakýsi koktejl ze zadostiučinění a úcty, dost obvyklý u člověka, který

po tři roky balancoval na pokraji komplexu méněcennosti.

Koneckonců byl balík z provincií a navíc syn kupce – odpadlíka.

A ona pocházela ze samotné Nadace, a nejen to, její původ sahal až k

Hoberu Mallowovi.

Z toho všeho měl trochu strach, i když ho na sobě nedával znát.

Už jen vrátit se s ní na Haven, na skalnatou planetu s jeskynními

městy bylo dost zlé. Daleko horší ale bude, až se setká s tradičním

nepřátelstvím kupců k Nadaci, nepřátelstvím nomádů k lidem z

města.

Na každý pád – po večeři je čeká poslední skok!

Haven planul nazlobeným karmínovým světlem a jeho druhá

planeta vypadala jako ruměný proužek s rozmlženým atmosférickým

okrajem na pozadí černé polokoule. Bayta se naklonila nad velkou

obrazovku s pavučinou protínajících se linií, které se elegantně

sbíhaly k Havenu II.

89

„Kéž bych se s tvým tátou poznala dřív,“ pronesla vážně. „Jestli

mu nebudu sympatická –“

„V tom případě,“ opáčil Toran věcně, „bys byla první hezkou

holkou, se kterou by se mu něco takového stalo. Než přišel o ruku a

přestal se toulat po galaxii, býval – no, když se ho na to zeptáš, bude

mluvit, dokud ti uši neupadnou. Já po čase získal dojem, že si ty

historky přikrášluje, protože žádnou nevyprávěl dvakrát stejným

způsobem…“

Haven II se teď na ně přímo řítil. Hluboko pod nimi těžkopádně

kroužilo vnitrozemské moře, ve snášejícím se šeru mělo břidlicově

šedou barvu a tu a tam se ztrácelo pod chomáčky mraků. Kolem

pobřeží strměly rozeklané hory.

Když se dostali blíž, moře se zvrásnilo, a než se ztratilo za

horizontem, zahlédli na jeho kraji kupící se ledové kry.

Za prudkého zpomalování Toran zabručel: „Máš zapnutý oblek?“

Baytina baculatá tvář zapouzdřená v houbovité pěně přiléhavého

obleku s vnitřním vyhříváním vypadala kulatá a brunátná.

Loď s křupnutím dosedla nedaleko místa, kde se začínala zvedat

náhorní plošina.

Neohrabaně vylezli do černočerné tmy galaktické noci a Bayta

zalapala po dechu, protože se do ní doslova zakousl chlad a ovanul ji

vítr, který se v řídkém vzduchu točil dokolečka. Toran ji popadl za

loket a ponoukl ji k těžkopádnému běhu po hladké, udusané zemi

vstříc jiskřícímu umělému světlu v dálce.

Na půl cesty se potkali s postupujícími strážnými a po šeptem

vedeném pohovoru společně vešli dovnitř. Když se za nimi zavřela

kamenná brána, vítr i chlad byly najednou tytam. Ve vyhřátém

interiéru, zalitém bílou září ze stěn, bylo pořádně rušno. Od stolů k

nim vzhlédlo několik mužů a Toran vytáhl doklady.

Po letmém prohlédnutí je mávnutím poslali dál a Toran své

manželce pošeptal: „Táta musel zařídit předběžné formality. Obvykle

tu člověk ztvrdne tak pět hodin.“

„No paneč –“ zajíkla se Bayta, jakmile vyrazili ven.

Jeskynní město zalévalo denní světlo – bílé světlo mladého

slunce. Ne že by tam přirozeně nějaké slunce bylo. To, co by za

90

normálních okolností bývalo oblohou, se ztrácelo v neostré

všudypřítomné záři. A vzduch byl náležitě hustý a voněl po zeleni.

„Tedy Torane, to je nádhera,“ vydechla Bayta.

Toran se dychtivě, potěšeně zazubil. „No, ničemu na Nadaci se to

samozřejmě nevyrovná, ale je to největší město na Havenu – dvacet

tisíc lidí, víš – a zamiluješ si ho. Bohužel tu nejsou žádné lunaparky,

ale taky žádná tajná policie.“

„Ach, Torie, to je úplně jako městečko z dětské stavebnice. Celé

bílé a růžové – a tak čisté.“

„No…“ Toran se podíval na město s ní. Domy byly povětšinou

dvouposchoďové, z hladkého žilkovaného kamene, který se kolem

hojně vyskytoval. Chyběly věže Nadace i ohromné společenské

domy Starých království, zato tu byly stavby maličké, nesoucí pečeť

svých stavitelů, relikt osobní iniciativy v galaxii plné masové

spotřeby.

Najednou Toran zbystřil. „Bay, tamhle je táta! Přímo tamhle –

ukazuju tam prstem, hlupáčku. Copak ho nevidíš?“

Viděla. Zarazil ji jen ten pohled na hromotluka, který zběsile

mává, dlaní s prsty doširoka roztaženými, jako by divoce šmátral ve

vzduchu. Dolehl k nim protahovaný, hluboko posazený výkřik. Bayta

se držela za svým manželem, který uháněl dolů z kopce po pečlivě

zastřiženém pažitu. Za mohutným mužem s jednou rukou, který

nadále mával a hulákal, zahlédla takřka skrytého menšího muže s

bílými vlasy.

„To je nevlastní bratr mého otce,“ křikl Toran přes rameno. „Ten,

co byl na Nadaci. Však víš.“

Setkali se na trávníku, smáli se a nebyli s to kloudně promluvit;

Toranův otec ze sebe nakonec vydal poslední výkřik čiré radosti.

Popotáhl si krátký kabátek a upravil si pásek s rytou sponou, jediný

to ústupek luxusu.

Pohledem chvíli těkal od mladíka k dívce a zpátky a potom

trošku udýchaně řekl: „Že sis ale vybral zatracený den!“

„Cože? No jasně, dneska se slaví Seldonovy narozeniny, co?“

„Přesně tak. Musel jsem si na tenhle výlet najmout auto a donutit

Randua, aby se posadil za volant. Státní auto by dneska člověk

nesehnal, ani kdyby se pistolí oháněl.“

91

Prohlížel si Baytu a oči od ní nemohl odtrhnout. Tišším hlasem jí

řekl: „Mám tady s sebou tvůj krystal – je dobrý, ale je mi jasné, že ho

musel přece jen pořídit amatér.“

To už vytáhl průsvitnou krychli z kapsy kabátu a pod světlem se

barevná tvář Baytiny miniatury probudila k životu.

„Á, tenhle!“ odtušila Bayta. „To by mě zajímalo, proč vám Toran

poslal zrovna tuhle karikaturu. Překvapuje mě, že jste na mě byl

vůbec zvědavý, pane.“

„Opravdu? Klidně mi tykej, já si na nějakou noblesu moc

nepotrpím. A vůbec, co kdyby ses do mě zavěsila a šli bychom k

autu? Dodneška jsem nevěřil, že je ten můj chlapec co k čemu.

Myslím, že si tenhle názor opravím. Myslím, že si ho budu muset

opravit.“

Toran se naklonil k nevlastnímu strýčkovi a zašeptal: „Jak to teď

vypadá s tátou? Pořád ještě běhá za ženskými?“

Randu se usmál, až se mu na tváři ukázaly všechny vrásky.

„Když může, Torane, když může. Občas si ale vzpomene, že mu

příští rok bude šedesát, a to ho sklíčí. Pak se ovšem okřikne a je zase

sám sebou. Je to kupec starého střihu. Kde jsi našel tak pěknou

manželku?“

Mladík se uchechtl a zavěsil se do něj. „Chceš tu tříletou historii

odvyprávět na jedno nadechnutí, strýčku?“

V maličkém obýváku ze sebe Bayta shodila cestovní plášť s

kapucí a rozpustila si vlasy. Sedla si, dala nohy křížem a opětovala

uznalé pohledy velkého brunátného muže.

„Vím, co se snažíš odhadnout,“ nadhodila, „a pomůžu ti: věk –

čtyřiadvacet let, výška sto šedesát centimetrů, váha padesát kilo,

vzděláním historička.“ Povšimla si, že Toranův otec se vždycky

natočí bokem tak, aby mu nebyl vidět pahýl ruky.

Teď se k ní ale Fran naklonil a poznamenal: „Když už ses o tom

zmínila, váha pětapadesát.“

Při pohledu na to, jak zrudla, se hlasitě rozesmál. Pak všechny

kolem poučil: „Muž vždycky dokáže odhadnout, kolik žena váží,

podle její paže – pokud tedy má patřičné zkušenosti. Dala by sis něco

k pití, Bay?“

92

„Krom jiného,“ odpověděla a Fran ji vyprovodil z místnosti,

zatímco Toran okoukával nové knižní přírůstky v poličkách.

Po chvíli se Fran vrátil a prohodil: „Bayta přijde za chvíli.“

Ztěžka dosedl do mohutné židle v rohu a položil si levou nohu se

špatně pohyblivým kloubem na podnožku. Jeho smích už dozněl a

Toran se k němu obrátil čelem.

„Tak jsi doma, chlapče, a já z toho mám radost. A líbí se mi ta

tvoje ženská. Žádná ufňukaná husa.“

„Taky proto jsem si ji vzal,“ odpověděl Toran prostě.

„No, to s tím vůbec nesouvisí, chlapče.“ Oči mu potemněly. „Je

nerozumné se takhle do budoucna omezovat. Jsem tu na světě déle,

mám víc zkušeností, a přece jsem nic takového neudělal.“

Randu mu z rohu, kde do té doby tiše stál, skočil do řeči. „Ale

Franssarte, jak to můžeš srovnávat? Do toho nouzového přistání před

šesti lety jsi na žádném místě nepobyl tak dlouho, abys získal trvalé

bydliště, které je ke svatbě nutné. A kdo by si tě po té nehodě vzal?“

Jednoruký muž vyletěl z křesla a rozhořčeně odpověděl: „Spousta

holek, ty dědku plesnivá –“

„Je to víceméně právní formalita, tati,“ ozval se Toran spěšně a

taktně. „Má to své výhody.“

„Většinou pro ženy,“ mrmlal Fran.

„A i kdyby,“ argumentoval Randu, „je na klukovi, aby se

rozhodl. Manželství je mezi lidmi z Nadace starý zvyk.“

„Lidi z Nadace nejsou pro počestné kupce vhodnými vzory.“

Fran stěží potlačoval vztek.

„Moje manželka je z Nadace,“ vložil se do toho opět Toran.

Klouzal pohledem od jednoho k druhému a pak tiše dodal: „Už jde.“

Po večeři se rozhovor stočil k obecnějším tématům, které Fran

okořenil třemi historkami plnými krve, žen, zisků a přibájených

výmyslů, od všeho rovným dílem. V pozadí běžela televize, ale

inscenaci jakéhosi klasického kusu s notně ztlumeným zvukem nikdo

nevěnoval pozornost. Randu se pohodlně uvelebil na nízké pohovce

a přes pomalu plující obláčky kouře ze své dlouhé dýmky upíral zrak

na hebkou bílou kožešinovou předložku, kterou sem kdysi přivezl z

kupecké výpravy a která se od té doby rozkládala jen při těch

nejslavnostnějších příležitostech.

93

„Ty jsi studovala historii, děvče moje?“ zeptal se přátelsky.

Bayta přikývla. „Profesoři si ze mě občas zoufali, ale něco jsem

se nakonec naučila.“

„Však jsi dostala jen červený diplom!“ vmísil se Toran hrdě do

hovoru.

„A co ses naučila?“ navázal Randu hladce.

„Chcete to slyšet? Teď?“ zasmála se dívka.

Stařík se laskavě usmál. „Co si například myslíš o galaktické

situaci?“

„Myslím, že Seldonova krize je na spadnutí,“ odpověděla Bayta

stručně. „A pokud ne, pak pryč s celým Seldonovým plánem. Selhal

na celé čáře.“

(„Páni,“ zamumlal Fran z rohu. „Takhle mluvit o Seldonovi.“

Nahlas ale nic neřekl.)

Randu zamyšleně potáhl z dýmky. „Opravdu? Proč to povídáš?

Víš, já byl v mládí taky na Nadaci a i mě kdysi napadaly radikální

myšlenky. Vysvětli mi ale, co tě k takovým závěrům vede?“

Baytě se samým přemýšlením zamžily oči, prsty na nohou

zavrtala do heboučké bílé pohovky a buclatou ručkou si podepřela

bradu. „Takže mi připadá, že podstatou Seldonova plánu bylo

vytvořit svět lepší, než jakým byla někdejší galaktická říše. Když

Seldon před třemi staletími založil Nadaci, tehdejší svět se už

rozpadal – a pokud dějiny nelžou, rozpadal se stižený třemi

chorobami: zkostnatělostí, despotismem a křiklavou majetkovou

nerovností.“

Randu pomalu přikývl, Toran pyšně upíral rozzářené oči na svou

manželku a Fran v rohu nesouhlasně mlaskl a opatrně si dolil.

„Pokud se údaje o Seldonově životě a díle zakládají na pravdě,“

pokračovala Bayta, „pak aplikací psychohistorických zákonů

předpověděl naprosté zhroucení Říše i třicet tisíc let barbarství,

posléze nastolení Druhé říše a s ním vzkříšení civilizace a kultury.

Celý život pak zasvětil přípravě podmínek, které by zajistily rychlejší

oživení.“

„A proto založil dvě Nadace, budiž jeho jméno pochváleno,“

vyhrkl Fran hlubokým hlasem.

94

„A proto založil dvě Nadace,“ souhlasila Bayta. „Naše Nadace

byla společenstvím vědců umírající Říše, kteří chtěli pokračovat ve

vědecké práci a povznést vědomosti lidstva k novým výšinám. A

Nadace byla po pečlivých a geniálních výpočtech umístěna tak, aby

vzhledem ke své poloze a historickému prostředí za tisíc let založila

novou, větší Říši.“

Nastalo nábožné ticho.

„Je to starý příběh,“ pokračovala dívka tiše. „Všichni ho znáte.

Již takřka tři staletí ho zná každý obyvatel Nadace. Připadalo mi ale

namístě ho – aspoň zběžně – projít. Dnes má Seldon koneckonců

narozeniny, a i když já jsem z Nadace a vy z Havenu, tohle máme

společné…“

Pomalu si zapálila a roztržitě sledovala žhoucí špičku cigarety.

„Historické zákony platí stejně absolutně jako fyzikální zákony, a

jestli je pravděpodobnost výskytu chyby větší, pak jen proto, že

historie se nezaobírá tolika lidmi jako fyzika atomy, takže existuje i

větší prostor pro individuální odchylky. Seldon předpověděl, že nás

na tisícileté cestě rozvoje čeká série krizí, z nichž si každá vynutí

nový obrat historického vývoje předem vypočteným směrem. Náš

osud zkrátka určují právě tyto krize – a proto musí krize přijít teď.

Teď!“ opakovala energicky. „Od té poslední uplynulo necelých

sto let a za to století si Nadace osvojila všechny nectnosti Říše.

Zkostnatělost! Naše vládnoucí třída zná jen jeden zákon: žádné

změny. Despotismus! Znají jen jedno pravidlo: sílu. Do nebe volající

majetková nerovnost! Mají jen jednu touhu: podržet si svůj majetek.“

„Zatímco ostatní hladovějí!“ zařval Fran nečekaně a doprovodil

to ráznou ranou do opěrky křesla. „Děvče, co slovo, to perla. Ti

břicháči rozvalení na pytlích peněz ničí Nadaci a stateční kupci zatím

skrývají svou chudobu na aušusových planetách jako Haven. Je to

urážka Seldona, plivnutí do tváře, políček…“ Zvedl ruku do výšky,

tvář se mu protáhla. „Kdybych jen měl druhou ruku! Kdyby mi –

jednou jedinkrát – naslouchali!“

„Nerozčiluj se, tati,“ uklidňoval ho Toran.

„Nerozčiluj se, nerozčiluj se,“ opakoval Fran roztrpčeně.

„Budeme tu žít a umírat navždycky – a ty mi říkáš, abych se

nerozčiloval.“

95

„Tenhle Fran,“ pokynul k němu Randu dýmkou, „je náš moderní

Lathan Devers.

Ten umřel před osmdesáti lety na otrockých pracích v dolech

spolu s pradědečkem vašeho manžela, protože neměl rozum, ale zato

měl srdce –“

„Ano, u galaxie, a kdybych byl v jeho kůži, zachoval bych se

stejně,“ zapřísahal se Fran. „Devers byl největší kupec v dějinách –

větší než ten nafoukaný žvanil Mallow, ta modla Nadace. Jestli ti

vrahouni, co vládnou Nadaci, zabili Deverse pro lásku ke

spravedlnosti, tím větší jim dlužíme odplatu.“

„Pokračuj, děvče,“ vyzval ji Randu, „pokračuj, nebo bude Fran

mluvit celou noc a vztekat se celý příští den.“

„Není co dodat,“ pronesla nečekaně melancholicky. „Musí přijít

krize, ale já nevím, jak ji vyvolat. Pokrokové síly jsou na Nadaci

děsivě utlačovány. Vy kupci možná máte vůli, ale jste nejednotní

štvanci. Kdyby se dokázaly spojit všechny síly dobré vůle na Nadaci

i mimo ni…“

Franův smích připomínal chraplavý výsměch. „Poslouchej ji,

Randu, poslouchej ji. Prý na Nadaci i mimo ni. Holka, holka, ve

špekatém břichu Nadace není žádná naděje. Tam pár pánů drží důtky

a bičuje všechny ostatní – bičuje k smrti. V tom prohnilým světě

nezbylo dost kuráže, aby se mohl postavit jedinému dobrému kupci.“

Bayta se ho pokusila přerušit, ale proti rozohněnému kupci

neměla šanci.

Toran se naklonil a přikryl jí ústa rukou. „Otče,“ pronesl studeně,

„nikdy jsi na Nadaci nebyl. Nic o ní nevíš. Říkám ti, že tamější

podzemní hnutí je navýsost odvážné a troufalé. Mohl bych ti

vyprávět, že Bayta k němu patřila…“

„No dobře, chlapče, neurážej se. Není se přece proč zlobit, ne?“

Fran vypadal skutečně vyvedený z míry.

Toran vášnivě pokračoval: „Tati, s tebou je potíž, že máš na

všechno provinční náhled. Pokládáš sto tisíc kupců za hrdiny už jen

proto, že se zavrtali do děr na planetě, kterou nikdo nechce a kde

lišky dávají dobrou noc. Jistě, žádný výběrčí daní z Nadace se odsud

už nikdy nedostane, ale to je laciné hrdinství. Co bys dělal, kdyby

sem Nadace poslala flotilu?“

96

„Rozstříleli bychom ji,“ opáčil Fran ostře.

„Kdepak, oni by rozstříleli vás – a s mnohem menšími ztrátami.

Mají mnohem víc sil, mnohem víc zbraní a mnohem lepší organizaci,

což vám ovšem dojde, teprve až to Nadace uzná za vhodné. Takže

byste radši měli hledat spojence – na Nadaci samotné, jestli můžete.“

„Randu…“ Fran, který vypadal jako velký a bezradný býk,

pohlédl na svého nevlastního bratra.

Randu vyňal dýmku z úst. „Ten kluk má pravdu, Frane. V hloubi

duše víš, že ji má. Jenže takové myšlenky ti jsou nepohodlné, takže

se je snažíš přehlušit tím svým křikem. Ale ony tam pořád jsou…

Torane, povím ti, proč jsem s tím vším začal.“

Chvíli zamyšleně bafal, pak strčil dýmku do výřezu v popelníku,

počkal, až se v něm tiše zableskne, a vytáhl ji zase čistou. Pomalu si

ji opět přesnými pohyby malíčku nacpal.

„Když jsi, Torane, nadhodil, že Nadace o nás má zájem, naprosto

ses trefil. Poslední dobou jsme se dočkali dvou návštěv, kvůli daním.

Znepokojivé je na tom to, že druhého výběrčího doprovázela lehká

strážní loď. Přistáli v Gleiaru – pro jednou nás vynechali – a

přirozeně už nikdy nevzlétli. Ale oni se jistě vrátí. Tvůj otec si toho

je vědom, Torane, to mi věř.

Jen se na toho starýho nemravu podívejte. On ví, že Haven je v

maléru, ale dál opakuje ty svoje řeči. Hřeje ho to u srdce, dává mu to

pocit jistoty. Ale když si řekne svoje, vykřičí svůj vzdor a získá tak

pocit, že splnil svou povinnost jako chlap a nebojácný kupec, pak je

rozumný jako všichni ostatní.“

„Kteří ostatní?“ ověřovala si Bayta.

Usmál se na ni. „Utvořili jsme malou skupinku, Bayto – jen v

našem městě. Ještě jsme nic neudělali. Dokonce jsme se ani

nedokázali spojit s ostatními městy, ale je to začátek.“

„Začátek čeho?“

Randu zavrtěl hlavou. „To ještě nevíme. Doufáme v zázrak. Jak

říkáš, došli jsme k závěru, že Seldonova krize musí být na spadnutí.“

Rozmáchlým gestem ukázal nahoru. „Galaxie je plná střípků a

odštěpků rozvrácené Říše. Generálové se rojí. Mohl by podle tebe

přijít čas, kdy se jeden z nich odváží?“

97

Bayta chvíli uvažovala a pak rozhodně zavrtěla hlavou, až jí

dlouhé rovné vlasy s jedinou kadeří na konci zalétly za uši. „Ne, ani

omylem. Mezi těmi generály se nenajde jediný, který by nevěděl, že

útok na Nadaci je sebevražda. Bel Riose ze staré Říše je všechny

převyšoval o několik hlav, útočil s veškerými zdroji galaxie za zády,

a přece nedokázal zkřížit Seldonův plán. Znáte snad nějakého

generála, který to neví?“

„Ale co když je pobídneme?“

„Kam? Do atomové pece? Čím byste je asi tak mohli pobídnout?“

„No, on tu jeden nový je. Poslední rok dva se šíří zvěsti o divném

člověku, kterému se říká Mezek.“

„Mezek?“ Chvíli přemýšlela. „Slyšel jsi o něm někdy, Torie?“

Toran zavrtěl hlavou.

„A co je s ním?“ zeptala se Bayta.

„Nevím. Ale povídá se, že vítězí i proti neuvěřitelné přesile. Ty

zvěsti mohou být zveličené, ale v každém případě by bylo zajímavé

se s ním seznámit. Ne všichni dostatečně schopní a dostatečně

ambiciózní muži věří v Seldonův plán a zákony psychohistorie.

Mohli bychom tuhle nevíru rozvíjet. A on by mohl zaútočit.“

„A Nadace by vyhrála.“

„Ano – ale ne nutně snadno. Mohla by to být krize a my bychom

jí mohli využít k tomu, abychom si na despotech Nadace vynutili

kompromis. Přinejhorším by si na nás nevzpomněli dost dlouho na

to, abychom mohli ukout další plány.“

„Co myslíš, Torie?“

Toran se chabě usmál a odhrnul si pramen hnědých vlasů, který

mu padl do oka. „Tak jak to popisuješ, by to rozhodně neuškodilo,

ale kdo je ten Mezek? Co o něm víš, Randu?“

„Zatím nic. K tomu bychom mohli využít tebe, Torane. A tvou

ženu, pokud bude souhlasit. Mluvili jsme o tom s tvým tátou –

probrali jsme to dost podrobně.“

„Jakým způsobem, Randu? Co po nás chceš?“ Mladík střelil

tázavým pohledem po manželce.

„Už jste měli líbánky?“

„No… jo… jestli se cestě z Nadace dá říkat líbánky.“

98

„A co takhle něco lepšího na Kalganu? Subtropy, pláže, vodní

sporty, lov ptáků, tomu říkám letovisko. Od nás je to tak sedm tisíc

parseků – ne moc daleko.“

„A co je na Kalganu?“

„Mezek! Anebo přinejmenším jeho muži. Obsadili ho minulý

měsíc, bez boje, a to tamní vojenský diktátor ještě před kapitulací

vyhlašoval, že radši rozbije planetu na iontový prach, než aby se

vzdal.“

„Kde je ten diktátor teď?“

„Už není,“ pokrčil Randu rameny. „Tak co říkáš?“

„Co ale máme dělat?“

„Nevím. Fran a já jsme staří a provinční. Všichni kupci z Havenu

jsou v zásadě provinční. I vy to říkáte. Obchodujeme s hodně

omezeným sortimentem a na rozdíl od našich předků už nejsme

žádní tuláci po galaxii. Ticho, Frane! Ale vy dva galaxii znáte.

Obzvláště tady Bayta mluví s pěkným nadačním přízvukem. Budeme

vám vděční za každý střípek informací, který zjistíte. Jestli se vám ho

podaří kontaktovat… ale s tím nemůžeme počítat. Co kdybyste si to

promysleli? Jestli chcete, můžete se sejít s celou naší skupinou… hm,

ale až příští týden. Nejdřív si musíte trochu oddechnout.“

Po chvíli Fran zahřímal: „Dá si někdo panáka? Teda mimo mě?“

99

12

Kapitán a starosta

Kapitán Han Pritcher nebyl na přepych, který ho právě obklopoval,

nijak zvyklý – a taky na něj nedělal vůbec žádný dojem. Navíc

zpravidla zavrhoval sebezpytování a veškeré formy filosofie a

metafyziky, které neměly alespoň vzdálenou spojitost s jeho prací.

Pomáhalo to.

Podle terminologie ministerstva války byl „zpravodajský

důstojník“, kultivovaní lidé by ho asi označili za „tajného agenta“ a

romantici zase za „špióna“. A bohužel, i přes halasné a jalové

televizní tlachy je pro „zpravodajské důstojníky“, „tajné agenty“ a

„špióny“ opakovaná zrada a cynická manipulace s lidskými osudy a

fakty přinejlepším běžným denním chlebíčkem. Společnost to

omlouvá, protože se jejich činnost odehrává „ve státním zájmu“, ale

filosofie pokaždé kapitána Pritchera dovedla k závěru, že i v tomto

svatém zájmu je mnohem jednodušší utišit společnost než vlastní

svědomí – a proto Pritcher filosofii zavrhoval.

A teď se mu v přepychu předpokoje starostovy kanceláře

myšlenky i přes všechna nejlepší předsevzetí obrátily do vlastního

nitra.

Připouštěl, že ho při povyšování neustále přeskakují muži

menších schopností. Černé puntíky a oficiální důtky na něj pršely

jedna za druhou – a on to přežil. Zatvrzele se držel svých způsobů v

pevné víře, že za nedostatek kázně v tomtéž svatém „státním zájmu“

mu jednou zaručeně udělí pochvalu.

Teď tedy stál v předpokoji starostovy kanceláře – s uctivou

eskortou složenou z pěti vojáků a s vyhlídkou na polní soud.

Těžké mramorové dveře se hladce a tiše otevřely a odhalily tak

saténově jemné zdi, červený umělý koberec a další dvoje mramorové

100

dveře vykládané kovem. Dva činovníci ve strohých šatech ušitých

podle tři sta let starého střihu vyšli ven a zvolali: „Audience se

uděluje kapitánu Hanu Pritcherovi z Informační služby.“

Kapitán vykročil a oni mu s obřadnou úklonou ustoupili. Jeho

doprovod se zastavil u vnějších dveří a on vešel do těch vnitřních

sám.

Ve zvláštně prosté rozlehlé místnosti seděl za velkým stolem

malý muž, který se v tom obrovitém prostoru skoro ztrácel.

Starosta Indbur – již třetí toho jména – byl vnukem prvního

Indbura, brutálního a schopného člověka, který brutalitu efektně

předvedl při státním převratu a schopnosti zase osvědčil, když

skoncoval s posledním fraškovitým pozůstatkem svobodných voleb a

když pak ještě zdatněji v relativním poklidu vládl.

Starosta Indbur byl synem v pořadí druhého Indbura, jenž byl

prvním starostou na Nadaci, který úřad zdědil – a který byl pouze

polovičním synem svého otce, protože byl jen brutální.

Takže starosta Indbur byl třetím toho jména a druhým dědičným

starostou a ze všech tří ten nejmenší, protože nebyl ani brutální, ani

schopný – jen skvělý účetní, který se špatně narodil.

Indbur Třetí byl mužem s prazvláštní směskou vlastností, které

připadaly autentické snad jen jemu samotnému.

Pro něj byla přepjatá láska k řádu „systémem“, neúnavný a

horečnatý zájem o ty nejmalichernější stránky byrokratické mašinérie

„pílí“, nerozhodnost mu byla, kdykoli měl pravdu, „opatrností“ a

slepá zatvrzelost, když ji neměl, zase „odhodláním“.

A nadto neplýtval penězi, nikoho nezabil zbytečně a všechno

myslel co nejlépe.

Kapitán Pritcher zůstal uctivě stát na místě před rozložitým

stolem, a pokud se jeho pochmurné myšlenky vydaly tímto směrem,

na strnulých rysech jeho obličeje to nebylo poznat. Nekašlal,

nepřenášel váhu z nohy na nohu, nešoupal nohama – počkal si, až se

starostova pohublá tvář pomalu zvedne, až jeho pero přestane

hekticky črtat poznámky na okraj papíru a až se hustě popsaný list

přenese z jedné úhledné hromádky na druhou úhlednou hromádku.

101

Starosta Indbur před sebou pečlivě sepnul ruce, přičemž si

úzkostlivě dal pozor na to, aby nerozházel pečlivě uspořádané

kancelářské doplňky.

„Tak kapitán Han Pritcher z Informační služby,“ prohlásil na

znamení, že si návštěvníka povšiml.

Kapitán Han Pritcher podle přísných nároků protokolu bezmála

poklekl na koleno a sklopil hlavu, dokud nezaslechl vysvobozující

slova.

„Zvedněte se, kapitáne Pritchere!“

Pak starosta vlídně pokračoval: „Jste tu, kapitáne Pritchere, kvůli

důtce, kterou vám udělil váš nadřízený. Doklady o tomto

disciplinárním opatření se, jak náleží, dostaly až ke mně, a vzhledem

k tomu, že na Nadaci nenajdete nic, co by mě nezajímalo, dal jsem si

tu práci a vyžádal jsem si k vašemu případu další informace.

Doufám, že vás to nepřekvapuje.“

„Ne, Vaše Excelence. Vaše spravedlnost je příslovečná,“ opáčil

kapitán Pritcher nevzrušeně.

„Vážně? Vážně?“ opakoval starosta potěšeně. Jeho barevné

kontaktní čočky zachycovaly světlo tak, aby jeho očím dodávaly

chladný kovový lesk. Přepečlivě před sebou rozložil celou řadu

kancelářských vazačů se složkami. Při čtení přejížděl dlouhým

prstem po jednotlivých řádcích a pergamenový papír mu pod rukama

jen šustil.

„Mám tu vaše záznamy, kapitáne – kompletní záznamy. Je vám

třiačtyřicet a v armádě jste sedmnáct let. Narodil jste se na Lorisu

anakreonským rodičům, neprodělal jste žádné vážné dětské choroby,

infarkt myo… no, na tom nesejde… před vstupem do armády jste

studoval na Akademii věd, hlavní obor hypermotory, akademické

výsledky… hm-m-m, výborné, to vám gratuluji… vstoupil jste do

armády jako poddůstojník sto druhého dne dvě stě devadesátého

třetího roku éry Nadace.“

Starosta odsunul jednu složku, a když otevíral druhou, na

chviličku zvedl oči.

„Jak vidíte,“ řekl, „v mé administrativě není nic ponecháno

náhodě. Pořádek! Systém!“

102

Zvedl k ústům růžové navoněné kulaté želé. Byla to jeho jediná

neřest a on se jí oddával jen výjimečně. Svědčilo o tom i to, že se na

starostově stole nenacházel jinak takřka všudypřítomný atomový

plamínek na likvidaci tabákového popela. Starosta totiž nekouřil.

Samo sebou se rozumělo, že nekouřily ani jeho návštěvy.

Starosta metodicky drmolil a tu a tam proložil svou ochromující

litanii šeptanými pochvalami či výtkami, stejně mírnými jako

neúčinnými.

Poté pomalu srovnal složky do původní podoby, na jednu

úhlednou hromádku.

„Nuže, kapitáne,“ prohlásil rázně, „váš spis je zvláštní. Zdálo by

se, že máte mimořádné schopnosti, a státu jste prokázal bezesporu

cenné služby. Nepřehlédl jsem, že jste byl ve službě dvakrát raněn a

že vám byl udělen Řád za zásluhy, za chrabrost mnohonásobně

přesahující rámec vašich povinností. Tato fakta nelze nijak

bagatelizovat.“

Výraz na Pritcherově tváři neroztál. Zůstával vzpřímený jako

pravítko. Podle protokolu si poddaný poctěný audiencí u starosty

nesměl sednout – což možná až zbytečně podtrhoval fakt, že v

místnosti nestála žádná jiná židle kromě té, na níž si hověl starosta.

Protokol dále vyžadoval, aby návštěvník neodpovídal na nic jiného

než na přímou otázku.

Starosta provrtal vojáka pohledem, jeho hlas zesílil a stal se

kousavějším: „Přesto jste deset let nebyl povýšen a všichni nadřízení

znovu a znovu zdůrazňují vaši nevídanou paličatost. Podle jejich

hlášení jste chronicky vzpurný, nedokážete si vůči nadřízeným udržet

správný postoj a očividně nemáte zájem udržovat s kolegy

bezproblémové vztahy, když už pomineme, že jste nevyléčitelný

potížista. Jak mi to vysvětlíte, kapitáne?“

„Vaše Excelence, dělám to, co mi připadá správné. Moje zásluhy

o stát i zranění v boji za jeho zájmy svědčí o tom, že to, co mi

připadá správné, je rovněž v zájmu státu.“

„Teď jste sice promluvil jako voják, kapitáne, ale doktrína je to

nebezpečná. O tom však více později. Konkrétní obvinění zní, že jste

v rozporu s rozkazy podepsanými mými zákonnými zástupci třikrát

odmítl převzít úkol. Co mi k tomu povíte?“

103

„Vaše Excelence, v dnešní převratné době, kdy jsou záležitosti

prvořadého významu přehlíženy, byl ten úkol bezvýznamný.“

„Á, ale kdo říká, že právě vaše záležitosti jsou prvořadé, a pokud

ano, kdo vám dále tvrdí, že jsou přehlíženy?“

„Vaše Excelence, tyto věci jsou zcela nabíledni. Z mých

zkušeností a znalostí – jejichž hodnotu moji nadřízení nepopírají – to

vyplývá nad slunce jasněji.“

„Milý pane kapitáne, cožpak jste slepý a nevidíte, že když si

osobujete právo určovat politiku rozvědky, přisvojujete si povinnosti

svých nadřízených?“

„Vaše Excelence, já sloužím v první řadě svému státu, ne svému

nadřízenému.“

„To je omyl – protože váš nadřízený má svého nadřízeného a tím

nadřízeným jsem já a stát jsem já. Ale pojďme dál, snad nebudete mít

důvod stěžovat si na má rozhodnutí, jejichž spravedlnost je podle vás

příslovečná. Vyličte mi vlastními slovy povahu disciplinárního

prohřešku, který vám tohle celé přivodil.“

„Vaše Excelence, poslední rok a půl jsem se na planetě Kalgan

vydával za vesmírného obchodníka na odpočinku. Za úkol jsem měl

koordinovat aktivity Nadace na planetě a dovést k dokonalosti

organizaci, která by držela na uzdě vojenského diktátora Kalganu,

obzvláště v oblasti zahraniční politiky.“

„To je mi známo. Pokračujte!“

„Vaše Excelence, ve svých zprávách jsem opakovaně

zdůrazňoval strategickou pozici Kalganu a soustavy pod jeho

správou. Informoval jsem o ambicích onoho vojenského diktátora,

jeho možnostech i ctižádosti rozšířit dosavadní panství. Také o jeho v

podstatě přátelském – nebo možná neutrálním postoji k Nadaci.“

„Vaše hlášení jsem pročetl důkladně. Pokračujte!“

„Vaše Excelence, vrátil jsem se před dvěma měsíci. Tenkrát nic

nenasvědčovalo nadcházející válce, naopak, ten diktátor měl k

dispozici takřka nadbytek prostředků k odvrácení jakéhokoli

představitelného útoku. Před měsícem se ovšem jakýsi neznámý

žoldák zmocnil Kalganu bez boje. Někdejší vládce již podle všeho

není naživu. A přitom se mezi lidmi nemluví o zradě, ale jen o síle a

geniálním nadání toho podivného kondotiéra – toho Mezka.“

104

„Kohože?“ Starosta se dotčeně naklonil k Pritcherovi.

„Vaše Excelence, říká se mu Mezek. Konkrétně toho o něm není

příliš známo, já ale o něm nashromáždil útržky a fragmenty

informací a vytřídil z nich ty nejpravděpodobnější. Podle všeho není

člověkem urozeného původu ani vysokého postavení. O jeho otci

nikdo nic neví. Matka prý zemřela při porodu. Vyrůstal jako pobuda.

Vzdělání pobral na toulkách po zapadlých oblastech vesmíru. Neříká

se mu jinak než Mezek, kteréžto jméno si prý dal on sám a jež podle

veřejného mínění odkazuje na jeho nesmírnou fyzickou sílu a

umíněnost, s jakou si jde za svým cílem.“

„Co jeho vojenská síla, kapitáne? Jeho fyzická konstituce mě zas

tolik nezajímá.“

„Vaše Excelence, mluví se o ohromných flotilách, to ovšem může

být důsledek podivného pádu Kalganu. Neovládá příliš velké území,

i když přesně určit jeho hranice není v mých silách. Buď jak buď,

toho člověka je bezpodmínečně nutné prověřit.“

„Hm-m-m. Že by! Že by!“ Starosta se zasnil a čtyřiadvaceti tahy

pera na prázdnou svrchní stranu poznámkového bloku načrtl šest

políček v hexagonálním uspořádání, pak stránku vytrhl, třikrát

přeložil a vsunul do štěrbiny koše po své pravici. Papír sklouzl vstříc

tichému a okamžitému atomovému rozkladu.

„A teď mi prozraďte, kapitáne, jaká je alternativa? Vylíčil jste mi,

co je takzvaně bezpodmínečně nutné prověřit. Co jste ale měl

nařízeno vyšetřit?“

„Vaše Excelence, jakýsi vesmírný zapadákov podle všeho

neodvádí daně.“

„Á, a to je všechno? Copak vůbec nevíte, nikdo vám neřekl, že

tihle neplatiči jsou potomci divokých kupců z raných časů –

anarchistů, rebelů, socialistických maniaků, kteří svůj původ

odvozují od Nadace, a přitom se vysmívají její kultuře? Copak vůbec

nevíte, nikdo vám neřekl, že takových vesmírných zapadákovů je

povícero, že jich je více, než tušíme, že tyto zapadákovy společně

kují pikle a jsou ve styku se zločinnými živly na území Nadace?

Dokonce i tady, kapitáne, dokonce i tady!“

Starostův zápal rychle pohasl. „Copak tohleto nevíte, kapitáne?“

105

„Vaše Excelence, tohle všechno mi řekli. Ale jako služebník státu

musím sloužit věrně – a ze všech nejvěrněji slouží ten, kdo slouží

pravdě. Ať už tahle spodina z řad dávných kupců vyvíjí jakoukoli

činnost s jakýmikoli politickými následky, pouze vojenští vládcové,

kteří zdědili části staré Říše, mají moc. Kupci nemají zbraně ani

surovinové zdroje. Dokonce nejsou ani jednotní. Nejsem žádný

výběrčí daní, aby mě posílali plnit tak dětinsky snadný úkol.“

„Kapitáne Pritchere, vy jste voják a počítáte zbraně. To je chyba,

která se dá odpustit, pokud vám nepřeroste přes hlavu a nedostane se

do konfliktu s mými rozkazy. Dávejte si na to pozor. Moje

spravedlnost nerovná se slabost. Kapitáne, bylo již dokázáno, že jak

generálové říšské éry, tak vojenští vládcové naší éry jsou proti nám

bezmocní. Seldonova věda, která předpověděla směřování Nadace,

není založena na individuálním hrdinství, jak si očividně myslíte, ale

na socioekonomických trendech dějin. Už jsme úspěšně prošli čtyřmi

krizemi, není-liž pravda?“

„To ano, Vaše Excelence. Jenže se Seldonovou vědou byl

dokonale obeznámen… jen Seldon. My sami nemáme než víru. V

průběhu prvních tří krizí, jak nám ve škole mnohokrát zdůraznili,

vedli Nadaci moudří vůdcové, kteří odhadli povahu krize a podnikli

náležité preventivní kroky. A jinak – kdo ví?“

„Ano, kapitáne, vynecháváte ovšem čtvrtou krizi. Tehdy jsme

přece ani zdaleka neměli vůdce hodné toho jména, a přitom jsme

čelili nejchytřejšímu protivníkovi, největším obrněncům a vůbec

nejsilnější armádě. Přesto jsme díky dějinné nutnosti zvítězili.“

„To je pravda, Vaše Excelence. Jenže tahle dějinná nutnost, o níž

mluvíte, se prosadila až po zoufalém ročním boji. To nevyhnutelné

vítězství, kterého jsme dosáhli, nás stálo tisíc lodí a půl miliónu

mužů. Vaše Excelence, Seldonův plán pomáhá těm, kdo si pomohou

sami.“ Starosta Indbur se zamračil, náhle mu došla trpělivost.

Napadlo ho, že blahosklonnost má svou slabou stránku, neboť bývá

omylem pokládána za pokyn k nekonečným hádkám, k svárlivosti, k

rochnění se v dialektice.

„Přesto, kapitáne,“ namítl stroze, „nám Seldon nad vojenskými

vládci zaručuje vítězství a já si v téhle hektické době nemohu dovolit

tříštit síly. Ti kupci, které odbýváte mávnutím ruky, pocházejí z

106

Nadace. Válka s nimi by byla občanskou válkou. Na ni nám

Seldonův plán žádnou záruku nedává – neboť oni i my jsme z

Nadace. Takže je třeba přivést je k poslušnosti. Máte své rozkazy.“

„Vaše Excelence –“

„Nikdo se vás na nic neptal, kapitáne. Máte své rozkazy a těchto

rozkazů uposlechnete. Další dohadování jakéhokoli druhu, ať již se

mnou nebo s mými zástupci, bude považováno za zradu. Odchod.“

Kapitán Han Pritcher znovu poklekl a pak pomalými krůčky

vycouval.

Starosta Indbur, třetí svého jména a druhý starosta v dějinách

Nadace, který svůj úřad zdědil, znovu nabyl duševní rovnováhy a z

úhledné kupičky po levici zvedl další papír. Šlo o zprávu o úsporách,

jichž bylo dosaženo snížením objemu kovové pěny v lemování

policejních uniforem. Starosta Indbur vyškrtl nadbytečnou čárku,

opravil překlep, přičinil na okraj tři poznámky a položil lejstro na

úhlednou kupičku po své pravici. Pak zvedl další hlášení z úhledné

kupičky po své levici…

Kapitán Han Pritcher z Informační služby po návratu do kasáren

zjistil, že už tam na něj čeká osobní kapsle. Obsahovala rozkazy,

úsečné a zdůrazněné razítkem NALÉHAVÉ, jež se skvělo napříč

celým dokumentem. Dole stála přesně vyvedená parafa, velké I.

Kapitánu Pritcherovi se co nejdůrazněji nařizoval odlet na

„vzbouřenecký svět zvaný Haven“.

Kapitán Han Pritcher, jediný člen posádky raketového člunu,

nevzrušeně a v klidu nastavil kurs na Kalgan. V noci spal spánkem

úspěšných paličáků.

107

13

Nadporučík a klaun

Pokud dobytí Kalganu Mezkovými armádami mělo i přes vzdálenost

sedmi tisíc parseků takové dozvuky, že vyvolalo zájem starého

kupce, obavy tvrdošíjného kapitána a rozmrzelost puntičkářského

starosty, na samotném Kalganu nevyvolalo nic a nevzrušilo nikoho.

Lidstvo mnohokrát na vlastní kůži poznalo, že smysl událostí

vynikne až s náležitým odstupem, ať již prostorovým či časovým.

Čistě mimochodem, není zaznamenáno, že by si lidé tuhle zkušenost

vzali natrvalo k srdci.

Kalgan byl… Kalgan. Vypadalo to, jako by z toho celého

kvadrantu galaxie tahle jediná planeta netušila, že Říše padla, že

Stannellové již nevládnou, že po velkoleposti je veta a že mír je

tentam.

Kalgan byl světem přepychu. V dobách, kdy se galaktické

uspořádání rozpadalo, si Kalgan uchoval celistvost; v podstatě šlo o

jedinou gigantickou továrnu na zábavu, kde si návštěvníci výměnou

za zlato mohli vybrat z nepřeberného množství způsobů, jak

příjemně trávit volný čas.

Vyhnul se tvrdším ranám osudu, protože který dobyvatel by

zničil nebo jen vážně poškodil svět tak oplývající hotovostí, za niž se

dá koupit nedotknutelnost?

A přece se Kalgan nakonec stal velitelstvím válečného diktátora a

jeho přešlechtěné prostředí se chtíc nechtíc muselo přizpůsobit

potřebám války.

V jeho zkrocených džunglích, na jeho jemně vymodelovaném

pobřeží i v ulicích jeho pohádkově výstředně krásných měst duněly

kroky cizích žoldnéřů i naverbovaných místních. Poprvé v dějinách

Kalganu byly světy pod jeho nadvládou vyzbrojeny a peníze

108

investovány do bitevních lodí místo do úplatků. Jeho vládce nade vši

pochybnost prokázal, že je pevně odhodlán bránit své území, a

dychtivý zmocnit se cizího.

Byl jedním z velikánů galaxie, válečník i mírotvůrce, zakladatel

dynastie, tvůrce Říše.

A pak jakýsi neznámý muž se směšnou přezdívkou smetl jeho,

jeho armádu i zárodek Říše, aniž s ním svedl jedinou bitvu.

Takže se na Kalganu vše vrátilo do starých kolejí, jeho občané

shodili uniformy a vrátili se ke svému předchozímu životu, zatímco

cizí profesionální válečníci splynuli s novými bandami, jež se na

Kalgan nahrnuly.

Zanedlouho se obnovily odvěké, do detailu propracované luxusní

hony na vyšlechtěná zvířata džunglí, jež nikdy neohrozila jediný

lidský život, a po obloze se znovu proháněly raketové čluny, které

však představovaly nebezpečí pouze pro velké opeřence.

Ve městech si uprchlíci z celé galaxie mohli podle stavu

peněženky dopřávat nejrůznějších potěšení, ať již přeludů a atrakcí v

nadpozemských palácích, které otvíraly své dveře masám na

zacinkání půlkreditu, anebo v neoznačených a nenápadných místech,

jejichž polohu znali jen zasvěcení a výjimečně bohatí lidé.

V téhle ohromné záplavě nepředstavovali Toran a Bayta ani

kapku vody. Zaregistrovali svou loď v ohromném společném

hangáru na Východním poloostrově a nakonec dospěli ke

kompromisu střední třídy, k Vnitrozemskému moři, které skýtalo

požitky stále ještě legální, dokonce úctyhodné, a kde hustota davů

nebyla ještě nesnesitelná.

Bayta měla na nose tmavé sluneční brýle a před sálajícími

paprsky ji chránily zase tenké bílé šaty. Lehce opálenýma rukama,

které slunce zatím nestačilo zbarvit do bronzova, si k sobě tiskla

kolena a zamyšleným, upřeným pohledem sledovala manželovo

natažené tělo, které se v záplavě bílých slunečních paprsků skoro

třpytilo.

„Nepřeháněj to,“ napomínala ho zpočátku, jenže Toran pocházel

ze soustavy ozařované vyhasínajícím červeným trpaslíkem. I přes tři

roky strávené na Nadaci bylo pro něj sluneční světlo luxusem, a tak

109

jeho kůže, předem ošetřená tak, aby byla odolná vůči záření, již čtyři

dny nepoznala drsný dotek šatstva, tedy až na šortky.

Bayta se k němu na písku přitulila a začala si s ním šeptem

povídat.

Toranův sklíčený hlas ostře kontrastoval s jeho odpočatou tváří.

„Ne, přiznávám, že jsme se nikam nedostali… Kde je? Kdo je? Na

téhle šílené planetě se o něm vůbec nemluví. Třeba ani neexistuje.“

„Existuje,“ opáčila Bayta a rty se jí při tom ani nepohnuly. „Je jen

chytrý, nic víc. A tvůj strýček má pravdu. Tohohle člověka bychom

mohli využít – pokud je ještě čas.“

Následovala krátká odmlka a potom Toran zašeptal: „Víš, co

jsem dělal, Bay? Tak dlouho jsem snil s otevřenýma očima, až jsem

na tom sluníčku málem usnul. Všechno do sebe tak hezky, příjemně

zapadá…“ Hlas se mu vytratil, pak ale zase zesílil. „Pamatuješ ještě

na univerzitní přednášky doktora Amanna, Bay? Nadace nemůže

prohrát, ale to ještě neznamená, že samotní vládcové Nadace

nemůžou prohrát. Nezačaly se snad skutečné dějiny Nadace psát v

tom okamžiku, kdy Salvor Hardin vykopal Encyklopedisty a ujal se

vlády nad Terminem jako první starosta? A nezískal pak v dalším

století Hober Mallow vládu takřka stejně drastickými prostředky? To

je podruhé, co byli vládcové Nadace poraženi – takže ono to jde. Tak

proč ne my?“

„To je přece stará vesta. Škoda toho hezkého snění.“

„Opravdu? Tak mě poslouchej dál. Co je Haven? Není součástí

Nadace? Patří jen k vnějšímu proletariátu, abych tak řekl. Jestli se

staneme šéfy my, pořád ještě vyhraje Nadace a prohrajou jen

stávající vládci Nadace.“

„Mezi ‚můžeme‘ a ‚uděláme‘ je značný rozdíl. Jenom plácáš.“

Toran se ošil. „No tak, Bay. Zase máš tu svou kyselou,

posměvačnou náladu. Proč mi kazíš radost? Jestli ti to nevadí, zase si

lehnu.“

Ale Bayta zakláněla hlavu a najednou se kdovíproč zasmála,

sundala si sluneční brýle, zaclonila si tvář jen rukou a rozhlédla se po

pláži.

Toran vzhlédl, pak se nadzvedl a pootočil v ramenou, aby viděl,

na co se dívá.

110

Podle všeho sledovala vytáhlou postavu s nohama ve vzduchu,

která pro pobavení náhodného publika balancovala na rukou. Byl to

jeden z mnoha žebravých artistů na pobřeží, jejichž pružné klouby se

ohýbaly a křupaly pro pár šestáků vhozených do klobouku.

Hlídač pláže mu posunky naznačoval, že se má klidit, klaun si ale

strčil palec do nosu a překvapivě i tak udržel rovnováhu. Hlídač k

němu hrozivě přiběhl, ale zapotácel se zpátky, když ho klaun kopl do

žaludku. Klaun plynule přešel z kopu do stoje a utekl mu, protože

hlídače zadržel dav, jenž s ním neměl žádný soucit.

Klaun si nekoordinovaně razil cestu pláží. Prodral se kolem

desítek lidí, často váhal, ale nikde se nezastavoval. Dav se rozptýlil,

hlídač zmizel.

„Je to zvláštní chlapík,“ prohodila Bayta pobaveně a Toran

lhostejně přitakal. Šašek se přiblížil natolik, že ho už bylo dobře

vidět. Jeho úzké tváři vévodil široký nos, který díky masité špičce

vypadal stejně chápavý jako opičí ocas. Jeho dlouhé hubené

končetiny a pavoučí tělo, ještě zvýrazněné kostýmem, se pohybovaly

lehce a graciézně, ačkoli chvílemi vzbuzovaly neodbytný dojem, že

byly poskládány jaksi nazdařbůh.

Stačil jeden pohled a už se člověk musel usmívat.

Šašek si jejich pozornosti povšiml, protože se zastavil, sotva je

minul, pak se prudce otočil a zamířil k nim. Jeho velké hnědé oči se

upřely na Baytu.

Vyvedlo ji to z míry.

Klaun se usmál, ale tím jeho špičatá tvář jen posmutněla. Když na

ně poté měkce promluvil, vyjadřoval se zaumně, jak bylo v

ústředních sektorech zvykem.

„Rozum, jímž mne obdařili dobří duchové, mě snad musí klamat,

neb taková paní přece nemůže existovati – vždyť nikdo příčetný by

nepokládal sen za skutečnost. Avšak raději bych se vzdal příčetnosti

a uvěřil svým očarovaným, okouzleným očím.“

Baytiny zorničky se rozšířily. „Páni!“ vydechla.

Toran se zasmál. „I ty moje čarodějko. No tak, Bay, tohle si

zaslouží ocenit pěti kredity. Dej mu je.“

111

Šašek poskočil k nim. „Ne, má paní, nemylte se. Ne mrzký peníz,

leč vaše zářivé oči a rozkošné líce mě podnítily k tomu, bych se vám

poklonil.“

„No tak díky.“ Bayta se naklonila k Toranovi: „Jemináčku,

myslíš, že mu slunce svítí do očí?“

„Nebyloť to však jen pro vaše oči a líce,“ chrlil ze sebe klaun

slova kulometnou rychlostí, „uznání mám i pro vaši jasnou,

houževnatou – a laskavou mysl.“

Toran se zvedl, sáhl po bílém koupacím plášti, který čtyři dny

nosil přehozený přes ruku, a vklouzl do něj. „Hele, kámo,“ vyjel na

šaška, „co kdybys mi řek, co vlastně chceš, a přestal tu dámu

obtěžovat.“

Klaun o krůček vyděšeně ustoupil a jeho vyzáblé tělo se přikrčilo.

„Zadržte, věru že jsem to nemyslel zle. Jsemť tu cizí a prý rozumu

mdlého – a přec v té tváři něco čtu. Ta spravedlivá paní má i laskavé

srdce, a to by mi pomohlo z nesnází, proto jsem si vás troufl

osloviti.“

„A pět kreditů ti z nesnází nepomůže?“ zeptal se Toran suše a

nastavil dlaň s mincí.

Ale šašek se pro ni nenatáhl a Bayta řekla: „Torie, chtěla bych si

s ním promluvit.“ Polohlasem pak dodala: „Nenech se vytočit tou

jeho legrační mluvou. Je to jenom nářečí a naše řeč mu nejspíš musí

přijít stejně divná.“

„Co tě trápí? Snad ne ten hlídač? Ten tě nebude obtěžovat.“

„Ach ne, ten nikoli. On jest pouhým větříčkem, jenž víří prach

kolem mých kotníků. Já utíkám před jiným, a ten jest bouří, jež

dokáže odfouknout planety, až se srážejí navzájem. Před týdnem

jsem prchl, spal po ulicích, skrýval se v městském davu. Díval jsem

se na mnoho tváří, zda by mi nepomohly v nouzi. Pomoc nacházím

tady.“ Poslední větu zopakoval měkčím, nervózním tónem a rozhlédl

se velkýma ustaranýma očima. „Pomoc nacházím tady.“

„Inu,“ pronesla Bayta rozumně, „ráda bych pomohla, ale proti

takové planetární bouři toho příliš nesvedu. Abych pravdu řekla,

sama bych –“

V tu chvíli se nad nimi ozval mocný hlas. „Ták, ty blátošlape

jeden…“

112

Byl to hlídač pláže, který k nim běžel s brunátnou tváří a

vyceněnými zuby. „Držte ho, vy dva,“ pokynul jim slabou

omračovací pistolí. „Nenechte ho utéct.“ Jeho těžká ruka dopadla

klaunovi na hubené rameno, až kejklíř vyjekl.

„Co udělal?“ zeptal se Toran.

„Co udělal? Co udělal? No tak to je dobrý!“ Hlídač sáhl do

váčku, který se mu houpal u pasu, vytáhl purpurový kapesník a otřel

si jím holý krk. „Já vám řeknu, co udělal,“ vychutnával si odpověď.

„Utek. Ví se to po celém Kalganu a já bych ho poznal dřív, kdyby

stál na nohou místo na tý svý jestřábí palici.“ A v dobrém rozmaru

svou kořistí pořádně zalomcoval.

„A odkudpak utekl, pane?“ zeptala se Bayta s úsměvem.

Hlídač zvedl hlas. Začal se shlukovat dav, lidé valili oči,

brebentili, a čím víc jich bylo, tím si hlídač připadal důležitější.

„Odkud že utekl?“ zadeklamoval sarkasticky. „Tedy,

předpokládám, že o Mezkovi jste už slyšela?“

Brebentění ustalo, jako když utne, a Baytu zamrazilo až v

žaludku. Klaun měl oči jen pro ni – pořád se ještě třásl v sevření

svalnatého strážného.

„A kdo asi,“ pokračoval hlídač ztěžka, „je tenhle příšerný drban?

Není to čirou náhodou dvorní šašek jeho lordstva, který vzal

kramle?“ Mohutně svým zajatcem zatřásl. „Uznáváš to, blázne?“

Odpovědí mu byl jen strach ve tváři bledé jako stěna a sykavý

šepot Bayty, nakloněné k Toranovu uchu.

Toran ke strážnému přátelsky vykročil. „No tak, člověče, co

kdybyste ho na chvilku pustil? Tenhle kejklíř pro nás tancoval a ještě

si nevysloužil mzdu.“

„No no!“ V hlasu strážného náhle zazněly obavy. „Je na něj

vypsána odměna…“

„Máte ji mít, dokážete-li, že je skutečně tím hledaným

uprchlíkem. Ale do té doby byste ho měl nechat na pokoji. Dobře

víte, že si teď zahráváte s hostem, což by pro vás mohlo mít vážné

následky.“

„A vy si zase zahráváte s jeho lordstvem a to pro vás bude mít

vážné následky.“ Znovu šaškem zalomcoval. „Vrať tomu chlapovi

peníze, neřáde.“

113

Toran bleskurychle hmátl po strážcově omračovací pistoli a

vytrhl mu ji tak prudce, až mu málem urval i polovinu prstu. Strážce

zařval bolestí i vzteky. Toran ho divoce odstrčil a osvobozený šašek

zmizel za Toranova záda.

Dav, jehož okraje se teď ztrácely kdesi v dáli, poslednímu vývoji

událostí nevěnoval takřka žádnou pozornost. Lidé natahovali krky a

odstředivým pohybem se vzdalovali od centra dění.

Pak se v tlačenici zahemžilo a ozval se drsný povel. Sama od

sebe vznikla ulička, jíž prošli dva muži s elektrickými biči ležérně

zavěšenými u boku. Na blůze měli oba hranatý stylizovaný blesk,

pod jehož špičkou se rozpadala planeta.

Za nimi šel snědý obr v uniformě nadporučíka: tmavá pokožka i

vlasy a zakaboněný výraz.

Snědý muž mluvil nebezpečně měkce, což znamenalo, že k

prosazení svých rozmarů nebyl zvyklý řvát. „To vy jste nás

uvědomil?“ zeptal se.

Hlídač se pořád ještě držel za pochroumanou ruku a s tváří

zkroucenou bolestí mumlal: „Hlásím se o odměnu, Excelence, a

obviňuji tamtoho muže z –“

„Tu odměnu dostaneš,“ prohlásil nadporučík, ale ani se na něj

nepodíval. Úsečně pokynul svým mužům: „Chopte se ho.“

Toran cítil, jak se ho šašek zoufale chytá za šortky a tahá za ně.

Zvedl hlas a zcela nevzrušeně prohlásil: „Je mi líto, nadporučíku,

ale tenhle muž je můj.“

Vojáci přijali jeho prohlášení bez mrknutí oka. Jeden ležérně

zvedl bič, nadporučík ale vyštěkl rozkaz a bič zase klesl.

Jeho mohutná snědá Excelence vyrazila kupředu a zastavila se

před Toranem. „Kdo jste?“ zeptal se nadporučík.

„Občan Nadace,“ zaznělo.

Zabralo to – přinejmenším na dav. Napjaté ticho vystřídal

intenzivní šum. Mezkovi lidé mohli vzbuzovat strach, ale

koneckonců šlo o nové jméno, které se ani zdaleka tolik nevrylo do

podvědomí jako Nadace, vítěz nad Říší, a které nevyvolávalo

takovou hrůzu jako nemilosrdná despocie ovládající celý kvadrant

galaxie.

114

Nadporučík si zachoval kamennou tvář. „Víte, kdo je ten muž za

vámi?“ zeptal se.

„Slyšel jsem, že jde o uprchlíka ze dvora vašeho vůdce, jistě však

vím jen jedno – je to můj přítel. Než ho seberete, budete mi muset

věrohodně dokázat, že je to skutečně on.“

Z davu se ozvaly pronikavé vzdechy, ale nadporučík si jich

nevšímal. „Máte s sebou doklady o občanství Nadace?“

„Na lodi.“

„Uvědomujete si, že vaše konání je protiprávní? Můžu vás nechat

zastřelit.“

„Bezpochyby. To byste ale zastřelil občana Nadace a je dost

pravděpodobné, že by vaše rozčtvrcené tělo poslali Nadaci jako dílčí

kompenzaci. Nebylo by to poprvé, co by vojenský diktátor podnikl

takový krok.“

Nadporučík si olízl rty. Toranovo prohlášení se zakládalo na

pravdě.

„Vaše jméno?“ zeptal se.

Toran využil momentální převahy. „Další otázky zodpovím až ve

své lodi. Číslo buňky si můžete zjistit v Hangáru; je registrovaná pod

jménem ‚Bayta‘.“

„Uprchlíka tedy nevydáte?“

„Možná Mezkovi. Pošlete svého pána!“

Rozhovor se zvrhl v šepot a nadporučík se prudce otočil.

„Rozežeňte dav!“ nařídil svým mužům s potlačovanou zuřivostí.

Elektrické biče se zvedly a dopadly. Ozvaly se výkřiky, dav se

zavlnil a rozprchl se.

Na cestě do Hangáru vypadl Toran ze zasnění jen jednou.

„Galaxie skákavá, to bylo něco, Bay! Tak jsem se bál…“

„Ano,“ přisvědčila pořád ještě roztřeseným hlasem a zadívala se

na něj očima, v nichž se zračila málem nábožná úcta. „Vůbec se ti to

nepodobalo.“

„No, já pořád nevím, co to do mě vjelo. Prostě jsem se mu

postavil s omračovací pistolí, s kterou bych asi ani neuměl pořádně

zacházet – a odmlouval jsem. Nevím, proč jsem to udělal.“

115

Zadíval se přes uličku vznášedla, které je odváželo z pláže do

blízkého Hangáru, na místo, kde se Mezkův klaun krčil ve spánku, a

zhnuseně dodal: „V životě mi nic nešlo hůř.“

Zpátky na základně nadporučík uctivě postával před

plukovníkem. „Výborně,“ komentoval plukovník. „Svůj úkol jste

splnil.“

Ale poručík hned neodešel. „Mezek ztratil tvář před davem,

pane,“ podotkl ponuře. „Bude nutné podniknout disciplinární akci,

aby byla obnovena jeho vážnost.“

„Už se na tom pracuje.“

Nadporučík se napůl otočil, ale pak ještě dopáleně dodal:

„Uznávám, pane, že rozkazy jsou rozkazy, ale nic mi v životě nešlo

hůř než stát před tím chlapem s omračovací pistolí a snášet všechny

jeho drzosti.“

116

14

Mutant

Kalganský „Hangár“ byla osobitá instituce, která se zrodila z

nutnosti nějak umístit ohromné množství lodí, na nichž přilétali

návštěvníci z vesmíru, a z další, logicky vyplývající nutnosti

uspokojit poptávku po jejich ubytování. Bystrý muž, kterého jako

prvního napadlo očividné řešení, se rychle stal milionářem. Jeho

dědicové – ať již pokrevní či finanční – patřili jistě mezi nejbohatší

lidi na Kalganu.

„Hangár“ se roztahoval na území mnoha a mnoha čtverečních

kilometrů. Jeho označení ani zdaleka dostatečně nevystihovalo jeho

podobu. V zásadě šlo o hotel – pro vesmírné lodě. Návštěvník si

zaplatí předem a lodi je přidělen prostor, z něhož může kdykoli

odletět. Turista pak žije ve své lodi jako obvykle. K mání jsou

přirozeně normální hotelové služby jako donáška jídla a léků za

příznivé ceny, jednoduché opravy lodí samotných a speciální

vnitrokalganská doprava za pakatel.

Návštěvník pak ve finále zaplatí jednu cenu za hotel a zároveň za

hangár, čímž ušetří. Majitelé si za dočasné pronajímání půdy přijdou

na slušný zisk. Vláda vybere ohromnou sumu na daních. Všichni

jsou šťastní, nikdo není bit. Jak jednoduché!

Muž, který teď kráčel ve stínu u okraje širokých chodeb, jež

spojovaly nesčetná křídla „Hangáru“, v minulosti dumal nad

originalitou a užitečností výše uvedeného systému, to ale byly úvahy

pro lenošné chvilky – a v současné době byly krajně nepatřičné.

Lodě se ve své výši i šíři tyčily v dlouhé řadě pečlivě

vyrovnaných stání a ten muž zavrhoval jednu řadu za druhou. V tom,

co teď dělal, byl odborník, a i když předběžné zkoumání

hangárového rejstříku nevyneslo nic než nejisté označení

117

specifického křídla – v němž se ovšem nacházely stovky lodí –, díky

své odbornosti dokázal oddělit hledané zrno od stovek plev.

V tom tichu se ozval sotva slyšitelný povzdech; muž zastavil a

splynul s obrysem jedné lodi. Ten lezoucí hmyz nestál pyšným

kovovým monstrům, která zde odpočívala, ani za povšimnutí.

Tu a tam záblesk světla z kruhového světlíku naznačil, že se

kdosi z organizované zábavy předčasně vrátil k prostším či

soukromějším potěšením.

Muž se zastavil a býval by se usmál, kdyby to měl ve zvyku.

Přinejmenším jeho mozkové závity předvedly ekvivalent úsměvu.

Loď, před níž se zastavil, byla elegantní a evidentně rychlá.

Přesně takovou osobitou konstrukci hledal. Nebyl to obvyklý model

– v té době většina lodí v daném sektoru galaxie buď imitovala

vzhled lodí z Nadace, anebo byla techniky Nadace přímo postavena.

Ale tahle byla zvláštní. Byla to loď z Nadace – už jenom kvůli těm

drobným výdutím, které skrývaly uzly ochranného štítu, s nímž

mohly cestovat jen lodě z Nadace. A našly by se i další znaky.

Muž nezaváhal ani na chvilku.

Elektronická bariéra, kterou nechala správa Hangáru zřídit podél

řady lodí na ochranu soukromí turistů, mu nedělala těžkou hlavu.

Lehce skrz ni pronikl, aniž spustila poplach – neznámý měl totiž k

dispozici hodně zvláštní neutralizátor.

V lodi se o nezvaném hostu tedy dozvěděli z ležérního, takřka

přátelského drnčení ztlumeného bzučáku, které se ozvalo v obývacím

pokoji, když malou fotobuňku na boku hlavní přestupové komory

zakryla dlaň.

A zatímco to úspěšné hledání pokračovalo, Toran a Bayta se za

ocelovými stěnami Bayty příliš bezpečně necítili. Mezkův šašek jim

sdělil, že jeho vyzáblá tělesná schránka se pyšní důstojným jménem

Magnifico Giganticus. Právě teď se hrbil nad stolem a hltal z talíře

před sebou jídlo.

Jeho smutné hnědé oči se co chvíli zvedly jen proto, aby mohly

sledovat Baytiny pohyby po kuchyni kombinované se spíží, kde se

posilňoval.

„Díky slabého človíčka zajisté nemají velkou hodnotu,“

zamumlal, „přesto vám ale děkuji, neboť v posledním týdnu se mi

118

vskutku dostalo jen zbytků – a ač je mé tělo slabé, chuť k jídlu mám

nemístně velkou.“

„Nu tak jez!“ vybídla ho Bayta s úsměvem. „Nemarni čas planým

děkováním. Myslím, že jsem jednou zaslechla takové přísloví o

vděčnosti, které se traduje ve středu galaxie…“

„Vskutku tu takové máme, má paní. Jistý mudrc prý jednou

pravil: ‚Vděčnost je nejlepší a nejúčinnější, když se nevyčerpá v

prázdných frázích.‘ Běda však, má paní, zdá se, že já sám nejsem než

kupa prázdných frází. Když mé prázdné fráze Mezka potěšily,

vysloužil jsem si jimi dvořanský plášť a velké jméno – neb z

dřívějška jsem byl znám jako Bobo, kteréžto jméno ho netěšilo –, a

když mé prázdné fráze Mezka rozmrzely, snesly se na mé nebohé

kosti rány pěstí a bičem.“

Z pilotní kabiny vešel Toran. „Teď už můžeme jen čekat, Bay.

Doufám, že Mezek dokáže pochopit, že loď Nadace je územím

Nadace.“

Magnifico Giganticus, někdejší Bobo, doširoka otevřel oči a

vykřikl: „Jak velká jest Nadace, před kteroužto se i krutí služebníci

Mezkovi klepou strachy.“

„I ty jsi tedy slyšel o Nadaci?“ zeptala se Bayta a pousmála se.

„A kdo o ní neslyšel?“ Magnificův hlas přešel do tajuplného

šepotu. „Říká se, že je to svět velké magie, ohňů, jež jsou s to strávit

planety, a tajemství ohromné síly. Říká se, že ani výkvět šlechtictva

galaxie si nemůže nárokovati takové cti a projevů podřízenosti, která

připadá jen přirozená prostému člověku, jenž může říci: ‚Jsem občan

Nadace‘ – byť by byl jen vesmírný popelář nebo nicka jako já.“

„Ale Magnifico,“ ozvala se Bayta, „s takovými proslovy to jídlo

nikdy nedojíš. Podívej, nesu ti ochucený mléčný koktejl. Je vážně

dobrý…“

Postavila na stůl džbánek a posunkem naznačila Toranovi, aby

vyšel z místnosti.

„Torie, co s ním teď uděláme?“ zeptala se a ukázala ke kuchyni.

„Jak to myslíš?“

„Vydáme ho, jestli Mezek přijde?“

„Nu, a co jiného?“ Z jeho hlasu čišelo znepokojení a gesto, s

nímž si odhrnul z čela zpocený pramen vlasů, to jen podtrhovalo.

119

„Než jsem sem přišel,“ pokračoval netrpělivě, „měl jsem jen

takovou neurčitou představu, že nám postačí doptat se na Mezka a

pak s ním začít jednat – jen jednat, jak vidíš, žádné konkrétní plány

jsem neměl.“

„Vím, jak to myslíš, Torie. Sama jsem ani moc nedoufala, že se s

Mezkem setkám, ale opravdu jsem si myslela, že bychom se mohli

aspoň trochu na vlastní kůži přesvědčit, co je to tu za svrab, a pak

tyhle informace předat někomu, kdo se o něco víc vyzná v téhle

mezihvězdné intrice. Já nejsem žádná románová špiónka.“

„Tak to jsme dva, Bay.“ Zkřížil ruce a zamračil se. „To je mi ale

polízanice. Nebýt té poslední zvláštní náhody, ani bychom se

nedozvěděli, že je Mezek tak zvláštní. Myslíš, že si pro svého šaška

přijde?“

Bayta na manžela upřela pohled. „Nevím, co bych si přála.

Nevím, co mám říct nebo udělat. A ty?“

V tu chvíli bzučák několikrát přerušovaně zacrčel. „Mezek!“

pohnuly se neslyšně Baytiny rty.

Magnifico stál ve dveřích, zorničky rozšířené, hlas kňouravý.

„Mezek?“

„Musím ho pustit dovnitř,“ zamumlal Toran.

Kontakt otevřel přechodovou komoru a vnější dveře se za

příchozím hned zavřely. Na kameře byla vidět jen jedna temná

postava.

„Je to jen jeden člověk,“ vydechl Toran, sklonil se k mikrofonu a

mírně roztřeseným hlasem se zeptal: „Kdo jste?“

„Snad byste mě měl pustit dál a hned to zjistíte, ne?“ ozvalo se

slabě ze sluchátka.

„Musím vás informovat, že jste na lodi Nadace, a tudíž podle

mezinárodní smlouvy na území Nadace.“

„To vím.“

„Vejděte dovnitř s prázdnýma rukama, nebo budu střílet. Jsem

dobře ozbrojený.“

„Rozumím!“

Toran otevřel vnitřní dveře a odjistil blaster. Palec se mu chvěl

těsně nad spouští. Ozvalo se pár kroků, pak se dveře rozlétly a

Magnifico vykřikl: „Není to Mezek, je to jenom člověk.“

120

Tento „člověk“ se šaškovi zasmušile poklonil. „Velmi trefné.

Nejsem Mezek.“ Zvedl ruce. „Nejsem ozbrojený a přicházím k vám

v míru. Mohl byste se uklidnit a odložit ten blaster. Z toho, jak se

vám klepe ruka, jsem dost nervózní.“

„Kdo jste?“ zeptal se Toran příkře.

„To bych se měl ptát já vás,“ odsekl cizinec, „protože pod

falešnou záminkou jste tu vy, ne já.“

„Jak to?“

„To vy se vydáváte za občana Nadace, když na téhle planetě

nemá licenci jediný kupec.“

„To není pravda. Jak byste to mohl vědět?“

„Protože na rozdíl od vás já občanem Nadace jsem a mohu to

dokázat svými doklady. A kde je máte vy?“

„Myslím, že byste měl radši vypadnout.“

„A to zase ne. Pokud něco víte o metodách Nadace, a to byste i

přes ten podvod mohl, víte, že pokud se do určité doby nevrátím na

loď, odešle se zpráva na nejbližší velitelství Nadace – takže

prakticky vzato pochybuji, že vám vaše zbraně budou k nějakému

užitku.“

Nastalo váhavé ticho a pak Bayta klidně prohlásila: „Odlož ten

blaster, Torane, a věř mu. Podle toho, co říká, žádný podvodník

nebude.“

„Díky,“ nechal se slyšet cizinec.

Toran položil pistoli na židli vedle sebe. „Co kdybyste nám teď

všechno vysvětlil?“

Cizinec zůstal stát. Byl to hřmotný dlouhán, tvář se mu skládala z

tvrdých plošek a bylo jaksi jasné, že se nikdy nesměje. V jeho očích

však žádná tvrdost nebyla.

„Zprávy se šíří rychle, obzvláště když jsou očividně k neuvěření.

Myslím, že na Kalganu není člověk, který by nevěděl, že dva turisti z

Nadace dnes dali za vyučenou Mezkovým mužům. Do večera jsem

už znal důležité detaily, a jak jsem řekl, na planetě kromě mne nejsou

žádní turisté z Nadace. O takových věcech víme.“

„Kdo? Jací tajemní my?“

121

„ My jsme my! Tak například já! Věděl jsem, že jste v Hangáru –

lidi zaslechli, jak o tom mluvíte. Umím se dostat k rejstříku a umím

si najít loď.“

Zničehonic se otočil k Baytě: „Vy jste z Nadace – narodila jste se

tam, že?“

„Že by?“

„Patříte k demokratické opozici – říkají tomu ‚podzemí‘. Vaše

jméno si nepamatuji, ale tvář ano. Odletěla jste teprve nedávno…

Kdybyste byla důležitější, určitě by se vám to nepodařilo.“

Bayta pokrčila rameny. „Dost toho víte.“

„Vím. Unikla jste s jedním mužem. Je to tenhle?“

„Záleží na tom?“

„Ne. Chci jen, abychom si dobře rozuměli. Mám pocit, že heslo

toho týdne, kdy jste nás tak spěšně opustila, znělo: ‚Seldon, Hardin a

svoboda.‘ Vaši buňku vedl Porfirat Hart.“

„Kde jste k tomu přišel?“ pustila se do něj Bayta. „Copak ho

policie dostala?“ Ačkoli se ji Toran pokusil zadržet, ona se mu

vymanila a popošla blíž k návštěvníkovi.

Muž z Nadace tiše odpověděl: „Nikdo ho nedostal. To jen

podzemí se šíří do všech stran a někdy i na prapodivná místa. Já jsem

kapitán Han Pritcher z Informační služby a sám vedu jednu buňku…

nesejde na tom, pod jakým jménem.“

Na okamžik se odmlčel a pak dodal: „Ne, nemusíte mi věřit. V

naší branži je krajní podezíravost mnohem prozíravější než její opak.

Ale měl bych se už dostat za úvod.“

„Ano,“ přitakal Toran, „to byste měl.“

„Mohl bych si sednout? Díky.“ Kapitán Pritcher si přehodil jednu

dlouhou nohu přes druhou a paži nechal volně pohupovat přes

opěradlo křesla. „Začnu konstatováním, že netuším, o co vám dvěma

jde. Vy dva nejste z Nadace, ale není těžké uhodnout, že jste z

nějakého nezávislého kupeckého světa. To mě nijak zvlášť

neznepokojuje. Mimochodem, čistě pro zajímavost – co si chcete

počít s tím chlapíkem, s tím klaunem, co jste ho unesli do bezpečí?

Když se ho budete držet, nastavujete vlastní krky.“

„To vám nemohu říct.“

122

„Hm-m-m. No, ani jsem si nemyslel, že byste mi to prozradili.

Ale jestli čekáte, že si pro něj za doprovodu lesních rohů, bubnů a

elektrických varhan přijde sám Mezek, tak si dejte pohov. Mezek

takhle nepracuje.“

„Cože?“ vyhrkl jak Toran, tak Bayta. A Magnifico, který v rohu

viditelně špicoval uši, radostí poskočil.

„Přesně tak. Sám jsem se s ním snažil spojit a vzal jsem to

mnohem důkladněji, než byste vy dva amatéři byli s to. Jenže to

nejde. Ten člověk nikde osobně nevystupuje, nenechává se

fotografovat ani simulovat a vídávají ho jen jeho nejbližší

spolupracovníci.“

„Že byste se o nás zajímal kvůli tomuhle, kapitáne?“ otázal se

Toran.

„Ne. Klíčem je klaun. Právě klaun je jedním z mála lidí, kteří ho

skutečně viděli na vlastní oči. Chci ho. On může být důkazem, který

potřebuju – a galaxie ví, že něco potřebuju –, abych Nadaci

probudil.“

„Copak ona se potřebuje probudit?“ přerušila ho Bayta ostře. „Jak

probudit? A chcete ji varovat jako demokratický rebel, nebo jako

agent tajné policie a provokatér?“

Kapitánovi ztuhla tvář. „Když je ohrožena celá Nadace, paní

revolucionářko, budou umírat jak demokraté, tak tyrani. Zachraňme

tyrany před větším nebezpečím, abychom je pak mohli svrhnout!“

„O jakém větším tyranovi tu mluvíte?“ obořila se na něj Bayta.

„O Mezkovi! Něco o něm vím, dost na to, abych si

několikanásobně vysloužil smrt, kdybych si počínal méně obezřetně.

Pošlete klauna ven. Tohle si žádá soukromí.“

„Magnifico,“ pokynula mu Bayta a klaun se nehlučně stáhl.

Kapitánův hlas byl vážný, rozrušený, a přesto tak tichý, že k

němu Toran i Bayta museli přistoupit blíž.

„Mezek je bystrý vůdce – tak bystrý, že si musí uvědomovat, jaké

výhody skýtá kouzlo a přitažlivost osobního vedení. Pokud se toho

vzdává, má k tomu důvod. A tímto důvodem nemůže být nic jiného

než to, že v osobním styku by vyšlo najevo něco, co se za žádných

okolností nikdo nesmí dozvědět.“

123

Mávnutím ruky pominul otázky a rychleji pokračoval: „Proto

jsem se vrátil do jeho rodiště a vyptával se u lidí, kteří kvůli svým

vědomostem už nebudou žít dlouho. Beztak jich je naživu jen hrstka.

Pamatují si dítě, které se narodilo před třiceti lety – smrt jeho matky

a jeho zvláštní mládí… Mezek totiž není člověk! “

Pritcherovi posluchači se v hrůze z nejasných následků odtáhli.

Ani jeden z nich je nedokázal zcela a úplně obsáhnout a pochopit, o

co jde, ale z té věty nebezpečí přímo čišelo.

„Je mutant,“ pokračoval kapitán, „a z jeho kariéry plyne, že

vysoce úspěšný. O jeho schopnostech nic nevím a netuším ani, jestli

je ‚supermanem‘ z našich thrillerů – a pokud ano, pak do jaké míry.

Nicméně to, že se za dva roky vypracoval od píky na diktátora

Kalganu, o mnohém vypovídá. Chápete to nebezpečí, ne? Může snad

Seldonův plán počítat s genetickou nahodilostí, která má za následek

nepředvídatelné biologické rysy?“

Bayta pomalu pronesla: „Já tomu nevěřím. Tohle je nějaký

komplikovaný podfuk. Proč nás Mezkovi muži nezabili, když mohli

a když on je takový superman?“

„Říkal jsem vám, že nevím, do jaké míry je mutací postižený.

Možná ještě není na Nadaci přichystaný a pak by bylo známkou

nejvyšší moudrosti nenechat se vyprovokovat. Co kdybyste mi

dovolili promluvit si s tím klaunem?“

Kapitán se obrátil k roztřesenému Magnificovi, který k tomu

rozložitému, drsnému chlapovi před sebou očividně nechoval velkou

důvěru.

„Viděl jsi Mezka na vlastní oči?“ zeptal se kapitán pomalu.

„To tedy viděl, a až příliš dobře, vážený pane. A rovněž jsem na

vlastní kůži pocítil jeho pádnou ruku.“

„O tom nepochybuji. Mohl bys ho popsat?“

„Hrozím se na něj vzpomínati, ctěný pane. Jest to člověk

mohutné tělesné konstrukce. V porovnání s ním byste vy sám

vypadal jako tyčka. Kštici má jasně karmínovou a i při vynaložení

veškeré síly jsem nedokázal pohnouti jeho nataženou rukou ani o

vlas.“ Magnificovo vyhublé tělo teď vypadalo jako pytlíček kostí.

„Pro pobavení svých generálů či pro svou vlastní potěchu mne často

za prst zaklesnutý v mém opasku nechával viseti z hrozivé výšky,

124

zatímco jsem drkotavě recitoval poezii. A postavil mne na nohy až

po dvacátém verši – z nichž jeden každý musel býti improvizovaný a

dokonalý, jinak jsem musel začíti znovu. Je to muž nevýslovné síly,

ctěný pane, své moci krutě zneužívá – a jeho oči, ctěný pane, ty

nikdy nikdo živý nespatřil.“

„Cože? Co si pod tím posledním mám představit?“

„Nosí prapodivné brýle, ctěný pane. Povídá se, že jsou

neprůhledné a že on sám vidí díky mocné magii, jež dalece přesahuje

lidské schopnosti. Slyšel jsem,“ pokračoval tiše a záhadně, „že

spatřiti jeho oči znamená spatřiti smrt – a že svýma očima zabíjí,

ctěný pane.“

Magnificovy oči těkaly z jedné soustředěné tváře na druhou.

Otřásl se. „Je to pravda. Je to pravda, přísahám na svůj život.“

Bayta se zhluboka nadechla. „Vypadá to, že máte pravdu,

kapitáne. Chcete převzít velení?“

„Tak se podívejme, jak si stojíme. Nedlužíte tu nic? Je bariéra

nad vámi průchodná?“

„Můžu odletět kdykoli.“

„Pak odleťte. Mezek si možná nechce znepřátelit Nadaci, ale

kdyby nechal Magnifica uprchnout, vystavil by se strašnému riziku.

Právě proto se nejspíš kvůli tomu chudákovi strhl takový povyk.

Jenže nahoře na nás můžou číhat lodě. A když se ztratíte ve vesmíru,

na koho ten zločin asi hodí?“

„Máte pravdu,“ souhlasil Toran nevesele.

„Na druhou stranu máme štít a jsme pravděpodobně rychlejší než

jakékoli plavidlo v jejich flotile, takže jakmile vyletíte z atmosféry,

po neutrálu obepište křivku na druhou polokouli a odtud si to s

největším zrychlením namíříme do vesmíru.“

„Ano,“ přisvědčila Bayta studeně, „a až budeme zpátky na

Nadaci, tak co, kapitáne?“

„Tam snad budete vystupovat jako loajální občané Kalganu, ne?

A já přece nevím nic, co by svědčilo o opaku, ne?“

Nikdo nic neřekl. Toran se obrátil k řízení. Loď se neznatelně

zhoupla.

Teprve když Toran nechal Kalgan dost daleko za sebou, aby se

pokusil o první mezihvězdný skok, ukázaly se kapitánu Hanu

125

Pritcherovi na tváři sotva postřehnutelné vrásky – to proto, že jediná

Mezkova loď se jim ani v nejmenším nepokusila zkřížit cestu.

„Vypadá to, jako by Magnifica nechal s námi utéct,“ prohodil

Toran. „To pro vaši verzi moc nesvědčí.“

„Pokud ovšem,“ opravil ho kapitán, „Mezek nechce, abychom

klauna unesli – a v tom případě to nevypadá dobře pro Nadaci.“

Až po posledním skoku, když jim na Nadaci zbýval už jen kousek

letu na neutrál, dorazily na loď po ultravlnách první zprávy.

Sotva zmínku si mezi nimi vysloužila jedna aktualita. Podle

všeho jakýsi diktátor – znuděný moderátor se ho ani neobtěžoval

jmenovat – vznesl k Nadaci protest kvůli únosu jednoho svého

dvořana. Pak hlasatel přešel ke sportovním zprávám.

„Tak on je přece jen krok před námi,“ pronesl kapitán Pritcher

mrazivě a pak zamyšleně dodal: „Je připraven vytrhnout proti Nadaci

a tohohle incidentu využije jako záminky. To nám komplikuje

situaci. Budeme muset jednat bez pořádné přípravy.“

126

15

Psycholog

Nebyla to náhoda, že takzvaná „čistá věda“ byla na Nadaci tou

nejsvobodnější formou života. V galaxii, kde převaha – dokonce

přežití – Nadace stále ještě závisely na technologické převaze

(přestože v posledních sto padesáti letech měla k dispozici

nezanedbatelné vojenské síly), měli vědci do jisté míry zaručenou

beztrestnost. Byli životně důležití a věděli to.

Rovněž nebyla žádná náhoda, že Ebling Mis – jen ti, kteří ho

neznali, mu před jméno a za jméno přidávali všechny jeho tituly –

byl tou nejsvobodnější formou života v celé oblasti „čisté vědy“ na

Nadaci. Na planetě, kde věda požívala úcty, byl Vědcem s velkým V

a tomu se nikdo nesmál. Byl nezbytný a věděl to.

A tak se přihodilo, že když ostatní poklekali, on to odmítal a

halasně dodával, že jeho předci před žádným podělaným starostou

nehrbili hřbet. Za časů jeho předků se starostové navíc volili, podle

libosti byli z úřadu taky vykopáváni a dědila se jen demence.

Stejně tak se přihodilo, že když se Ebling Mis rozhodl umožnit

starostovi, aby jej poctil audiencí, nečekal, až jeho žádost vystoupá

oficiální cestou po rigidní hierarchii nahoru a až se zase kladná

odpověď snese toutéž cestou dolů, ale hodil na sebe to méně ošuntělé

sáčko ze svých dvou, narazil si na hlavu prapodivnou hučku

nemožného vzhledu, navíc si přes výslovný zákaz zapálil doutník a

navzdory neúčinnému blekotání stráží vrazil do starostova paláce.

Na přítomnost narušitele Jeho Excelenci upozornily postupně

sílící protesty a na ně navazující nesrozumitelné kletby, které kdosi

vykřikoval jako tur.

Starosta pomalu odložil lopatku, vstal a poznenáhlu se zamračil.

Rád si totiž dopřával každodenní odpočinek od práce, a pokud to

127

počasí dovolilo, trávil dvě hodiny po obědě na zahradě. V jeho

zahradě rostly květiny ve čtvercích a obdélnících, s přísnou

pravidelností se tu střídaly řady červených a žlutých květů, s troškou

fialové v rozích, to vše přesně ohraničené zelení. V jeho zahradě ho

nikdo nerušil – nikdo!

Indbur si stáhl rukavice umazané od hlíny a vyrazil k malým

dveřím do zahrady.

„Co to má znamenat?“ zazněla nevyhnutelná otázka.

Přesně tutéž otázku s naprosto stejným slovosledem a intonací

položila při podobných příležitostech od počátku lidstva neuvěřitelně

rozmanitá řada mužů. Není známo, že by ji byl kdo položil kvůli

něčemu jinému než kvůli zdůraznění vlastní důstojnosti.

Odpověď byla ovšem tentokrát víc než názorná, protože Misovo

tělo proletělo za hlasitého řevu dovnitř, mávajíc pěstí na ty smělce,

kteří pořád ještě drželi cáry jeho saka.

Indbur pochmurně, nespokojeně povytáhl obočí a vykázal tak

stráže ven. Mis se zatím sehnul pro poničený klobouk, setřásl z něj

zhruba čtvrtinu hlíny a vrazil si ho do podpaží.

„Tak podívejte se, Indbure, těm vašim prašivým knechtům pošlu

účet za jedno slušné sako. To jsem mohl nosit ještě dlouho.“ Vědec

funěl a utíral si čelo, to vše jen mírně teatrálně.

Starosta stál jako ztělesněná nespokojenost a z nadoblačné výšky

svých sto šedesáti centimetrů nadutě konstatoval: „Nedoneslo se mi,

pane Misi, že byste žádal o audienci. Rozhodně jsem vám žádnou

neudělil.“

Ebling Mis sjel starostu užaslým, nevěřícným pohledem. „Ga-

LAXI-e, Indbure, copak jste včera nedostal můj lístek? Svěřil jsem

ho den předtím tomu poskokovi v purpurové uniformě. Předal bych

vám ho osobně, ale vím, jak si potrpíte na formality.“

„Tak na formality!“ Starosta obrátil oči v sloup a pak ztěžka

prohlásil: „Slyšel jste někdy slovo organizace? Napříště si budete

muset podat žádost o audienci v náležitém trojím vyhotovení, a to ve

vládním úřadu, který byl za tímto účelem zřízen. Pak si počkáte, až

vám po náležitém zvážení přijde vyrozumění s termínem audience.

Na ni se pak dostavíte v patřičném oblečení – v patřičném oblečení,

rozumíte? – a v náležité úctě. Můžete odejít.“

128

„Co je na mém oblečení špatného?“ otázal se Mis rozhořčeně.

„Bylo to moje nejlepší sako, dokud se na něj nezačali sápat ti vaši

zatracení pochopové. A odejdu, jen co vyřídím, co jsem přišel

vyřídit. Ga-LAXI-e, kdyby se to netýkalo Seldonovy krize, odešel

bych teď hned.“

„Seldonova krize!“ Indbur poprvé projevil zájem. Mis byl přece

jen skvělý psychohistorik – bezpochyby nebezpečný demokrat,

hulvát a rebel, ale i psychohistorik. Ve své nejistotě starosta dokonce

ani nekomentoval bodnutí u srdce při pohledu na to, jak Mis

bezstarostně utrhl kvítko, s očekáváním si k němu přivoněl a pak ho s

pokrčeným nosem odhodil.

„Šel byste za mnou?“ zeptal se Indbur ledově. „Tahle zahrada se

pro vážný rozhovor nehodí.“

Cítil se lépe ve své vyvýšené židli za mohutným stolem, zpoza

něhož mohl shlížet na těch pár vlasů, které zcela nedostatečně

skrývaly růžovou kůži nad Misovým čelem. Cítil se mnohem lépe,

když Mis začal zcela automaticky hledat neexistující židli a pak

zůstal stát a jen rozpačitě přešlapoval. A vůbec nejlépe se cítil, když

po důkladném zmáčknutí správného knoflíku přiklusal podřízený v

livreji, uctivě skloněný došel až ke stolu a položil naň objemnou

knihu s kovovou vazbou.

„Nuže, abychom tento neschválený rozhovor vyřídili co možná

nejdříve,“ začal Indbur, který se zase cítil na koni, „vyjádřete se

pokud možno stručně.“

„Víte, na čem poslední dobou pracuji?“ zeptal se Ebling Mis

ležérně.

„Mám tu vaše zprávy,“ opáčil starosta se zadostiučiněním, „spolu

s jejich schválenými shrnutími. Pokud tomu dobře rozumím, vaše

zkoumání psychohistorické matematiky má duplikovat práci Hariho

Seldona a pro dobro Nadace nakonec vysledovat cestu, jakou se má

její budoucnost ubírat.“

„Přesně tak,“ přisvědčil Ebling Mis suše. „Když Seldon založil

Nadaci, moudře mezi vědce na Terminu nezařadil žádné

psychohistoriky – to aby Nadace vždy poslepu našla cestu historické

nutnosti. Svůj výzkum jsem do velké míry založil na náznacích, které

jsem objevil v Časovém trezoru.“

129

„Toho si jsem vědom, Misi. Opakovat to je plýtváním času.“

„Já nic neopakuju,“ zavřískl Mis, „protože to, co vám teď řeknu,

v žádné z těch zpráv není.“

„Co to má znamenat? Jak je možné, že to není ve zprávách?“

otázal se Indbur hloupě. „Jak by…“

„Ga-LAXI-e! Nechte mě to říct po mém, vy ohavný pidimužíku!

Přestaňte mi vkládat slova do úst a zpochybňovat každé moje tvrzení,

nebo odsud vypadnu a nechám vám to tu všechno spadnout na hlavu.

Pamatujte, vy šašku prašivý, Nadace to přežije, protože musí, ale

jestli teď odsud odkráčím, pak vy ne.“

Mrskl kloboukem o zem, až se rozlétla hlína, vyskákal po

schůdcích na vyvýšené pódium, kde stál starostův stůl, rázně odsunul

papíry z rohu a posadil se.

Indburovi zoufale blesklo hlavou, že by mohl zavolat stráže, nebo

spustit blaster zabudovaný do stolu. Ale Mis ho častoval tak

zuřivými pohledy, že se vzmohl jen na servilně přívětivý výraz.

„Doktore Misi,“ pokusil se o formální tón, „musíte…“

„Sklapněte,“ přerušil ho Mis prudce, „a poslouchejte. Jestli tady

tohle,“ praštil dlaní do kovových desek obsahujících svázané papíry s

výpočty, „jsou moje úchvatná sebraná hlášení, tak je klidně můžete

vyhodit. Jakékoli moje hlášení projde nejdřív rukama zhruba dvaceti

úředníků, pak se dostane k vám a pak zase po toboganu dolů přes

dalších dvacet úředníků. To je všechno v pořádku, pokud v těch

zprávách není nic, co byste chtěl utajit. No, a já tu mám něco

zatraceně tajného. Je to tak tajné, že ani ti chlapci, co pro mě pracují,

o tom nemají ani tušení. Samozřejmě že tu práci odvedli, ale každý

na malém, nespojitém kousku – a já to celé poskládal. Víte, co je

Časový trezor zač?“

Indbur přikývl, ale Mis hlasitě pokračoval dál a evidentně se u

toho dobře bavil. „No ale já vám to vyložím tak jako tak, protože jen

ga-LAXI-e ví, jak dlouho jsem si tuhle prašivou situaci představoval.

A vidím vám až do žaludku, vy podvodníčku jeden. Ruku máte hned

vedle knoflíku, kterým můžete zavolat tak pět set ozbrojenců, aby mě

vyřídili, bojíte se ale toho, co vím – bojíte se Seldonovy krize. Krom

toho, jestli se dotknete čehokoli na tom stole, urazím vám tu vaši

130

prašivou palici dřív, než se sem někdo dostane. Beztak jste vy a váš

otec bandita a dědeček pirát vysávali Nadaci už dost dlouho.“

„Tohle je zrada,“ drmolil Indbur.

„To si pište, že jo,“ radoval se škodolibě Mis, „ale co s tím budete

dělat? Jestli dovolíte, budu vám vyprávět o Časovém trezoru. Hari

Seldon nechal zbudovat tenhle Časový trezor, aby nám pomohl v

nesnázích. V každé krizi nám Seldonova simulace podá pomocnou

ruku – a taky vysvětlení. Prozatím se odehrály čtyři krize – a

proběhla čtyři vystoupení. Poprvé se Seldon objevil, když první krize

kulminovala. Podruhé se ukázal po zdárném vyřešení druhé krize. V

obou případech byli naši předkové v sejfu a naslouchali mu. Při třetí

a čtvrté krizi ho ignorovali – nejspíš proto, že ho nebylo potřeba, ale

podle posledních zkoumání, o nichž v těch vašich hlášeních

mimochodem není ani slovo, se zdá, že se i tehdy objevil v pravý

čas. Chápete?“

Nečekal na odpověď. Konečně se zbavil vyhaslého špačku

doutníku, vytáhl nový, zapálil si ho a prudce vyfoukl kouř.

„Oficiálně jsem se snažil obnovit psychohistorii jako vědní

disciplínu. Jenže toho hned tak někdo nedosáhne a nestihne se to ani

za jedno století. Ale v jednodušších základních poučkách jsem

dosáhl pokroku a použil to jako záminku k tomu, abych se mohl vrtat

v Časovém trezoru. Povedlo se mi určit, a to s poměrně slušnou

jistotou, kdy přesně se Hari Seldon znovu objeví. Jinými slovy vám

mohu prozradit, kdy nadcházející Seldonova krize vyvrcholí.“

„Jak je daleko?“ dožadoval se Indbur nervózně.

Mis vesele a nonšalantně odpálil avizovanou bombu: „Za čtyři

měsíce. Za čtyři prašivý měsíce, minus dva dny.“

„Za čtyři měsíce?“ opáčil Indbur nezvykle vehementně.

„Nemožné.“

„Houbeles nemožné.“

„Čtyři měsíce? Chápete, co to znamená? Krize by přece musela

nazrávat několik let, kdyby měla vyvrcholit už za čtyři měsíce…“

„A proč ne? Existuje snad nějaký přírodní zákon, podle něhož se

tohle nazrávání musí odehrávat všem na očích?“

„Nám ale nic nehrozí. Žádný Damoklův meč nad námi nevisí.“

Indbur samou úzkostí málem lomil rukama. Náhle do něj znovu vjel

131

vztek a zařval: „Byl byste od té lásky a seskočil ze stolu, abych si

mohl dát věci do pořádku? Jak mám podle vás asi přemýšlet?“

Překvapený Mis se ztěžka zvedl a přesunul se o kus dál.

Indbur horečnatě vracel věci na jejich vyhrazená místa a při tom

drmolil: „Nemáte právo sem takhle chodit. Kdybyste předložil svou

teorii…“

„Není to teorie.“

„Já říkám, že to je teorie. Kdybyste ji předložil spolu s důkazy a

argumenty náležitým způsobem, šla by do Ústavu historických věd.

Tam by ji bývali mohli náležitě zpracovat, výslednou analýzu by

předložili mně a pak by samozřejmě byla podniknuta patřičná

opatření. Takhle jste mě otravoval úplně zbytečně. Á, tady to je.“

V ruce držel průsvitný stříbřitý papír a mával jím na

psychohistorika.

„Tohle je krátké shrnutí naší zahraniční politiky, které každý

týden osobně pořizuji. Poslouchejte – dotáhli jsme jednání týkající se

obchodní dohody s planetou Mores, pokračujeme v jednáních s

Lyonesse, poslali jsme delegaci na nějakou oslavu do Bonde,

obdrželi jakousi stížnost z Kalganu a slíbili ji prošetřit, ohradili jsme

se proti drsným obchodním praktikám na Aspertě a oni slíbili, že vše

prošetří – a tak dále a tak dále.“ Starosta pohledem projel celý

seznam šifrovaných poznámek a pak papír založil na náležité místo v

náležitém pořadači v náležité přihrádce.

„Říkám vám, Misi, všude jen klid a mír…“

Dveře na protějším, dosti vzdáleném konci místnosti se otevřely a

dovnitř vešel hodnostář v prostém obleku – vstoupil tak dramaticky,

že nemohlo jít o nějaké nacvičené divadlo.

Indbur se zpola zvedl. Točila se mu hlava a přepadal ho pocit

naprosté neskutečnosti, který se dostavuje tehdy, když se děje příliš

mnoho věcí najednou. Jako by nestačilo, že ho vyrušil Mis a

otravoval ho svými výlevy, teď ho ještě bez ohlášení, stejně

nenáležitě, a tudíž znepokojivě vyrušil jeho tajemník, který

přinejmenším zná pravidla protokolu.

Tajemník poklekl a hluboce sklonil hlavu.

„Nuže?!“ ozval se starosta břitce.

132

Tajemník promluvil s tváří skloněnou k zemi: „Excelence, podle

předchozích instrukcí – vašeho rozkazu X20-651 – byl po návratu z

Kalganu zadržen kapitán Han Pritcher z Informační služby a čeká na

popravu. Jeho doprovod je vyšetřován ve vazbě. Podrobné hlášení již

bylo vypracováno.“

Zmučený Indbur zopakoval: „Podrobné hlášení již bylo

vypracováno. Nuže?! “

„Excelence, kapitán Pritcher mlhavě popsal nebezpečné plány

nového kalganského diktátora. Podle předchozích instrukcí – vašeho

rozkazu X20-651 – mu nebylo poskytnuto oficiální slyšení, ale jeho

postřehy byly zaznamenány a bylo vypracováno podrobné hlášení.“

„Podrobné hlášení bylo přijato,“ zařval Indbur. „Nuže?!“

„Excelence, před čtvrt hodinou jsme obdrželi zprávy ze

salinnianské hranice. Na území Nadace bez povolení pronikly lodě,

které byly identifikovány jako kalganské. Tyto lodě jsou ozbrojené.

Došlo k boji.“

Tajemník se skláněl tak, že málem přepadal. Indbur zůstal stát.

Ebling Mis se otřásl, oddusal k tajemníkovi a prudce mu poklepal na

rameno.

„No tak, měl byste se postarat, ať tohohle kapitána Pritchera

propustí a pošlou ho sem. Jděte.“

Tajemník odešel a Mis se vrátil k starostovi. „Neměl byste uvést

mašinérii do pohybu, Indbure? Však víte, čtyři měsíce.“

Indbur zůstal se skelným pohledem stát. Vypadalo to, že živý z

něj zůstal jen jeden prst – a ten na hladké desce stolu rychle črtal

trojúhelníčky.

133

16

Konference

Když se sedmadvacet nezávislých kupeckých planet, které spojuje

jen nedůvěra k mateřské planetě Nadaci, má sejít na sněmu a každá

planeta se nadouvá pýchou vzešlou z vlastní malosti, zocelenou

izolovaností a zahořklou z věčného nebezpečí, vyznačují se

předběžná jednání úzkoprsostí tak šokující, že by zdeprimovala

sebehouževnatějšího člověka.

Nestačí jen dopředu dohodnout metody hlasování a počet

zastupitelů – zdali se bude odvíjet podle počtu obyvatelstva, nebo

jestli bude mít každá planeta jeden hlas. Vždyť jde o komplikované

otázky s politickým dopadem. Nestačí si vyjasnit, kdo bude mít

přednost u stolu, ať už jednacího či jídelního, což jsou zase spletité

otázky se společenským dopadem.

Hlavním jablkem sváru se stalo místo konání – protože v tom

případě přichází ke slovu silný lokálpatriotismus. Po mnoha

křivolakých odbočkách, jež jsou diplomatům vlastní, padl los na

planetu Radole, kterou někteří kritici doporučovali již na začátku,

neboť v její prospěch logicky hrála její centrální poloha.

Radole byl malý svět – a co se vojenského potenciálu týče, ze

všech sedmadvaceti možná nejslabší. To byl mimochodem další

faktor, který hrál při volbě místa konference v jeho prospěch.

Šlo o „pásový“ svět, kterých je v galaxii dost a dost, ovšem ty

obydlené jsou vzácnou výjimkou. Jinými slovy to byl svět, jehož dvě

poloviny čelí monotónním teplotním extrémům žáru a mrazu a kde

podmínky k životu skýtá jen uzoučký pás v příšeří, obepínající celou

planetu.

Těm, kteří na podobnou planetu dosud nohou nevkročili, připadá

takový svět nehostinný, přitom se však na strategicky rozmístěných

134

místech najdou oblasti, které svědčí o opaku – a hlavní město Radole

se nacházelo v jedné z nich.

Rozkládalo se na povlovných stráních úpatí rozeklaných hor,

které se tyčily na okraji studené polokoule a zadržovaly děsivý led.

Nad městem proudil teplý, suchý vzduch sluneční polokoule, z hor se

zase potrubím vedla voda – takže se z Radole stala jakási obrovská

zahrada, zalitá věčnými jitřními paprsky věčného června.

Každý dům obklopovaly květinové záhony, otevřené krotkým

živlům. Každá zahrada byla úrodným pařeništěm, kde se na vývoz

pěstovaly přepychové květiny fantastických tvarů – až se z Radole

málem stal zemědělský svět, namísto typicky kupeckého.

Takže město Radole bylo na té hrozné planetě oázou přívětivosti

a přepychu – kousíčkem ráje – a i to sehrálo svou roli v logice volby.

Cizinci přiletěli ze všech ostatních šestadvaceti kupeckých planet:

delegáti, manželky, sekretářky, novináři, lodě a posádky – počet

obyvatelstva na Radole se takřka zdvojnásobil, což planetární zdroje

vystavilo skutečné zatěžkávací zkoušce.

Ale i mezi flamendry si jen hrstka lidí neuvědomovala, že se v

galaxii rozhořívá pomalá, ospalá válka.

Za prvé tu bylo mnoho lidí, kteří věděli málo a byli velmi

sebejistí…

Jako například mladý vesmírný pilot, který na stužce baretu nosil

havenskou kokardu a který i skrz sklenici před očima dokázal

zachytit pobavené pohledy radolské dívky naproti němu. Říkal

zrovna:

„Abychom se sem dostali, museli jsme záměrně proletět válečnou

zónou. Zhruba světelnou minutu jsme letěli na neutrál, těsně kolem

Horleggoru…“

„Horleggoru?“ skočil mu do řeči nohatý Radolan, který byl

hostitelem tohoto konkrétního večírku. „Tam přece dostal Mezek

minulý týden pořádně na frak, ne?“

„Kde jste slyšel, že Mezek dostal na frak?“ dožadoval se pilot

povýšeně.

„Hlásili to v rádiu Nadace.“

„Fakt? Jenže věc se má tak, že Mezek Horleggor obsadil. Skoro

jsme to napálili do konvoje jeho lodí, a ty vyrazily právě odtamtud.

135

Když člověk zůstane tam, kde svedl bitvu, zatímco vítěz spěšně

prchne, nemůže o nějaké drtivé porážce ani mluvit.“

„Nemluvte takhle,“ ozval se nějaký vysoký zastřený hlas.

„Nadace vždycky ze začátku dostává na hubu. Ale však ono se

ukáže, stačí, když si sednete na zadek a budete to sledovat. Stará

dobrá Nadace ví, kdy vrátit úder. A pak – bum!“ zakončil ten špatně

artikulující člověk a doprovodil to opileckým úsměvem.

„Stejně,“ ozval se pilot z Havenu po krátké odmlce, „jak říkám,

viděli jsme Mezkovy lodě a ty vypadaly dost dobře, fakt dost dobře.

Něco vám povím – vypadaly nové.“

„Nové?“ opáčil Radolan zamyšleně. „Oni si je staví sami?“ Utrhl

lísteček z převislé větve, zlehka k němu přivoněl a skousl ho mezi

zuby, takže mu do úst vytekla z dužniny zelená šťáva vydávající

mátovou vůni. „To mě chcete přesvědčit, že porazili flotilu Nadace

podomácku vyrobenými loďmi? Ale no tak.“

„Viděli jsme je na vlastní oči, doktore. A loď od komety ještě

poznám, víte?“

Radolan se sklonil těsně k pilotovi. „Víte, co myslím.

Poslouchejte, nebudeme si nic namlouvat. Války nezačínají jen tak

pro nic za nic – a nás vede pár hlaviček otevřených. Ti vědí, co

dělají.“

Onen přiopilý delegát nečekaně hlasitě prohlásil: „Sledujte starou

dobrou Nadaci. Tam čekaj na poslední minutu a pak – bum!“ Tupě se

zašklebil na dívku a ta se od něj odtáhla.

Radolan se nechal slyšet: „Tak třeba byste si, člověče, mohl

myslet, že tenhle Mezek má všechno pod palcem. Á-áni omylem,“

zamával prstem. „Co jsem slyšel – a bylo to z hodně vysokých míst,

to mi věřte –, tak je s námi. My ho financujem a ty lodě jsme nejspíš

postavili taky my. Podívejme se na to realisticky – asi to tak bylo.

Jasněže nakonec Nadaci neporazí, ale jen ji pořádně nalomí – a pak

se do toho vložíme my.“

„A o ničem jiném mluvit neumíš, Kleve?“ ozvala se dívka. „Jen o

válce? Už mě nudíš.“

Pilot z Havenu převelice galantně navrhl: „Změňme téma. Přece

nemůžeme dámy nudit.“

136

Onen orosený člověk zanotoval refrén a džbánkem bušil do

rytmu. Dočasné dvojice se s hihňáním zase rozpadly a ze slunečních

lázní v pozadí se vynořilo několik dalších párků.

Rozhovory nabraly povšechnější, rozmanitější a rozplizlejší

podoby…

Pak tu byli ti, kteří věděli o něco více a byli méně sebejistí.

Tak jako jednoruký Fran, jehož hřmotná tělesná schránka

oficiálně zastupovala Haven a který si v důsledku toho žil na vysoké

noze a rozvíjel nová přátelství – s ženami, když mohl, a s muži, když

nebylo zbytí.

Poprvé si odpočinul až na sluneční plošince domku, který stál na

kopci a patřil jednomu z jeho nových přátel. (Nakonec si na Radole

odpočal vlastně jen dvakrát.) Tím novým přítelem byl Iwo Lyon,

radolská spřízněná duše. Iwův dům stál opodál, poněkud stranou od

shluku těch dalších podobných budov, a v tom moři květinových

vůní a hmyzího cvrkotu působil skoro jako osamělý ostrov. Sluneční

plošina byla travnatým a dobře zastřiženým pásem, který se zemí

svíral úhel pětačtyřiceti stupňů. A právě na něm se vyvaloval Fran a

nasával sluneční paprsky.

„Nic takového na Havenu nemáme,“ prohodil.

„Tak to bys měl vidět studenou stranu,“ odpověděl Iwo ospale.

„Třicet kilometrů odsud je místo, kde kyslík teče jako voda.“

„Nehoupej mě.“

„Fakt.“

„Tak já ti něco řeknu, Iwo, za starých časů, ještě než mi to

užvejklo ruku, jsem prolítal vesmír křížem krážem, víš – a tomuhle

nebudeš věřit, ale…“ Následující historka se neskutečně táhla a Iwo

jí věru moc nevěřil.

Mezi zíváním Iwo prohodil: „Ti mladí už nejsou ze stejného těsta

jako my za našich časů, tak to je.“

„Ne, asi ne… I když, počkej,“ rozohnil se náhle Fran, „to neříkej.

Vykládal jsem ti přece o svém synkovi, ne? Tak ten je ze staré školy,

abys věděl. Sakra, z něj bude jednou skvělej kupec. Potatil se, potatil,

až na to, že se oženil.“

„Jako že uzavřel právní smlouvu? S holkou?“

137

„Přesně tak. Nechápu, co ho k tomu vedlo. Na líbánky jeli na

Kalgan.“

„Na Kalgan? Na Kalgan? A kdy to u galaxie bylo?“

Fran se usmál a významně prohlásil: „Pár dní před tím, než

Mezek vyhlásil válku Nadaci.“

„Vážně?“

Fran přikývl a dalším kývnutím Iwovi naznačil, aby se k němu

naklonil. Pak chraplavě dodal: „Jestli si to necháš pro sebe, mohl

bych ti vlastně prozradit i víc. Můj chlapec neletěl na Kalgan jen tak

zbůhdarma. Přirozeně bych nerad roznášel, kvůli čemu tam vlastně

letěl, ale podívej se na současnou situaci a můžeš to dost dobře

odhadnout. V každém případě byl můj kluk pro tu práci jako dělaný.

My kupci jsme už potřebovali trochu bengálu.“ Prohnaně se usmál.

„Je to tady. Neprozradím, jak jsme to zaonačili, ale – můj kluk letěl

na Kalgan a pak Mezek vyslal lodě. Můj kluk!“

Na Iwa to udělalo náležitý dojem. Na oplátku i on začal být

sdílnější. „To je dobré. Víš, co se říká – prý máme pět set lodí, které

můžeme v pravý čas nasadit do boje.“

„Možná víc než to,“ prohlásil Fran autoritativně. „Tohle je

skutečná strategie. Takovouhle mám moc rád.“ Hlasitě se podrbal na

břiše. „Ale nezapomínej, že i Mezkovi to pěkně pálí. Ta bitva u

Horleggoru mi dělá starosti.“

„Slyšel jsem, že přišel o deset lodí.“

„Jasně, ale měl jich o sto víc a Nadace se musela stáhnout. Je jen

dobře, že ty tyrany porazí, ale vůbec ne takhle bleskově.“ Zavrtěl

hlavou.

„A já se ptám: odkud bere Mezek lodě? Všude se povídá, že mu

je vyrábíme my.“

„My? Kupci? Haven má největší loděnice ze všech nezávislých

světů a my zatím stavěli výhradně pro sebe. Předpokládáš, že by

jakákoli naše planeta budovala pro Mezka flotilu, aniž by to

preventivně projednala s ostatními a získala je pro společnou

politiku? To je… nesmysl.“

„No tak odkud je má?“

Fran pokrčil rameny. „Asi si je staví sám. To mi taky dělá

vrásky.“

138

Fran zamrkal proti sluníčku a zakroutil špičkami na hladkém

dřevě nalakované nožní opěrky. Pomalu usnul a jeho tiché chrápání

splynulo s cvrkotem hmyzu.

A nakonec tu byla hrstka těch, jejichž vědomosti byly obsáhlé, a

ti si jistí nebyli vůbec.

Jako například Randu, jenž pátý den celokupecké konference

vešel do Ústředního sálu a setkal se tam se dvěma muži, které

předtím požádal o schůzku. Pět set sedadel zelo prázdnotou – a mělo

to tak zůstat.

„My tři představujeme zhruba polovinu vojenského potenciálu

Nezávislých kupeckých světů,“ pronesl Randu, sotva se posadil.

„Ano,“ přisvědčil Mangin z Issu, „já i můj kolega jsme tuto

skutečnost již komentovali.“

„Budu mluvit k věci,“ pokračoval Randu, „a naprosto upřímně.

Nemám zájem o nějaké handrkování ani o slovíčkaření. Naše situace

se radikálně zhoršila.“

„A to vinou –“ pobídl ho Ovall z Mnemonu.

„Událostí ani ne hodinu starých. Prosím vás! Od začátku. Za

prvé, naši situaci jsme si nezavinili a je nejisté, zdali ji můžeme nějak

ovlivnit ve svůj prospěch. Původně jsme nejednali s Mezkem, ale s

několika jinými, zejména s někdejším vojenským diktátorem

Kalganu, kterého Mezek porazil, když se nám to nejméně hodilo.“

„Ano, ale Mezek ho úctyhodně zastoupil,“ připomněl Mangin. „V

detailech se nešťourám.“

„To si budeš moct dovolit, až budeš znát všechny detaily.“ Randu

se naklonil a položil ruce na stůl dlaněmi nahoru ve výmluvném

gestu.

„Před měsícem jsem poslal synovce a jeho manželku na Kalgan.“

„Tvého synovce!“ vykřikl Ovall Gri překvapeně. „Nevěděl jsem,

že je to tvůj synovec.“

„A za jakým účelem?“ otázal se Mangin suše. „Za tímhle?“ A

palcem vysoko ve vzduchu načrtl kruh, který zahrnoval všechny tři

zúčastněné.

„Ne. Jestli tím myslíš Mezkovu válku proti Nadaci, pak ne. Jak

bych jen mohl mířit tak vysoko? Ten mladík nevěděl nic – ani o naší

organizaci, ani o našich cílech. Bylo mu řečeno, že jsem druhořadý

139

člen havenské vlastenecké společnosti, a na Kalganu neměl být ničím

jiným než amatérským pozorovatelem. Musím uznat, že se dá jen

obtížně vysvětlit, co mě k tomu vedlo. Nejvíc jsem byl asi zvědavý

na Mezka. Je to zvláštní fenomén – ale to je obehraná písnička a já to

nebudu rozvádět. Za druhé, bylo to zajímavé a poučné školení pro

muže, který udělal zkušenost s Nadací a jejím podzemím a který by

nám mohl být užitečný – příslib do budoucna v něm rozhodně je.

Víte…“

Přerušil jej Ovall. Vycenil zuby a jeho dlouhá tvář jako by se

rozpadla do vertikálních linií. „Pak jsi tedy musel být výsledkem

poslání překvapen, protože podle mě není mezi kupeckými planetami

jediná, na níž by se nevědělo, že ten tvůj mládenec unesl jménem

Nadace Mezkovi podřízeného a poskytl mu tak casus belli. Při

galaxii, Randu, ty nám tu vyprávíš pohádky. Nechce se mi věřit, že

jsi v tom neměl prsty. No tak, přece se takovou šikovnou akcí

nebudeš tajit?“

Randu zavrtěl bílou hlavou. „Nemám s tím nic společného – a i

můj synovec popírá, že měl něco takového v úmyslu. V současné

době je na Nadaci ve vězení a možná se ani nedožije završení té své

šikovné akce. Právě mi od něj přišla zpráva – osobní kapsle, která

byla kdovíjakým způsobem propašována válečnou zónou, dostala se

na Haven a odtamtud na Radole. Cestovala měsíce.“

„A…?“

Randu se ztěžka opřel o dlaň a posmutněle konstatoval: „Obávám

se, že budeme nuceni sehrát stejnou roli jako někdejší vojenský

diktátor Kalganu. Mezek je mutant!“

Na chvíli zavládla nejistota; zdálo se, že se všem zrychlil tep.

Randu se snadno dokázal vžít do jejich kůže.

Když promluvil Mangin, nedalo se na jeho hlase nijak poznat, že

by ho zpráva vyvedla z rovnováhy. „Jak to víš?“

„Mám to jen od svého synovce, ale ten byl na Kalganu.“

„Jaký mutant? Víš, že jich je mnoho druhů.“

Randu potlačil vzrůstající netrpělivost. „Mnoho druhů mutantů,

ano, Mangine. Mnoho druhů! Ale jen jeden Mezek. Jaký mutant by

asi začal od píky, dal dohromady armádu, postavil by si základnu na

asteroidu o obvodu nějakých deseti kilometrů, dobyl planetu, pak

140

soustavu, pak oblast – potom napadl Nadaci a porazil ji u

Horleggoru. A to všechno během dvou tří let! “

Ovall Gri pokrčil rameny. „Takže ty si myslíš, že on Nadaci

porazí.“

„Nevím. Co když ano?“

„Promiň, ale to už předpokládáš příliš. Nadace se nedá porazit.

Podívej se, nemůžeme se opřít o žádná jiná fakta než o výpověď…

řekněme… nezkušeného kluka. Co kdybychom to prozatím uložili k

ledu? Z předchozích Mezkových vítězství jsme si až doposud taky

hlavu nedělali, a pokud nezajde mnohem dál dnes, nevidím důvod na

tom něco měnit. Souhlas?“

Randu se mračil a zoufal si nad chatrností svých argumentů. „Už

se nám podařilo spojit se s Mezkem?“

„Ne,“ odpověděli oba.

„Je ale pravda, že jsme se snažili, ne? A není snad pravda, že naše

setkání nemá moc velký smysl, pokud se s ním nespojíme? A taky je

fakt, že se zatím víc pilo, než přemýšlelo, a že se víc flirtovalo, než

pracovalo – to cituji z úvodníku Radolského hlasatele. A to všechno

proto, že s Mezkem nedokážeme navázat spojení. Pánové, máme

bezmála tisíc lodí, které chceme ve správném okamžiku vrhnout do

boje, aby se zmocnily Nadace. Navrhuji tuhle strategii opustit.

Navrhuji vrhnout těch tisíc lodí do boje teď – proti Mezkovi.“

„Tedy nasadit je na stranu despotického Indbura a těch

krvežíznivých pijavic z Nadace?“ opáčil Mangin jedovatě.

Randu unaveně zvedl ruku. „Ušetři mě všech těch adjektiv.

Říkám proti Mezkovi a je mi jedno, za koho to bude.“

„Randu,“ zvedl se Ovall Gri, „s tím já nechci mít nic společného.

Jestli vážně chceš spáchat politickou sebevraždu, klidně to večer

přednes před celou radou.“

Bez dalšího odešel, Mangin ho mlčky následoval a zanechal tak

Randua, aby se sám hodinu trápil nekonečnými a neřešitelnými

otázkami.

Večer při zasedání rady neřekl ani slovo.

Ale příští ráno vletěl do jeho pokoje právě Ovall Gri, navíc Ovall

Gri jen halabala oblečený, neoholený a neučesaný.

141

Randu na něj užasle vyvalil oči od nedojedené snídaně, až mu

vypadla dýmka z úst.

Ovall na něj bez okolků vybafl: „Mnemon byl zrádně

bombardován z vesmíru.“

Randuovi se zúžily zorničky. „Nadace?“

„Mezek!“ vybuchl Ovall. „Mezek! Byl to nevyprovokovaný,

promyšlený útok,“ chrlil ze sebe Ovall. „Větší část našich lodí se

přidala k mezinárodní flotile. Těch pár zbývajících, které zůstaly jako

Domácí letka, na přesilu nestačilo a bylo sestřeleno. Na planetě ještě

nikdo nepřistál a možná ani nepřistane, protože polovina vojenské

síly útočníků byla podle neoficiálních zpráv zničena. Ale tohle je

válka – a já se přišel zeptat, jaký postoj k tomu Haven zaujme.“

„Jsem si jistý, že Haven se bude držet ducha Federační charty.

Ale vidíš to? Napadá i nás!“

„Ten Mezek je šílenec. Může porazit vesmír?“ Odmlčel se, pak si

sedl a chytil Randua za zápěstí. „Těch pár lidí, co přežilo, nám hlásí,

že Mez… nepřítel disponuje novou zbraní. Depresorem atomového

pole.“

„Čímže?“

„O většinu lodí jsme přišli proto, že jim selhaly atomové zbraně.

To nemohla být ani náhoda, ani sabotáž. Musela to být Mezkova

zbraň. Nefungovala dokonale, působila jen přerušovaně a lze ji

neutralizovat – hlášení se o tom nijak zvlášť nerozepisují. Chápeš

ale, že takový nástroj by změnil povahu války a možná by celé naše

loďstvo odsoudil do starého železa…“

Randu si najednou připadal strašně, strašně starý. Tvář se mu v

naprosté beznaději protáhla. „Obávám se, že právě vyrostl netvor,

který nás všechny pozře. A přece se mu musíme postavit.“

142

17

Vizisonor

Dům Eblinga Mise se nacházel ve čtvrti Terminu, která si rozhodně

nemohla dělat nárok na mondénnost, a byl dobře znám inteligenci,

literátům, ba i pouhým celkem sečtělým občanům Nadace. Jeho

význačné rysy se subjektivně proměňovaly případ od případu podle

toho, co člověk četl. Přemýšlivému životopisci symbolizoval

„útočiště před neakademickou realitou“, redaktor společenské

rubriky se podlézavě rozplýval nad „děsně maskulinní atmosférou

ležérního nepořádku“, jeden doktor z univerzity ho stroze popsal

jako „knihomolský, ale nepříliš spořádaný“, kamarád, který

nepracoval na univerzitě, se o něm vyjádřil jako o místě, kde se

„kdykoli dobře pije a k tomu si člověk může dát nohy na gauč“, a

svěží filmový týdeník usilující o šťavnatý styl zase představoval

„svérázné, zemité, prosté bydlení kacířského plešatějícího levičáka

Eblinga Mise“.

Baytě, která v daném okamžiku nemusela brát ohled na žádné

publikum a která měla výhodu informací z první ruky, prostě

připadalo, že je v domě brajgl.

Až na prvních pár dní ji uvěznění příliš netížilo. Rozhodně

mnohem méně než tohle půlhodinové čekání v psychohistorikově

domově – že by ji tajně sledovali? Tehdy aspoň byla s Toranem…

Možná by se stresovala mnohem víc, kdyby Magnifico nesvěsil

bradu a nedal tak jasně najevo, že on žije v ještě větším napětí.

Magnifico si krčil hůlkovité nohy pod skleslou bradou, jako by se

snažil zneviditelnit, a tak se k němu Bayta automaticky natáhla a

konejšivě ho pohladila. Klaun sebou trhl a pak se usmál.

„Má paní, mé tělo se očividně stále zdráhá uvěřiti tomu, co mu

smysly napovídají, a nadále čeká od vztažené ruky jen ránu.“

143

„Nemusíš se bát, Magnifico. Jsem tu s tebou a nikomu

nedovolím, aby ti ublížil.“

Šašek po ní loupl očkem a potom zase rychle uhnul pohledem.

„Ale nedávno mne od vás a vašeho laskavého chotě oddělili – a snad

vám to přijde směšné, leč padla na mne osamělost a chybělo mi vaše

přátelství.“

„Vůbec mi to nepřipadá směšné. I mně se stýskalo.“

Klaun se rozzářil a přitáhl si nohy ještě víc k tělu. „Zdalipak jste

již viděla toho muže, s nímž nám jest se setkati?“ Byla to opatrná

otázka.

„Ne. Ale je slavný. Viděla jsem ho ve zpravodajství a hodně jsem

o něm slyšela. Myslím, že je to dobrý člověk, Magnifico, kuřeti by

neublížil.“

„Ano?“ Šašek sebou neklidně trhl. „Snad tomu tak jest, má paní,

však on již mne byl zpytoval a jeho příkrost a projev hlasitý mi husí

kůži nahání. Samými slovy cizími hází, pročež jsem odpovědi na

otázky jeho ze sebe vypraviti nemohl. Takřka bych uvěřil onomu

lháři fantastickému, kterýžto kdysi mé hlouposti zneužil a namluvil

mi, že v takových chvílích srdce do průdušnice zaskočí a mluvě

zabrání.“

„Ale dnes je tomu jinak. Jsme na něj dva, takže nás tak snadno

nevystraší, že ne?“

„Ano, má paní.“

Kdesi práskly dveře a v domě se ozval řev. Hned vedle jejich

pokoje tento řev nabyl podoby zuřivého výkřiku: „U ga-LAXI-e,

vypadněte odsud!“ – a na chvilku bylo možné otevřenými dveřmi

zahlédnout dva strážné na úprku.

Zamračený Ebling Mis vešel dovnitř, na zem položil pečlivě

zabalený balíček, přistoupil k Baytě a nenuceně si s ní potřásl rukou.

Bayta opětovala stisk energicky, po mužském způsobu. Když se Mis

obrátil ke klaunovi, věnoval děvčeti ještě jeden pohled, tentokrát

delší.

„Vdaná?“ zeptal se.

„Ano. Právní formality máme vyřízené.“

Mis se odmlčel. „Šťastně vdaná?“

„Zatím ano.“

144

Mis pokrčil rameny a obrátil se k Magnificovi. Rozdělal balík a

zeptal se: „Víš, co je tohle, chlapče?“

Magnifico se doslova vrhl ze své židle a chopil se nástroje o

mnoha klávesách. Chvíli ohmatával bezpočet hrbolatých kontaktů a

pak samou radostí udělal salto, jen tak tak že nezničil nábytek kolem

sebe.

„Vizisonor,“ zaskřehotal, „a to takový, že by ze srdce mrtvého

muže radost vyždímal.“ Dlouhými prsty se s nástrojem pomalu

mazlil, zlehka přejížděl po kontaktech a tiskl je, přičemž vždy na

okamžik zastavoval na jednotlivých klávesách. Vzduch před nimi

zaplál sotva viditelnou růžovoučkou barvou.

„Tak dobře, chlapče, říkals, že umíš bušit do tohohle vynálezu,

takže teď máš příležitost,“ ozval se Ebling Mis. „Měl bys ho ale

naladit, je z muzea.“ K Baytě pak stranou prohodil: „Pokud vím, na

Nadaci tenhle nástroj nedokáže nikdo přimět k tomu, aby hrál

správně.“

Naklonil se k ní ještě blíž a rychle řekl: „Šašek bez tebe nechce

mluvit. Pomůžeš mi?“

Přikývla.

„Výborně!“ odtušil. „Té bázlivosti se už asi nikdy nezbaví a

pochybuji, že je dost silný na duchu, aby dokázal snést psychickou

sondu. Pokud z něj mám vůbec něco dostat, pak se musí cítit

naprosto klidný a spokojený. Chápeš?“

Znovu přikývla.

„Vizisonor je prvním krůčkem v celém procesu. Tvrdí, že na něj

umí hrát, a z jeho reakce dost jasně vyplývá, že jen máloco ve svém

životě má radši. Ať už tedy bude hrát dobře nebo špatně, měl by na

tobě být vidět zájem a měla bys ho pochválit. Pak se ke mně chovej

přátelsky a dej najevo, že ve mne máš důvěru. A především se ve

všem řiď mým příkladem.“ Střelil pohledem po Magnificovi, který

seděl skrčený v koutku a rychle upravoval vnitřek nástroje. Tou

činností byl zcela pohlcen.

„Slyšela jsi někdy vizisonor?“ prohodil Mis.

„Jednou,“ odpověděla Bayta stejně konverzačním tónem, „na

koncertu vzácných nástrojů. Neudělalo to na mě dojem.“

145

„V tom případě pochybuji, že jsi narazila na dobré představení.

Opravdu kvalitních hráčů je jen hrstka. Ne že by hraní bylo tak

náročné na prostorovou koordinaci – vždyť například k hraní na

piano o několika manuálech je jí třeba mnohem více –, spíš vyžaduje

jistou nespoutanost ducha.“ Tišším hlasem pokračoval: „Proto by

tady náš živoucí kostlivec mohl být lepší, než si myslíme. Dobří

hráči jsou takřka pokaždé po všech ostatních stránkách idioti. To je

jedna z těch zvláštních zákonitostí, díky nimž je psychologie

zajímavá.“

Ve zjevné snaze o nezávaznou konverzaci dodal: „Víš, jak ta

zatrolená věc funguje? Schválně jsem si to našel a pochopil jsem

zhruba tohle: záření vycházející z nástroje stimuluje v mozku optický

nerv přímo, aniž se ho ovšem vůbec dotkne. Využívá vlastně smyslu,

s nímž se v přírodě vůbec nesetkáme. Když se nad tím člověk

zamyslí, je to vážně pozoruhodné. Přitom slyšíš normální zvuk.

Úplně obyčejný – bubínek, hlemýžď a tak dále. Ale – pššt! Už má

naladěno. Šlápni prosím na ten vypínač. Ve tmě je to větší zážitek.“

Ve tmě vypadal Magnifico jako pouhá skvrna a Ebling Mis jako

ztěžka oddychující masa. Bayta dychtivě napínala oči, zpočátku

bezvýsledně. Ozvalo se slabé, ostré chvění, které nestejnoměrně

kolísalo po celé škále. Chvíli zůstalo na místě, pak zesláblo, ustálilo

se, zesílilo a nakonec přešlo v dunivé burácení, které působilo

stejným dojmem, jako když se s hromovým rachotem roztrhne

opona.

Malá kulička pulsujících barev rytmicky explodovala, s každým

výbuchem byla větší a nakonec se rozstříkla na malé kapky, které

vylétly vysoko a potom se snesly dolů jako propletené fábory.

Splývaly v menší kuličky, z nichž ani jedna nebyla stejné barvy – a

Bayta začala objevovat zákonitosti.

Povšimla si, že když zavře oči, vidí ty barevné obrazce ještě

jasněji; že každému maličkému barevnému posunu odpovídá útržek

melodie, že ty barvy nedokáže určit, a pak ještě že ty kuličky nejsou

kuličky, ale malé figurky.

Malé figurky, malé mihotavé nespočetné plamínky, které tančily

a poblikávaly, které mizely a zase se odnikud vracely, navzájem se

obtáčely a poté splývaly v novou barvu.

146

Baytě to nemístně připomnělo barevné skvrny, které může člověk

vyvolat v noci, když zavře víčka, až to bolí, a trpělivě se dívá před

sebe. I tentokrát viděla dobře známé efekty jako pochodující puntíky

proměnlivé barvy, zmenšující se soustředné kruhy a beztvarou

hmotu, která se chvěje. To všechno a ve větším provedení,

rozmanitější – a každá ta barevná tečka byla maličká figurka.

Když se na Baytu začaly po dvojicích vrhat, zalapala po dechu a

zvedla ruce, ony ale v posledním okamžiku uhnuly a Bayta se na

okamžik stala středem světelné sněžné bouře, zatímco jí chladné

světlo klouzalo z ramen a rukou jako po zářivé sjezdovce,

vystřelovalo ze strnulých prstů a pomalu se soustředilo do jednoho

bodu ve vzduchu. Pod tím vším zněly stovky hudebních nástrojů,

jejich zvuk plynul jako proud, až ho nedokázala rozeznat od světla.

Napadlo ji, zdali Mis vidí totéž, a pokud ne, co vlastně vidí.

Potlačila tu myšlenku a znovu se zadívala před sebe. Malé figurky –

byly to vůbec malé figurky? – malinkaté ženy s hořícími vlasy, které

se otáčely a shýbaly příliš rychle, než aby na ně mozek dokázal

zaostřit? – se do sebe navěsily a utvořily skupiny rotujících hvězd – a

hudba zněla jako slabý smích, dívčí smích, který se ozýval pouze

uvnitř ucha.

Hvězdy se začaly shlukovat, s jiskřením se k sobě přiblížily a

pomalu se z nich vytvořila jakási struktura – zespodu začal prudce

vyrůstat palác. Co cihla, to barvička, co barvička, to jiskérka a co

jiskérka, to bodavé světlo s přecházejícími obrazci, které vedlo oko

vzhůru ke dvaceti třpytivým, drahokamy zdobeným minaretům.

Zevnitř se do okolí rozprostřel blyštivý koberec, obkroužil palác a

upletl nehmotnou pavučinu, která pohltila celý prostor a nakonec z ní

vyrazily svítivé výhonky. Ty se rozvětvily ve stromy, z nichž se

linula vlastní hudba.

Bayta seděla mezi nimi. Hudba tryskala kolem ní ve svižných,

lyrických melodiích. Vztáhla ruku ke křehkému stromu a rozkvetlé

jehličky se snesly dolů a pohasly, každá se zřetelným, sotva

slyšitelným cinknutím.

Zahřmělo dvacet činelů a před ní vyrazil plamenný vodopád, po

neviditelných schůdcích se jí vlil do klína, přetekl a svižným

147

proudem ji obtékal, až se jí ohnivé jiskry zvedly až do pasu, zatímco

přes klín se jí klenul duhový most a na něm malé figurky…

Palác, zahrada, maličcí muži a ženy na mostě, který se táhl, kam

jen oko dohlédlo, to vše plulo na majestátních vlnách smyčcové

hudby směřující k ní.

A pak přišlo jakési vyděšené zaváhání, nerozhodný pohyb

směrem dovnitř a rychlý kolaps. Barvy vyprchaly, zavinuly se do

kuličky, která se scvrkla, zvedla a zmizela.

A zase byla jenom tma.

Těžká noha zašátrala po pedálu, našla ho a místnost zalilo světlo:

monotónní světlo prozaického slunce. Bayta zamrkala a vyhrkly jí

slzy, jako kdyby toužila po tom, co právě zmizelo. Zavalité tělo

Eblinga Mise se nehýbalo; oči měl stále navrch hlavy a ústa

otevřená.

Jen Magnifico byl plný síly a jako u vytržení si cosi pobrukoval a

mazlil se s vizisonorem.

„Má paní,“ zalapal po dechu, „tento nástroj jest vskutku

kouzelný. Při své křehkosti a stabilitě je tak vyvážený a citlivý, jak

bych snad ani doufati nemohl. Zdá se, že na něm bych mohl hráti

přímo zázračně. Má paní, kterak na vás zapůsobila skladba má?“

„Tos složil ty sám?“ vydechla Bayta. „Ty sám?“

Při pohledu na její užaslou tvář Magnificův obličej zrudl až po

špičku mohutného nosu. „Jen já sám, má paní. Mezek v ní zalíbení

nenašel, já si ji však častokráte přehrával pro vlastní kratochvíli.

Kdysi v mládí svém jsem zdálky, o karnevalu spatřil palác –

gigantickou to stavbu oplývající drahokamy a bohatstvím. Viděl jsem

tolik nevýslovné nádhery – lidi oblečené honosněji než kdokoliv,

koho jsem od té doby spatřil, byť by i v Mezkových službách sloužil.

Já sám zpodobil jen hrubou náhražku, však chudoba mého ducha mi

brání stvořit lepší dílo. Skladbě té říkám Vzpomínka na nebe.“

To brebentění Mise konečně probralo. „Poslyš,“ ozval se,

„poslyš, Magnifico, zahrál bys tohle i někomu jinému?“

Šašek se na chvíli stáhl do ulity. „Komu jinému?“ zakolísal.

„Tisícům lidí,“ vykřikl Mis, „ve velkých síních Nadace. Chtěl bys

být pánem svého osudu, všemi ctěný, bohatý a… a…“ Představivost

148

ho v tom okamžiku nechala na holičkách. „A vůbec? No? Co na to

říkáš?“

„Jakpak bych mohl dosíci toho všeho, slovutný pane, když

nejsem než klaun ubohý, jemuž nic z nádhery tohoto světa

propůjčeno nebylo?“

Psychohistorik našpulil rty a hřbetem ruky si otřel čelo. „Ale máš

talent, člověče. Svět ti bude ležet u nohou, budeš-li takhle hrát pro

starostu a jeho kupecké trusty. To by se ti nelíbilo?“

Klaun vrhl pohledem po Baytě. „A zůstane paní se mnou?“

Bayta se zasmála. „Ale jistě, hlupáčku. Přece bych tě neopustila

teď, když se máš stát bohatým a slavným, ne?“

„I kdybych vám to všechno dal,“ pronesl vroucně, „i kdybych

vám veškeré bohatství galaxie k nohám snesl, nemohl bych vám

sdostatek oplatiti vaši laskavost.“

„Ale,“ prohodil Mis jakoby nic, „kdybys nejdřív pomohl mně…“

„O co jde?“

Psychohistorik se odmlčel a pak se usmál. „Malá povrchová

sonda, která nebolí. Dotkla by se nanejvýš kůry tvého mozku.“

V Magnificových očích zaplál smrtelný strach. „Sondu ne. Viděl

jsem ji na vlastní oči. Vysaje mozek, zbude jen prázdná lebka. Mezek

jí trápil zrádce a pak je zcela bezduché po ulici bloumat nechal,

dokud jim někdo ránu z milosti neuštědřil.“ Zvedl ruku a už už chtěl

Mise odstrčit.

„To byla psychická sonda,“ vysvětloval Mis trpělivě. „A i ta

může ublížit, jen když je zneužita. Tahle sonda je povrchová a

neublížila by dítěti.“

„Má pravdu, Magnifico,“ naléhala Bayta. „Ty výsledky nám pak

pomůžou Mezka porazit, udržet si ho daleko od těla. Jakmile k tomu

dojde, ty a já budeme bohatí a slavní po zbytek života.“

Magnifico k ní natáhl roztřesenou ruku. „Podržíte mě za ruku?“

Bayta vzala jeho dlaň do svých a šašek zatím s vykulenýma

očima sledoval, jak se k němu Mis blíží s vyleštěnými

svorkovnicemi.

Ebling Mis se ležérně rozvaloval na nevkusně okázalém křesle v

soukromých komnatách starosty Indbura a beze stopy vděčnosti za

149

blahosklonnost, kterou mu starosta prokázal, nevraživě sledoval, jak

se starosta ošívá. Odhodil špačka doutníku a vyplivl špetku tabáku.

„A mimochodem, Indbure, jestli máte zájem o nějaký pořádný

koncert v Mallowově sálu,“ nadhodil, „tak vykopejte ty elektronické

kutily zpátky do stok, ze kterých přišli, a nechte si od té hříčky

přírody zahrát na vizisonor. Indbure – to je něco absolutně

nevídaného.“

„Nepovolal jsem vás sem proto, abyste mi dělal přednášky o

hudbě,“ odsekl starosta podrážděně. „Co Mezek? To mi povězte. Co

Mezek?“

„Mezek? Tak já vám to řeknu – použil jsem povrchovou sondu a

moc jsem se toho nedověděl. Psychickou sondu nasadit nemůžu,

protože ten groteskní človíček se jí bojí jako čert kříže a takový

odpor by vyhodil jeho prašivé mentální pojistky, jakmile by došlo ke

kontaktu. Nějaké výsledky bych pro vás měl, tedy pokud přestanete

bubnovat nehty o –

Takže za prvé – s Mezkovou fyzickou kondicí to nebude tak

slavné. Silný nejspíš je, jenže ty pohádky o jeho síle jsou zveličené.

Jinak nosí zvláštní brýle a dokáže zabíjet očima, takže evidentně má

výjimečné mentální schopnosti.“

„To jsme ale už věděli na začátku,“ komentoval starosta kysele.

„Pak to sonda potvrdila a já se od toho odpíchl k dalším

výpočtům.“

„Ano? A kolik času vám to počítání zabere? Já z toho vašeho

žvanění jednou ohluchnu.“

„Zhruba měsíc, řekl bych, a pak pro vás možná budu něco mít.

Ledaže bych samozřejmě nic neměl. Jako by na tom nějak záleželo.

Jestli tohle všechno jde mimo Seldonův plán, máme mizivé, prašivě

mizivé šance.“

„A teď vás mám, vy zrádce jeden!“ osopil se na něj starosta.

„Lež! Zkuste mi teď tvrdit, že nejste jeden z těch zločinců, kteří

rozšiřují fámy, poraženecké nálady a paniku po celé Nadaci a

dvojnásobně mi ztěžují práci.“

„Já? Já?“ opáčil Mis pomalu.

„Protože u všech mlhovin,“ zahřímal starosta, „Nadace vyhraje –

Nadace musí vyhrát.“

150

„I přes porážku u Horleggoru?“

„Nebyla to porážka. Copak jste se i vy nechal nachytat na tu

rozšířenou lež? Nepřítel byl mnohonásobně silnější a my byli

zrazeni…“

„Kdo nás zradil?“ dožadoval se Mis pohrdlivě.

„Zavšivení ukoptění demokrati,“ zařval na něj Indbur. „Už dávno

vím, že flotila je prolezlá demokratickými buňkami. Většinu jsme

jich vyhladili, ale zůstalo jich dost na to, aby se v nejprudším boji

dvacet lodí nevysvětlitelně vzdalo nepříteli. Dost na to, aby to

vypadalo jako jasná porážka.

A když už jsme u toho, vy můj prostořeký obyčejný vlastenče a

ztělesnění všech primitivních ctností, co vaše vlastní koketování s

demokraty?“

„Uvědomujete si, že blouzníte?“ mávl nad tím Ebling rukou. „A

co ten váš ustavičný ústup a ztráta poloviny Siwenny? Zase

demokraté?“

„Ne, demokraté ne,“ usmál se malý muž břitce. „Ustupujeme –

tak jako Nadace před útočníky vždycky ustupovala, dokud se běh

dějin nevyhnutelně neobrátil. Už vidím výsledek. Takzvané

demokratické podzemí nedávno vydalo provolání, v němž se

zapřisáhlo přispěchat vládě na pomoc. Mohl by to být úskok, pláštík

pro skrytou zradu, ale já toho dokážu využít a propaganda, kterou z

toho vyrazíme, udělá pořádný dojem, ať už ti odporní zrádci plánují

cokoli. A nejen to…“

„Že byste měl v rukávě ještě nějaké eso, Indbure?“

„Posuďte sám. Před dvěma dny takzvané Společenství

nezávislých kupců vyhlásilo Mezkovi válku, takže flotila Nadace je

rázem o tisíc lodí silnější. Vidíte, Mezek zašel moc daleko. Na

počátku jeho tažení jsme byli rozdělení a rozhádaní, ale pod tlakem

jeho útoku jsme se sjednotili a zesílili jsme. Mezek musí prohrát. Je

to nevyhnutelné – jako vždy.“

Z Mise vyzařovaly pochyby. „Chcete tím snad říct, že Seldon

počítal i s takovou náhodou, jakou je narození mutanta?“

„Mutant! Já ani vy bychom ho nerozeznali od normálního

člověka, kdyby nebylo třeštění jednoho vzbouřeného kapitána,

mladého provinčního manželského páru a jakéhosi popleteného

151

žongléra a šaška. Zapomínáte na to nejpřesvědčivější svědectví – své

vlastní.“

„Mé vlastní?“ Mis se zatvářil nechápavě.

„Vaše vlastní,“ poškleboval se mu starosta. „Časový trezor se

otevře za devět týdnů. Co z toho lze vyvodit? Otevírá se kvůli krizi.

Pokud Mezkův útok není krize, kde je pak ta skutečná, ta, kvůli níž

se má Trezor otevřít? Odpovězte, vy bečko sádla.“

Psychohistorik pokrčil rameny. „No dobře, hlavně když jste

šťastný. Udělejte mi ale laskavost. Čistě pro případ… čistě pro

případ, že se proslov starého Seldona ukáže jako zklamání… Co

kdybyste mi dovolil, abych byl při tom?“

„Tak dobře. Zmizte odtud. A devět týdnů mi nelezte na oči.“

„S nepopsatelným potěšením, ty seschlé hovado,“ zamumlal Mis

na odchodu.

152

18

Pád Nadace

Atmosféra v Časovém trezoru se v několika ohledech vymykala

jakékoli definici. Nebyla to atmosféra rozkladu, protože celá

místnost byla dobře osvětlená a udržovaná, barvy na stěnách živé,

řady přišroubovaných židlí pohodlné a očividně navržené tak, aby

vydržely věčnost. Trezor tak nepůsobil ani v nejmenším starobyle,

protože tři staletí na něm nezanechala žádné známky. Nikdo se tu

navíc v eventuálních návštěvnících nesnažil vyvolat bázeň či

zbožnost, neboť byl zařízený prostě a všedně, vlastně málem nuzně.

A přece po odečtení všech těchto záporů cosi zbylo – a toto cosi

se soustředilo kolem skleněné krychle, která svou prázdnotou

vévodila půlce místnosti. Za tři století tu hologram Hariho Seldona

usedl a promluvil čtyřikrát. Dvakrát mluvil k prázdnému hledišti.

Stařec, který zažil galaktickou Říši v dobách její velikosti,

rozuměl galaxii svých praprapravnuků i přes propast tří set let a

devíti generací lépe než tito praprapravnuci sami.

Skleněná krychle trpělivě čekala.

První dorazil starosta Indbur III., když svým reprezentativním

vozem projel ztichlými ulicemi, z nichž dýchala úzkost. Spolu s ním

přibyla i jeho osobní židle, která byla vyšší a širší než kterákoli ze

zdejšího inventáře. Postavili ji před všechny ostatní a starosta Indbur

se tak tyčil nade vším kromě prázdné skleněné krychle před sebou.

Vážný funkcionář po jeho levici uctivě sklonil hlavu. „Excelence,

podnikli jsme veškerá opatření, aby se vašemu oficiálnímu

prohlášení dostalo v subéteru náležité publicity.“

„Výborně. Zvláštní meziplanetární programy o Časovém trezoru

ať zatím pokračují. Samozřejmě žádné předpovědi, žádné spekulace.

Reaguje lid uspokojivým způsobem?“

153

„Velmi uspokojivě, Excelence. Ničemným fámám, které se ještě

nedávno divoce rozmáhaly, dnes již jen málokdo popřává sluchu.

Lidé si mnohem víc věří.“

„Výborně!“ Starosta činovníkovi gestem naznačil, že slyšení je u

konce, a poupravil si zdobný šál na krku.

Do poledne scházelo dvacet minut!

Vybraná skupina velkých starostových opor – vůdci velkých

kupeckých organizací – se po jednom či po dvou scházela s pompou

odpovídající jejich finančnímu postavení a starostově přízni. Každý z

nich se zastavil u starosty, dočkal se od něj několika vlídných slov a

pak se usadil na přidělené místo. Jako pěst na oko se v téhle

nabubřelé ceremonii vyjímal Randu z Havenu, jenž se objevil někde

uprostřed a prodral se bez ohlášení ke starostově židli.

„Excelence!“ zamumlal a poklonil se.

Indbur se zamračil. „Nebyla vám udělena audience.“

„Excelence, žádal jsem o ni týden.“

„Lituji, ale státní záležitosti vztahující se k Seldonovu vystoupení

mi –“

„Excelence, i já toho lituji, ale musím vás požádat, abyste odvolal

rozkaz, podle něhož se lodi nezávislých kupců mají rozdělit mezi

flotily Nadace.“

Indbura tohle vyrušení vyvedlo natolik z míry, že zrudl. „Teď

není čas na zbytečné debaty.“

„Excelence, víc času už nezbývá,“ zašeptal Randu naléhavě.

„Jakožto zástupce nezávislých kupeckých světů vám říkám, že tohoto

rozkazu nelze uposlechnout. Musí být odvolán dříve, než Seldon

vyřeší naše problémy. Jakmile krize pomine, na nějaké smiřování

bude pozdě a naše spojenectví se rozpadne.“

Indbur počastoval Randua mrazivým pohledem. „Uvědomujete

si, že jsem vrchním velitelem ozbrojených sil Nadace? Mám tedy

snad právo určovat vojenskou politiku, ne?“

„To máte, Excelence, ale některá vaše opatření jsou bezúčelná.“

„Nevidím na nich nic bezúčelného. Ve stavu ohrožení je

nebezpečné, aby si vaši lidé drželi separátní flotily. Dvojkolejné

velení hraje do karet nepříteli. Musíme se spojit, pane velvyslanče,

jak vojensky, tak politicky.“

154

Randu cítil, jak se mu napínají svaly na krku. Tentokrát už

nezdvořile vynechal úvodní oslovení. „Teď, když má Seldon

promluvit, se cítíte silný v kramflecích a obracíte se proti nám. To

před měsícem, když naše lodi porazily Mezka u Terelu, jste byl

měkký a poddajný. Rád bych vám připomněl, pane, že loďstvo

Nadace bylo v bitvě poraženo pětkrát a že vítězství pro vás

vybojovávaly lodi nezávislých kupeckých světů.“

Indbur se nebezpečně zamračil. „Na Terminu nejste od této chvíle

vítán, pane velvyslanče. Večer budete požádán, abyste ho opustil.

Později dotáhneme již probíhající vyšetřování vašich styků s

podvratnými demokratickými silami na Terminu.“

„Až odletím, naše lodě odletí se mnou,“ odpověděl Randu. „O

vašich demokratech nic nevím. Vím jen, že lodě Nadace zradili a

předali Mezkovi jejich důstojníci, nikoli mužstvo, ať už bylo

demokratického přesvědčení nebo ne. Říkám vám, že dvacet lodí

Nadace se vzdalo u Horleggoru na rozkaz jejich kontradmirála,

ačkoli neutrpěly jediné škrábnutí a nebyly poraženy v bitvě. Onen

kontradmirál byl váš blízký spolupracovník – předsedal soudu nad

mým synovcem po jeho návratu z Kalganu. Není to jediný případ, o

němž víme. Naše lodě a muži nesmějí být vydáni napospas

potenciálním zrádcům.“

„Do odjezdu budete pod dohledem stráží,“ prohlásil Indbur.

Randu odkráčel pod palbou opovržlivých pohledů příslušníků

vládnoucí kliky Terminu.

Do dvanácté scházelo deset minut!

Bayta a Toran již dorazili. Zvedli se ze svých zadních sedadel a

pokynuli Randuovi, právě když kolem nich procházel. Randu se mile

usmál. „Tak jste nakonec tady. Jak se vám to povedlo zařídit?“

„Magnifico byl náš vyjednavač,“ zazubil se Toran. „Indbur touží

po vizisonorové skladbě na téma Časového trezoru, bezpochyby

takové, v níž bude hrát roli hlavního hrdiny. Magnifico se odmítl

zúčastnit bez nás a nedal si to vymluvit. Ebling Mis je s námi, nebo

spíš byl. Někde se tu potuluje.“ Pak na něj dolehla úzkost a tíha. „Co

se děje, strýčku? Nevypadáš dobře.“

„Tak to máš recht,“ přikývl Randu. „Čekají nás zlé časy, Torane.

Až bude Mezek zlikvidován, bohužel dojde na nás.“

155

V tu chvíli si to k nim namířil vysoký vážný člověk v bílém a

rezervovaně se jim uklonil.

Baytiny černé oči se rozzářily a hned k němu natáhla ruku.

„Kapitán Pritcher! Takže jste byl povolán do vesmírné služby?“

Kapitán jí potřásl rukou a uklonil se ještě níž. „Nic takového.

Pokud tomu rozumím, doktor Mis se zasloužil o to, abych se tu

objevil, pouze však dočasně. Zítra zpátky k domobraně. Kolik je?“

Do dvanácté scházely tři minuty!

Magnifico byl ztělesněním zoufalství a černočerné deprese.

Tělíčko měl zkroucené, protože se jako vždy snažil být co možná

neviditelný. Dlaní si žmoulal špičku dlouhého nosu a jeho velké

sklopené oči těkaly sem tam.

Sevřel Baytinu ruku, a když se sklonila, zašeptal jí: „Myslíte, má

paní, že všichni tito velmožové snad mohli býti v publiku, když

jsem… když jsem hrál na vizisonor?“

„Zaručeně všichni,“ ujistila ho Bayta a jemně jím zatřásla. „A

zaručeně všichni tě považují za toho nejbáječnějšího hráče v galaxii a

všichni si myslí, že tvůj koncert byl ten nejlepší, který kdy viděli,

takže se prosím narovnej a seď pořádně. Musíme si zachovat

důstojnost.“

Při pohledu na její hrané rozhořčení se usmál a pomalu natáhl své

dlouhé nohy.

Bylo dvanáct –

– a skleněná krychle již nebyla prázdná.

Je nepravděpodobné, že by si někdo povšiml, jak se vlastně

zjevil. Šlo o čistý přechod – v jednom okamžiku tam nebyl a v

dalším už ano.

V krychli seděl starý a scvrklý člověk na vozíčku, z jehož tváře

svítily jasné oči a jehož hlas – jak se ukázalo – byl na něm to

nejživější. Na klíně mu ležela kniha, přední deskou dolů.

„Jsem Hari Seldon!“ prohlásil tiše.

Hovořil do ticha třeskutě napjatého.

„Jsem Hari Seldon! Svými smysly nedokážu zjistit, zdali tu vůbec

někdo je, ale na tom nesejde. Selhání plánu se zatím nebojím, po

první tři staletí jste se ho měli přidržet s pravděpodobností devadesát

čtyři celých dvě procenta.“ V odmlce se usmál a pak bodře prohlásil:

156

„Pokud někdo stojí, nechť usedne, a kdybyste si snad chtěli zapálit,

mně to vadit nebude. Nejsem tu fyzicky přítomen. Není třeba brát

ohledy na etiketu.

Přejděme tedy nyní k našemu stávajícímu problému. Nadace

tentokrát čelila hrozbě občanské války, anebo ji ještě v tomto

okamžiku na poslední chvíli zažehnává. Útoky zvnějšku byly

prozatím náležitě odraženy, což bylo podle přísných zákonů

psychohistorie nevyhnutelné. Tentokrát však zaútočila příliš

nedisciplinovaná skupina z vnějších světů Nadace proti příliš

autoritativní ústřední vládě. Tento postup byla nutný, výsledek

zjevný.“

Důstojné chování vysoce postaveného publika začínalo dostávat

trhliny. Indbur se napůl zvedl ze židle.

Znepokojená Bayta se nakláněla kupředu. O čem to ten velký

Seldon mluvil? Pár slov nezachytila…

„…nalezený kompromis je potřebný ve dvou ohledech. Povstání

nezávislých kupců nečekaným způsobem znejistilo vládu, která

možná přespříliš zbytněla v sebejistotě. Znovu se zrodil duch

usilovného snažení. Ačkoli byla vzpoura potlačena, došlo k

prospěšné demokratizaci…“

Ozvaly se první výkřiky. Šeptání nabylo na síle, v hlasech se

ozvala panika.

Bayta pošeptala Toranovi do ucha: „Proč nemluví o Mezkovi?

Kupci přece nikdy nepovstali.“

Toran pokrčil rameny.

Sedící postava vesele promlouvala k čím dál rozloženějšímu

publiku.

„…nová a pevnější vládní koalice byla nutným a prospěšným

výsledkem logické občanské války, do níž se Nadace nechala vehnat.

Další expanzi stojí v cestě již jen zbytky staré Říše a ty přinejmenším

v několika příštích letech nepředstavují žádný problém. Podstatu

příštího problému vám přirozeně odhalit nemo –“

V nastalém zmatku a hluku se Seldonovy rty pohybovaly

zdánlivě zcela bezhlese.

157

Ebling Mis stál vedle Randua a s brunátnou tváří křičel: „Seldon

se zbláznil. Spletl si krizi. Připravovali jste snad vy kupci občanskou

válku?“

„Ano, plánovali jsme ji,“ přiznal Randu odměřeně. „Tváří v tvář

Mezkovi jsme ji ale odpískali.“

„Pak je ale Mezek nový prvek, se kterým Seldonův plán

nepočítal… Ale?! Co se stalo?“

V náhlém mrazivém tichu Bayta zjistila, že krychle je prázdná.

Atomová záře stěn pohasla, slabý vánek klimatizovaného vzduchu

ustal.

Kdesi v dálce se začal zvedat a klesat pronikavý jekot sirény a

Randuovy rty zformovaly slova: „Vesmírný nálet!“

Ebling Mis si přidržel u ucha hodinky a nečekaně chraplavě

zařval: „U ga-LAXI-e, zastavily se! Jdou tady někomu v místnosti

hodinky?“

Dvacet hodinek se zvedlo k dvaceti uším. A za mnohem méně

než za dvacet vteřin bylo jasné, že nejdou nikomu.

„Pak,“ prohlásil Mis s ponurou definitivní jistotou, „cosi zastavilo

veškerou atomovou energii v Časovém trezoru.“

Indburovo zakvílení přebilo veškerý hluk. „Posaďte se! Mezek je

přece padesát parseků odsud.“

„To byl,“ zařval na něj na oplátku Mis, „před týdnem. V téhle

chvíli je ovšem Terminus bombardován.“

Bayta cítila, jak na ni dopadá hluboká deprese. Cítila, jak ji pevně

svírá, až přes sevřené hrdlo dýchala jen s bolestí.

Do Trezoru již doléhal hluk sbíhajícího se davu. Dveře se

rozlétly, dovnitř vrazila ztrápená postavička a cosi o překot sdělovala

Indburovi, který jí vyběhl vstříc.

„Excelence,“ šeptal ten člověk, „ve městě nejede jediné auto,

spojení se rozpadlo. Dostali jsme hlášení, že Desátá flotila byla

poražena a Mezkovy lodě se vznášejí nad naší planetou. Generální

štáb…“

Indbur se zhroutil a zkroucený na podlaze vypadal jako ztělesnění

nemohoucnosti. V celém sálu se teď nezvedl jediný hlas. I

houstnoucí dav venku mlčel, jakkoli ho svíral strach. Ve vzduchu se

nebezpečně vznášela mrazivá hrůza paniky.

158

Indbura zvedli a vpravili mu do úst hlt vína. Neotevřel oči, jen

pohnul rty, z nichž splynulo jediné slovo: „Kapitulujte!“

Bayta neměla daleko k pláči – ne ze zármutku či z toho pokoření,

ale prostě a jednoduše proto, že byla příšerně vyděšená a zoufalá.

Ebling Mis ji potáhl za rukáv. „Pojďte, mladá dámo –“

Doslova ji vytáhl ze židle.

„Jdeme,“ prohlásil, „a toho muzikanta vemte s sebou.“ Vědcovy

pobledlé tlusté rty se chvěly.

„Magnifico,“ ozvala se Bayta slabě. Klaun se skelnýma očima se

v hrůze schoulil.

„Mezek,“ zavyl. „Mezek si jde pro mě.“

Sotva se ho dotkla, začal se divoce zmítat. Toran se naklonil a

udeřil ho pěstí. Magnifico upadl do bezvědomí a Toran si ho přehodil

přes rameno jako pytel brambor.

Příštího dne se na letiště planety Terminus snesly ošklivé, z bitev

zčernalé Mezkovy bitevní lodi. Útočící generál si rychle razil cestu

po hlavní ulici hlavního města Terminu v cizím autě, které jediné

jelo, zatímco všechna auta na atomový pohon neužitečně stála.

Vyhlášení okupace následovalo čtyřiadvacet hodin poté, co se

Seldon objevil před někdejšími vládci Nadace.

Ze všech planet Nadace vzdorovaly pouze ty, které patřily

nezávislým kupcům. A proti nim se teď se všemi svými silami obrátil

Mezek – přemožitel Nadace.

159

19

Hledání začíná

Osamělá planeta Haven – jediná planeta jediného slunce v

galaktickém sektoru, který se neučesaně rozplýval v intergalaktickém

vakuu – čelila obležení.

Čistě vojensky vzato tedy rozhodně obležena byla, protože v

dosahu Mezkových předsunutých základen se ocitlo všechno, až na

oblast o poloměru dvacet parseků kolem planety. Za čtyři měsíce po

zdrcujícím zhroucení Nadace padly veškeré komunikační spoje

Havenu jako pavučinová vlákna pod ostřím břitvy. Havenské lodě se

stáhly k Havenu a bojovou základnou zůstával již jen Haven

samotný.

A v ostatních ohledech byla atmosféra obležení ještě mnohem

citelnější – na celou planetu padl příkrov bezmoci a neodvratitelnosti

temného osudu…

Bayta se protlačila davem v uličce kolem stolů s umělohmotnými,

mléčně zbarvenými deskami a poslepu si našla místo. Zlehka dosedla

na vysokou židli bez područek, mechanicky odpověděla na jedním

uchem zaslechnuté pozdravy, hřbetem unavené ruky si vyčerpaně

promnula unavené, pálící oko a sáhla po jídelním lístku.

Zaregistrovala, jak se jí udělalo zle z převahy jídel z hub, které tu

na Havenu byly považovány za vyloženou pochoutku, jež ale

chuťovým pohárkům občanky Nadace připadaly vyloženě

nepoživatelné. Potom zaslechla vzlykot a vzhlédla.

Do té doby věnovala Juddee, nevýrazné blondýnce s rozpláclým

nosem, usazené u jídelní jednotky šikmo proti ní, jen povrchní

pozornost, protože to koneckonců nebyla ani její známá. A teď

Juddee brečela, žalostně kousala do mokrého kapesníčku a dusila v

sobě vzlyky, až zrudla jako krocan. Beztvarý protiradiační kostým

160

měla na rameni rozepnutý a průsvitný kryt obličeje se jí skutálel do

dezertu.

Bayta se přidala ke třem dívkám, které se střídaly v utěšování

stále stejném a stále stejně neúčinném – hlazení po ramenou, po

vlasech a nesouvislém mumlání.

„Co se děje?“ zašeptala.

Jedna z dívek se otočila k ní a diskrétně zašeptala: „Já nevím.“

Pak jí ta věta nejspíš přišla nedostatečná, a tak odtáhla Baytu o kus

dál.

„Asi má za sebou perný den. A má strach o svého manžela.“

„Je na kosmické hlídce?“

„Ano.“

Bayta se přátelsky natáhla k Juddee. „Nechceš jít domů, Juddee?“

Její hlas byl příjemně věcným vytržením z předchozích nanicovatých

jalovostí.

Juddee na ni vrhla mírně nevraživý pohled. „Už jsem tenhle

týden vynechala jednou.“

„Tak vynecháš dvakrát. Však víš, že když tu budeš chtít

mermomocí zůstat, příští týden vynecháš třikrát – takže když teď

půjdeš domů, zachováš se vlastně vlastenecky. Pracuje některá z vás

v jejím oddělení? No, tak to byste se jí mohli postarat o kartu. A

nejdřív bys měla jít na toaletu, Juddee, a otřít si ty kousky broskví a

šlehačku. Do toho, hybaj!“

Bayta se vrátila na místo a s tísnivou úlevou se znovu jala

zkoumat jídelní lístek. Tyhle nálady jsou nakažlivé. Jedna ubrečená

holka by jí dnes rozhodila celé oddělení.

Rozhodla se pro jednu z hnusných položek, namačkala správnou

kombinaci tlačítek a dala jídelní lístek zpátky na místo.

Vysoká černovlasá dívka naproti ní si právě povzdechla: „Krom

breku toho žádná z nás moc nezmůže, co?“

Její úžasně plné rty se sotva pohnuly a Bayta si povšimla, že

koutky jejích úst jsou pečlivě zabarvené, aby se stáčely do

afektovaného, umělého poloúsměvu, který byl posledním výkřikem

rafinované módy.

Bayta s přivřenými víčky přemítala nad tou jedovatou narážkou.

Uvítala, že pozornost od ní na chvíli odvedlo jídlo – deska její jídelní

161

jednotky sklouzla na okamžik dolů a nahoru vyjela s objednaným

pokrmem. Opatrně strhla obal z příboru a počkala si, dokud jídlo

nevychladne.

„Že by zrovna tebe nenapadlo nic, co bychom měli podniknout,

Hello?“

„Na to můžeš vzít jed, že jo!“ Hella nonšalantním, zkušeným

pohybem zajela cigaretou do zabudované prohlubně a drobný

atomový plamen ji zapálil dřív, než se dotkla mělkého dna.

„Tak například,“ dala si Hella útlé, pěstěné ručky pod bradu,

„bychom se mohli moc hezky dohodnout s Mezkem a skoncovat s

touhle nesmyslnou válkou. Jenže já nemám… ehm… prostředky k

tomu, abych po Mezkově vítězství rychle vypadla.“

Baytino čelo nezbrázdila jediná vráska, hlas měla tichý a

nevzrušený: „Ty náhodou nemáš bratra nebo manžela na bojové lodi,

že?“

„Ne. Tím víc mi slouží ke cti, že nevidím jediný důvod, proč

prolévat krev bratrů a manželů ostatních.“

„Kapitulace by nás jistě stála mnohem víc krve.“

„Nadace se vzdala a má klid. Naši chlapi jsou pryč a proti nám

stojí celá galaxie.“

Bayta pokrčila rameny a líbezně prohlásila: „Obávám se, že tebe

trápí jen to první.“ Vrátila se k talíři se zeleninou a v mrazivém tichu

se pustila do jídla. Nikdo v doslechu se neobtěžoval postavit se

Hellinu cynismu.

Zmáčkla knoflík, připravila tak jídelní jednotku pro strávníka z

další směny a rychle odešla.

Nové děvče, které sedělo o tři židličky dál, se hlasitým šepotem

zeptalo Helly: „Kdo to byl?“

Helliny hbité rtíky se lhostejně zkroutily. „Je to neteř našeho

koordinátora. To jsi nevěděla?“

„Jo?“ Dívka zachytila pohledem poslední záblesk Baytiných

mizejících zad. „Co tu dělá?“

„Pracuje u pásu. Copak nevíš, že být vlastenkou je teďka v módě?

Je to všechno tak hrozně demokratický, až se mi z toho chce

zvracet.“

162

„Ale, Hello,“ ozvala se boubelatá dívka po její pravici. „Ani

jednou na nás se svým strýčkem nevyrukovala. Co kdybys ji nechala

na pokoji?“

Hella sousedku neuznala za hodnu odpovědi, jen ji přejela

skelným pohledem a zapálila si cigaretu.

Nová dívka poslouchala štěbetání účetní s rozzářenýma očima,

která seděla naproti ní. Chrlila ze sebe jednu větu za druhou. „– a

taky prý byla v Trezoru – fakt v Trezoru, víte – když Seldon mluvil –

povídá se, že starosta měl pěnu u pusy, že vypukly nepokoje a jako

takový věci. Uletěla, ještě než Mezek přistál, ten útěk byl prej děsně

dra-ma-tic-kej – musela prorazit blokádu a tak – zajímalo by mě,

jestli o tom nenapíše knihu, však víte, jak jdou tyhle válečný knížky

dneska na dračku. A taky byla na té Mezkově planetě – na tom

Kalganu – a –“

Zacrčel zvonek a jídelna se pomalu vyprázdnila. Účetní dál

repetila, na vhodných místech ji přerušovalo jen konvenční a

vykulené „Váááážně?“

Když se Bayta vrátila domů, ohromná jeskynní světla hromadně

zhasínala, což znamenalo spánek pro spravedlivé a tvrdě pracující.

Toran jí vyšel vstříc ke dveřím, s krajícem chleba s máslem v

ruce.

„Kdepak jsi byla?“ zeptal se jí s plnými ústy. A pak, mnohem

zřetelněji: „Uklohnil jsem něco jako večeři. Ale nevyčítej mi, jestli to

nebude nic moc.“

Ona ho však s vykulenýma očima obcházela. „Torie! Kam se

poděla tvoje uniforma? Co tu děláš v civilu?“

„Mám to nařízeno, Bay. Randu se teď zašil s Eblingem Misem a

já nemám tušení, o čem tam můžou jednat. Takže takhle se věci

mají.“

„Letím s vámi?“ Spontánně k němu vykročila.

Políbil ji a teprve pak odpověděl: „Myslím, že ano.

Pravděpodobně to bude nebezpečné.“

„Co není nebezpečné?“

„Přesně tak. Jo, a už jsem poslal pro Magnifica, takže ten

pravděpodobně poletí taky.“

163

„Tím chceš říct, že jeho koncert v motorárně budou muset

zrušit?“

„Zaručeně.“

Bayta prošla do dalšího pokoje a posadila se k jídlu, které neslo

stopy těžkého zápasu. Zdatně sendvič rozpůlila a řekla: „S tím

koncertem je to smůla. Holky ve fabrice se na něj těšily. I Magnifico.

Kruci, když on je tak zvláštní.“

„Probouzí v tobě mateřský komplex, nic jiného na tom není.

Jednou si pořídíme dítě a pak na Magnifica zapomeneš.“

Bayta z hlubin svého sendviče odpověděla: „Připadá mi, že ty

sám na probuzení mého mateřského komplexu úplně stačíš.“

Potom odložila sendvič a najednou úplně zvážněla.

„Torie?“

„M-m-m?“

„Torie, dneska jsem byla na radnici – na Úřadu pro výrobu. Proto

jsem se tak zpozdila.“

„A cos tam dělala?“

„No…“ váhala, celá nejistá. „Ono se to všechno postupně

vyhrocovalo… V továrně mi bylo tak hrozně, že už jsem to tam

nemohla vydržet. Morálka… prostě neexistuje. Holky propadají

záchvatům pláče, aniž by k tomu měly konkrétní důvod. Ty, kterým

se neudělá špatně, jsou podrážděné. Dokonce i šedé myšky trucují. V

mém oddělení klesla výroba od chvíle, co jsem nastoupila, na

čtvrtinu a není dne, kdy bychom přišly do práce v plném počtu.“

„No dobře,“ přikývl Toran. „Ale co jsi dělala v ÚPV?“

„Položila jsem tam pár otázek. A je to tak, Torie, je to tak na

celém Havenu. Stagnující výroba, šířící se nespokojenost a

protistátní nálady. Vedoucí úřadu jen pokrčil rameny a řekl, že s tím

nic nezmůže – a to jsem na něj čekala hodinu v předpokoji a dovnitř

se dostala jen díky tomu, že jsem koordinátorova neteř. Popravdě

řečeno si nemyslím, že by ho to nějak zajímalo.“

„No tak, zase nepřeháněj, Bay.“

„Myslím, že ho to fakt nezajímalo,“ rozhořčovala se Bayta.

„Povídám ti, že se něco děje. Je to stejný hrozný pocit marnosti,

který se mě zmocnil v Časovém trezoru, když nás Seldon opustil.

Cítil jsi to sám.“

164

„Ano, cítil.“

„No, tak ten pocit se zase ozval,“ pokračovala divoce. „Mezkovi

se stejně neubráníme. I kdybychom měli suroviny, chybí nám kuráž,

bojový duch, vůle – Torie, nemá smysl bojovat…“

Pokud si Toran pamatoval, Bayta nikdy neplakala a ani tentokrát

neudělala výjimku z pravidla. To ne. Toran ji lehce vzal za rameno a

zašeptal: „Zapomeň na to, koťátko moje. Vím, jak to myslíš. Ale nic

s tím –“

„Ano, nic s tím nemůžeme dělat! Říkají to všichni – a my tu jen

sedíme a čekáme, až na nás dopadne sekyra.“

Vrátila se ke zbytku sendviče a k čaji. Toran tiše stlal. Venku

vládla neprostupná tma.

Randu

jako

nově

jmenovaný koordinátor konfederace

havenských měst (což byla čistě válečná funkce) dostal na vlastní

žádost přidělen horní pokoj, z jehož okna mohl shlížet na střechy

domů a vůkolní zeleň – a dumat. V pohasínajících jeskynních

světlech se město nořilo do stínů, v nichž sotva šlo něco rozeznat.

Randuovi se ani trochu nechtělo přemýšlet, zda se v té scéně před

ním netají symbolický význam.

K Eblingu Misovi, jehož jasná očička se zdánlivě nezajímala o

nic než o pohár s červenou tekutinou v ruce, prohodil: „Na Havenu

máme přísloví, že když se světla vypnou, spravedliví a tvrdě

pracující lidé mají jít spát.“

„Vyspíte se teď dost?“

„Ne! Omluvte mě, že jsem se zastavil tak pozdě. Poslední dobou

je mi líp v noci. Není to zvláštní? Lidé na Havenu jsou vychovaní

tak, že když je málo světla, mají jít spát. I já jsem si ten zvyk osvojil.

Teď je to ale jiné –“

„Skrýváte se,“ prohlásil Mis kategoricky. „Po probuzení vás

obklopují lidé a vy na sobě cítíte jejich oči, cítíte, jak se k vám

upínají jejich naděje. Takový tlak nikdo dlouho nevydrží. Když lidé

spí, jste svobodný.“

„Takže to cítíte i vy? Tu skličující poraženeckou náladu?“

Ebling Mis rozvážně přikývl. „Ano. Je to masová psychóza,

prašivá davová panika. Randu, u ga-LAXI-e, co taky čekáte? Celá

kultura tu vyrostla ve slepé, uslintané víře, že jim jakýsi lidový

165

hrdina v minulosti všechno hezky naplánoval a postaral se o veškeré

okolostojičnosti jejich prašivých životů. Takové myšlenkové schéma

se vyznačuje všemi charakteristikami nazírání světa ad religio – a

víte, co to znamená.“

„Ani v nejmenším.“

Misovi se do vysvětlování nechtělo – to ostatně nikdy. Takže cosi

zahučel, zadíval se na dlouhý doutník, který si uvážlivě ubalil mezi

prsty, a prohlásil: „Takový postoj je charakteristický silným

náboženským cítěním. Vírou otřese jen velký šok – ovšem v tom

případě se dostaví takřka naprostý rozklad hodnotového systému. V

lehčích případech se to projevuje hysterií a patologickou nejistotou.

V těžších případech pak šílenstvím a sebevraždami.“

Randu se kousl do nehtu na palci. „Jinými slovy, v okamžiku,

kdy nás Seldon nechá na holičkách, přijdeme o berli – a protože jsme

se o ni opírali příliš dlouho, svaly nám atrofovaly do té míry, že už

nedokážeme stát bez ní.“

„To je ono. Trošku těžkopádná metafora, ale je to ono.“

„A co vy, Eblingu, co vaše svaly?“

Psychohistorik dlouze potáhl z doutníku a pak ležérně vypustil

kouř. „Jsou zanedbané, ale ne atrofované. Díky své profesi jsem se

mohl trošku oddávat nezávislému myšlení.“

„A vidíte, jak z toho ven?“

„Ne, ale nějaká možnost tu být musí. Možná Seldon s Mezkem

prostě nepočítal. Možná že nám nezaručil vítězství. Na druhou stranu

nám ale nezaručil porážku. Prostě je jen mimo hru a my musíme

spoléhat na sebe. Ještě to Mezkovi můžeme natřít.“

„Jak?“

„Jediným způsobem, jakým to lze natřít komukoli jinému – když

s přesilou zaútočíme na jeho slabé místo. Podívejte se, Randu, Mezek

není žádný superman. Až bude poražen, všichni to naznají sami. Jen

se o něm nic neví, zato legendy se vrší rychle. Má být mutant. Hm,

no a co? Pravidlo mutant rovná se superman platí jen pro ignoranty.

Takže nic takového.

Odhaduje se, že každý den se v galaxii narodí několik miliónů

mutantů. Z těch několika miliónů lze odchylku bez mikroskopů a

chemických testů zjistit pouze u jednoho dvou procent. Z těchto

166

jednoho až dvou procent makromutantů, tedy z těch, které lze určit

prostým okem či jednoduchou dedukcí, jsou všichni až na nějaká dvě

procenta zrůdy, které končí v cirkusu, v laboratoři nebo v hrobě. Ze

zbylé hrstky makromutantů obdařených pozitivními schopnostmi

jsou téměř všichni neškodné kuriozity vynikající v jednom jediném

ohledu a začasté podprůměrní ve většině ostatních. Chápete, Randu?“

„Chápu. Ale co Mezek?“

„Pokud je Mezek mutant, pak můžeme předpokládat, že

disponuje určitými duševními schopnostmi, kterých lze bezpochyby

použít k dobývání světů. V ostatních ohledech má pak zaručeně své

slabiny, které musíme vysledovat. Nebyl by takový tajnůstkář, nebál

by se tak cizích očí, kdyby tyto slabiny nebyly zjevné a fatální.

Pokud je to ovšem skutečně mutant.“

„Existuje nějaká jiná možnost?“

„Mohla by. Důkazy svědčící o mutaci shromáždil kapitán Han

Pritcher z někdejší Informační služby Nadace. Své závěry založil na

chatrných vzpomínkách lidí, kteří Mezka – nebo někoho, kdo mohl

být Mezkem – v dětství a dospívání údajně znali. Pritcher v tomhle

případě jen paběrkoval a ony důkazy mu mohl Mezek snadno

podstrčit. Motivy pro to měl, neboť mu bezesporu hodně pomohla

pověst mutanta-supermana.“

„To je zajímavé. Jak dlouho si to myslíte?“

„Nikdy jsem to nebral tak vážně v tom smyslu, že bych tomu

věřil. Jde pouze o eventualitu, s níž je třeba počítat. Randu, co kdyby

Mezek například objevil formu radiace, která by oslabovala mentální

energii podobným způsobem, jako on oslabuje atomové reakce? Co

pak? Mohlo by to vysvětlit kalamitu, která nás teď postihla – a která

předtím postihla Nadaci?“

Randu se utápěl v tichém smutku.

„A co váš výzkum Mezkova klauna?“ zeptal se.

Tentokrát Ebling Mis zaváhal. „Zatím to nikam nevede. Před

pádem Nadace jsem měl ke starostovi takový srdnatý proslov, abych

mu dodal odvahy – a z části abych si udržel svou. Ale, Randu, kdyby

byly moje matematické nástroje na výši, pak by mi klaun stačil k

celkové analýze Mezka. Pak bych ho měl. Pak bych dokázal objasnit

všechny ty zvláštní anomálie, které mi utkvěly v paměti.“

167

„Jako například?“

„Přemýšlejte, člověče. Mezek porážel loďstva Nadace po libosti,

ale ani jednou se mu ještě v boji nepodařilo přinutit k ústupu

mnohem slabší flotily nezávislých kupců. Nadace padla po prvním

náporu, ovšem nezávislí kupci se drží proti veškerým jeho silám.

Rušičku atomových zbraní poprvé použil při přepadu nezávislých

kupců na Mnemonu. Zaskočení kupci bitvu prohráli, ale rušičce čelit

dokázali. Proti nezávislým ji už potom nikdy nedokázal s úspěchem

nasadit.

Ta ovšem znovu a znovu fungovala proti jednotkám Nadace.

Fungovalo to i na Nadaci samotné. Proč? Při našich stávajících

vědomostech to nedává smysl. Takže tu musí působit faktory,

kterých si nejsme vědomi.“

„Zrada?“

„Láry fáry, Randu, to jsou ukrutný kecy. Na Nadaci nebyl jediný

člověk, který by si nebyl jistý vítězstvím. A kdo by se odvážil zradit

jistého vítěze?“

Randu přistoupil k zakřivenému oknu a upřel nevidoucí pohled

tam, kam se nedalo dohlédnout. „Ale i kdyby měl Mezek tisíc

slabostí, my už teď určitě prohrajeme. I kdyby byl děravý jako

řešeto…“

Neobrátil se. Jako by za něj mluvila shrbená záda a ruce, které

nervózně svíral za zády. „Po té epizodě v Časovém trezoru jsme

unikli celkem lehce, Eblingu. Ostatní mohli uniknout taky. Proti

rušičce mohla být podniknuta protiopatření. Žádalo si to

vynalézavost a vynaložení jisté námahy. Všechny lodě Nadace

mohly přeletět na Haven nebo na jiné blízké planety a vést boj dál

tak jako my. Neudělalo to ani jedno procento z nich. V podstatě

všichni přeběhli k nepříteli.

Podzemní hnutí odporu na Nadaci, k němuž se většina našich lidí

tak upíná, zatím nemá žádné výsledky. Mezek byl dostatečně

prozíravý, aby bohatým kupcům slíbil ochranu majetku a zisků, a oni

k němu přešli.“

„Plutokrati byli vždycky proti nám,“ prohlásil Ebling Mis

umíněně.

168

„Taky byli vždycky u moci. Poslyšte, Eblingu, máme důvodné

podezření, že Mezek nebo jeho prostředníci již vyjednávají s

nejmocnějšími nezávislými kupci. Je známo, že přinejmenším deset

ze sedmadvaceti kupeckých světů přešlo k Mezkovi. Zhruba deset

dalších je na hraně. I na Havenu se najdou tací, kteří by z Mezkovy

nadvlády neměli těžké spaní. Lidé takřka pokaždé podlehnou

nepřekonatelnému pokušení vzdát se moci, pokud si tak uchovají

vliv nad ekonomickými záležitostmi.“

„Vy si nemyslíte, že Haven může Mezkovi vzdorovat?“

„Myslím, že Haven vzdorovat přestane.“ V tom okamžiku Randu

obrátil ustaranou tvář k psychohistorikovi. „Myslím, že Haven čeká

na kapitulaci. Proto jsem vás sem také povolal. Chci, abyste z

Havenu odletěl.“

Ebling Mis ohromeně nafoukl baculaté tvářičky. „Už?“

Randu si připadal hrozně unavený. „Eblingu, jste největším

psychohistorikem Nadace. Skuteční mistři v tomto oboru zůstali se

Seldonem – a my nikoho lepšího nemáme. Jste naše jediná šance, jak

porazit Mezka. Tady to nesvedete, budete muset letět do zbytku

Říše.“

„Na Trantor?“

„Přesně tak. Z Říše dnes zbývají jen ohlodané kosti, ale v centru

pořád ještě musí něco být. Mají tam záznamy, Eblingu. Možná si tam

osvojíte víc z psychohistorické matematiky, možná dost na to, abyste

dokázal interpretovat klaunovu mysl. On samozřejmě poletí s vámi.“

„I když se Mezka bojí, pochybuji, že se mu bude chtít,“ odvětil

Mis suše, „pokud ovšem vaše neteř nepoletí s ním.“

„To vím. Právě z tohoto důvodu odcestují Toran a Bayta s

vámi… Eblingu, poslyšte, máte před sebou ještě jeden, mnohem

důležitější úkol. Před třemi staletími založil Hari Seldon na opačných

koncích galaxie dvě Nadace. Musíte tu Druhou Nadaci najít.“

169

20

Spiklenec

Starostův palác – nebo lépe řečeno někdejší starostův palác – se

nezřetelně tyčil ve tmě. Dobyté město bylo po zákazu vycházení celé

ztichlé a přes oblohu Nadace se rozlévalo mlhavé mléko velké

galaktické čočky, tu a tam blikala osamělá hvězdička.

Za tři staletí se Nadace rozrostla ze soukromého projektu malé

skupiny vědců až do podoby obchodního impéria, jehož chapadla

sahala hluboko do galaxie. Posledního půl roku byla sražena ze

svého piedestalu na úroveň další řadové provincie.

Kapitán Han Pritcher se s tím odmítal smířit.

Už jen to ponuré ticho večera a ztemnělý palác, v němž se

zabydleli nájezdníci, byly dostatečně výmluvné, ale kapitán Han

Pritcher, jenž s miniaturní atomovou bombou pod jazykem právě

proklouzl vnější branou, to odmítl uznat.

Zamířil k němu stín – a kapitán sklonil hlavu.

„Poplašný systém je nastavený jako obvykle, kapitáne,“ zašeptal

hrobově tiše, „pokračujte dál! Nic nezaregistruje.“

Kapitán neslyšně zapadl do nízké klenuté chodby a po fontánami

lemované cestičce se vydal někdejší Indburovou zahradou.

Právě před čtyřmi měsíci seděl v Časovém trezoru, ovšem jeho

paměť se vzpírala předestřít mu tu vzpomínku v její úplnosti.

Jednotlivé izolované a nevítané dojmy se mu však vybavovaly,

většinou v noci.

Starý Seldon pronášející vlídná slova, která byla tak otřesně

scestná – naprostý zmatek – Indbur v bezvědomí, starostovské

roucho nepatřičně oslnivé v kontrastu s jeho ztrhanou tváří –

vyděšený dav, který se rychle shromáždil a tiše čekal na

170

nevyhnutelné zprávy o kapitulaci – mladý Toran mizející

postranními dveřmi, s bezvládným šaškem přehozeným přes rameno.

A on sám, který z toho nějak vyvázl, i když jeho auto zůstalo

nepojízdné.

Pěšky se prodíral davem bez vůdce, který už v tom okamžiku

směřoval pryč z města – k neznámému cíli.

Jak slepě obrážel ty díry, které sloužily – které kdysi dávno

sloužily – jako velitelství demokratické opozice, jež za osmdesát let

nezaznamenala jediný úspěch a jejíchž členů ubývalo.

Ty díry byly prázdné.

Příštího dne se na obloze mihly cizí černé lodě, které zlehka

dosedly do spleti ulic blízkého města. Kapitán Han Pritcher cítil, jak

se utápí v bažině narůstající bezmoci a zoufalství.

Začal cestovat. Za třicet dní ušel pěšky přes tři sta kilometrů;

nosil teď šaty jakéhosi dělníka z hydroponických továren, na jehož

sotva vychladlou mrtvolu narazil u cesty v příkopu, nechal si narůst

prošedivělý plnovous…

A našel trosky podzemní organizace.

Došlo k tomu ve městě Newton, v obytné čtvrti, která bývávala

elegantní a teď pomalu chátrala, v řadovém domku k nerozeznání

podobném ostatním. Ten muž byl vytáhlý, šlachovitý s malýma

očičkama a zaťatými pěstmi, které se viditelně boulily z kapes.

Zůstal za skulinou pootevřených dveří a odmítl se hnout.

„Přicházím z Miranu,“ zamumlal kapitán.

„Na Miran je tenhle rok brzy,“ opáčil čahoun příkře.

„Minulý rok na něj pozdě nebylo.“

Ale ten chlap mu cestu neuvolnil. „Kdo jste?“

„Vy nejste Fox?“

„Odpovídáte vždycky na otázku otázkou?“

Kapitán se nadechl o trošinku víc zhluboka než obvykle a potom

klidně odtušil: „Jsem Han Pritcher, kapitán námořnictva a člen

Demokratické podzemní strany. Pustíte mě dovnitř?“

Fox poodstoupil. „Ve skutečnosti se jmenuji Orum Palley.“

Podal Pritcherovi ruku a ten mu ji stiskl.

Pokoj byl zařízen zachovalým, ale nijak okázalým nábytkem. V

jednom rohu stál ozdobný projektor knížek na filmu, v němž

171

kapitánovo cvičené oko rozpoznalo zamaskovaný blaster slušného

kalibru. Čočka projektoru mířila na dveře a očividně se dala dálkově

ovládat.

Fox se podíval stejným směrem jako jeho vousatý host a přísně se

usmál. „Ano! Ale jen za časů Indbura a jeho vydřidušských

přisluhovačů. Proti Mezkovi by toho moc nezmohl, co? Na Mezka

neplatí nic. Nemáte hlad?“

Kapitánovy žvýkací svaly skryté pod vousem se zaťaly a on

přikývl.

„Chviličku to bude trvat, takže mějte strpení.“ Fox sundal z

poličky dvě plechovky a postavil je před kapitána Pritchera. „Držte

na nich prst, a až budou ohřáté, tak je otevřete. Porouchal se mi

termostat. Takové věci vám připomenou, že je válka – nebo vlastně

byla, co?“

Slova, která ze sebe chrlil, byla zdánlivě žoviální, ale pronášel je

tónem, který nebyl žoviální ani dost málo – a z jeho přemýšlivých

očí čišel chlad. Sedl si naproti kapitánovi a řekl: „Jestli se mi na vás

nebude něco líbit, zbude z vás jen mastný flek. Víte to?“

Kapitán neodpověděl. Zmáčkl prstem víčka a konzervy před ním

se otevřely.

„Jen guláš!“ komentoval Fox stručně. „Je mi líto, ale zásobování

potravinami hapruje.“

„Já vím,“ odtušil kapitán. Jedl rychle a ani jednou nevzhlédl.

„Jednou jsem vás viděl,“ prohlásil Fox. „Snažím se vzpomenout

si kdy a kde, ale ten plnovous mi k vám vůbec neštymuje.“

„Neholil jsem se už třicet dní,“ zabručel kapitán a pak zprudka

dodal: „Co chcete? Znal jsem správná hesla. Mám doklady.“

Muž naproti mávl rukou. „Já vám taky věřím, že jste Pritcher.

Jenže dneska má spousta lidí hesla, doklady i identity – a dali se k

Mezkovi. Slyšel jste někdy o Levvawovi?“

„Ano.“

„Dal se k Mezkovi.“

„Cože? On…“

„Ano. Člověk, který si vysloužil přízvisko ‚Nezlomný‘.“ Foxovy

rty se zvedly do úsměvu, ale nevyšel z nich žádný zvuk, natož něco

humorného. „A pak tu je Willig. Dal se k Mezkovi! Garre a Noth.

172

Dali se k Mezkovi! Tak proč by se k němu nemohl dát i Pritcher, co?

Jak to mám asi vědět?“

Kapitán jen zavrtěl hlavou.

„Jenže ono na tom nesejde,“ pokračoval Fox tiše. „Jestli přeběhl

Noth, pak musí mít moje jméno – takže pokud mi vás sem

nenastrčili, tak je pro vás známost se mnou mnohem nebezpečnější

než naopak.“

Kapitán dojedl a pohodlně se opřel. „Jestli tu nemáte žádnou

organizaci, kde nějakou najdu? Nadace se možná vzdala, ale já ne.“

„Tak tedy. Nemůžete se tu donekonečna potulovat, kapitáne. Na

Nadaci musí mít dneska člověk propustku, aby mohl cestovat z města

do města. Víte to? Taky průkaz totožnosti. Máte? A všichni

důstojníci bývalého námořnictva se mají hlásit na nejbližším úřadu

okupační správy. To platí i na vás, ne?“

„Ano.“ Kapitánův hlas zněl tvrdě. „Myslíte, že utíkám ze

strachu? Já byl na Kalganu nedlouho poté, co ho Mezek dobyl. Za

měsíc nezůstal na svobodě ani jeden důstojník někdejšího

vojenského diktátora, protože důstojníci se celkem přirozeně staví do

čela každého ozbrojeného povstání. Podzemí vždycky vědělo, že

žádná revoluce nemůže uspět, pokud nebude mít pod palcem

přinejmenším část námořnictva. Mezek to očividně ví taky.“

Fox zamyšleně přikývl. „To dává smysl. Mezek je důkladný.“

„Uniformu jsem odhodil při první příležitosti. Nechal jsem si

narůst plnovous. Potom je tedy šance, že ostatní udělali totéž.“

„Jste ženat?“

„Manželka je po smrti a děti nemám.“

„Pak vás nemůžou vydírat přes rukojmí.“

„Ano.“

„Chcete poradit?“

„Jestli můžete…“

„Nevyznám se v Mezkově politice ani nevím, co zamýšlí, ale

kvalifikovaní dělníci zatím nepřišli k úhoně. Jejich platy se dokonce

zvedly. Výroba nejrůznějších atomových zbraní zažívá konjunkturu.“

„Ano? To zní, jako by ofenzíva pokračovala.“

„Nevím. Mezek je rafinovaný parchant a možná takhle chce

dělníky jenom ukonejšit, aby se nebouřili. Když ho nedokázal

173

prokouknout ani Seldon s celou svou psychohistorií, já se o to snažit

nebudu. Ale vy na sobě máte pracovní šaty. A to už o něčem svědčí,

ne?“

„Nejsem kvalifikovaný dělník.“

„Ale atomovou technologii vás na kadetce učili, ne?“

„Jistě.“

„To stačí. Tady ve městě máme akciovku, která vyrábí ložiska

pro atomové štíty. Řekněte jim, že máte zkušenosti. Ti mizerové,

kteří tu fabriku vedli pro Indbura, ji vedou dál – pro Mezka. Dokud

budou potřebovat víc dělníků, aby se mohli pořádně napakovat,

nebudou se zbytečně moc vyptávat. Vystaví vám průkaz totožnosti a

pak budete moct zažádat o ubytování v tovární rezidenční čtvrti.

Mohl byste začít hned.“

Tak se kapitán Han Pritcher ze Státního námořnictva stal štítařem

Lo Morem z pětačtyřicáté dílny newtonské firmy Atomová ložiska,

a. s. A ze zpravodajského důstojníka klesl na společenském žebříčku

na „spiklence“ – kteréžto poslání ho za několik měsíců dovedlo až do

někdejší Indburovy soukromé zahrady.

V zahradě se kapitán Pritcher podíval na radiometr, jejž skrýval v

dlani. Vnitřní varovné pole pořád ještě žhnulo, a tak čekal. Atomové

bombě v jeho ústech zbývalo půl hodiny života. Opatrně ji

převaloval po patře.

Pak radiometr v zlověstné tmě zhasl a kapitán se dal rychle do

kroku.

Zatím se všechno vyvíjelo dobře.

Nestranně v duchu konstatoval, že atomové bombě zbývá tolik

času jako jemu; že její konec se stane také jeho koncem – a

Mezkovým.

A velkolepým vyvrcholením jeho čtyřměsíční soukromé války,

během níž se z uprchlíka stal zaměstnancem newtonského závodu…

Po dva měsíce nosil kapitán Pritcher olověné zástěry a těžké

obličejové štíty, až z jeho vojenských způsobů nezbylo vůbec nic.

Stal se nádeníkem, který pobíral mzdu, večery trávil ve městě a o

politice se nikdy nebavil.

Dva měsíce Foxe neviděl.

174

A pak jednoho dne u jeho ponku klopýtl nějaký člověk a

Pritcherovi se v kapse ocitl kousek papíru, na němž stálo slovo

„Fox“. Hodil ho do atomové komory, papír se beze stopy vypařil,

čímž zvýšil výkon o nějaký ten pikojoule – a kapitán se zase vrátil k

práci.

Toho večera se stavil u Foxe a zahrál si karty se dvěma muži,

které znal z vyprávění, a jedním, jehož znal od vidění i jménem.

Mluvili spolu nad kartami a žetony, které čas od času měnily

majitele.

„To je hluboký omyl,“ prohlásil kapitán. „Žijete v rozvrácené

minulosti. Naše organizace čekala osmdesát let na příhodný

historický okamžik. Byli jsme zaslepení Seldonovou psychohistorií,

která postulovala, že na jedinci nesejde, že jediný člověk dějiny

nedělá a že složité společenskoekonomické faktory nad ním vždy

převáží a udělají z něj loutku.“ Pečlivě si srovnal karty, zhodnotil je a

postrčil žetony do banku. „Co kdybychom Mezka zabili?“

„A k čemu by to tak bylo dobré?“ vyjel na něj muž po levici.

„Vidíte,“ usmál se kapitán a odhodil dvě karty, „a tak se k tomu

staví všichni. Co znamená jeden člověk, když nás tu jsou bilióny.

Galaxie se nepřestane točit kvůli tomu, že jeden člověk umře. Jenže

Mezek není člověk, ale mutant. Už teď zhatil Seldonův plán, a pokud

si uděláte čas na analýzu veškerých důsledků, znamená to, že on –

jedinec – rozvrátil celou Seldonovu psychohistorii. Kdyby se

nenarodil, Nadace by bývala nepadla. A kdyby umřel, snad se

Nadace brzy vzchopí.

No tak, celých osmdesát let bojovali demokrati proti starostům a

kupcům prostřednictvím tajných spolků… Zkusme atentát.“

„Jak?“ přerušil ho Fox prakticky.

„O tom jsem přemýšlel tři měsíce,“ pronesl kapitán pomalu, „a

nic mě nenapadlo. Přišel jsem sem a měl jsem to za pět minut.“ Vrhl

pohledem po muži, jehož široká růžová melounovitá tvář se na něj

usmívala. „Vy jste přece kdysi sloužil starostovi Indburovi jako

komorník. Nevěděl jsem, že taky patříte k podzemí.“

„Netušil jsem to ani já o vás.“

„Nuže, pak jste měl v popisu práce jednou za čas kontrolovat

poplachový systém v paláci.“

175

„Pravda.“

„A teď v paláci žije Mezek.“

„Tak jsem to aspoň slyšel z oficiálních informačních zdrojů – i

když je to skromný dobyvatel, který nevystupuje s proslovy,

prohlášeními ani se neukazuje na veřejnosti.“

„To je stará vesta a nic se tím nemění. My si úplně vystačíme s

vámi, můj bývalý komorníku.“

Hráči odkryli karty, Fox shrábl bank a pomalu znovu rozdal.

Někdejší komorník si odebral karty jednu po druhé. „Je mi líto,

kapitáne. Kontroloval jsem poplachový systém, ale byla to jen

součást běžných povinností. Nic o něm nevím.“

„To jsem čekal. Pokud ale nasadíme psychickou sondu a půjdeme

dost do hloubky, určitě najdeme eidetickou vzpomínku na ovládání.“

Komorníkova brunátná tvář zčistajasna zbledla. Karty se mu v

ruce pod náhlým tlakem zmačkaly. „Říkal jste psychickou sondu?“

„Nemusíte mít obavy,“ zavrtěl hlavou kapitán. „Vím, jak s ní

zacházet. Neublíží vám, jen budete několik dní slabší. A i kdyby se

vám něco stalo, pak je to součást rizika, které tu na sebe berete, a

cena, kterou platíte. Bezpochyby se mezi námi najdou lidé, kteří z

podoby ovládání dokážou vydedukovat vlnové kombinace. Máme

mezi sebou lidi, kteří dokážou vyrobit malou časovanou bombu… A

já ji Mezkovi osobně donesu.“

Muži se sklonili nad stůl.

„Daného večera,“ pokračoval kapitán, „dojde na Terminu v

blízkosti paláce k nepokojům. Žádný opravdový boj, jen výtržnost –

a pak útěk. Postačí, když to odláká palácovou stráž… anebo

přinejmenším odvede její pozornost –“

Od toho dne uběhl měsíc příprav a někdejší kapitán Han Pritcher

ze Státního námořnictva, jenž se stal spiklencem, postoupil výše na

společenském žebříčku a stal se z něj atentátník.

Kapitán Pritcher se právě nalézal v paláci a u srdce ho hřálo

neradostné uspokojení z toho, jak dobře celý systém odhadl.

Důkladný poplašný venkovní systém mohl znamenat jen to, že uvnitř

bude pouze pár strážných. V tomto případě se tam nenalézali vůbec

žádní.

176

Zřetelně si vybavoval půdorys poschodí. Byl kapkou, která se

nehlučně pohybovala po šikmé plošince potažené kobercem. Na

jejím konci se přimáčkl ke zdi a čekal.

Před ním stály malé zavřené dveře privátního salónku. Za těmito

dveřmi musí být mutant, který porazil neporazitelné. Pritcher dorazil

příliš brzy – bombě zbývalo ještě deset minut života.

Pět minut uplynulo, a přece se odnikud neozval jediný zvuk.

Mezkovi odtikávalo posledních pět minut života… stejně jako

kapitánu Pritcherovi…

Z náhlého popudu udělal krok. Plán už nemohl selhat. Až bomba

vybuchne, zboří celý palác. Nějaké dveře – nějakých deset metrů

rozdílu – to nic neznamenalo. A on chtěl vidět Mezka v okamžiku,

kdy spolu budou umírat.

V posledním drzém gestu zabušil na dveře…

Ty se otevřely a jeho oslepilo prudké světlo.

Kapitán Pritcher nejprve zavrávoral a pak se vzpamatoval. Vážný

muž, který se uprostřed místnosti skláněl nad zavěšeným akváriem,

vlídně vzhlédl.

Uniformu měl pochmurně černou; ještě jednou roztržitě poklepal

na sklo a oranžové a rumělkově červené rybičky s ploutvemi jako

peříčka se divoce rozprchly.

„Pojďte dál, kapitáne!“ vyzval vetřelce.

Kapitán cítil, jak se mu malá kovová kulička pod chvějícím se

jazykem zlověstně zvětšuje – což, jak dobře věděl, nebylo z

fyzikálního hlediska možné. Ale to už se počítala poslední minuta

jejího života.

„Měl byste tu hloupou kuličku vyplivnout, abyste mohl mluvit,“

poradil mu muž v uniformě. „Ona totiž nevybuchne.“

Minuta uběhla. Kapitán pomalu a těžkopádně sklonil hlavu,

vyplivl stříbrnou kuličku do dlaně – a zuřivou silou jí mrštil o stěnu.

S ostrým, nepříliš hlasitým zařinčením se odrazila od zdi a ve

vzduchu se neškodně zaleskla.

Uniformovaný muž pokrčil rameny. „Tolik tedy vaše bomba. Tak

jako tak by vám nebyla nic platná, kapitáne. Nejsem Mezek. Budete

se muset spokojit s vicekrálem.“

„Jak jste se to dozvěděl?“ zamumlal kapitán chraptivě.

177

„Poděkujte naší zdatné kontrašpionáži. Mohl bych do jednoho

vyjmenovat všechny členy té vaší bandičky, každý krok plánu…“

„A vy jste to nechal dojít takhle daleko?“

„Proč ne? Jedním z hlavních cílů mého zdejšího pobytu bylo najít

vás a pár dalších lidí. Obzvláště vás. Mohl jsem vás nechat zatknout,

dokud jste ještě pracoval v newtonském závodě na výrobu ložisek,

ale takhle to bylo mnohem lepší. Kdybyste nepřišel s tím hrubým

obrysem plánu sám, jeden můj člověk by vám navrhl něco dost

podobného. Výsledek je celkem dramatický, byť spíše

tragikomický.“

Kapitán na něj upřel tvrdý pohled. „I mně to tak připadá. Je tedy

po všem?“

„Naopak, právě to začíná. No tak, kapitáne, posaďte se. Hrdinské

kousky přenechejte pitomcům, na které dělají dojem. Podle mých

informací jste jako první na Nadaci docenil Mezkovu moc. Od té

doby jste se celkem troufale zaobíral Mezkovým mládím. Byl jste

jedním z únosců jeho klauna, který nebyl doposud dopaden.

Mimochodem, za ten čin všechny zúčastněné ještě stihne tvrdá

odplata. Vaše schopnosti přirozeně oceňujeme. Mezek není z těch,

kteří by se obávali zdatných nepřátel, pokud je dokáže přetáhnout na

svou stranu a využít jejich schopnosti ve svůj prospěch.“

„Tak sem jste mě chtěl dostat? Ale ne!“

„Ale ano! Jiný smysl tahle večerní komedie neměla. Jste

inteligentní člověk, ale vaše malé spiknutí proti Mezkovi skončilo

směšným nezdarem. Sotva vlastně můžete používat tak nadneseného

označení jako ‚spiknutí‘. Copak vás na kadetce učili plýtvat loděmi v

nesmyslných akcích?“

„Člověk nejdřív musí připustit, že jsou beznadějné.“

„Na to dojde,“ ujistil ho vicekrál vlídně. „Mezek dobyl Nadaci a

ta se rychle proměňuje v arzenál, který mu napomůže uskutečnit ještě

velkolepější cíle.“

„Jaké velkolepější cíle?“

„Dobytí celé galaxie. Opětovné sjednocení všech odtržených

světů v novou Říši. Naplnění vašeho vlastního Seldonova snu o sedm

set let dříve, než v to doufal Seldon sám, vy zabedněný vlastenče. A

právě při naplňování toho snu nám můžete pomoci.“

178

„To jistě ano. Ale rozhodně vám nepomůžu.“

„Pokud vím,“ uvažoval vicekrál nahlas, „doposud odolávají

pouze tři nezávislé kupecké světy. Ovšem odpor jim už moc dlouho

nevydrží. A to bude definitivní konec sil Nadace. Pořád se nedáte

zviklat?“

„Ne.“

„Však vás to přejde. Nejlépe nám slouží ti, kteří k nám přešli

dobrovolně. Ale i kdyby to muselo jít po zlém, stále budeme

spokojeni. Mezek je bohužel pořád pryč. Tak jako vždycky je v čele

útoku, tentokrát proti kupcům. S námi je ovšem v ustavičném

spojení. Nebudete muset čekat dlouho.“

„Na co?“

„Na to, až obrátíte.“

„Mezek,“ opáčil kapitán mrazivě, „bude nakonec muset uznat, že

něco takového je nad jeho síly.“

„Jenže na to vůbec nedojde. Ani já jsem nebyl nad jeho síly. Vy

jste mě nepoznal? No tak, na Kalganu jste byl, takže jste mě viděl.

Chodil jsem s monoklem, v šarlatovém plášti lemovaném kožešinou,

na hlavě klobouk se širokou krempou –“

Kapitán strnul hrůzou. „Vy jste byl vojenským diktátorem

Kalganu.“

„Ano. A nyní jsem Mezkův loajální vicekrál. Tak vidíte, jak je

přesvědčivý.“

179

21

Mezihra ve vesmíru

Blokádu úspěšně prorazili. V nekonečných prostorách vesmíru ani

veškerá spojená loďstva galaxie nemohla hlídkovat tak, aby jejich

lodě zůstaly v těsné blízkosti. Stačí jedna loď, obratný pilot, trocha

štěstí – a skulinka se najde, a ne jen jedna.

Toran chladnokrevně řídil zpěčující se loď od jedné velké hvězdy

ke druhé. V blízkosti takové ohromné hmoty byly mezihvězdné

skoky nevyzpytatelné a obtížné, na druhou stranu ale zase prakticky

znemožňovaly provoz nepřátelských pátracích zařízení.

Celý týden se v nepřátelských zpravodajských relacích

neobjevovalo nic jiného než monotónní a sebechválou zavánějící

podrobnosti o tom, jak Mezek získává stále pevnější vládu nad

Nadací. A celý týden Toranova obrněná kupecká loď prchala

chvatnými skoky z periferie.

Ebling Mis zavolal do pilotní kabiny, Toran zamžikal a zvedl oči

od map.

„Co se děje?“ Toran sestoupil do malé ústřední kóje, již Bayta

nevyhnutelně předělala na obývací pokoj.

Mis potřásl hlavou. „Tak to bych taky rád věděl. Mezkovi

novináři ohlásili zvláštní přehled zpráv, tak jsem si řekl, že by tě to

mohlo zajímat.“

„Proč ne? Kde je Bayta?“

„Prostírá k večeři a vybírá jídlo – nebo něco podobně

zbytečného.“

Toran si sedl na polní lůžko, které sloužilo Magnificovi jako

postel, a čekal. Všechny Mezkovy „zvláštní přehledy zpráv“ byly

vyseknuté podle jedné monotónní propagandistické šablony a

podobaly se jeden druhému jako vejce vejci. Nejdřív vojenská hudba

180

a pak moderátor s uhlazeným až vtíravým projevem. Následovaly

méně důležité zprávy, jedna za druhou, přesně synchronizované. Pak

pauza. A poté trumpety, narůstající vzrušení a vyvrcholení.

Toran to trpělivě snášel. Mis si pro sebe cosi mumlal.

Úlisný hlasatel ze sebe tradiční hantýrkou válečných zpravodajů

chrlil popis vesmírné bitvy evokující roztavený kov a roztrhaná těla.

„Eskadry rychlých křižníků pod velením generálporučíka

Sammina dnes tvrdě udeřily na operační svaz se základnou na Issu –“

Záměrně bezvýrazná tvář hlasatele na obrazovce se vytratila a

nahradily ji záběry na roje rychlých lodí kličkujících černočernou

prázdnotou ve vražedné bitvě. Přes neslyšné burácení promlouval

hlas dál:

„Nejpozoruhodnější událostí bitvy byl souboj těžkého křižníku

Hvězdokupa se třemi nepřátelskými loďmi třídy Nova…“

Změnil se úhel, obraz se zaostřil. U velké lodi to zajiskřilo, jedna

z šílených útočících lodí se zlostně rozzářila, rozkymáceně se na

okamžik ztratila ze záběru, potom se otočila a klounem najela do

Hvězdokupy. Ta se divoce prohnula, ale šikmý úder přežila. Útočníka

náraz roztočil a odrazil mimo.

Televizní moderátor hladce pokračoval bez hnutí brvou až do

posledního úderu a posledního vraku.

Pak pauza a víceméně podobné komentované záběry bojů u

Mnemonu, tentokrát s novým prvkem: zdlouhavým líčením

bleskového přistání – obraz rozstříleného města – vyčerpaní vězni

schoulení u sebe – a zase pryč.

Čas Mnemonu se pomalu naplnil.

Pak znovu odmlka – a tentokrát očekávané zaryčení žesťů.

Roztmívačka, dlouhá chodba, kterou působivě lemují vojáci a jíž

rychle rázuje vládní mluvčí v uniformě radního.

Dusivé ticho.

Konečně se ozval slavnostní, pomalý a nesmlouvavý hlas: „Z

rozkazu našeho panovníka se oznamuje, že planeta Haven, která se

doposud bojechtivě protivila jeho vůli, uznala porážku a

kapitulovala. V tomto okamžiku již jednotky našeho panovníka

okupují planetu. Nekoordinovaný a ojedinělý odpor byl rychle

rozdrcen.“

181

Scéna vybledla, na obrazovku se vrátil původní hlasatel a důležitě

oznámil, že jakmile dojde k dalším událostem, filmové štáby budou

při tom.

Potom začala vyhrávat taneční hudba. Ebling Mis spustil štít a

odřízl je tak od vysílání.

Toran se zvedl a beze slova odvrávoral pryč. Psychohistorik se ho

ani nepokusil zastavit.

Když Bayta vyšla z kuchyně, Mis jí posunkem naznačil, ať mlčí.

„Obsadili Haven,“ oznámil jí.

„Už?“ nevěřila Bayta. Z vykulených očí jí čišelo zhnusení a

naprostá nevíra.

„Bez boje. Bez jediného prašiv –“ Zmlkl a polkl. „Asi bys teď

měla Torana nechat o samotě. Nemá to lehké. Protentokrát bychom

snad mohli jíst bez něj.“

Bayta vrhla pohled k pilotní kabině a pak se celá zoufalá otočila.

„Tak dobře!“

Magnifico seděl bez povšimnutí u stolu. Nemluvil, nejedl, jen

před sebe vystrašeně zíral; ten intenzivní strach jako by z jeho

hůlkovitého těla vysál veškerou životní energii.

Ebling Mis roztržitě odsunul ovocný dezert s cukrovou polevou a

drsně se ozval: „Dvě kupecké planety bojují. Bojují, krvácejí a

umírají, ale nevzdávají se. Jenom Haven… Přesně jako na Nadaci…“

„Ale proč? Proč?“

Psychohistorik zavrtěl hlavou. „Ono to vlastně odpovídá obrazu

celého problému. Každý jeho zvláštní aspekt je vodítkem k Mezkově

povaze. Za prvé je tu ta hádanka, jak dokázal dobýt Nadaci s tak

zanedbatelnými ztrátami a v zásadě jednou ranou – zatímco nezávislé

kupecké světy odolaly. Ta rušička atomových reakcí není příliš silná

zbraň, to jsme probírali asi tak miliónkrát a já už těch diskusí mám

plné zuby – ale nefungovala na nikoho, jen na Nadaci.

Randu si myslel,“ pokračoval Ebling a svraštil prošedivělé obočí,

„že mohlo jít o sálavý Inhibitor vůle. Tím možná vyřídili Haven.

Proč ho tedy ale nepoužili na Mnemonu a Issu? Ty planety ještě teď

bojují s takovou ďábelskou vervou, že k jejich pokoření je kromě

Mezkových vlastních sil potřeba polovina lodí Nadace. Ano, poznal

jsem lodě Nadace v útoku.“

182

„Nadace, pak Haven,“ zašeptala Bayta. „Neštěstí se nám lepí na

paty, ale nás se nedotkne. Pokaždé o vlásek vyvázneme. Vydrží nám

to navždycky?“

Ebling Mis neposlouchal. Mumlal si sám pro sebe. „Je tu ale další

problém – další problém. Bayto, pamatuješ se, jak ve zprávách

hlásili, že Mezkova klauna nenašli na Terminu a jak prý uprchl na

Haven nebo tam byl převezen původními únosci? Přisuzují mu

důležitost, Bayto, a ani po čase to v nejmenším neochabuje. My jsme

ale pořád ještě nezjistili proč. Magnifico musí vědět něco, co je pro

Mezka smrtelně nebezpečné, na to bych vzal jed.“

Bledý Magnifico koktavě protestoval: „Sire… vznešený pane…

vskutku přísahám, že vaše požadavky jsou nad mé chabé chápání.

Řekl jsem vám, co vím, do krajních podrobností a svou sondou jste z

mé skrovné mozkovny vytáhl i to, co jsem věděl, a přitom o tom

neměl nejmenší povědomosti.“

„Já vím… já vím. Je to nějaká maličkost. Náznak tak nepatrný, že

ani já, ani ty ho ještě nedokážeme uchopit. A přece to musím najít,

neboť Mnemon a Iss brzy padnou – a až k tomu dojde, my zůstaneme

posledním zbytkem, poslední částečkou nezávislé Nadace.“

Jakmile se dostanete do jádra galaxie, hvězdy se začnou

shlukovat blíž k sobě. Gravitační pole se začnou překrývat, že svou

silou při mezihvězdných skocích způsobí nepřehlédnutelné odchylky

od trasy.

Toran si to uvědomil, když ho po jednom skoku zasáhlo prudké

světlo rudého obra, který k sobě začal jejich loď prudce přitahovat a

z jehož sevření se postupně uvolňovali a pak vytrhli až po dvanácti

trýznivých hodinách beze spánku.

Toran nedisponoval dostatečně podrobnými mapami, neměl

potřebné zkušenosti, ať již s provozní či matematickou stránkou věci,

a tak se smířil s tím, že bude muset každý skok několik dní pečlivě

plánovat.

Svým způsobem se z toho stalo společné dílo. Ebling Mis

kontroloval Toranovy výpočty a Bayta zase všeobecnými metodami

zkoušela, zda se různé potenciální trasy dají skutečně využít. I

Magnifico byl zapřažen: svěřili mu pomocné výpočty na počítači, a

183

jakmile mu tu práci jednou vysvětlili, nejenže v ní začal překvapivě

vynikat, ale navíc mu byla zdrojem velké zábavy.

A tak si zhruba na sklonku měsíce Bayta mohla prohlížet

červenou stužku, která se v trojrozměrném modelu galaktické čočky

zavrtávala do jejího jádra, a sarkasticky prohodit: „Víš, jak to

vypadá? Jako třímetrová žížala, kterou příšerně trápí zažívání.

Nakonec přistaneš zase na Havenu.“

„Přesně tak,“ zavrčel Toran a prudce zašustil mapou, „teda jestli

budeš takhle kušnit.“

„Přitom,“ pokračovala Bayta, „nejspíš existuje trasa rovná jako

poledník.“

„Fakt? No tak za prvé, ty můj hlupáčku, metodou pokus-omyl by

trvalo pěti stům lodím pět set let, než by takovou trasu našly. Na

mých mapách za půl kreditu žádná vyznačena není. Navíc asi není

úplně na škodu se přesně takovým strategickým trasám vyhnout,

protože budou zahlcené loďmi. A ještě něco…“

„Pro galaxii, přestaň mi tu slintat a cintat svatým rozhořčením.“

Rukama mu vjela do vlasů.

„Au!“ zaskučel. „Pusť mě!“ Chytil ji za zápěstí a švihl jimi dolů,

načež Toran, Bayta a židle skončili na podlaze jako propletená trojka.

Celé se to zvrhlo v zápas ve volném stylu, prokládaný supěním,

zdušeným smíchem a nejrůznějšími ranami pod pás.

Sotva k nim ale do pokoje udýchaně vběhl Magnifico, Toran se

vymanil ze sevření.

„Co se děje?“

Šaškovu tvář zkrabatily vrásky úzkosti, až se kůže napjala přes

ohromný kořen nosu a pobledla. „Přístroje se chovají divně, pane.

Jsemť si vědom své nevědomosti a ničehož jsem se nedotkl…“

Za dvě vteřiny už byl Toran v pilotní kabině. „Vzbuď Eblinga

Mise a řekni mu, ať sem přijde,“ obrátil se na Magnifica.

„Našli nás, Bay,“ informoval Baytu, která se prsty snažila uvést

vlasy aspoň zhruba do původního stavu.

„Našli?“ Bayta spustila ruce. „Kdo nás našel?“

„Galaxie ví,“ zamumlal Toran, „ale řekl bych, že nás mají dávno

v zaměřovačích blasterů.“

184

Posadil se a tichým hlasem začal do subéteru vysílat identifikační

znak lodě.

Když vešel Ebling Mis, v županu, se zakaleným zrakem, Toran

mu se zoufalým klidem vysvětlil: „Podle všeho jsme se ocitli za

hranicemi místního království, které si říká Filijská autarkie.“

„V životě jsem o něm neslyšel,“ opáčil Mis příkře.

„No tak to já také ne,“ odtušil Toran, „ale na každý pád nás

zastavila filijská loď a já nevím, co po nás bude chtít.“

Kapitán-inspektor filijské lodě se k nim nacpal do lodi se šesti

ozbrojenci. Byl pomenší, s prořídlými vlasy, úzkými rty a suchou

pletí. Ostře se rozkašlal, pak se posadil a rozevřel foliant, který do té

chvíle svíral pod paží na prázdné stránce.

„Vaše doklady a celní průkaz o odbavení lodi.“

„Nic z toho nemáme,“ odvětil Toran.

„Takže doklady žádné?“ Chopil se mikrofonu, který mu visel u

pasu, a rychle zahlásil: „Tři muži a jedna žena. Papíry nemají v

pořádku.“ V tomto smyslu si přičinil i poznámku do foliantu.

„Odkud jste?“

„Ze Siwenny,“ odpověděl Toran obezřele.

„Kde to je?“

„Sto tisíc parseků, osmdesát stupňů na západ od Trantoru,

čtyřicet stupňů…“

„To je jedno, stačí!“ Toran zahlédl, jak si inspektor zapsal:

„Místo původu – periferie.“

„Kam směřujete?“ vyptával se dál Filijec.

„Do trantorského sektoru.“

„Účel?“

„Rekreace.“

„Máte na palubě nějaké zboží?“

„Ne.“

„Hm-m-m. Tak to si prověříme.“ Kývl hlavou a dva muži začali

vyvíjet horečnatou činnost. Toran se jim nijak nesnažil bránit.

„Co vás přivádí na filijské území?“ Inspektorovy oči nepřátelsky

zaplály.

„Netušili jsme, že jsme na vašem území. Chybějí nám pořádné

mapy.“

185

„Za takový šlendrián budete muset zaplatit sto kreditů a přirozeně

také obvyklé poplatky dle celního sazebníku a tak dále.“

Promluvil do mikrofonu – tentokrát ale naslouchal víc, než

mluvil. Pak se obrátil k Toranovi: „Vyznáte se v atomové

technologii?“

„Trochu,“ odpověděl Toran zdrženlivě.

„Ano?“ Filijec zavřel foliant a dodal: „Lidé z periferie mají v

tomto ohledu pověst odborníků. Vezměte si skafandr a pojďte se

mnou.“

„Co s ním chcete dělat?“ ozvala se Bayta.

Toran ji jemně odsunul a ledově se zeptal: „Kam mám jít?“

„Náš agregát potřebuje trochu seřídit… A on půjde s vámi.“

Prstem ukazoval přímo na Magnifica, jehož hnědé oči se poulily

hrůzou.

„Co s tím má společného?“ dožadoval se Toran divoce.

Úředník si ho změřil studeným pohledem. „Byl jsem informován,

že v téhle oblasti řádí piráti. Tenhle člověk zhruba odpovídá popisu

jednoho z těch banditů. Jde o čistě formální ověření totožnosti.“

Toran zaváhal, ale šest chlapů se šesti blastery, to už je výmluvný

argument. Sáhl do šatníku pro skafandry.

Za hodinu se v útrobách filijské lodě postavil a začal se

rozčilovat. „Na těchhle motorech není jediná závada. Sběrnice jsou v

pořádku, L-trubice jsou průchozí, analýza reakce souhlasí. Kdo to tu

má na povel?“

„Já,“ ozval se hlavní inženýr.

„No tak mě odsud okamžitě odveďte…“

Dovedli ho na důstojnickou palubu, ale v malém předpokoji

narazil jen na netečného podporučíka.

„Kde je ten muž, který přišel se mnou?“

„Počkejte, prosím,“ vyzval ho podporučík.

Za čtvrt hodinky přivedli Magnifica.

„Co ti dělali?“ zeptal se Toran naléhavě.

„Nic. Vůbec nic.“ Magnifico pomalu zavrtěl hlavou.

Na filijské poplatky padlo dvě stě padesát kreditů – z toho

padesát za okamžité propuštění – a zase si mohli letět, kam se jim

zachtělo.

186

„To si nezasloužíme eskortu?“ zasmála se Bayta nuceně. „To nás

ani nikdo obrazně nevykopne přes hranici?“

Toran na to pochmurně odpověděl: „To nebyla žádná filijská loď

– a my ještě chvilku nikam nepoletíme. Pojďte sem.“

Shromáždili se kolem něj.

„To byla loď Nadace,“ prozradil jim celý bledý, „a na palubě

měla Mezkovy lidi.“

Ebling se sklonil pro doutník, který mu překvapením vypadl.

„Tady? Vždyť jsme třicet tisíc parseků od Nadace.“

„A jsme tady. Co jim brání vyjet si jako my? U galaxie, Eblingu,

ještě snad rozeznám jednu loď od druhé, to mi snad upírat nebudeš,

ne? Viděl jsem jejich motory a to mi úplně stačí. Říkám ti, že to byl

motor z Nadace na lodi Nadace.“

„A jak se sem dostali?“ namítla Bayta logicky. „Jaká je

pravděpodobnost, že se dvě lodě náhodou setkají v kosmu?“

„Co to má s tím co dělat?“ vyjel na ni Toran popuzeně. „Může to

znamenat jenom jedno: že nás sledovali.“

„Sledovali?“ zahučela Bayta. „Hyperprostorem?“

„To se dá zařídit, pokud je k dispozici dobrá loď a skvělý pilot,“

vložil se do sporu Ebling Mis. „Tahle možnost se mi moc nezdá.“

„Nezametal jsem po sobě stopy,“ připomněl Toran. „Startovní

rychlost jsem nabíral po přímce. Naši trasu by dokázal spočítat i

slepec.“

„Houby s octem,“ vykřikla Bayta. „Skákal jsi jako splašená

kobyla, takže z původního směru stejně nemohli nic vyčíst. Už

několikrát se nám stalo, že jsme na druhé straně vyskočili zádí

dopředu.“

„Plýtváme tu časem,“ vztekal se Toran a skřípal zuby. „Je to loď

Nadace řízená Mezkovými lidmi. Zastavila nás. Její posádka to tu

prohledala. Jestli jste to netušili, tak si mě a Magnifica vzali s sebou

na palubu jako rukojmí, abyste si tu moc nevyskakovali. A my jim

teď ukážeme.“

„Počkej,“ přerušil ho Ebling Mis. „To nás chceš zničit kvůli

jediné lodi, kterou považuješ za nepřátelskou? Přemýšlej, člověče!

Že by nás ti parchanti honili po nemožné trase půlkou prašivé

galaxie, podívali se nám na zoubek a pak nás nechali jít?“

187

„Pořád je zajímá, kam máme namířeno.“

„Tak proč by nás stavěli? Proč by nás potom chtěli vyprovokovat

k opatrnosti? Nejsou přece na hlavu padlí.“

„Bude po mém. Pusť mě, Eblingu, nebo ti jednu vrazím.“

Magnifico se naklonil ze svého bidýlka na opěradle oblíbené

židle. Jeho protáhlé chřípí se rozšířilo vzrušením. „Snažně prosím o

prominutí za to, že vyrušuji, leč můj mdlý rozoumek zčistajasna

počala sužovati prazvláštní myšlénka.“

Bayta očekávala Toranovo netrpělivé gesto, a tak mu sevřela

zápěstí. „Neváhej a mluv, Magnifico. Všichni si tě rádi

poslechneme.“

„Na lodi byly mé chabé smysly zcela zmateny a popleteny

strachem, kterýžto na mne padl, až mi zuby samy od sebe drkotati

začaly,“ začal Magnifico. „Pravdu dím, již si ani nepamatuji na

většinu toho, co se na lodi odehrálo. Mnoho lidí si mne prohlíželo a

mluvilo řečí, jíž jsem nerozuměl. Ale ke konci – jako kdyby sluneční

paprsek skulinou v mraku prorazil – se objevil známý obličej. Pohled

to byl letmý, ten člověk se jen mihnout stačil – přec se mi jeho

podoba nyní připomíná čím dál naléhavěji a jasněji.“

„Kdo to byl?“ zeptal se Toran.

„Onen kapitán, kterýžto byl s námi tenkrát, kdy jste mě před

otroctvím zachránili.“

Magnifico chtěl očividně vyvolat senzaci a potěšený úsměv, který

se mu rozzářil pod mohutnou klenbou nosu, svědčil o tom, že uspěl a

že si to dobře uvědomuje.

„Kapitán… Han… Pritcher?“ ověřoval si Mis přísně. „Jsi si tím

jistý? Naprosto jistý?“

„Přísahám, pane,“ řekl a položil vyzáblou ruku na svou úzkou

hruď. „Stál bych si za svým i před Mezkem, přísahal bych v jeho

zubech, i kdyby to veškerá jeho moc popírala.“

„Tak o co tedy vlastně šlo?“ zeptala se Bayta užasle.

Šašek se k ní dychtivě otočil. „Mám svou teorii, má paní.

Napadla mě celá v jednom okamžiku, jako kdyby mi ji Galaktický

duch jemně vnukl.“ V tom okamžiku Magnifico dokonce zvýšil hlas,

aby přehlušil Toranovu námitku.

188

„Má paní,“ obrátil se přímo na Baytu, „pokud tento kapitán tak

jako my unikl i s lodí, pokud i on sleduje na cestě své jistý cíl a

pokud na nás narazil náhodou, pak by nás nejspíš podezříval z toho,

že ho sledujeme a chceme ho přepadnout – tak jako nyní my

podezříváme jeho. Je potom divu, že sehrál takovou komedii, by se

dostal na palubu naší lodi?“

„Ale proč nás chtěl dostat do své lodi?“ chtěl vědět Toran. „To

nechápu.“

„To je přece jasné,“ volal klaun, kterého popadla inspirace.

„Poslal ponejprv svého podřízeného, jenž nás neznal, avšak popsal

nás do mikrofonu. Kapitána jistojistě zarazila moje podvyživená

maličkost, neboť v této velké galaxii se vskutku nenajde mnoho lidí,

kteří by byli tak vychrtlí jako já. To já jsem byl důkazem, to díky

mně identifikovali vás.“

„A to nás jen tak nechá být?“

„Co my víme o jeho poslání a příslušném stupni utajení? Nejspíš

naznal, že nejsme v žoldu nepřítelově, a jistě považoval za pošetilé

ohrožovati svůj plán tím, že by nás nadále zpytoval.“

Bayta pomalu pokývala hlavou. „Nebuď paličatý, Torie. Přece

jen to leccos vysvětluje.“

„Mohlo by,“ přisvědčil Mis.

Tváří v tvář společnému odporu zůstal Toran bezradný. Na

klaunově hladkém vysvětlení mu však něco nesedělo. Něco tam

drhlo. Byl zmatený, ale ten vztek i proti jeho vůli polevil.

„Na chvíli,“ zašeptal, „jsem si myslel, že bychom mohli dostat

aspoň jednu Mezkovu loď.“

V jeho očích se tajila bolest nad pádem Havenu.

Ostatní mu rozuměli.

189

22

Smrt na Neotrantoru

NEOTRANTOR … Malá planeta Delicass, přejmenovaná po

Velkém drancování na Neotrantor, byla bezmála celé století sídlem

poslední dynastie První říše. Byl to stínový svět a stínová Říše, která

existovala již jen na papíru. Za prvního panovníka neotrantorské

dynastie…

GALAKTICKÁ ENCYKLOPEDIE

Neotrantor, tak znělo to jméno! Nový Trantor! Ovšem jakmile jste

tohle slovo vypustili z úst, rázem jste vyčerpali veškerou podobnost

nového Trantoru s velkým originálem. O dva parseky dále slunce

Starého Trantoru pořád zářilo a císařské hlavní město galaktické Říše

z minulého století stále ještě tiše putovalo vesmírem po své věčné

oběžné dráze.

Na Starém Trantoru dosud žili lidé. Nebylo jich mnoho – možná

sto miliónů – tam, kde se ještě před padesáti lety tísnilo čtyřicet

miliard. Nesmírně rozlehlá kovová planeta byla celá rozervaná.

Rozpolcené

prázdné

trosky

mrakodrapů,

vyrůstajících

z

celoplanetárních základů, trčely k obloze a i po čtyřiceti letech

svědčily o výbuších a ničivých požárech doprovázejících Velké

drancování.

Člověku se ani nechtělo věřit, že planeta, která byla po dva tisíce

let centrem galaxie, vládla nekonečnému vesmíru a byla domovem

zákonodárcům a panovníkům, jejichž rozmary neomezovaly žádné

vzdálenosti, by mohla zemřít během měsíce. Člověku se nechtělo

věřit, že planeta, na níž nezanechaly stopy velkolepé dobyvatelské

nájezdy ani ústupy prvního tisíciletí ani občanské války a palácové

190

revoluce tisíciletí druhého, má podlehnout zkáze. Nechtělo se věřit,

že chlouba galaxie je hnijící mrtvola.

Vhánělo to slzy do očí!

Měla však minout ještě staletí, než titánské dílo padesáti generací

zchátrá tak, že již nebude nikomu k užitku. Prozatím bylo k ničemu

spíše proto, že je stávající obyvatelstvo s upadajícími vědomostmi

nedokázalo využít.

Po smrti miliard lidí strhly milióny přeživších blyštivé kovové

základy planety a obnažily půdu, které se po tisíce let nedotkl jediný

sluneční paprsek.

Navzdory tomu, že je obklopovala technická dokonalost, že byli

doslova obklíčeni průmyslovými zázraky lidstva osvobozeného od

závislosti na přírodě, navzdory tomu všemu se vrátili k půdě. Na

ohromných mýtinách, někdejších dopravních tepnách, teď rostla

pšenice a kukuřice. Ve stínu mrakodrapů se pásly ovce.

Ovšem ještě tu byl Neotrantor – obskurní venkovská planeta,

zcela zastíněná mocným Trantorem, dokud se na ni pronásledovaná

královská rodina spěšně neuchýlila před ohni a plameny Velkého

drancování jako do posledního útočiště. Právě zde se s nasazením

veškerých sil bránila, než burácející vlna vzpoury opadla. A na

Neotrantoru také v přízračné nádheře vládla pozůstatkům

rozkládající se Říše.

Dvacet zemědělských světů tvořilo galaktickou Říši!

Dagobert IX., vládce dvaceti planet vzpurných zemanů a

nenaložených sedláků, byl císařem galaxie, Pánem vesmíru.

Onoho krvavého dne, kdy se svým otcem dorazil na Neotrantor,

bylo Dagobertovi pětadvacet let. V jeho očích a mysli doposud žila

sláva a moc někdejší Říše. Ale jeho syn, který se jednoho dne možná

stane Dagobertem X., se narodil na Neotrantoru.

Neznal nic jiného než dvacet planet.

Commasonovo vznášedlo se stahovací střechou bylo nejlepším

dopravním prostředkem svého druhu na celém Neotrantoru – však to

také bylo naprosto oprávněné. Nešlo jen o to, že Jord Commason byl

největším velkostatkářem na Neotrantoru. Naopak, to byl jen

začátek. Před léty totiž býval společníkem a zlodušským rádcem

mladého korunního prince, jenž se toužil vymanit z dusivého sevření

191

císaře středního věku. A nyní byl společníkem a stále ještě

zlodušským rádcem korunního prince ve středním věku, který

nenáviděl a dusil starého císaře.

A tak si Jord Commason ve svém vznášedle, jež díky perleťové

povrchové úpravě a zlatolumetronové výzdobě nepotřebovalo pro

účely identifikace žádný erb, prohlížel pozemky, které mu patřily,

kilometry zvlněné pšenice, které mu říkaly pane, mohutné mlátičky a

kombajny ve svém majetku, pachtýře a mechaniky, kteří dřeli jen na

něj – a obezřetně zvažoval své problémy.

Vedle něj seděl jeho shrbený a scvrklý šofér, bezpečně řídil

vznášedlo vzduchovými proudy a usmíval se.

„Pamatuješ, co jsem ti říkal, Inchney?“ promluvil Jord

Commason k větru, vzduchu a obloze.

Inchneyho skrovné šedivé vlasy lehce povívaly ve větru. Tenké

rty se mu jako obvykle roztáhly v úsměvu, který odhalil prořídlý

chrup, a svislé vrásky v jeho lících se prohloubily, jako kdyby před

sebou tajil nějaké věčné tajemství. Když šeptem promluvil, vzduch

mu v mezerách mezi zuby hvízdal.

„Pamatuji, pane, a popřemýšlel jsem o tom.“

„A co jsi vymyslel, Inchney?“ dorážel Jord netrpělivě.

Inchney nikdy nezapomněl, jak býval mladý a krásný lord na

Starém Trantoru. Inchney rovněž nikdy nezapomněl, že na

Neotrantoru je zmrzačený stařík, který žije z milosti zemana Jorda

Commasona a platí za tu milost tím, že mu na vyžádání propůjčuje

svou rafinovanost. Velice zlehka si povzdychl.

„Návštěvníci z Nadace, pane,“ zašeptal znovu, „nám přijdou

vhod. Obzvláště když přilétají na jedné jediné lodi, pane, a když

mezi nimi vládne zbraní jen jeden muž. Jak moc jsou vítáni?“

„Vítáni?“ opakoval Commason pochmurně. „Snad, svým

způsobem. Ale tihle lidé jsou kouzelníci a mohou vládnout velkou

mocí.“

„Pche,“ zamumlal Inchney, „čím větší dálka, tím hustší mlhou je

zahalena pravda. Nadace je jenom planeta. Její občané jsou jen lidé.

Když do nich vypálíte z blasteru, umřou.“

192

Inchney držel plavidlo na kursu. Řeka pod ním se vinula jako

jiskrná stužka. „A nemluví se poslední dobou o člověku, který zčeřil

vody periferie?“ zašeptal Inchney.

V Commasonovi hned vzklíčilo podezření. „Co o tom víš?“

Řidič se už neusmíval. „Nic, pane. Byla to jen jalová otázka.“

Zeman váhal jen krátce. „Ty se nikdy neptáš jalově,“ konstatoval

s odzbrojující upřímností, „a za to, jak sbíráš informace, tě jednou

čapnou a strčí ten tvůj vychrtlý krk do svěráku. Ale budiž! Ten

člověk se jmenuje Mezek a jeho poddaný tu byl před několika

měsíci… v jedné obchodní záležitosti. V dohledné době… čekám

dalšího… abychom ten obchod uzavřeli.“

„A ti lidé, co teď přišli? Nejsou to náhodou ti, které očekáváte?“

„Neodpovídají popisu.“

„Slyšel jsem zprávy, že Nadace byla dobyta…“

„To jsem ti neřekl.“

„Slyšel jsem takové zprávy,“ pokračoval Inchney nevzrušeně, „a

pokud jsou pravdivé, pak mohou být tito lidé uprchlíci, kteří přežili

zkázu a které bychom z čistého přátelství k Mezkovu muži mohli

zadržet.“

„Ano?“ Commason si nebyl jistý.

„A navíc, pane, je dobře známo, že přítel dobyvatele bývá jen

jeho poslední obětí, a vzhledem k tomu by šlo o čirou sebeobranu.

Existují totiž taková udělátka jako psychické sondy, a my tu máme

čtyři mozky z Nadace. Spousta informací o Nadaci by se nám mohla

hodit a dost bychom se toho dokonce mohli dozvědět i o Mezkovi

samotném. A pak by Mezkovo přátelství bylo o poznání méně

nerovné.“

Commason se v zátiší svrchního proudění vzduchu ošil a vrátil se

k první myšlence. „Ale co když Nadace nepadla? Co když jsou ty

zprávy vylhané? Říká se, že podle proroctví je neporazitelná.“

„Doby proroků máme již za sebou, pane.“

„A co když nepadla, Inchney. Přemýšlej! Co kdyby nepadla.

Mezek mi skutečně sliboval –“ Zašel příliš daleko a vrátil se. „Tedy,

vychloubal se. Ale vychloubání je jen vzduch a dosáhnout cíle je

nesnadné.“

193

Inchney se neslyšně zasmál. „To ano, dokud člověk nezačne.

Těžko najít vzdálenější hrozbu než Nadaci na konci galaxie.“

„Pořád je tu princ,“ zamumlal Commason, takřka jen sám pro

sebe.

„I ten jedná s Mezkem, pane?“

Commason nedokázal úplně potlačit samolibý výraz, který se mu

mihl po obličeji. „Ne tak docela. Ne jako já. Ale je čím dál divočejší

a čím dál míň se nechá usměrnit. Posedl ho démon. Jestli tyhle lidi

zajmu a on mi je přebere, protože s nimi bude mít své plány – přece

jen trochu vychytralý je –, nejsem ještě připraven jít s ním do

přímého střetu.“ Zamračil se a jeho podsadité líce se samou nechutí

prověsily.

„Ty cizince jsem včera na pár okamžiků viděl,“ prohodil šedivý

šofér, aniž by to mělo větší návaznost na předchozí hovor, „a ta

tmavovláska je opravdu zvláštní. Vykračuje si volně jako muž a její

tmavé lesklé vlasy jsou v příkrém kontrastu s její překvapivě bledou

pletí.“ V tom chraplavém šepotu zchřadlého hlasu se objevil víc než

náznak vřelosti, až se k němu Commason překvapeně otočil.

Inchney pokračoval: „Princ podle mě ve vší své vychytralosti

neodolá rozumnému kompromisu. Necháte-li mu tu ženu, budete si

asi moct nechat zbytek skupiny –“

Commasona to osvítilo. „Panečku, tomu říkám nápad! Inchney,

obrať zpátky! A Inchney, jestli to všechno dopadne dobře,

pohovoříme si ještě o tvém propuštění.“

Když se Commason vrátil, připadlo jeho lehce pověrčivé dušičce

symbolické, že na něj v pracovně čeká osobní kapsle. Dorazila po

vlnové délce, kterou znalo jen pár vyvolených. Commason se

zeširoka usmál. Mezkovi muži přicházejí a Nadace vskutku padla.

Baytiny mlhavé představy o císařském paláci neobstály v

konfrontaci s realitou a ji to v hloubi duše neurčitě zklamalo.

Místnost byla malá, takřka prostá, skoro obyčejná. Palác se svou

nádherou nevyrovnal ani starostově sídlu na Nadaci. A Dagobert

IX.? Darmo mluvit.

Bayta naprosto přesně věděla, jak má vypadat císař. Neměl by

vypadat jako laskavý dědeček. Neměl by být hubený, pobledlý a

194

sešlý – a nesmí osobně servírovat šálky čaje a vyjadřovat hlasitou

starost o pohodlí svých návštěvníků.

Jenže on takový byl.

Dagobert IX. se zasmál a nalil jí čaj do šálku, který svírala v

toporně natažené ruce.

„Je mi velkým potěšením, drahá. Člověk si aspoň na chvilku

odpočine od obřadnosti a od dvořanů. Už delší dobu jsem neměl

příležitost přivítat návštěvníky z vnějších provincií. Teď ke stáru se o

tyhle detaily stará můj syn. Vy jste ještě neviděli mého syna? Je to

dobrý chlapec. Možná trochu svéhlavý. Ale to je jeho mládím. Přála

byste si kapsli s příchutí? Ne?“

„Vaše císařské Veličenstvo –“ pokusil se mu Toran skočit do

řeči.

„Ano?“

„Vaše císařské Veličenstvo, neměli jsme v úmyslu rušit vás od –“

„Nesmysl, ani v nejmenším mě nerušíte. Dnes večer se bude

konat oficiální recepce, ale do té doby si můžeme dělat, co chceme.

Tak se na to podívejme – odkud jste povídal, že jste? Připadá mi, že

recepci jsme tu už dlouho neměli. Neříkali jste, že pocházíte z

Anakreonské provincie?“

„Z Nadace, Vaše císařské Veličenstvo!“

„Ano, Nadace. Už si vzpomínám. Nechal jsem si ji najít. Nachází

se v Anakreonské provincii. Nikdy jsem tam nebyl. Můj doktor mi

jakékoli náročnější cesty zakázal. Teď se mi nevybavují žádná

hlášení od vicekrále na Anakreonu. Jaké tam vládnou poměry?“

zakončil úzkostlivě.

„Sire,“ zamumlal Toran, „nepřicházím s žádnými stížnostmi.“

„To mě těší. Pošlu vicekráli pochvalu.“

Toran vrhl bezmocný pohled po Eblingu Misovi. „Sire,“ zvedl se

Eblingův ostrý hlas, „byli jsme informováni, že k návštěvě Císařské

univerzitní knihovny na Trantoru je třeba vašeho svolení.“

„Na Trantoru?“ opakoval císař přívětivě. „Na Trantoru?“

A pak mu přes tvář přelétl zmatený výraz plný bolesti. „Trantor?“

zašeptal. „Už si vzpomínám. Plánuji se tam vrátit v doprovodu

ohromné flotily. Poletíte se mnou. Společně zničíme toho povstalce

Gilmera. Společně obnovíme císařství!“

195

Jeho sehnutá záda se napřímila, hlas zesílil. Chvíli mu blýskalo v

očích. Potom zamrkal a tiše pronesl: „Ale Gilmer je přece mrtev.

Nějak si vzpomínám… Ano. Ano! Gilmer je mrtev. Trantor je

mrtev… Na chvíli se mi zdálo, že… Odkud jste říkal, že přicházíte?“

Magnifico zašeptal Baytě: „Je toto vskutku císař? Domnívalť

jsem se jaksi, že císařové jsou větší a moudřejší než smrtelníci

prostí.“

Bayta mu posunkem naznačila, ať je zticha. „Kdyby Vaše

císařské Veličenstvo ráčilo podepsat nařízení, jímž by se nám

umožnilo letět na Trantor, velice by to pomohlo naší věci.“

„Na Trantor?“ opakoval císař rozpačitě a nechápavě.

„Sire, anakreonský vicekrál, jehož jménem mluvíme, vás chce

informovat, že Gilmer je pořád ještě naživu –“

„Naživu! Naživu!“ zahřímal Dagobert. „Kde? Bude válka!“

„Vaše císařské Veličenstvo, nesmí to ještě vejít ve známost.

Místo jeho pobytu zůstává neznámé. Vicekrál nás posílá, abychom

vás s tímto faktem seznámili, ovšem Gilmerovu skrýš můžeme

odhalit jen na Trantoru. Jakmile ji nalezneme –“

„Ano, ano… Musí být nalezen…“ Starý císař se došoural ke zdi a

roztřeseným prstem se dotkl fotobuňky. Když se po delší dobu nic

nedělo, zamumlal: „Služebníci nejdou. Nemůžu na ně čekat.“

Vzal čistý papír, cosi na něj naškrábal a psaní zakončil ozdobnou

iniciálou D. „Gilmer ještě pozná moc svého císaře. Odkudže jste

přišli? Z Anakreonu? Jaké tam panují poměry? Vzbuzuje tam jméno

císařovo bázeň?“

Bayta mu vzala papír z rozklepaných prstů. „Lid Vaši císařskou

Výsost miluje. O vaší lásce k němu se dobře ví.“

„Budu muset navštívit svůj dobrý lid na Anakreonu, ale můj lékař

tvrdí… Nevzpomínám si, co tvrdí, ale…“ Vzhlédl a jeho staré šedé

oči se na Baytu přísně upřely. „Povídala jste něco o Gilmerovi?“

„Ne, Vaše císařské Veličenstvo.“

„Nepostoupí již ani o píď. Vraťte se a vzkažte to svým lidem.

Trantor se udrží. Můj otec teď stojí v čele flotily a toho

povstaleckého ničemu Gilmera i jeho chátru s kralovražednými

choutkami čeká smrt v mrazivém kosmu.“

196

Dovrávoral ke svému křeslu a do očí se mu zase vrátil

nicneříkající výraz. „O čem jsme to mluvili?“

Toran se zvedl a zhluboka se mu poklonil. „Vaše císařské

Veličenstvo k nám bylo laskavé, ale čas určený k audienci se

naplnil.“

Dagobert IX. na okamžik zase vypadal jako skutečný císař. Vstal

a bez hrbení sledoval, jak jeho hosté jeden po druhém pozpátku

vycházejí ze dveří –

– přímo mezi dvacet ozbrojenců, kteří je obklíčili.

Zablesklo se z palné zbraně…

Baytě se vědomí vracelo pozvolna, ovšem bez onoho pocitu „Kde

to jsem?“ Zřetelně se pamatovala na toho potrhlého staříka, který si

říkal císař, a ty další muže, kteří čekali venku. Artritické brnění v

kloubech prstů jí napovídalo, že dostala dávku z omračovací pistole.

Zatnula zuby, aby překonala bolest, a se zavřenýma očima

poslouchala hlasy.

Byly dva. Jeden rozvážný a obezřetný, pod jehož krunýřem

servility se tajila prohnanost. Ten druhý byl chraplavý a zastřený,

skoro tupý, a tryskal v jakýchsi lepkavých výronech. Baytě se nelíbil

ani jeden z nich.

Zastřený hlas byl dominantní.

Bayta zaslechla poslední slova: „Ten starý pošuk ne a ne zaklepat

bačkorami. Unavuje mě to. Otravuje mě to. Commasone, já už

nemůžu čekat. I já stárnu.“

„Výsosti, podívejme se nejdřív, k čemu by nám tihle lidé mohli

být užiteční. Možná se zmocníme jiného zdroje moci než toho, který

nadále skýtá váš otec.“

Zastřený hlas přešel do bublavého šepotu. Bayta zachytila jen

slova „– ta holka –“, zato od druhého, podlézavého hlasu se dočkala

hnusného tlumeného zurčivého smíchu, po němž následovala

kamarádská a skoro blahosklonná poznámka: „Dagoberte, ty

nestárneš. Říkat o tobě, že už nejsi dvacetiletý mladík, můžou jenom

lháři.“

Společně se zasmáli a Baytě při tom tuhla krev v žilách.

Dagobert… Vaše Výsosti… starý císař tvrdil, že má svéhlavého

197

syna… Matně jí docházely katastrofální důsledky, které pro ni z

šeptání těch dvou vyplývají. Takové věci se ale lidem přece nedějí –

Potom zaslechla Toranův hlas, řadu tlumených, sprostých

nadávek.

Otevřela oči a v Toranově tváři, která se k ní obrátila, spatřila

nelíčenou úlevu. „Císař tohle banditství potrestá,“ vyhrožoval Toran

prudce. „Pusťte nás.“

Bayta konečně pochopila, že ji za zápěstí a kotníky poutají ke zdi

a podlaze těsná přilnavá pole.

Muž se zastřeným hlasem popošel k Toranovi. Měl pořádné

břicho, oteklá tmavá oční víčka a řídnoucí vlasy. Do čepice se

štítkem měl vetknuté pestré pírko a lem jeho krátkého přiléhavého

kabátce byl vyšívaný stříbřitou kovovou pěnou.

„Císař?“ vysmíval se sarkasticky. „Chudáček pošahaný císař?“

„Mám jeho glejt. Žádný jeho poddaný na nás nesmí vztáhnout

ruku.“

„Jenže já nejsem jeho poddaný, ty vesmírná kryso. Jsem regent a

korunní princ a podle toho mě budeš oslovovat. Mého nebohého

bláznivého otce občasná návštěva potěší. A my mu ji proto

dopřáváme. Hoví to jeho pseudocísařskému rozmaru. Ale jiný

význam to přirozeně nemá.“

Přistoupil k Baytě, která si ho měřila opovržlivým pohledem.

Sklonil se nad ní; jeho dech silně voněl po mátě.

„Má nádherné oči, Commasone,“ prohodil. „Když je otevře,

vypadá ještě krásnější. Bude to vskutku exotický pamlsek pro

otupělý jazýček, co myslíš?“

Toran se marně vzepjal v poutech. Korunní princ si ho vůbec

nevšiml a Baytu pořádně zamrazilo. Ebling Mis se doposud

neprobral z bezvědomí; hlava mu bezvládně spočívala na hrudi.

Ovšem Magnificovy oči byly otevřené, doširoka otevřené, jako

kdyby se probral už před mnoha minutami. Baytu to překvapilo. Ty

velké hnědé oči se teď stočily k ní a upřeně na ni hleděly z ochablé

tváře.

Klaun fňukl a kývl na korunního prince. „On má můj vizisonor.“

198

Korunní princ se prudce otočil k novému hlasu. „To je tvoje,

obludo?“ Stáhl si nástroj z ramene, kde mu visel na zeleném řemeni,

takže si ho Bayta ani nevšimla.

Neohrabaně stiskl klávesy, pokusil se vyloudit akord, ale jeho

námaha nebyla završena úspěchem. „Umíš na to hrát, obludo?“

Magnifico jednou přikývl.

„Vyloupil jste loď Nadace,“ ozval se nečekaně Toran. „Jestli to

neztrestá císař, pak Nadace ano.“

„ Jaká Nadace?“ opáčil s rozmyslem ten druhý, Commason.

„Nebo snad už Mezek není Mezek?“

Na to už nenásledovala žádná odpověď. Princ v úsměšku vycenil

velké křivé zuby. Potom oba muži vypnuli pole, které poutalo šaška,

a po několika šťouchancích ho postavili na nohy. Do ruky mu vrazili

vizisonor.

„Zahraj nám, obludo,“ vyzval ho princ. „Zahraj nám serenádu o

kráse téhle cizinky a o lásce k ní. Vysvětli jí, že venkovské vězení

mého otce není žádný palác, ale že ji můžu vzít do skutečného

paláce, kde bude moct plavat v růžové vodě – a poznat princovu

lásku. Zpívej o princově lásce, obludo.“

Přehodil si tlusté stehno přes roh mramorového stolu a líně

pohupoval nohou. Jeho přihlouplý úsměv doháněl Baytu k tiché

zuřivosti. Toran bolestivě napínal šlachy proti silovému poli, až se

celý zpotil. Ebling Mis sebou hnul a zasténal.

„Prsty mám ztuhlé, zcela k nepotřebě…“ zalapal po dechu

Magnifico.

„Hraj, obludo!“ zařval princ. Dal znamení Commasonovi, ten

ztlumil světla a princ si v pološeru zkřížil paže na prsou. Čekal.

Magnificovy prsty bleskurychle a rytmicky přeskákaly z jednoho

konce kláves na druhý – v místnosti se zvolna rozklenula duha

ostrých barev. Zazněl měkký, nízký tón, bolestný a plačtivý. Zvedl se

ve smutném smíchu, podmalovaný monotónním vyzváněním.

V místnosti nastala najednou taková tma, že by se dala krájet.

Hudba k Baytě doléhala zdušeně, jako by musela projít několika

neviditelnými dekami. Z hlubin k ní dosáhl blyštivý paprsek

připomínající žhnoucí svíčku na dně jámy.

199

Její zrak se automaticky napnul, světlo zesílilo, ale zůstalo

rozmazané. Pohybovalo se nevyzpytatelně, barvy mělo zmatené a

hudba zněla halasně a zle, libovala si ve vysokých crescendech.

Světlo v ohavném rytmu rychle poblikávalo. Uvnitř toho světla se

cosi svíjelo, cosi s jedovatými kovovými šupinami se kroutilo a

otevíralo širokou tlamu.

Bayta bojovala s tím zvláštním pocitem a pak v duchu zalapala

po dechu. Ten pocit přece znala, takhle jí bylo v Časovém trezoru a

později na Havenu. Byla to ta hrozná, nasládlá, lepkavá pavučina

hrůzy a zoufalství. Pod jejím náporem se celá schoulila.

Ta hudba jí rámusila v uších, příšerně se jí vysmívala. Když se

Bayta horečnatě odvrátila, ten kroutící se běs na druhém konci

dalekohledu v malém kruhu světla zmizel. Čelo měla mokré a

studené.

Hudba ztichla. Musela hrát přinejmenším patnáct minut a Baytu

zalila úleva z toho, že konečně zmlkla. Zaplálo oslnivé světlo, jí se u

obličeje objevila truchlivá zpocená Magnificova tvář a upřela na ni

divoký pohled.

„Jak vám je, má paní?“ zalapal klaun po dechu.

„Jde to,“ zašeptala, „ale proč jsi hrál zrovna takhle?“ Začala si

uvědomovat, že v místnosti jsou kromě ní i další lidé. Toran a Ebling

Mis viseli ochable a bezmocně na stěně, Baytiny oči je však jen

zběžně přelétly. U nohy stolu ležel podivně, zcela bez hnutí princ.

Commason o kus dál úpěnlivě sténal a z otevřených úst mu kanuly

sliny.

Magnifico k němu vykročil, Commason sebou trhl a šíleně

zařval.

Magnifico se obrátil a jedním skokem oba spoutané osvobodil.

Toran se vrhl kupředu a nedočkavýma napjatýma rukama popadl

velkostatkáře za krk. „Ty půjdeš s námi. Budeme tě potřebovat –

abychom se dostali na naši loď.“

Za dvě hodiny už Bayta v lodní kuchyni servírovala fantastický

domácí koláč a Magnifico oslavil návrat do vesmíru tím, že se na něj

vrhl bez sebemenšího ohledu na pravidla slušného stolování.

„Chutná, Magnifico?“

„M-hm-m-m!“

200

„Magnifico?“

„Ano, má paní?“

„Co jsi to tam hrál?“

Šašek se ošil. „Ehm… to bych si raději nechal pro sebe. Dávno

tomu, co jsem se to naučil… víte, vizisonor silně působí na soustavu

nervovou. Dozajista to bylo zlé, nic pro vaši sladkou nevinnost, má

paní.“

„Ale no tak, Magnifico. Já zas tak nevinná nejsem, nelichoť mi

tak. Viděla jsem aspoň přibližně něco z toho, co viděli oni?“

„Doufám, že ne. Hrál jsem toliko pro ně. A viděla-li jste něco,

pak jen okraj – a z dálky.“

„Docela mi to stačilo. Víš, že jsi tím prince omráčil?“

„Já ho zabil, má paní,“ odtušil Magnifico skrz velký kus koláče,

který dusil jeho slova.

„Cože?“ Bayta bolestivě polkla.

„Když jsem v hraní ustal, byl mrtev, jinak bych hrál dále.

Commason mne nezajímal, od něj hrozilo toliko mučení nebo smrt.

Ale princ vás častoval pohledy nestydatými a…“ Magnifico se zajíkl

rozhořčením a rozpaky.

Baytu začaly napadat zvláštní myšlenky, a tak je rázně zapudila.

„Magnifico, ty máš tak rytířského ducha.“

„Ach, má paní.“ Klaun zabořil rudý nos do koláče, ale nějak se

neměl k jídlu.

Ebling Mis upřeně hleděl z okrouhlého okýnka. Toran si stoupl

vedle něj. Trantor byl blízko – jeho kovový lesk byl hrozivě jasný.

„Letěli jsme sem pro nic za nic, Eblingu,“ prohodil sklesle a

trpce. „Ten Mezkův člověk má před námi náskok.“

Ebling Mis si promnul čelo – rukou, která ztratila hodně ze své

někdejší baculatosti. Cosi si pro sebe roztržitě mumlal.

Toran byl otrávený. „Povídám, že ti lidi věděli o pádu Nadace.

Povídám…“

„Cože?“ Popletený Mis vzhlédl. A pak vzal Torana jemně za

zápěstí a bez jakékoli návaznosti na předchozí rozhovor pronesl:

„Torane, já… já jsem se díval na Trantor. Víš… od té doby, co jsme

dorazili na Neotrantor… mám hrozně zvláštní pocit. Je to nutkání,

201

urputné nutkání, které hlodá a hlodá. Torane, já to dokážu, já vím, že

to dokážu. Už mám celkem jasno – tak jako nikdy předtím.“

Toran se jen dál díval a pokrčil rameny. Vědcova slova mu na

sebedůvěře zrovna nepřidala.

„Misi,“ nadhodil váhavě.

„Ano?“

„Když jsme odlétali, neviděl jsi na Neotrantoru přistávat nějakou

loď?“

Mis nemusel moc dlouho uvažovat. „Ne.“

„Já ano. Nejspíš se mi to jen zdálo, ale mohla to být ta filijská

loď.“

„Ta s kapitánem Pritcherem na palubě?“

„Ta, na jejíž palubě je kosmos ví kdo. Magnificovy informace…

Sledovala nás sem, Misi.“

Ebling Mis mlčel.

„Děje se s tebou něco?“ zeptal se Toran naléhavě. „Není ti zle?“

Misův pohled byl zamyšlený, jasný a zvláštní. Psychohistorik

neodpověděl.

202

23

Trosky Trantoru

Najít cíl na ohromné planetě Trantor představuje problém, který je v

galaxii zcela ojedinělý. Ze vzdálenosti patnácti set kilometrů se nelze

zachytit žádného opěrného bodu: nejsou tu ani kontinenty, ani

oceány. Rovněž žádné řeky, jezera či ostrovy, které by bylo možné

zahlédnout trhlinou v mracích.

Svět pod příkrovem kovu byl – býval – jedním ohromným

městem a z vesmíru mohl cizinec identifikovat pouze starý císařský

palác. Bayta při úmorném hledání opakovaně kroužila kolem planety

ve výšce vhodné tak pro vznášedla.

Propracovávali se postupně na jih, od polárních oblastí, kde

ledová námraza na kovových věžích ponuře svědčila o selhání či

nedostatečné údržbě klimatizačního zařízení. Občas experimentovali

s korelací – či s pravděpodobnou korelací – mezi tím, co viděli, a co

ukazovala nedostatečná mapa, kterou získali na Neotrantoru.

Nakonec ale našli, co hledali – a to se nedalo s ničím zaměnit. V

kovovém plášti zela osmdesát kilometrů široká mezera. Po stovkách

čtverečních kilometrů se šířila nezvyklá zeleň obklopující vznešenou

nádheru pradávného císařského sídla.

Bayta se vznášela na místě a pomalu se orientovala. Najít správný

směr bylo možné pouze podle vyvýšených superdálnic. Dlouhé

přímé šipky na mapě; hladké třpytivé stužky pod nimi.

K tomu, co mapa označovala jako univerzitní areál, se dostali

hrubým odhadem a pak už loď sestoupila na rovné prostranství, které

kdysi muselo být rušným kosmodromem.

Teprve když se ponořili do kovové džungle, vyšlo najevo, že ona

zdánlivě hladká kovová krása viditelná ze vzduchu není ničím než

pokroucenými a zdemolovanými zachovalejšími troskami, jež zbyly

203

po Drancování. Věže byly seříznuté, hladké zdi vyboulené a zkřivené

a jen na chviličku probleskla obnažená půda, zhruba o rozloze

několik set akrů – tmavá a zoraná.

Lee Senter si počkal, až loď opatrně dosedne. Byla to zvláštní

loď, z Neotrantoru nepocházela, a Senter si v duchu vzdychl. Divné

lodě a zmatená jednání s lidmi z vesmíru mohly znamenat konec

krátkého údobí míru a návrat do starých grandiózních časů smrti a

boje. Senter byl vůdcem Skupiny; měl v opatrování staré knihy a o

těch starých časech četl. Nechtěl, aby se zase vrátily.

Od dosednutí zvláštní lodi na ploché prostranství uběhlo zhruba

deset minut, ale za tu dobu Senterovi proběhly hlavou vzpomínky na

podstatně delší období. Vybavil se mu první velký statek jeho dětství

– ten se mu do paměti zapsal jen svým hektickým provozem. Pak

přišla dlouhá cesta mladých rodin do nových zemí. Ve svých deseti

letech byl tenkrát zmatený a vyděšený jedináček.

Potom nové budovy; velké kovové desky, které bylo nutné

vyvrátit, rozervat a odklidit; odkrytá půda, již bylo třeba obrátit, dát

do pořádku a oživit; sousední budovy, jež museli strhnout a srovnat

se zemí, jiné zase předělat na příbytky.

Bylo nutné pěstovat plodiny a sklízet je, dále navázat přátelské

vztahy se sousedními farmami…

Nato přišel růst a expanze a poklidná výkonnost samosprávy.

Nová generace zocelených mladíků, kteří se zrodili k tomu, aby žili v

sepětí s půdou. První velký den, kdy ho zvolili vůdcem Skupiny a

kdy se poprvé od svých osmnáctých narozenin neoholil a uviděl na

své tváři první náznaky strniště budoucího vůdcovského plnovousu.

A teď by se jim do života mohla začít plést galaxie a ukončit

krátké období jejich idylické izolace…

Loď přistála. Beze slova sledoval, jak se otevřel průlez. Vyšli z

něj čtyři všímaví a ostražití lidé. Tři muži: jeden starý, druhý mladý,

třetí hubený a obdařený supím zobanem. A žena, která si mezi nimi

vykračovala, jako by jim byla rovna. Senter se přestal popotahovat za

vousy a vykročil kupředu.

Pozdravil návštěvníky univerzálním posunkem míru – stál s

oběma rukama zvednutýma před sebou, ztvrdlými, zmozolnatělými

dlaněmi nahoru.

204

Mladík k němu udělal dva kroky a gesto opětoval. „Přicházím v

míru.“

Přízvuk byl zvláštní, ale slova srozumitelná a vítaná. „Nechť je

zachován,“ odpověděl Senter hlasitě. „Skupina vám nabízí svou

pohostinnost. Jste hladoví? Dostanete jídlo. Máte žízeň? Dostanete

napít.“

Odpověď přicházela pomalu. „Děkujeme vám za laskavost, a až

se vrátíme na svou planetu, budeme o vaší Skupině mluvit jen v

dobrém.“

Zvláštní, nicméně přijatelná odpověď. Za Senterovými zády se

začali usmívat další mužští příslušníci Skupiny a ze zákoutí okolních

budov vycházely ženy.

Ve svém příbytku vytáhl Senter z úkrytu zamčenou skříňku se

zrcadlovými stěnami a nabídl hostům dlouhé bachraté doutníky,

které byly vyhrazeny pro slavnostní příležitosti. Před ženou zaváhal.

Posadila se mezi muži. Cizinci jí takovou nestoudnost nejen

umožnili, ale očividně ji dokonce očekávali. Prkenně jí předložil

skříňku, ať si nabídne.

Vzala si s úsměvem a vtáhla do sebe aromatický kouř s takovým

potěšením, jaké jen bylo lze očekávat. Lee Senter potlačil své

pobouření.

Škrobená konverzace před jídlem se zdvořile dotkla tématu

farmaření na Trantoru.

Nejstarší z cizinců se Sentera zeptal: „A co hydroponie? Pro

takovou planetu jako Trantor by přece představovala ideální řešení.“

Senter pomalu zavrtěl hlavou. Připadal si nejistý, o hydroponii

věděl pouze zprostředkovaně z knih. „Myslíte tím umělé pěstování

plodin v chemických roztocích? Ne, ne na Trantoru. Tahle

hydroponie je možná jen na průmyslových planetách – neobejde se

například bez rozvinutého chemického průmyslu. A když přijde

katastrofa nebo válka a průmysl se zastaví, lidé začnou hladovět.

Pěstovat všechny plodiny uměle navíc ani není možné. Některé

ztrácejí svou hodnotu. Půda je pořád lacinější, pořád lepší – a

zaručeně spolehlivější.“

„Takže v zásobování potravinami si vystačíte?“

205

„Vystačíme, i když strava je to možná monotónní. Drůbež nám

snáší vejce, od dojných zvířat máme mléčné výrobky – ale co se

masa týče, jsme zcela závislí na zahraničním obchodu.“

„Obchod.“ Ta slova u mladíka vyvolala zájem. „Takže vy

obchodujete. Co ale exportujete?“

„Kov,“ zazněla strohá odpověď. „Podívejte se sám. Máme ho

nekonečnou zásobu, a to ve zpracovaném stavu. Obchodníci přiletí z

Neotrantoru, zbourají určenou oblast, čímž nám zvětší výměr

obdělávatelné půdy, a výměnou nám nechají maso, konzervované

ovoce, potravinové koncentráty, zemědělskou techniku a tak dále.

Kov si odvezou a obě strany na tom vydělají.“

Pochutnávali si na chlebu se sýrem a na nesmírně chutné

zeleninové polévce. Nad dezertem ze zmrazeného ovoce, což byl na

jídelníčku jediný pokrm z dovozu, ti cizinci najednou přestali být

pouhými hosty. Mladík vytáhl mapu Trantoru.

Lee Senter si ji rozvážně prohlédl. Chvíli naslouchal a pak

důstojně prohlásil: „Univerzitní areál je statickou oblastí. My sedláci

tam nic nepěstujeme. Pokud můžeme, ani tam nevkročíme. Jako

jednu z mála památek na staré časy bychom ho rádi uchovali

nedotčený.“

„My hledáme vědomosti a nemáme zájem nic rozbíjet. Jako

zástavu tu necháme vlastní loď,“ navrhl starý muž dychtivě, takřka

horečnatě.

Jakmile cizinci večer usnuli, poslal Lee Senter zprávu na

Neotrantor.

206

24

Odpadlík

Když vešli mezi roztroušené budovy univerzitního areálu, i ten

nepříliš rušný trantorský život byl najednou tentam. Osamělou

univerzitu halilo pochmurné mlčení.

Návštěvníci z Nadace nevěděli nic o bouřlivých dnech a nocích

za krvavého Drancování, z nichž univerzita vyšla bez úhony. Nic

netušili o období po kolapsu říšské vlády, kdy nezkušení, pobledlí,

ale o to odvážnější studenti s vypůjčenými zbraněmi založili

dobrovolnou armádu, která měla bránit hlavní svatyni vědy v galaxii.

Nevěděli o Sedmidenní válce ani o příměří, které zaručilo univerzitě

nedotknutelnost, když za krátkého období Gilmerovy vlády řinčely i

v císařském paláci boty vůdce povstalců a jeho soldatesky.

Čerství příchozí z Nadace si uvědomili pouze to, že na planetě,

kde lidé obklopení troskami v potu tváře vydobývají živobytí, je tato

oblast tichou, důstojnou, muzeální připomínkou dávné velikosti.

Byli tak trochu vetřelci. Skličující prázdnota je odmítala. Zdálo

se, že akademická atmosféra ještě nevyprchala a že univerzita nese

vyrušení nelibě.

Knihovna byla zvenčí ošidně malá budova, která se teprve v

podzemí mohutně rozšiřovala do gigantických ztichlých a zasněných

sálů. Ebling Mis se zastavil před nástěnnou malbou v recepci.

„Myslím, že kartotéku jsme už dávno přešli. Zastavím se tam,“

zašeptal Mis. Člověk tu musel šeptat.

Čelo měl brunátné, ruce se mu třásly. „Nikdo mě nesmí rušit,

Torane. Budeš mi dolů nosit jídlo.“

„Jak je libo. Uděláme vše, co je v našich silách, abychom ti

pomohli. Chceš, abychom pod tvým vedením…“

„Ne. Musím být o samotě.“

207

„Myslíš, že dosáhneš svého?“

Ebling Mis odpověděl tiše a sebejistě: „Já vím, že toho dosáhnu!“

Toran a Bayta si poprvé za rok manželského života založili něco,

co připomínalo společnou domácnost. Byla to zvláštní domácnost.

Uprostřed vší té nádhery vedli nenáležitě prostý život. Jídlem je z

větší části zásobovala farma Lea Sentera a oni ho spláceli atomovými

přístrojky, které lze nalézt na palubě každé kupecké lodi.

Magnifico se sám naučil užívat projektory v čítárně knihovny a

vysedával nad dobrodružnými a milostnými romány, až nakonec na

jídlo i spánek zapomínal skoro stejně jako Ebling Mis.

Samotný Ebling se do slova a do písmene zahrabal. Trval na tom,

aby mu nainstalovali visuté lůžko v Psychohistorické referenční

knihovně. Ve tváři zhubl a pobledl. Jeho energická dikce byla

minulostí a oblíbené nadávky zemřely na úbytě. Občas mu dělalo

pořádné potíže Baytu i Torana vůbec poznat.

Své staré já připomínal mnohem víc, když byl s Magnificem,

který mu nosil jídlo a často celé hodiny fascinovaně, uhranutě

sledoval, jak stárnoucí psycholog přepisuje nekonečné rovnice, podle

odkazů pátrá v nekonečném počtu knih na filmu a ustavičně někam

uhání v divokém duševním úsilí, jehož konec dohlédl jen on sám.

Toran na svou ženu narazil ve ztemnělé místnosti. „Bayto!“

oslovil ji úsečně.

„Ano?“ ozvala se Bayta provinile. „Ty se mnou chceš mluvit?“

„Jasně že s tebou chci mluvit. Proč tu u všech čertů sedíš? Od té

doby, co jsme přistáli na Trantoru, se chováš dost divně. Co je s

tebou?“

„Ach, Torie, přestaň,“ pronesla unaveně.

„Ach, Torie, přestaň,“ opičil se po ní netrpělivě. A pak znenadání

nasadil mnohem něžnější tón: „Neřekneš mi, co se děje, Bay? Něco

tě trápí.“

„Ne! Nic mě netrápí, Torie. Ale jestli na mě budeš pořád dotírat,

zblázním se z toho. Jen jsem… přemýšlela.“

„Přemýšlela o čem?“

„O ničem. No dobře, o Mezkovi, Havenu, Nadaci a všem

ostatním. O Eblingu Misovi a o tom, jestli najde něco o Druhé

208

Nadaci a jestli nám to pomůže, když to najde – a o miliónu dalších

věcí. Spokojen?“ zakončila rozrušeně.

„Jestli jen dumáš o nesmrtelnosti chrousta, mohla bys s tím

přestat? Není to příjemné a ničemu to nepomůže.“

Bayta vstala a chabě se usmála. „Tak dobře. Jsem šťastná. Vidíš,

celá veselá se usmívám.“

V tu chvíli se venku z Magnificova hrdla vydral znepokojený

výkřik. „Má paní…“

„Co je? Pojď –“

Baytin hlas se okamžitě zajíkl, když se ve dveřích objevil

mohutný muž s přísnou tváří –

„Pritchere!“ vykřikl Toran.

„Kapitáne!“ zalapala po dechu Bayta. „Jak jste nás našel?“

Han Pritcher vešel dovnitř. Hlas měl jasný, nevzrušený a zcela

prostý emocí. „Jsem nyní plukovník v Mezkově armádě.“

„V Mezkově… armádě!“ Toranův hlas se vytratil. Všichni tři

vypadali, jako by byli součástí živého obrazu.

Magnifico zíral před sebe s vytřeštěnýma očima a schovával se

Toranovi za zády. Nikdo si ho ani nevšiml.

Bayta si pevně propletla roztřesené prsty. „Zatýkáte nás?

Opravdu jste přešel k nim?“

„Nepřišel jsem vás sem zatknout,“ odtušil plukovník rychle. „Mé

pokyny se o vás vůbec nezmiňují. Co se vás týče, mám svobodu

volby, a pokud nebudete nic namítat, budu se k vám chovat jako ke

starým přátelům.“

„Jak jste nás našel?“ zkřivila se Toranova tvář potlačovaným

vztekem. „Tak vy jste byl na té filijské lodi? Sledoval jste nás?“

Po Pritcherově strnulé tváři se mihlo cosi jako rozpaky. „ Byl jsem

na té filijské lodi! Ale s vámi jsem se prostě setkal… no… náhodou.“

„Taková náhoda je z matematického hlediska vyloučená.“

„Ne. Jen pouze dost nepravděpodobná, takže moje tvrzení platí.

V každém případě jste před Filijci přiznali – ve skutečnosti žádný

filijský národ neexistuje –, že máte namířeno do trantorského

sektoru, a vzhledem k tomu, že Mezek má již kontakty na

Neotrantoru, bylo lehké nechat vás tam zadržet. Bohužel se vám

podařilo uprchnout dříve, než jsem dorazil, ale moc velký náskok jste

209

nezískali. Měl jsem čas nařídit farmářům na Trantoru, aby mi

nahlásili váš přílet. Stalo se a já jsem tady. Mohl bych si sednout?

Přicházím jako přítel, věřte mi.“

Posadil se. Toran sklonil hlavu; honily se mu v ní černé

myšlenky. Bayta zcela otupěle vařila čaj.

Toran vzhlédl a změřil si Pritchera pronikavým pohledem. „No

tak na co čekáte – plukovníku? Co znamená to vaše přátelství? Jestli

to není zatčení, co tedy? Ochranná vazba? Přivolejte své muže a

začněte vydávat rozkazy.“

Pritcher trpělivě zavrtěl hlavou. „Ne, Torane. Přicházím ze své

svobodné vůle, abych vás přesvědčil o marnosti vašeho snažení.

Pokud se mi to nepovede, odejdu. Nic víc.“

„Nic víc? Pak nám tedy naservírujte tu svou propagandu,

předneste proslov a jděte. Já žádný čaj nechci, Bayto.“

Pritcher přijal šálek a důstojně poděkoval. Usrkl doušek čaje a

pak se na Torana pevně zadíval. „Mezek je skutečně mutant. Už

sama povaha jeho mutace ho předurčuje k nepřemožitelnosti –“

„Proč? Co je to za mutaci?“ zeptal se Toran kysele. „Teď už nám

to snad prozradíte, ne?“

„Ano, prozradím. Mezkovi to rozhodně neublíží. Víte – on

dokáže u lidí upravit emocionální rovnováhu. Zní to jen jako takový

malý fígl, ale není proti tomu obrany.“

„Emocionální rovnováhu?“ skočila mu Bayta do řeči a zamračila

se. „Co kdybyste to rozvedl? Nějak tomu nerozumím.“

„Chtěl jsem tím říct, že mu nedělá nejmenší obtíže vnuknout

schopnému generálovi pocit naprosté loajality k Mezkovi a

naprostou víru v Mezkovo vítězství. Jeho generálové jsou

emocionálně ovládáni. Nemohou ho zradit, nemohou zakolísat – ta

nadvláda je ustavičná. Jeho nejschopnější nepřátelé se stávají jeho

nejvěrnějšími podřízenými. Vojenský diktátor Kalganu se vzdal s

celou planetou a stal se vicekrálem na Nadaci.“

„A vy,“ dodala Bayta trpce, „jste zradil svou věc a stal se

Mezkovým vyslancem na Trantoru. Chápu!“

„Ještě jsem neskončil. V opačném gardu funguje Mezkův dar

ještě účinněji. Zoufalství je přece taky emoce! V rozhodujících

okamžicích klíčoví lidé na Nadaci – klíčoví lidé na Havenu –

210

propadli zoufalství. Proto se jejich planety vzdaly bez většího

odporu.“

„To chcete říci,“ zeptala se Bayta nervózně, „že emoce, které

jsem v Časovém trezoru cítila, ovlivnil Mezek?“

„A moje taky. Všech. Jak to vypadalo na Havenu ke konci?“

Bayta se odvrátila.

„Funguje to v planetárním měřítku,“ pokračoval Pritcher

naléhavě, „takže to funguje i u jednotlivců. Můžete snad zaútočit na

někoho, kdo vás dokáže donutit k ochotné kapitulaci, pokud si

zamane, a kdo si z vás může udělat věrné služebníky, kdykoli si

vzpomene?“

„Jak poznám, že nám nelžete?“ zeptal se Toran rozvážně.

„Dokázal byste snad nějak jinak vysvětlit pád Nadace a Havenu?

Je možné si nějak jinak vysvětlit, proč jsem odpadl? Přemýšlejte,

člověče! Co jste vy – nebo já – nebo celá galaxie za celou tu dobu

proti Mezkovi dokázali? Jmenujte mi jedinou maličkost.“

Toran zvedl hozenou rukavici. „U galaxie, to teda můžu!“ S

pocitem intenzivního zadostiučinění zařval: „Ten váš báječnej Mezek

měl kontakty na Neotrantoru – a jeho lidé nás měli zadržet, co? Tak

ti jsou buď vyřízení, nebo mrtví. Korunního prince jsme zabili a z

toho druhého se stal kňučící idiot. Mezek nás nezastavil, a to jsme

napáchali pěkné škody.“

„Ale vůbec ne, vůbec ne. To nebyli naši muži. Korunní princ byl

obyčejný násoska. Ten druhý, Commason, byl odjakživa mimořádně

hloupý. Na té planetě hodně znamenal, ale to mu nebránilo v tom,

aby se choval jako krutý zloduch, navíc naprosto neschopný. S nimi

jsme ve skutečnosti neměli nic společného. Svým způsobem to byli

nastrčení panáci, kteří měli odvést pozornost…“

„Jenže oni nás zajali – nebo se o to aspoň pokusili.“

„Kdepak. Commason měl osobního otroka – muže jménem

Inchney. To on vymyslel, že by vás měli zajmout. Je starý, ale

poslouží našim prozatímním cílům. A jemu jste nezkřivili ani vlas.“

Bayta se k Pritcherovi prudce otočila. Čaje se ani nedotkla. „Sám

jste ale přiznal, že vám upravili emoce. Věříte Mezkovi a vaše víra je

nepřirozená, zvrhlá. Jakou mají vaše názory asi hodnotu? Úplně jste

ztratil schopnost objektivně analyzovat.“

211

„Mýlíte se.“ Plukovník pomalu zavrtěl hlavou. „Upravené jsou

pouze moje emoce. Můj rozum je ve stejném stavu jako vždycky.

Možná je mými podmíněnými emocemi do jisté míry ovlivněn, ale

rozhodně není znásilněný. A protože mě zbavili předchozího

emocionálního směřování, vidím teď některé záležitosti jasněji.

Chápu, že Mezkův program je inteligentní a stojí za to. Od té

doby, co mě… přetáhl na svou stranu… jsem se věnoval jeho kariéře

od jejího počátku před sedmi lety. Začal tak, že si svými duševními

mutantskými schopnostmi získal loajalitu vůdce žoldáků a jeho

družinu. S nimi – a se svými schopnostmi – uchvátil planetu. Potom

rozšiřoval svůj vliv, dokud nebyl připraven utkat se s vojenským

diktátorem Kalganu. Všechny kroky do sebe logicky zapadaly. S

Kalganem v kapse měl prvotřídní flotilu a s ní – vyzbrojen svými

schopnostmi – mohl zaútočit na Nadaci.

Nadace byla klíčem. Jde o oblast s nejhustší koncentrací

průmyslu v galaxii, a jakmile získal atomovou technologii Nadace,

stal se skutečným pánem galaxie. S touto technologií – a se svými

schopnostmi – může donutit zbytky Říše, aby uznaly jeho vládu. Až

starý císař, který je šílený a moc času už mu nezbývá, nakonec

zemře, nechá se korunovat císařem. Pak jeho faktickou nadvládu

potvrdí i formální titul. Jaká planeta v celé galaxii by se postavila

císaři s takovými schopnostmi?

Za sedm let se mu podařilo založit novou Říši. Jinými slovy, za

sedm let dosáhne toho, co by celá Seldonova psychohistorie

nedokázala za zbývajících necelých sedm set let. V galaxii konečně

zavládne klid a mír.

A vy jste to nemohli zastavit – o nic víc, než kdybyste se pokusili

holýma rukama zastavit prolétající planetu.“

Po Pritcherově proslovu následovalo dlouhé ticho. Zbytek čaje

mu vystydl. Dopil, pak si znovu nalil a pomalu šálek vyprázdnil.

Toran se divoce kousal do nehtu. Baytina tvář byla chladná,

nepřístupná a bílá.

„Nepřesvědčilo nás to,“ pronesla nakonec slabounkým hlasem

Bayta. „Jestli po nás Mezek tak touží, tak ať sem přiletí a zformuje si

naše vědomí sám. Počítám, že vy jste s ním bojoval až do posledního

okamžiku před zradou, ne?“

212

„To ano,“ odpověděl plukovník Pritcher vážně.

„V tom případě nám dopřejte stejnou výsadu.“

Plukovník Pritcher se zvedl. Úsečně a s konečnou platností

prohlásil: „Jsem na odchodu. Jak už jsem řekl dříve, moje stávající

poslání s vámi nemá nic společného. Myslím, že tedy nebudu muset

nahlásit, že se zde nalézáte. To žádná velká laskavost není. Pokud

vás chce Mezek dostat, dozajista přidělil na tento úkol jiné muže a ti

si s vámi poradí. Ale bez ohledu na to se já osobně omezím pouze na

splnění svých rozkazů.“

„Díky,“ hlesla Bayta vlažně.

„A kde je vlastně Magnifico? Pojď sem, Magnifico, nic ti

neudělám –“

„Co s ním?“ dožadovala se Bayta, najednou docela živě.

„Nic. Mé pokyny se o něm stejně jako o vás ani nezmiňují. Slyšel

jsem ovšem, že je po něm vyhlášeno pátrání, takže si ho Mezek

nakonec najde. Já ale nic neprozradím. Podáte mi ruku?“

Bayta zavrtěla hlavou. Toran na Pritchera vrhl znechucený pohled

plný opovržení.

Plukovník malinko pokrčil mohutnými rameny. Přešel ke dveřím,

obrátil se a řekl: „A ještě něco. Nemyslete si, že nevím, z čeho

pramení vaše zatvrzelost. Ví se, že hledáte Druhou Nadaci. Mezek

proti tomu podnikne kroky, až mu to bude vyhovovat. Nic vám

nepomůže… Ale já vás znal v jiných časech… A možná mě k

tomuhle varování pohánělo svědomí – každopádně jsem se vám

snažil pomoct a uklidit vás z cesty před posledním nebezpečím, než

bude příliš pozdě. Sbohem.“

Rázně zasalutoval – a byl pryč.

Bayta se obrátila ke ztichlému Toranovi a zašeptala: „Ví i o

Druhé Nadaci.“

Ebling Mis ukrytý v hlubinách knihovny neměl o plukovníkově

návštěvě ani ponětí. Krčil se v těch tmavých prostorách pod lampou

a triumfálně si cosi mumlal.

213

25

Psychohistorik umírá

Eblingu Misovi zbývaly poslední dva týdny života.

V oněch dvou týdnech se s ním Bayta setkala třikrát. Poprvé

večer den po setkání s plukovníkem Pritcherem. Podruhé o týden

později. A potřetí zase za týden – v den, kdy Mis zemřel.

První setkání proběhlo pozdě večer po odchodu plukovníka

Pritchera, když konsternovanému manželskému páru táhl hlavou

nekonečný proud neveselých úvah.

„Torie, řekneme to Eblingovi,“ navrhla Bayta.

„Myslíš, že nám bude co platný?“ opáčil Toran sklesle.

„Jsme na to jenom dva. Musíme tu tíhu ze sebe nějak shodit.

Možná že nám přece jen nějak může pomoct.“

„Změnil se,“ svraštil obočí Toran. „Zhubl. Je teď lehký jako pírko

a pomalu neudrží myšlenku.“ Prsty obrazně zatápal ve vzduchu.

„Někdy mě napadá, že nám nikdy nebude k většímu užitku. Někdy

mě napadá, že nám nepomůže vůbec nic.“

„Přestaň!“ vyjekla Bayta. „Přestaň, Torie. Když to říkáš, mám

pocit, jako by nás Mezek už už dostal. Řekněme to Eblingovi, Torie

– teď hned!“

Ebling Mis zvedl hlavu od dlouhého stolu a zamžikal na ně

krhavýma očima. Rozcuchané řídnoucí vlasy mu trčely vzhůru a rty

mu ospale pomlaskávaly.

„Ech?“ podivil se. „Někdo si mě žádá?“

Bayta klesla na kolena. „Vzbudili jsme tě? Máme odejít?“

„Odejít? Kdo je to? Bayta? Ne, ne, zůstaňte! Kde jsou židle?

Viděl jsem je…“ Neurčitě ukázal prstem.

214

Toran před něj dvě přistrčil. Bayta si sedla a vzala

psychohistorika za ochablou ruku. „Mohli bychom si s tebou

promluvit, doktore?“ Takhle ho titulovala jen zřídkakdy.

„Děje se něco?“ Do roztěkaných očí se mu vrátilo něco z dřívější

jiskry. Do jeho propadlých lící se aspoň trochu vrátila barva. „Děje

se něco?“

„Byl tu kapitán Pritcher,“ řekla Bayta. „Nech mě mluvit, Torie.

Pamatuješ si na kapitána Pritchera, doktore?“

„Ano… Ano…“ nepřítomně se popotáhl za horní ret. „Vysoký

muž. Demokrat.“

„To je on. Odhalil podstatu Mezkovy mutace. Byl tu, doktore, a

vysvětlil nám to.“

„Ale to není nic nového. O Mezkově mutaci už mám jasno.

Cožpak jsem vám to neřekl?“ zeptal se v upřímném údivu.

„Zapomněl jsem vám o tom říct?“

„Co vlastně jsi nám zapomněl říct?“ vmísil se Toran rychle.

„O Mezkově mutaci, přirozeně. Usměrňuje emoce. Umí je

regulovat! Cožpak jsem se vám o tom nezmínil? Jak jsem na to jen

mohl zapomenout?“ Zvolna si ocucával spodní ret a uvažoval.

Pak se mu do hlasu zase pomalu vrátil život a oči se mu doširoka

otevřely, jako kdyby se jeho mozek rozjel po dobře naolejované

jednokolejné trati. Mluvil jako ze sna a díval se spíše mezi své dva

posluchače než na ně. „Je to opravdu hrozně jednoduché. Žádných

specializovaných vědomostí není třeba. V symbolickém jazyce

psychohistorické matematiky to lze vyřešit hned, rovnicí třetího

stupně, která nevyžaduje víc než… Ale na tom nesejde. Lze to

zhruba převést do prostých slov tak, aby to dávalo smysl, což u

psychohistorických fenoménů není právě obvyklé.

Zeptejte se sami: co může zhatit Seldonův přepečlivě připravený

historický plán?“ Pátravě a trochu nervózně těkal pohledem z

jednoho na druhého. „Jaké byly Seldonovy původní předpoklady? Za

prvé, že za tisíc let nedojde ve společnosti k zásadní změně.

Předpokládejme například, že by došlo k závažnému

technologickému převratu, například k objevu nového principu

využití energie, nebo k dokonalému zvládnutí elektronické

neurobiologie. Po následných společenských změnách by Seldonovy

215

původní rovnice zastaraly. Jenže k ničemu podobnému nedošlo,

viďte?

Anebo předpokládejme, že by mimo Nadaci kdosi vyvinul novou

zbraň, která by dokázala vzdorovat veškerému vojenskému

potenciálu Nadace. Tohle by mohlo vést ke zničující odchylce, i když

by to zdaleka nebylo jisté. Ani k tomu ovšem nedošlo. Mezkova

rušička atomového pole byla jako zbraň těžkopádná a bylo jí možné

čelit. A jakkoli byla ubohá, šlo o jedinou novinku, s níž Mezek

přišel.

Je tu ovšem ještě jeden, mnohem subtilnější předpoklad!

Připustíme-li, že první předpoklad zůstal v platnosti, pak muselo dojít

k porušení druhého! Nějaký faktor musel zkreslovat a deformovat

emocionální reakce lidí, jinak by Seldon nemohl selhat a Nadace by

nemohla padnout. A jaký to byl faktor, když ne Mezek?

Mám pravdu? Nebo se v mých úvahách skrývá chyba?“

Bayta ho dlaní něžně pohladila po hřbetu ruky. „Není tam žádná

chyba, Eblingu.“

Mis se radoval jako malý kluk. „Tohle a ještě mnohem víc mě

napadá jako nic. Řeknu ti, někdy se ptám, co se to ve mně vlastně

děje. Vzpomínám si na časy, kdy mi spousta věcí zůstávala

tajemstvím – a teď je mi to všechno jasné. Nenarážím na žádné

obtíže. Vždycky když dojdu k nějakému potenciálnímu problému, v

duchu se rozhlédnu a už chápu. A moje odhady, moje teorie se

vždycky nějak potvrdí. Něco mě pohání… pořád dál… takže se

nemůžu zastavit… a nechce se mi jíst ani spát… jen pokračovat

dál… a dál…“

Teď už jen šeptal a jeho vyhublá ruka, na níž vystupovaly modré

žíly, se mu chvěla na čele. V očích mu planulo šílenství, které ale po

chvilce zesláblo a vytratilo se.

„Takže já jsem vám tedy nikdy nevyprávěl o Mezkových

mutantských schopnostech…“ pokračoval tišeji. „Na druhou

stranu… neříkali jste, že o nich víte?“

„To kapitán Pritcher,“ připomněla mu Bayta. „Pamatuješ?“

„On vám to řekl?“ rozhořčil se Ebling mírně. „Ale jak to zjistil?“

216

„Mezek ho emocionálně přeprogramoval. Teď je z něj plukovník

v Mezkových službách. Přišel nám poradit, abychom se Mezkovi

vzdali, a pověděl nám všechno, co jsi nám teď potvrdil.“

„Pak Mezek ví, že jsme tady?! Musím si pospíšit… Kde je

Magnifico? Není tu s vámi?“

„Magnifico spí,“ vysvětlil Toran nedůtklivě. „Přece jen je po

půlnoci, víš.“

„Opravdu? Pak… Spal jsem, když jste přišli?“

„Spal,“ potvrdila Bayta energicky, „a ať tě ani nenapadne vrátit

se k práci. Půjdeš do postele. Pojď, Torie, pomoz mi. A ty se přestaň

vzpouzet, Eblingu, protože máš velké štěstí, že tě nejdřív nestrčím

pod sprchu. Stáhni mu boty, Torie, a zítra sem přijdeš a vytáhneš ho i

proti jeho vůli na vzduch, než se nám tu úplně ztratí před očima.

Podívej se na sebe, Eblingu, vždyť bys za chvilku obrostl

pavučinami. Nemáš hlad?“

Ebling Mis zavrtěl hlavou a podrážděně a zmateně vzhlédl ze

svého polního lůžka. „Chci, abyste za mnou ráno poslali Magnifica,“

zamumlal.

Bayta mu přitáhla peřinu ke krku. „Ne, zítra sem přijdu já s

vypraným prádlem. Pořádně se vykoupeš a pak půjdeš ven podívat se

na farmu, ať na sobě cítíš aspoň trochu sluníčka.“

„Ani mě nenapadne,“ protivil se Mis chabě. „Slyšíte? Mám moc

práce.“

Jeho řídké vlasy se rozprostřely po polštáři jako stříbrná svatozář.

Přešel do důvěrného šeptání: „Chcete najít Druhou Nadaci, že?“

Toran se rychle otočil a přidřepl si vedle něj k lůžku. „Jak to

vlastně je s Druhou Nadací, Eblingu?“

Psychohistorik vymanil jednu ruku zpod peřiny a unavenými

prsty chytil Torana za rukáv. „Nadace byly založeny na velkém

Psychohistorickém shromáždění, kterému předsedal Hari Seldon.

Torane, podařilo se mi najít publikovaný zápis z tohohle

shromáždění. Pětadvacet pěkně dlouhých filmů. Už jsem prošel

různá shrnutí…“

„A?“

„Věřte nebo ne, pokud tedy víte něco o psychohistorii, bylo z

nich velmi snadné zjistit přesnou polohu První Nadace. Když

217

rozumíte rovnicím, vidíte, jak se na ni kdekdo odkazuje. Ale Torane,

o Druhé Nadaci se nikdo nezmiňuje. O ní tam není jediná zmínka.“

Toranovo obočí se zvedlo. „Copak neexistuje?“

„Ovšemže existuje,“ vykřikl Mis nazlobeně, „kdo říkal, že ne?

Ale méně se o ní mluví. Její význam – a všechno kolem ní – je lépe

skrytý a zakamuflovaný. Cožpak to nechápeš? Ona je z těch dvou

důležitější. To ona je rozhodující, s ní všechno stojí a padá! A já

mám záznamy ze Seldonova shromáždění. Mezek ještě nevyhrál…“

Bayta tiše zhasla. „Jdi spát!“

Toran a Bayta beze slova vyšli nahoru do svých pokojů.

Následujícího dne se Ebling Mis vykoupal, oblékl a naposledy ve

svém životě pocítil na kůži paprsky trantorského slunce; vlasy mu

naposledy zčechral trantorský vítr. Ke sklonku dne už byl zase

zavrtaný v ohromných útrobách knihovny, z níž se již nikdy

nevynořil.

V příštím týdnu zapadl život do vyježděných kolejí. Slunce

Neotrantoru bylo klidnou jasnou hvězdou na trantorské obloze.

Farma žila jarní setbou. Opuštěný univerzitní areál tonul v tichu.

Galaxie vypadala prázdná. Jako by Mezek ani nikdy neexistoval.

Bayta přemýšlela a při tom sledovala, jak si Toran pozorně

zapaluje doutník a dívá se na kousky modré oblohy, které prosvítaly

mezi bezpočtem kovových věží obepínajících horizont.

„Hezký den,“ prohodil.

„Jo, to je. Napsal sis všechno na seznam, Torie?“

„Jasně. Půl kila másla, tucet vajec, fazole – mám to všechno tady.

Nepopletu to.“

„Výborně. A dej pozor, ať přineseš zeleninu z poslední sklizně,

ne nějaké muzeální exponáty. Mimochodem, neviděls někde

Magnifica?“

„Naposledy u snídaně. Nejspíš je dole s Eblingem a dívá se na

nějakou knížku na filmu.“

„Dobře. A nikde se zbytečně nezdržuj, protože ta vejce budu

potřebovat k večeři.“

Toran se váhavě usmál, zamával a byl pryč.

218

Když Toran zmizel v kovovém bludišti, Bayta se obrátila. Před

kuchyňskými dveřmi zaváhala, pomalu se zase otočila a vyšla na

kolonádu vedoucí k eskalátoru, který zajížděl hluboko pod povrch.

A taky že tam Eblinga Mise našla – hlavu měl skloněnou nad

okulárem projektoru, tělo nehybné, ztuhlé, soustředěné na pátrání.

Poblíž něj seděl Magnifico zkroucený na židli, raneček hůlkovitých

končetin s nosem zdůrazňujícím jeho vychrtlou tvář a s ostrým,

pichlavým pohledem.

„Magnifico,“ oslovila ho Bayta tiše.

Magnifico se vyškrabal na nohy. „Má paní,“ zašeptal dychtivě.

„Magnifico, Toran šel na farmu a nějakou dobu tu nebude. Byl

bys tak hodný a zaběhl za ním se vzkazem, který teď napíšu?“

„Rád, má paní. Nemohu se již dočkati, až své pranepatrné

schopnosti napřu tam, kam ráčíte ukázat.“

Zůstala sama s Eblingem Misem, který se ani nepohnul. Pevně

mu sevřela rameno. „Eblingu…“

„Co je?“ vyjel na ni psycholog podrážděně. Svraštil obočí. „To jsi

ty, Bayto? Kde je Magnifico?“

„Poslala jsem ho pryč. Chci s tebou být chviličku sama.“

Artikulovala až přehnaně pečlivě. „Chci si s tebou promluvit,

Eblingu.“

Psychohistorik by se už otočil zpátky k projektoru, kdyby mu

ovšem Bayta pevně nesevřela rameno. Zřetelně pod Misovým

rukávem cítila kost – takřka všechno maso jako by od přistání na

Trantoru zmizelo. Tvář měl hubenou, zažloutlou, porostlou

čtyřdenním strništěm. A hrbil ramena, dokonce i vsedě.

„Magnifico tě neobtěžuje, že ne, Eblingu?“ zeptala se Bayta. „Je

tu nakvartýrovaný dnem i nocí.“

„Ne, ne, ne! Vůbec ne. Mně přece vůbec nevadí. Je zticha a nikdy

mě nevyrušuje. Někdy mi nosí filmy, jako by bez ptaní věděl, co

potřebuju. Jen ho nech být.“

„No dobře – ale Eblingu, není ti to divné? Slyšíš mě, Eblingu?

Není ti to divné?“

Jedním trhnutím si přitáhla židli blíž jeho a zabodla se mu

pohledem do očí, jako by mu z nich chtěla vytáhnout odpověď.

Ebling zavrtěl hlavou. „Ne. Co máš na mysli?“

219

„Chci říct, že jak ty, tak plukovník Pritcher tvrdíte, že Mezek

dokáže lidi emocionálně naprogramovat. Jsi si tím ale jistý? Není

Magnifico trhlinou v téhle teorii?“

Následovalo jen ticho.

Bayta v sobě potlačila silnou chuť psychohistorikem zatřást. „Co

je s tebou, Eblingu? Magnifico byl přece Mezkovým klaunem. Proč

nebyl naprogramován k lásce a věrnosti k Mezkovi? Proč by zrovna

on, ze všech těch lidí, kteří s ním přišli do styku, měl Mezka

nenávidět?“

„Ale… vždyť Mezek naprogramoval i Magnifica. Určitě, Bay!“

Čím déle mluvil, tím si byl jistější. „Domníváš se snad, že se Mezek

chová ke svému šaškovi stejně jako ke svým generálům? V nich

potřebuje vzbudit víru a loajalitu, ale v šaškově případě stačí jen

strach. Nevšimla sis nikdy, že Magnificova ustavičná ustrašenost je

vyloženě patologické povahy? Copak si myslíš, že je pro člověka

přirozené být takhle neustále vyděšený? Takhle přehnaný strach je

především zábavný. Pravděpodobně přišel zábavný i Mezkovi – a

taky užitečný, protože nám na dlouhou dobu prakticky znemožnil

Magnifica využít.“

„Takže podle tebe nám Magnifico poskytl o Mezkovi nepravdivé

informace?“

„Byly zavádějící. Byly přibarvené patologickým strachem.

Mezek není svým vzrůstem žádný obr, za kterého ho Magnifico

považuje. Mnohem spíš je obyčejný člověk s nadprůměrnými

mentálními schopnostmi. Ale nejspíš mu připadalo zábavné vzbudit

v Magnificovi dojem, že je jakýsi nadčlověk…“ Psycholog pokrčil

rameny. „Tak jako tak Magnificovy informace již nejsou důležité.“

„A co je tedy důležité?“

Ale Mis se jí vytrhl ze sevření a vrátil se k projektoru.

„Co tedy je důležité?“ zopakovala otázku. „Druhá Nadace?“

Psychohistorik po ní vrhl zamračený pohled. „Řekl jsem ti o tom

snad něco? Nevzpomínám si, že bych ti o tom něco prozradil. Ještě

nejsem připravený. Co jsem ti všechno povídal?“

„Nic,“ odsekla Bayta. „Ach, u galaxie, neprozradils mi nic, kéž

bys to ale udělal, protože jsem k smrti unavená. Kdy tohle skončí?“

220

Ebling Mis na ni tak trochu posmutněle zamžoural. „Ale no tak,

má… milá, nechtěl jsem nijak zranit tvé city. Někdy zapomínám…

kdo jsou moji přátelé. Někdy mi připadá, že o tomhle nesmím

mluvit. Je třeba to tajit – ale před Mezkem, a ne před tebou, má

milá.“ Celkem vlídně jí poklepal na rameno.

„Tak co ta Druhá Nadace?“ zeptala se.

Hlas mu automaticky přešel do slabého, syčivého šepotu: „Víš,

jak důkladně za sebou Seldon zahladil stopy? Ještě před měsícem,

dokud jsem nedostal tohle zvláštní vnuknutí, by mi materiály z té

Seldonovy konference nebyly takřka k ničemu. I teď mi připadají…

nejasné. Přednášky z konference spolu často navzájem nesouvisejí a

pokaždé jsou temné. Víc než jednou mě napadlo, zda vůbec sami

účastníci konference věděli, co Seldon zamýšlí. Někdy mi připadá, že

konferenci použil jen jako gigantickou fasádu a že samojediný

vybudoval strukturu…“

„Obou Nadací?“ skočila mu do řeči Bayta.

„Druhé Nadace! Naše Nadace nepředstavovala žádný problém.

Ale Druhá Nadace byla jenom jméno. Padaly o ní pouze ojedinělé

zmínky; pokud byly někde rozvedené, pak se skrývaly hluboko pod

nánosem matematiky. Mnohému jsem ještě ani nezačal rozumět, ale

už sedm dní se mi jednotlivé dílky skládají do přibližného obrazu.

Nadace číslo jedna byla planetou vědců zaobírajících se

přírodními vědami. Soustředila představitele skomírající vědy celé

galaxie v podmínkách, které měly vědu znovu přivést k rozkvětu. Na

Terminus však neodešel ani jeden psycholog, ani jeden

psychohistorik. To je zvláštní opomenutí a musel k němu být důvod.

Obvykle se to vysvětlovalo tím, že Seldonova psychohistorie funguje

nejlépe tam, kde její pracovní jednotky – lidé – netuší, co je čeká, a

reagují tedy ve všech situacích přirozeně. Rozumíš mi, má milá –?“

„Ano, doktore.“

„Pak pozorně poslouchej. Nadace číslo dvě byla planetou

společenských vědců. Byla zrcadlovým obrazem našeho světa,

královnou tu byla psychologie, nikoli fyzika. Rozumíš?“ zakončil

triumfálně.

„Ne.“

221

„Ale no tak, mysli, Bayto, namáhej hlavu. Hari Seldon věděl, že

jeho psychohistorie může předvídat jen pravděpodobnosti, nikoli

jistoty. Vždycky existovala možnost omylu a ta s ubíhajícím časem

geometricky rostla. Seldon se proti ní přirozeně bránil, jak jen mohl.

Naše Nadace kladla ohromný důraz na vědu a tomu odpovídaly i

výsledky. Dokázala porážet armády a zbraně. Proti síle dokázala

postavit sílu. Ale co si počít s mentálním útokem mutanta jako

Mezek?“

„To bylo na psycholozích Druhé Nadace!“ Bayta cítila, jak v ní

narůstá vzrušení.

„Ano, ano, ano! Rozhodně!“

„Ale oni zatím nic neudělali.“

„Jak víš, že nic neudělali?“

Bayta se nad tím zamyslela. „Nevím. Máš snad důkazy o tom, že

něco dělají?“

„Ne. Je tu mnoho faktorů, o nichž nic netuším. Druhá Nadace

nemohla být už od svého založení plně vyspělá, alespoň o nic víc než

my. Rostli jsme pomalu a teprve postupně jsme sílili – o nich musí

platit totéž. Hvězdy vědí, jak silní jsou v této chvíli. Jsou dost silní na

to, aby se postavili Mezkovi? Jsou si toho nebezpečí vůbec vědomi?

Mají schopné vůdce?“

„Pokud se ale řídí Seldonovým plánem, pak Mezka Druhá

Nadace musí porazit.“

„Á,“ protáhl Ebling Mis a jeho tvář se svraštila, jak usilovně

přemýšlel, „zase tahle stará písnička? Ale Druhá Nadace, to byl

mnohem náročnější úkol než první. Byla nekonečně složitější, čímž

pochopitelně vzrůstá možnost, že se vyskytnou chyby. A pokud

Druhá Nadace Mezka neporazí, pak je to zlé – tak zlé, že to ani horší

být nemůže. Možná to dokonce znamená konec lidstva, tak jak ho

známe.“

„To snad ne…“

„Ano. Pokud Mezkovi potomci zdědí jeho duševní schopnosti…

Chápeš? Homo sapiens by jim nedokázal konkurovat. Povstala by

nová dominantní rasa – nová aristokracie – a homo sapiens by byl

jako nižší rasa odsouzen k otrocké práci. Není to tak?“

„Ano, je to tak.“

222

„A i kdyby Mezek nějakou náhodou nezaložil dynastii, pořád

ještě by mohl založit novou Říši, která by se opírala pouze o jeho

osobní moc. Padla by po jeho smrti a galaxie by zůstala tam, kde

byla před jeho příchodem – až na to, že by již neexistovaly Nadace,

jádra skutečné a zdravé Druhé říše. Znamenalo by to tisíce let

barbarství. Znamenalo by to, že by konec zůstal v nedohlednu.“

„Co můžeme dělat? Můžeme Druhou Nadaci varovat?“

„Musíme, jinak by mohla padnout jen kvůli nedostatku informací,

a to si nemůžeme dovolit riskovat. Ale my ji nemáme jak varovat.“

„Vůbec?“

„Nevím, kde se nachází. Má být na ‚opačném konci galaxie‘, ale

to je všechno – a vybírat můžeme z tisíců planet.“

„Ale, Eblingu, copak se tady o tom vůbec nic nepíše?“ Neurčitě

ukázala na filmy zavalený stůl.

„Bohužel. Aspoň ne tak, abych na to dokázal přijít – zatím. To

tajnůstkářství zaručeně není samoúčelné… Ale byl bych rád, kdybys

odešla. Promarnil jsem dost času a ten se krátí – rychle krátí.“

Podrážděně a zamračeně se od ní odtrhl.

Bayta zaslechla Magnificovy tiché kroky. „Váš choť jest doma,

má paní.“

Ebling Mis šaška nepozdravil. Skláněl se nad projektorem.

Když si toho večera Toran celou historii vyslechl, zeptal se: „A ty

si myslíš, že má Ebling skutečně pravdu? Myslíš, že není…“

Zaváhal.

„Má pravdu, Torie. Je nemocný, já vím. To, jak se změnil, jak

zhubl a jak mluví – ano, je nemocný. Ale poslechni si ho, jakmile

přijde řeč na Mezka, Druhou Nadaci nebo na cokoli, na čem právě

pracuje. Pak ho v přehlednosti a jasnosti nepředčí ani hvězdná

obloha. Ví, o čem mluví. Věřím mu.“

„Snad tedy zůstává naděje.“ Znělo to tak trochu jako otázka.

„V tom… v tom pořád ještě nemám jasno. Možná! Možná ne!

Odteď s sebou nosím blaster.“ Zbraň s lesklou hlavní měla při těch

slovech v ruce. „Čistě pro jistotu, Torie, čistě pro jistotu.“

„A před čím se chceš bránit?“

Bayta se lehce hystericky zasmála. „To je jedno. Třeba jako

Ebling Mis trošku blázním.“

223

Tenkrát zbývalo Eblingu Misovi sedm dní života – a těch sedm

dní tiše jeden po druhém uplynulo.

Toranovi připadaly ospalé. Čím dál teplejší dny a ubíjející ticho

ho uvedly do letargie. Zdálo se mu, že se vůbec nic neděje a že celý

svět upadl do jakéhosi zimního spánku.

Mis se před nimi zcela skryl; jeho bádání nepřinášelo výsledky a

nijak se neprojevovalo. Odřízl se od světa a odmítal se setkat jak s

Toranem, tak s Baytou. Jen díky jeho prostředníku Magnificovi

věděli, že ještě žije – Magnificovi, který ztichl a zvážněl, který mu

po špičkách nosil tácy s jídlem a byl v tom příšeří jediným

nehybným a všímavým svědkem Eblingovy práce.

Bayta se čím dál víc stahovala do sebe. Její jiskra byla tatam,

sebejistá zdatnost zakolísala. Byla ustaraná, zcela pohlcená sama

sebou a i ona se začala vyhýbat společnosti. Jednou ji Toran přistihl,

jak v ruce potěžkává blaster. Rychle ho odložila a vykouzlila na tváři

nucený úsměv.

„Co s tím děláš, Bayto?“

„Držím to v ruce. To je zločin?“

„Ustřelíš si tím svou bláznivou hlavu.“

„Tak si ji ustřelím. Žádná velká škoda!“

Manželský život Torana naučil, že hádat se s ženou v mizerné

náladě je marnost nad marnost. Pokrčil rameny a odešel.

Posledního dne Misova života Magnifico zcela bez dechu vrazil k

nim a vyplašeně je oba chytil za ruce. „Učený doktor si vás žádá.

Není mu dobře.“

A dobře mu skutečně nebylo. Ležel v posteli, oči měl nepřirozeně

velké a nepřirozeně jasné. Byl špinavý, takřka k nepoznání.

„Eblingu!“ vykřikla Bayta.

„Nech mě mluvit,“ zaskřehotal psychohistorik a ztěžka se zvedl

na hubeném lokti. „Nech mě mluvit. Skončil jsem a chci vám předat

výsledky. Nedělal jsem si žádné poznámky, i těch pár papírků s čísly,

která jsem si načmáral, jsem zničil. Nikdo se to nesmí dozvědět.

Všechno musí zůstat ve vašich hlavách.“

„Magnifico, jdi nahoru!“ obrátila se na klauna Bayta drsně.

Šašek se neochotně zvedl a ukročil dozadu. Posmutnělé oči upíral

na Mise.

224

Mis chabě zamával rukou. „On mi nevadí, dovolte mu, aby tu

zůstal. Nikam nechoď, Magnifico.“

Klaun si rychle sedl. Bayta upírala zrak na podlahu. Pomalu,

pomaličku se začala kousat do spodního rtu.

„Jsem přesvědčen, že Druhá Nadace může vyhrát,“ šeptal Mis

chraplavě, „pokud ji Mezek předčasně neodhalí. Zatím se jí podařilo

zůstat v tajnosti a utajená musí zůstat i nadále – má to svůj smysl.

Musíte tam, vaše informace jsou životně důležité… dost dobře

mohou rozhodnout o jejím bytí a nebytí. Slyšíte mě?“

„Ano, ano!“ vykřikl Toran zmučeně. „Prozraď nám, jak se na ni

dostaneme, Eblingu. Kde je?“

„Můžu vám to prozradit,“ hlesl.

Nedostal se k tomu.

Bayta s křídově bílou tváří zvedla blaster a vystřelila. Místností

se rozlehla ozvěna rány, Mis nahoru od pasu přestal existovat a ve

zdi za ním najednou zela rozeklaná díra. Zbraň z Baytiných

ochromených prstů spadla na zem.

225

26

Hledání končí

Nepadlo ani slovo. Ozvěna výstřelu se šířila do dalších místností a z

dunění přecházela v chraplavý, skomírající šepot. Ještě než utichla,

stačila přehlušit třesk Baytina padajícího blasteru, zdusila

Magnificův pronikavý výkřik a zastřela i Toranův neartikulovaný

řev.

Následovalo mučivé ticho.

Bayta sklopila hlavu tak, že nebyla vidět. Ve světle se zatřpytila

padající krůpěj. Bayta předtím v životě neplakala.

Toran měl svaly napjaté až k prasknutí, uvolnit se ale nedokázal –

zdálo se mu, že zaťaté zuby už nikdy neodtrhne od sebe.

Magnificova tvář vypadala jako povadlá bezživotná maska.

Zpoza zaťatých zubů Toran nakonec zcela změněným hlasem

ucedil: „Takže jsi v Mezkových službách. Dostal tě!“

Bayta vzhlédla a koutky úst se jí zvedly v neveselém úsměvu. „ Já

a v Mezkových službách? To je mi ironie.“

Trochu křečovitě se usmála a pohodila vlasy. Hlas se jí pomalu

ustálil na dřívější výšce, nebo aspoň poblíž. „Skončilo to, Torane,

teď už můžu mluvit. Nevím, jak dlouho zůstanu naživu, ale můžu

začít mluvit…“

Toranovo napětí samo od sebe povolilo; vystřídala ho ochablost a

sklíčenost. „O čem chceš mluvit, Bay? O čem se tu ještě vůbec dá

mluvit?“

„O pohromách, které se s námi táhly. Už jsme se o tom jednou

bavili, Torie. Cožpak si to nepamatuješ? Jak se nám vždycky držela

porážka v patách, a přece nás nic nezranilo. Byli jsme na Nadaci a ta

padla, zatímco nezávislí kupci dál bojovali – nám se ovšem podařilo

včas uprchnout na Haven. Byli jsme na Havenu a ten padl, zatímco

226

ostatní bojovali – a znovu se nám podařilo uprchnout včas. Doletěli

jsme na Neotrantor, který už v tuto chvíli bezpochyby stojí na

Mezkově straně…“

Toran naslouchal a kroutil hlavou. „Nerozumím.“

„Torie, něco takového se ve skutečném životě nestává. My dva

jsme bezvýznamní lidé – není možné, abychom v průběhu jednoho

roku ustavičně padali z jednoho politického víru do druhého, pokud

si ovšem ten vír nevezeme s sebou. Pokud si zdroj infekce nevezeme

s sebou! Už chápeš?“

Toran sevřel rty. Pohled mu utkvěl na krvavých pozůstatcích

toho, co kdysi bývalo člověkem, a obrátil se mu žaludek.

„Pojďme odsud ven. Pojďme na čerstvý vzduch.“

Venku bylo zamračeno a jednotvárný nárazový vítr Baytě za

chvíli rozcuchal vlasy. Magnifico se vyplížil za nimi a nyní

přešlapoval kus od nich, na hranici doslechu.

Toran se napjatým hlasem zeptal: „Takže ty jsi zabila Eblinga

Mise proto, žes ho považovala za zdroj infekce?“ Něco v jejích očích

ho zarazilo. „To on byl Mezek?“ zašeptal. Nevěřil, nemohl uvěřit

tomu, co by z jeho slov vyplývalo.

Bayta se pronikavě zasmála. „Chudák Ebling Mis a Mezek? U

galaxie, ne! Kdyby byl Mezek, nemohla bych ho zabít. Zachytil by

emoci, která by byla s tímto krokem spojená, a změnil by ji na lásku,

oddanost, hluboký obdiv, hrůzu, cokoli by si zamanul. Ne, zabila

jsem Eblinga, protože nebyl Mezek. Zabila jsem ho, protože znal

polohu Druhé Nadace a protože by to tajemství Mezkovi do dvou

vteřin prozradil.“

„Prozradil by Mezkovi tajemství,“ opakoval Toran tupě.

„Prozradil by Mezkovi…“

A pak ostře vykřikl a zhrozeně se obrátil k šaškovi, který

ohromeně sledoval vývoj událostí.

„Snad ne Magnifico?“ zašeptal Toran.

„Poslouchej!“ vyhrkla Bayta. „Vzpomínáš, co se stalo na

Neotrantoru? No tak, zamysli se, Torie…“

Toran ale jen zavrtěl hlavou a cosi zamumlal.

A tak unaveně pokračovala: „Na Neotrantoru zemřel člověk.

Zemřel tam člověk, aniž se ho kdokoli dotkl. Není to tak? Magnifico

227

hrál na vizisonor, a když skončil, korunní princ byl mrtev. No není to

zvláštní? Není to divné, že tvor, který má strach ze všeho, který je na

první pohled bezmocný hrůzou, dokáže po libosti zabíjet?“

„Hudba a světelné efekty,“ vyvozoval Toran, „mají hluboký

emocionální účinek…“

„Ano, emocionální účinek. Jako hrom. A emocionální působení

je zrovna čirou náhodou Mezkova specialita. Dobře, může jít o shodu

okolností. A osoba, která je tak vyděšená, dokáže zabíjet silou

sugesce. No prosím, Mezek si dost dobře mohl pohrát s jeho myslí,

takže to se dá vysvětlit. Torane, já tenkrát ale zachytila něco málo z

toho, co zabilo korunního prince. Jenom trošku – ale stačilo to, aby

se mě zmocnilo stejné zoufalství jako tenkrát v Časovém trezoru a na

Havenu. Torane, tenhle pocit je pro mě zcela nezaměnitelný.“

Toran se zakabonil. „Já… to cítil taky. Zapomněl jsem na to. V

životě mě nenapadlo…“

„Tehdy to poprvé napadlo mě. Byl to jen takový neurčitý pocit,

řekněme intuice. Dál jsem se neměla čeho chytit. A pak nám Pritcher

řekl o Mezkovi a jeho mutaci a najednou bylo všechno jasné. To

Mezek navodil atmosféru zoufalství v Časovém trezoru, to

Magnifico vyvolal zoufalství na Neotrantoru. Šlo o stejnou emoci.

Proto musel být Mezek a Magnifico toutéž osobou. Nezapadá to do

sebe, Torie? Není to jako geometrický axiom – pokud je A rovno C a

zároveň B rovno C, pak A je rovno B?“

Málem propadla hysterii, pak ale s vypětím vůle střízlivě

pokračovala: „Ten objev mě vyděsil k smrti. Pokud byl Magnifico

Mezek, dost dobře by mohl přečíst mé emoce – a upravit si je pro

svou potřebu. Nemohla jsem riskovat, že se to dozví. Vyhýbala jsem

se mu. Naštěstí se mi vyhýbal i on; zcela se totiž soustředil na

Eblinga Mise. Plánovala jsem, že zabiju Mise, ještě než stačí

promluvit. Plánovala jsem to tajně – tak tajně, jak to jen šlo – tak

tajně, že jsem se to neopovážila říct ani sobě samotné. Kdybych

mohla zabít Mezka samotného… Ale takové riziko jsem nemohla

podstoupit. Určitě by to vycítil a já bych prohrála na celé čáře.“

Vypadala, jako by se vydala z posledního, citově úplně na dně.

228

„To není možné,“ prohlásil Toran drsně, naprosto rezolutně.

„Podívej se na toho žalostného tvorečka. On že je Mezek? Vždyť ani

neslyší, co si povídáme.“

Když se mu ale pohled stočil ve směru, jímž ukazoval jeho prst,

spatřil Magnifica, který byl na nohou a ve střehu; bystré oči se mu

temně leskly. Hlasem bez sebemenšího přízvuku prohlásil:

„Poslouchej ji, příteli. Jen jsem tu seděl a přemítal o tom, jak jsem

při vší své chytrosti a předvídavosti mohl udělat takovou chybu a

tolik toho ztratit.“

Toran zavrávoral dozadu, jako by se bál, že se ho klaun dotkne

nebo že z jeho dechu chytí nějakou infekci.

Magnifico přikývl a zodpověděl nevyřčenou otázku. „Jsem

Mezek.“

Už nevypadal groteskně: jeho nohy jako hůlky a supí zoban již

nevyvolávaly úsměv. Jeho strach byl tentam, držení těla měl zcela

pevné.

Byl pánem situace, cítil se v ní jako ryba ve vodě, a taková

lehkost a sebejistota se rodí jen z dlouholeté zkušenosti.

„Posaďte se,“ pokynul jim shovívavě. „No tak, klidně se

natáhněte a udělejte si pohodlí. Hra skončila a já bych vám chtěl

vyprávět příběh. To je moje slabost – chci, aby mi lidé rozuměli.“

Oči, kterýma se díval na Baytu, byly pořád ty staré, lehce

melancholické, hnědé oči šaška Magnifica.

„Na mém dětství opravdu není nic,“ vrhl se po hlavě do rychlého,

netrpělivého vyprávění, „na co bych chtěl vzpomínat. Snad tomu

rozumíte. Za mou vyhublost můžou žlázy s vnitřní sekrecí, s velkým

nosem jsem se narodil. Normální dětství pro mě nepřipadalo v

úvahu. Matka zemřela, ještě než mě spatřila. Svého otce neznám.

Rostl jsem jako dříví v lese, moje ublížená dušička se pořád mučila,

plná sebelítosti a nenávisti k ostatním. Okolí mě tehdy považovalo za

zvláštní dítě. Došlo k několika podivuhodným incidentům… No, to

je vedlejší. Zkrátka se toho stalo dost, aby kapitán Pritcher při

zkoumání mého dětství došel k závěru, že jsem mutant, což jsem si já

osobně neuvědomil dřív, než mi bylo dvacet.“

Toran s Baytou chladně naslouchali. Seděli na zemi, takřka bez

povšimnutí, a jeho řeč se o ně rozbíjela jako zpěněné vlny o kamení

229

na pláži. Šašek – nebo Mezek – před nimi drobnými krůčky rázoval a

mluvil dolů, jakoby k vlastním rukám založeným na prsou.

„To, že disponuji nezvyklými schopnostmi, mi docházelo

postupně, po malých částečkách. Do poslední chvíle jsem tomu

nemohl uvěřit. Mně připadají mozky lidí jako číselníky s ručičkami,

které ukazují na převládající emoci. Je to mizerná metafora, ale jak

jinak to mám vysvětlit? Poznenáhlu mi došlo, že do těch myslí mohu

sáhnout a obrátit ručičku, kam si přeji – dokonce ji tam můžu přibít

navždycky. A ještě déle mi trvalo, než mi došlo, že ostatní to

neumějí.

Pak jsem si uvědomil, jaká moc mi byla propůjčena, a s tím přišla

i touha vynahradit si předchozí bědný život. Možná to chápete.

Možná se to můžete snažit chápat. Není lehké být zrůda – být

inteligentní, chápat souvislosti a k tomu být zrůda. Smích a krutost!

Odlišovat se! Stát na okraji!

Nikdy jste to nezažili!“

Magnifico upíral zrak k obloze a balancoval na špičkách.

„Nakonec jsem se ale poučil a rozhodl se, že já a galaxie bychom si

mohli vyměnit místo. Podívejte se, oni si užívali a já to trpělivě

snášel – celých dvaadvacet let. Teď byla řada na mně! A snášet to

budete vy! Šance bude mít galaxie slušné – já samotný proti

biliónům!“

Odmlčel se a vrhl pohled po Baytě. „Měl jsem ale slabinu. Sám o

sobě jsem nebyl nic. Pokud jsem se mohl zmocnit moci, pak jen

pomocí ostatních. Úspěch přicházel skrze prostředníky. Vždycky!

Bylo to tak, jak to Pritcher podal. Přes piráta jsem se zmocnil

prvního asteroidu, základny pro další operace. Skrz jednoho

průmyslníka jsem se uchytil na planetě. Prostřednictvím celé řady

dalších, konče vojenským diktátorem Kalganu, jsem se zmocnil

Kalganu samotného a získal loďstvo. Poté jsem se obrátil k Nadaci –

a v tom okamžiku jste do děje vstoupili vy…

Nadace,“ pokračoval měkce, „byla tím nejobtížnějším úkolem,

před nímž jsem stál. Abych ji porazil, musel bych si získat, zlomit

nebo zneschopnit naprostou většinu její vládnoucí vrstvy. Mohl jsem

začít od píky, ale šlo to provést i zkratkou – a já ji hledal.

Koneckonců, pokud silák uzvedne dvě stě padesát kilogramů,

230

neznamená to, že by se mu to chtělo dělat v jednom kuse.

Emocionální řízení není nic jednoduchého, a pokud se mu můžu

vyhnout, vůbec ho nepoužívám. A tak jsem při prvním útoku na

Nadaci vyhledal spojence.

V přestrojení za Mezkova šaška jsem hledal agenta či agenty

Nadace, kteří bezpochyby museli být vysláni na Kalgan prošetřit

mou maličkost. Dnes vím, že jsem hledal Hana Pritchera. Šťastnou

náhodou jsem místo něj narazil na vás. Mám telepatické schopnosti,

ale rozhodně ne stoprocentní, a ty, má paní, jsi pocházela z Nadace.

Tím jsem se nechal svést na scestí. Nebylo to nic osudného, protože

Pritcher se k nám potom připojil, byla to ovšem první chyba z celé

řady chyb, která se mi nakonec stala osudnou.“

Toran se poprvé ošil. „Tak počkat,“ ozval se rozhořčeně. „Chceš

tím říct, že jsem se na Kalganu postavil tomu nadporučíkovi, i když

jsem měl v ruce jen omračovací pistoli, a zachránil tě jenom proto, že

jsi mě do toho emocionálně vmanipuloval?“ prskal vztekle. „Že jsi

mě celou dobu usměrňoval?“

Na Magnificově tváři se objevil mdlý úsměv. „Proč ne?

Nepokládáš to snad za pravděpodobné? Tak se sám sebe zeptej:

nasadil bys život za nějakého divného groteskního týpka, kterého jsi

předtím v životě neviděl, kdybys byl zcela při smyslech? Čekal bych,

že tě při zpětném hodnocení musela vlastní reakce překvapit.“

„Ano,“ přitakala Bayta odměřeně, „to taky překvapila. Skoro to

bije do očí.“

„Tak jako tak,“ pokračoval Mezek, „Toranovi nic nehrozilo.

Nadporučík měl přísně nakázáno nechat nás jít. Takže my tři a

Pritcher jsme letěli na Nadaci – a podívejte se, jak mé tažení

okamžitě nabralo konkrétní podobu. Když se Pritcher dostal před

polní soud a my přihlíželi projednávání, měl jsem plné ruce práce.

Vojenští soudcové, z nichž se celý tribunál skládal, později ve válce

veleli celým eskadrám. Vzdali se prakticky bez boje a moje loďstvo

zvítězilo v bitvě u Horleggoru a v několika menších střetnutích.

Díky Pritcherovi jsem se setkal s Eblingem Misem, jenž mi zcela

ze své vlastní iniciativy přinesl vizisonor a neuvěřitelně mi tím můj

úkol usnadnil… I když ono to tak zcela z jeho vlastní iniciativy

nebylo.“

231

„Ty koncerty!“ skočila mu Bayta do řeči. „Snažila jsem se přijít

na to, jak do toho zapadají. Teď už chápu.“

„Ano,“ přikývl Magnifico, „vizisonor je zařízení, které dokáže

směřovat emoce, kam je třeba. Svým způsobem je sám o sobě

primitivním přístrojem pro řízení emocí. S ním dokážu zvládnout

davy, anebo usměrňovat jednotlivé lidi mnohem razantněji.

Koncerty, které jsem pořádal na Terminu před jeho pádem a na

Havenu před jeho pádem, přispěly k všeobecně rozšířeným

poraženeckým náladám. Bez vizisonoru bych se na Neotrantoru

dokázal postarat, aby se korunnímu princi udělalo hodně zle, nikdy

bych ho ale nedokázal zabít. Rozumíte?

Ovšem vůbec nejdůležitějším objevem byl pro mě Ebling Mis.

Býval by mohl…“ povzdechl si, pak ale rychle pokračoval dál:

„Zatím jsem se vám ještě nezmínil o jednom aspektu usměrňování

emocí. S intuicí, podvědomým tušením či předtuchou – říkejte tomu,

jak chcete – se dá zacházet stejně jako s pocitem. Tedy přinejmenším

já to dokážu. Nechápete, že?“

Nečekal, až mu to potvrdí. „Lidský mozek nefunguje příliš

efektivně. Obvykle se udává, že pracuje na dvacetiprocentní výkon.

Momentálnímu záblesku vyššího výkonu se říká předtucha, vhled

nebo intuice. Již záhy jsem zjistil, že dokážu mozek uvést do stavu

vysoké efektivity. Pro takto postiženou osobu je ten proces vražedný,

ale užitečný. Rušička atomového pole je plodem takového tlaku, jejž

jsem vyvinul na jednoho kalganského technika. Opět jsem pracoval

prostřednictvím jiných.

Ebling Mis, to byla trefa do černého. Měl vysoký potenciál a já

ho potřeboval. Vyjednavače jsem k císařskému dvoru poslal ještě

před tím, než jsem vytáhl proti Nadaci. Tenkrát jsem začal pátrat po

Druhé Nadaci. Přirozeně jsem ji nenašel. Samozřejmě jsem však

věděl, že ji musím najít – a Ebling Mis byl klíčem k řešení tohoto

problému. Pokud by jeho mozek pracoval na plný výkon, mohl by

dost možná duplikovat práci Hariho Seldona.

Skoro se to podařilo. Dohnal jsem ho ke krajnímu výkonu. Postup

to byl bezohledný, ale jinak to nešlo. Ke konci už umíral, ale žil by –

“ Znovu se zalkl zklamáním. „ Býval by žil dost dlouho. My tři jsme

232

spolu mohli letět na Druhou Nadaci. Bývala by to byla moje poslední

bitva – kdybych neudělal chybu.“

Toran se vybičoval k drsnému tónu. „Proč to tak natahuješ?

Pověz, co to bylo za chybu a… a přestaň řečnit.“

„Nu, tu chybu jsem přece udělal u tvé ženy. Tvoje manželka je

zvláštní člověk. Nikdy v životě jsem nepotkal nikoho, kdo by se jí

podobal. Já… já…“ Mezkův hlas se najednou zlomil. Jen s potížemi

se znovu vzchopil a neradostně pokračoval: „Měla mě sama od sebe

ráda – tentokrát jsem nemusel manipulovat s jejími emocemi.

Neodpuzoval jsem ji, neshlížela na mě s pobaveným nadhledem.

Litovala mě. Měla mě ráda!

Cožpak nerozumíte? Nechápete, co to pro mě znamenalo? Nikdy

předtím jsem pro kohokoli… Tak tohle… to jsem si v srdci hýčkal.

Zradily mě vlastní city, třebaže jsem byl pánem emocí všech

ostatních. Víte, já jí nelezl do mysli, příliš jsem si cenil toho

přirozeného pocitu. To byla moje chyba – ta první.

Tebe, Torane, jsem ovládal. Nikdy jsi mě nepodezíral, ani jednou

jsi o mně nezapochyboval, nikdy sis na mně nevšiml ničeho divného

či zvláštního. Tak například tenkrát, když nás zastavila ta ‚filijská‘

loď. Mimochodem, znali naši polohu, protože jsem s nimi

komunikoval, tak jako jsem neustále komunikoval se svými

generály. Když nás zastavili, vzali mě na palubu, abych

přeprogramoval zajatého Hana Pritchera. Když jsem odešel, byl

plukovníkem v mých službách a velitelem lodi. Celý ten proces byl

příliš průhledný i na tebe, Torane. A přece jsi přijal mé vysvětlení

celé té záležitosti, jakkoli bylo plné logických chyb. Už rozumíš?“

Toran se zašklebil. „Jak jsi dokázal zůstat ve spojení se svými

generály?“ zeptal se vyzývavě.

„Na tom nebylo nic těžkého. S ultravlnnými vysílačkami se lehce

zachází a jsou skvěle přenosné. Navíc jsem ani nemohl být skutečně

odhalen! Kdyby mě byl někdo přistihl, místo vzpomínky by mu v

paměti zbylo jen prázdno. Občas se to stávalo.

Na Neotrantoru mě moje pošetilé city zradily podruhé. I když

jsem Baytu nikdy neměl pod kontrolou, nikdy by mě nezačala

podezírat, kdybych to býval nepřehnal s korunním princem. Kdybych

neztratil hlavu. To, co zamýšlel udělat s Baytou, mě totiž naprosto

233

znechutilo. Zabil jsem ho. Bylo to hloupé gesto. Nenápadná rvačka

by posloužila stejnému účelu stejně dobře.

A přece by tvé podezření nikdy nepřerostlo v jistotu, kdybych

Pritchera přerušil v jeho dobře míněném blábolení, anebo věnoval

méně pozornosti Misovi a více tobě…“ Pokrčil rameny.

„A to je všechno?“

„To je všechno.“

„Tak co teď?“

„Program poběží dál, o to se postarám. Upřímně pochybuji, že v

téhle zvrhlé době najdu někoho, kdo by se Misovi vyrovnal

inteligencí a vědomostmi. Druhou Nadaci budu muset hledat jinak.

Svým způsobem jste mě porazili.“

V tom okamžiku Bayta vítězoslavně vyskočila. „Svým

způsobem? Jenom svým způsobem? My tě porazili docela! Všechna

tvá vítězství mimo sféru Nadace nic neznamenají, neboť galaxie je

nyní barbarské vzduchoprázdno. Porážka Nadace je jen malým

vítězstvím, protože vlastně nebyla určena k tomu, aby zarazila tvůj

druh krize. Porazit musíš Druhou Nadaci – a právě Druhá Nadace

porazí tebe. Máš jedinou šanci – nalézt ji a udeřit na ni dřív, než na

tebe bude připravena. To se ti hned tak nepodaří. A ona na tebe bude

s každou další minutou připravena lépe a lépe. V tomto okamžiku,

právě teď se možná kolečka její mašinérie začala točit. Sám to

poznáš – až na tebe udeří, tvá krátká vláda skončí a z tebe se stane

jen další vychloubačný dobyvatel, meteor, který krátce a slabounce

zazářil na krvavém obzoru historie.“

Ztěžka oddechovala, samou vervou se skoro zajíkala. „A my,

Toran a já, jsme tě porazili. Teď už můžu klidně umřít.“

Ale Mezkovy smutné hnědé oči byly smutnýma hnědýma očima

Magnifica, očima plnýma lásky. „Nezabiju ani tebe, ani tvého

manžela. Vy už mi koneckonců nemůžete víc ublížit. I kdybych vás

zabil, Eblinga Mise to nevzkřísí. Chyboval jsem a odpovědnost za ty

chyby padá na má bedra. Ty i tvůj manžel můžete odejít! Jděte v

pokoji, ve jménu toho, čemu říkám… přátelství.“

Pak se v něm vzepjala pýcha a dodal: „Ale nezapomeňte, že jsem

ještě pořád Mezek, nejmocnější člověk v galaxii. Druhou Nadaci

porazím, uvidíte.“

234

Bayta vystřelila svůj poslední šíp pevnou a naprosto klidnou

rukou: „Nezvítězíš! Nadále věřím v Seldonovu moudrost. Budeš

prvním a taky posledním vladařem své dynastie.“

Něco na těch slovech Magnifica zaujalo. „Mé dynastie? Ano,

často jsem o tom přemýšlel. Že bych mohl založit dynastii. Že bych

si našel manželku na úrovni.“

Bayta okamžitě pochopila, co znamená ten záblesk v jeho oku, a

hrůza ji úplně ochromila.

Magnifico potřásl hlavou. „Cítím tvůj odpor, ale obáváš se

zbytečně. Za jiných okolností bych mohl snadno zařídit, abys byla

šťastná. Byla by to umělá extáze, ale mezi ní a skutečnou emocí bys

nepoznala žádný rozdíl. Jenže žádné jiné okolnosti nenastaly. Říkám

si Mezek – ne však pro svou sílu, to je snad zjevné…“

Odkráčel a ani jednou se neohlédl.

235