Isaac Asimov

Hvězdy jako prach

1. A LOŽNICE SI BROUKALA

Ložnice si pro sebe něžně broukala. Ten zvuk byl téměř pod

prahem slyšitelnosti - nepravidelný, nepatrný, ale zcela zřetelný a

zlověstný.

To však nebylo to, co Birona Farrilla probudilo a vytáhlo z

hlubokého, nepříliš osvěžujícího spánku. Neklidně pohnul hlavou ze

strany na stranu v marné snaze zbavit se opakovaného crrrr-r-r-r na

nočním stolku.

Rukou ztěžklou spánkem stiskl tlačítko, aniž otevřel oči.

„Haló,“ zamumlal.

Reproduktor se okamžitě probudil k životu pronikavým a

hlučným hlasem, Biron však nevyvinul žádné úsilí, aby hlasitost

ztlumil.

Hlas řekl: „Mohl bych mluvit s Bironem Farrillem?“

Bironovy oči se otevřely do husté tmy. Začínal si uvědomovat

nepříjemné sucho v ústech a slabý zápach rozlévající se místností.

Odpověděl: „To jsem já. Kdo volá?“

Bez ohledu na jeho slova hlas pokračoval se vzrůstajícím napětím

- a byl to velice silný hlas uprostřed tiché noci. „Je tam někdo? Chtěl bych mluvit s Bironem Farrillem!“

Biron se vzepřel na loket a upřel oči na vizifon. Zabodl prst do

ovladače obrazu a malá obrazovka se rozzářila.

„Tady jsem,“ řekl. Poznal jemné, lehce asymetrické rysy Sandera

Jontiho. „Zavolejte mi ráno, Jonti.“

Užuž vypínal přístroj, když Jonti znovu spustil: „Haló, haló! Je

tam někdo? Volám správně univerzitní kolej, pokoj číslo 526? Haló!“

Biron si náhle uvědomil, že kontrolka vysílacího obvodu nesvítí.

Potichu zaklel a stiskl příslušné tlačítko, ale nic se nestalo. Jonti to konečně vzdal. Obrazovka zela prázdnotou, stala se pouhým

obdélníkem nic nezobrazujícího světla.

Biron přístroj vypnul a zavrtal se do přikrývky. Zlobil se. Nikdo

přece nemá právo takhle na něho křičet uprostřed noci. Letmo pohlédl

na matně osvětlené číslice přímo nad pelestí postele. Čtvrt na čtyři.

Ještě necelé čtyři hodiny nebude vnitřní domovní osvětlení v provozu.

- 3 -

Kromě toho neměl rád, probudil-li se do úplné tmy. Ani po

čtyřech letech si nezvykl na pozemské železobetonové domy bez

oken. Byl to tisíciletý zvyk pocházející z doby, která neznala silové

pole na ochranu proti primitivním nukleárním bombám.

Taková byla minulost. Nukleární válka udělala na Zemi své.

Větší část jejího povrchu byla beznadějně radioaktivní a neobyvatelná.

Už nebylo co ztratit, a přece i dnešní architektura odrážela staré

obavy... Proto byla, když se Biron probudil, naprostá tma.

Opět se zvedl a opřel se o loket. Cosi mu připadalo podivné.

Chvíli čekal. Nebylo to však tiché broukání ložnice, co si

uvědomoval, nýbrž něco mnohem méně nápadného, avšak stejně

nebezpečného.

Nepostřehl žádný závan, žádnou stopu po trvalé a nikdy

neustávající výměně vzduchu, kterou člověk bere jako samozřejmost.

Opatrně se pokusil polknout, ale nepodařilo se mu to. Teď, když si

plně situaci uvědomil, začala být atmosféra rázem nedýchatelná.

Klimatizační systém přestal pracovat. A navíc nemohl použít ani

vizifon, aby poruchu ohlásil.

Pro jistotu to zkusil znovu. Mléčný obdélník světla roztáhl

perlově lesklá křídla a rozhodil jejich svit po lůžku. Byl na příjmu, ale vysílat nemohl. Tak moc to zas nevadí, pomyslil si, stejně se s tím

nedá nic dělat, dokud se nerozední.

Zívl, protřel si dlaněmi oči a začal šmátrat, kde nechal pantofle.

Nefungující větrání však nevysvětlovalo ten podivný pach. Svraštil

čelo a dvakrát či třikrát pořádně vdechl. Zbytečně. Zápach mu byl

povědomý, ale nemohl ho nikam zařadit.

Dotápal do koupelny a automaticky sáhl po vypínači, přestože na

to, aby si napustil sklenici vody, světlo nepotřeboval. Ozvalo se

cvaknutí - a nic, přestože to zkusil znovu. Copak už nic nefunguje?

Rozmrzele pokrčil rameny a potmě se napil. Hned mu bylo líp. Při

zpáteční cestě do ložnice znovu zívl a zkusil zapnout hlavní vypínač.

Veškeré osvětlení bylo mimo provoz.

Usedl na postel, položil si své velké ruce na vypracovaná, svalna-

tá stehna a přemýšlel. Za normálních okolností by personálu pořádně

vynadal. Od univerzitní koleje sice nemohl očekávat hotelový kom-

fort, ale - do kosmu - existuje přece určitá úroveň, kterou může člověk

- 4 -

požadovat. Ne že by to bylo zrovna teď životně důležité; promoce už

byla přede dveřmi, se studiem byl hotov. Za tři dny dá své poslední

sbohem jak tomuto pokoji, tak Pozemské univerzitě. A vlastně celé

Zemi.

Ale stejně by měl poruchu ohlásit, i když se zdrží patřičného

komentáře. Mohl by použít vizifon na chodbě, aby mu přinesli světlo

a ventilátor s nezávislým zdrojem, protože se chtěl vyspat bez

dusivých psychosomatických pocitů. A když ne, do kosmu s nimi!

Ještě dvě noci.

Ve světle vizifonu našel spodky. Pak na sebe natáhl svetr a

usoudil, že by to zatím mohlo stačit. Pantofle si nechal. V téhle

hromadě betonu s tlustými, téměř zvukotěsnými stěnami sice

nehrozilo, že by někoho vzbudil, i kdyby po chodbě dupal, ale neviděl

důvod, proč se přezouvat. Vykročil ke dveřím a vzal za kliku. Hladce

se otočila a uslyšel cvaknutí, které znamenalo, že mechanismus zámku

byl aktivován. Až na to, že nebyl. A přestože napínal svaly téměř až k

prasknutí, nic se nestalo.

O krok ustoupil. Bylo to směšné. Copak došlo k celkovému

výpadku proudu? Ne, to se nestalo. Hodiny šly. A vizifon byl stále na

příjmu.

Počkat! Že by v tom měli prsty jeho přátelé? Požehnání jejich

neklidným duším! Někdy takové dětinské vtípky prováděli, sám se

několika podobných kanadských žertíků zúčastnil. Určitě nebylo těžké

dostat se během dne dovnitř a všechno šikovně nastražit. Ale vlastně

ne, vždyť větrání a světla fungovala, když šel spát.

No dobře, tak tedy v noci. Kolej byla umístěna ve staré,

nemoderní budově. Na to nemusel být žádný inženýrský génius, aby

přelstil osvětlovací a klimatizační systém nebo zablokoval dveře. A

teď všichni jeho dobří kamarádi netrpělivě čekají, až bude ráno a starý dobrák Biron se nebude moci dostat ven. Pravděpodobně ho nechají

podusit až do oběda, než se mu pořádně vysmějí.

„Ha, ha,“ řekl si Biron vztekle pod fousy. Když je to tak, budiž.

Rozhodně bych s tím měl něco udělat. Nějak z toho vybruslit.

Otočil se a špičkou nohy přitom kopl do něčeho kovového, co se

odkutálelo až někam pod lůžko. V chabém svitu vizifonu byl obrys té

věci těžko rozpoznatelný. Moc chytří nebyli. Měli vyřadit vizifon úpl-

- 5 -

ně, nejenom přerušit vysílací obvod, řekl si. Sklonil se, natáhl ruce a v širokém oblouku prohmatával prostor pod postelí. Našel jakýsi před-mět a zvedl ho ke světlu.

Zjistil, že drží váleček opatřený na jednom konci plastikovou

bublinou, v níž byla malá dírka. Přičichl. Byl to hypnit. Tím se

vysvětloval ten zápach. Jasně, jeho přátelé ho použili, aby se

neprobudil, když se vrtali v obvodech.

Dokázal si představit, co a jak se stalo. Dveře nejspíš vypadli, což

byla sice jednoduchá, ale také jediná ošidná část celého podniku,

protože se přitom mohl probudit. Nebo si mohli zámek připravit už

přes den tak, aby vypadal, že je zavřený, i když ve skutečnosti nebyl.

A jakmile dveře jednou otevřeli, stačilo vhodit ampulku hypnitu

dovnitř a znovu zavřít. Anestetikum pomalu, pomaloučku vytékalo, až

vytvořilo potřebnou koncentraci l 000 ppm, která ho definitivně

vyřadila z provozu. Pak konečně mohli vejít. Patřičně maskovaní, jak

jinak. Do kosmu! Mokrý kapesník na obličeji zadrží hypnit po dobu

patnácti minut, víc nepotřebovali.

Což vysvětlovalo stav ventilačního systému. Musel být odstaven,

aby se hypnit nerozptyloval tak rychle. To vlastně museli provést

nejdřív. Vyřazení vizifonu mu mělo zabránit v přivolání pomoci,

zablokovanými dveřmi se nemohl dostat ven a tma měla vyvolat

paniku. Hodní hoši, jen co je pravda!

Odfrkl si. Nemohl se kvůli tomu naštvat. Vtip je vtip, toť vše. Ale

rád by si s těmi dveřmi poradil a skončil to. Svaly se mu při této

myšlence bezděčně napjaly, ale věděl, že bez nástrojů nic nepořídí. Při konstrukci dveří bylo počítáno s nukleárním výbuchem. Do háje s

takovouhle tradicí!

Nějaká cesta ven však musí existovat. Přece nemůže dopustit, aby

ho tak lehce dostali. Zaprvé bude potřebovat světlo, skutečné světlo

místo nepřenosného a nedostatečně svítícího vizifonu, ale to nebyl

problém. V šatníku měl kapesní svítilnu.

Na okamžik ho napadlo, že je zablokován i mechanismus

vestavěné skříně, dveře se však naprosto normálně a lehce zasunuly

do stěny. Nenapadl je pochopitelně žádný důvod, proč by měli

zablokovat i skříň, řekl si spokojeně, neboť se domníval, že dokáže

odhadnout všechny kroky jejich plánu, a navíc — neměli času nazbyt.

- 6 -

A pak, zatímco se už otáčel s baterkou v ruce, se celá struktura

jeho teorie naráz zhroutila jako domeček z karet. Ztuhl, břišní svaly

sevřené napětím, zadržel dech a naslouchal.

Poprvé od chvíle, kdy se probudil, si uvědomil, že se v ložnici

ozývá něco jako broukání. Slyšel podivnou, tichou, jakoby nezřetel-

nou a nepravidelnou konverzaci doprovázenou potlačovaným smí-

chem. Okamžitě ten zvuk poznal.

Nemohl jej nepoznat. Ten zvuk byl smrtelným jektáním matičky

Země. Zvuk objevený před tisíci roky.

Přesněji řečeno, bylo to tikání radiačního počítače indikujícího

nabité částice a tvrdé záření gama, kterým se dostal do cesty. Měkké

cvakání elektrických výbojů se rozplývalo do tichého broukání. Byl to

zvuk počítače záření, jenž odpočítával jednu jedinou věc, kterou mohl

počítat - smrt!

Lehce, po špičkách, ustoupil. Ze vzdálenosti dvou metrů namířil

paprsek bílého světla do kouta skříně. Tam, ve vzdálenějším rohu,

ležel počítač.

Byl jeho, měl ho od samého začátku svého pobytu na Zemi. Vět-

šina nováčků z Vnějších světů si pořizovala radiační počítače hned

první týden, neboť si ještě velmi dobře uvědomovali, že Země je radi-

oaktivní. Prostě cítili potřebu nějak se chránit. Obvykle pak přístroje odprodali dalšímu novému ročníku, ale Biron se toho svého nikdy

nezbavil. Teď byl rád, že to neudělal.

Přistoupil ke stolku, kam před spaním odkládal hodinky. Trochu

se mu třásla ruka, když na ně posvítil baterkou. Náramkový řemínek

byl vyroben z pružného plastu a původně měl téměř mléčně bílou bar-

vu. I teď byl bílý. Prohlédl si ho ze všech stran. Byl bílý.

I tento řemínek patřil do výbavy nováčků. Po zasažení tvrdým

zářením totiž měnil barvu do modra - a to byla na Zemi barva smrti.

Pokud člověk neopatrně zabloudil, snadno se mohl dostat na nebez-

pečné území. Vláda sice oplotila tolik zamořených oblastí, kolik moh-

la, a k těmto ‚plochám smrti’, které začínaly už několik mil za měs-

tem, se pochopitelně nikdo vědomě neodvážil ani přiblížit, ale řemí-

nek byl pojistkou.

Kdyby jen trochu zmodral, musel se jeho majitel bezodkladně do-

stavit do nemocnice na ošetření. Materiál řemínku reagoval na radio-

- 7 -

aktivní záření stejně citlivě jako člověk, proto mohla být závažnost

případu okamžitě stanovena jednoduchým změřením modré barvy

příslušnými fotoelektrickými přístroji.

Jasná berlínská modř znamenala konec. Tmavá barva řemínku se

již nedala změnit, stejně jako se už nikdy nemohl změnit člověk, který

ho nosil na ruce. Pak už nebyla žádná léčba, žádná šance, žádná nadě-

je. Člověku potom nezbývalo než čekat, možná den, možná týden, a

jediné, v co mohl doufat, že pro něho v nemocnici udělají, bylo zaří-

zení veškerých náležitostí potřebných ke kremaci.

Řemínek však byl dosud bílý - a něco málo z poplašného řinčení,

které se ozývalo v Bironově mozku, vymizelo.

Nejednalo se tedy o silnou radioaktivitu. Šlo o pokračování stu-

dentského vtípku? Biron se zamyslel, ale nakonec usoudil, že ne. Ně-

co takového by přece nikdo nikomu neudělal. Aspoň ne na Zemi, kde

se ilegální manipulace s radioaktivním materiálem velmi přísně tresta-

la. Tady, na Zemi, brali radioaktivitu vážně. Protože museli. Proto by

to nikdo neudělal bez dostatečně silného motivu.

Zamyslel se nad tím, důkladně a soustředěně. Dostatečně silný

motiv byl jedinou možností. Motiv a patřičná odvaha. Jenže tak sil-

ným motivem by mohla být jen touha vraždit. Ale proč? Neexistoval

přece žádný důvod! Za třiadvacet let svého života si neudělal žádné

skutečně vážné nepřátele. Ne tak vážné. Ne na život a na smrt.

Vjel si rukou do nakrátko přistřižených vlasů. Podobné úvahy by-

ly směšné, ale nemohl se jim vyhnout. Opatrně se vrátil ke skříni. Mu-

selo v ní být něco, z čeho záření vycházelo. Něco, co tu před pár hodi-

nami ještě nebylo.

Malé krychlové pouzdro o hraně dlouhé asi patnáct centimetrů

spatřil téměř okamžitě. Biron, přestože nikdy předtím žádné neviděl,

jen o tom slyšel, je poznal a spodní ret se mu zachvěl. Vytáhl radiační počítač ze skříně. Tiché broukání ochablo, skoro ustalo. A znovu

začalo, jakmile namířil okénko ze slídy, přes které záření procházelo,

na pouzdro. Už nepochyboval. Byla to radiační bomba.

Záření, jež vydávala, samo o sobě nezabíjelo. Bylo jen rozbuškou

malé nukleární bomby, která dřímala uvnitř pouzdra. Částice vyzařo-

vané umělým radioizotopem s krátkým poločasem rozpadu procházely

obalem a pomalu ho zahřívaly. Teprve při dosažení kritické hustoty

- 8 -

částic a tepla mělo dojít k reakci, při níž by se pouzdro roztavilo na

loužičku kovu. Většinou nemuselo dojít k explozi, ale strašlivý gejzír

záření by zabil všechno živé v okruhu šesti stop až šesti mil podle

velikosti bomby.

Neexistoval způsob, jak zjistit, kdy kritický okamžik nastane.

Možná za hodinu, možná za chvíli. Biron zůstal bezmocně stát, dlaně

mu zvlhly, paže klesly. Když ho před půl hodinou probudil vizifon,

cítil se naprosto skvěle. Teď věděl, že zemře.

Nechtělo se mu zemřít, ale byl bezmocný. Byl v místnosti uvěz-

něn a neměl se kde skrýt.

Znal polohu svého pokoje. Nacházel se na konci chodby, takže

sousedil pouze s jedním dalším pokojem. A samozřejmě s pokoji nad

ním a pod ním. S horním pokojem nemohl počítat. Místnost vedle

byla koupelna přiléhající k jeho koupelně. Pochyboval, že by ho ně-

kdo uslyšel.

Zbýval jenom pokoj dole.

Rozhlédl se. Měl několik skládacích židlí pro případnou návště-

vu. Udeřil jednou do podlahy, ale ozvalo se jen nepříliš silné plácnutí.

Otočil ji na hranu a zvuk byl hned tvrdší a hlasitější.

Po každém úderu okamžik vyčkal, a zatímco naslouchal, ptal se

sám sebe, zda se mu podaří vzbudit spáče o poschodí níž a vyburcovat

ho natolik, aby ohlásil rušení nočního klidu.

Náhle ztuhl s roztříštěnou židlí nad hlavou, protože měl dojem, že

něco zaslechl. Ten zvuk se ozval znovu - něco jako slabý výkřik. Při-

cházel ode dveří na chodbu.

Odhodil židli a rovněž vykřikl. Přitiskl ucho k místu, kde dveře

zapadaly do stěny, ale těsnění bylo kvalitní a hlas, který slyšel, byl

velmi tlumený.

Rozpoznal však, že někdo volá jeho jméno.

Několikrát se ozvalo: „Farrille! Farrille!“ A ještě něco navíc,

snad... „Jsi tam?“ nebo „Jsi v pořádku?“...

Zařval: „Otevřete dveře!“ Zakřičel to třikrát nebo čtyřikrát. Zalil

ho horký pot. Najednou začal být až nepříčetně netrpělivý. Bomba

mohla každou chvíli explodovat.

Zdálo se, že ho uslyšeli, jak usoudil podle tlumeného zvolání:

„Pozor, bouchne to!“ Pochopil a rychle odstoupil bokem.

- 9 -

Ozvalo se několik ostrých úderů a nehybnou atmosféru místnosti

rozčeřil závan vzduchu. Pak se dveře rozletěly. Pokoj zalilo světlo z

chodby.

Biron vyběhl ven s rozpřaženýma rukama. „Nechoďte dovnitř!“

volal. „Pro lásku k Zemi, nechoďte tam! Je tam radiační bomba!“

Ocitl se tváří v tvář dvěma mužům, jedním z nich byl Jonti. Dru-

hý, oděný pouze částečně, zakoktal: „Ra-radiační bomba?“ Byl to Es-

bak, správce koleje.

Jonti se rychle zeptal: „Jak velká je ta bomba?“ Destruktor, který

držel v ruce, příliš neladil s jeho šviháckým oblečením.

Biron naznačil velikost rukama, na víc se nezmohl.

„Rozumím.“ řekl Jonti, který si zachoval chladnou hlavu. Otočil

se ke správci: „Vykliďte všechny pokoje v této části koleje. A dejte

sem rychle přinést všechny olověné desky, které máte, a obložte jimi

chodbu. Být vámi, do rána sem nikoho nepustím.“

Bironovi řekl: „Odhaduji, že bude mít poloměr dosahu asi tak

dvanáct až osmnáct stop. Kde se tu vzala?“

„Nevím,“ odvětil Biron a otřel si čelo hřbetem ruky. „Pokud by to

nevadilo, rád bych si někde na chvíli sedl.“ Mrkl na zápěstí, ale pak si vzpomněl, že hodinky nechal v pokoji. Ucítil silné nutkání vrátit se

pro ně.

Na chodbě začalo být živo. První studenti už opouštěli své poko-

je.

„Tak pojď,“ řekl Jonti. „Někde se posadíme.“

Biron se zeptal: „Co vás ke mně přivedlo? Ne že bych vám za to

nebyl vděčný...“

„Volal jsem ti, ale neozýval ses. Musel jsem tě vidět.“

„Vidět?“ Biron se snažil zklidnit svůj přerývaný dech. „Proč?“

„Abych tě varoval. Hrozí ti smrtelné nebezpečí.“

„Na to jsem už přišel sám,“ zasmál se Biron sarkasticky.

„To byl první pokus. Zkusí to znovu.“

„Ale kdo!“

„Tady ne, Farrille,“ ztišil hlas Jonti. „Na to potřebujeme trošku

soukromí. Uvědom si, že po tobě jdou. A pravděpodobně jsem se teď

už i já vystavil nebezpečí.“

- 10 -

2. SÍŤ NAPŘÍČ VESMÍREM

Společenská místnost byla prázdná a tmavá. O půl páté ráno tomu

těžko mohlo být jinak. Přesto ale Jonti váhal, chvíli držel pootevřené

dveře a naslouchal, zda uvnitř náhodou někdo není.

„Nerozsvěcuj,“ zašeptal. „Světlo by nás prozradilo.“

„Pro dnešní noc mám tmy až po krk,“ zabručel Biron.

„Necháme pootevřeno.“

Biron neměl sílu odporovat. Klesl do nejbližšího křesla a pozoro-

val, jak se klín světla mezi křídly dveří zužuje na tenkou štěrbinu.

Teď, když bylo po všem, dostával třesavku.

Jonti přivřel dveře a ukázal na proužek světla na podlaze. „Dobře

ho sleduj. Ukáže nám, jestli někdo půjde kolem nebo jestli se dveře

pohnou.“

„Omlouvám se, ale nejsem právě spiklenecky naladěn. Jestli vám

to nevadí, ocenil bych, kdybyste mi řekl, co jste mi chtěl říct, pokud

možno rychle. Vím, že jste mi zachránil život. Patřičně vám poděkuji,

ale nejspíš až zítra, protože teď bych potřeboval pořádného panáka a

ještě si trochu zdřímnout.“

„Dovedu si představit, jak ti je,“ uznal Jonti. „Naštěstí pro tebe je

to zdřímnutí, z kterého by ses už neprobudil, pro tuto chvíli zažehná-

no. A doufejme, že nejen pro tuto chvíli. - Víš o tom, že znám tvého

otce?“

Otázka zazněla naprosto nečekaně a Biron udiveně zvedl obočí,

což bylo v šeru místnosti zbytečné. „Nikdy se o vás nezmínil.“

„Pod jménem, které zde používám, mě sotva může znát. Máš od

něj nějaké zprávy z poslední doby?“

„Proč se ptáte?“

„Protože mu hrozí velké nebezpečí.“

„Nebezpečí?“

Jontiho ruka nahmatala Bironovo rameno a pevně je stiskla. „Ti-

še! Mluv stejně hlasitě jako dosud.“ Biron si až nyní uvědomil, že

hovořili šeptem.

Jonti pokračoval: „Vyjádřím se jasněji. Tvůj otec byl zatčen.

Chápeš, co to znamená?“

- 11 -

„Ne, vůbec tomu nerozumím. Co se stalo! Kdo ho zatkl a proč?

Co o tom víte?“ Bironovi začalo bušit ve spáncích. Skutečnost, že o

vlásek unikl jisté smrti, způsobila navzdory účinkům hypnitu, že ne-

dokázal zůstat stejně klidný jako muž, který seděl tak blízko, že mu

jeho šepot připadal téměř jako řev.

„Máš vůbec ponětí o tom, co tvůj otec dělá?“

„Jestli znáte mého otce, pak víte, že je rančerem z Widemosu. To

je jeho práce.“

„Nemáš důvod mi věřit, ale uvědom si, že pro tebe riskuji život.

Vím mnohem víc, než co jsi ochoten přiznat. Například vím, že se tvůj

otec spikl proti Tyrantům.“

„To popírám,“ řekl napjatě Biron. „To, že jste mi dnes v noci

pomohl, vám nedává právo říkat o mém otci takové věci.“

„Vyhýbáš se přímé odpovědi, mladíku, a plýtváš mým časem.

Copak nechápeš, že za dané situace nemůžeme šermovat slovy? Řek-

nu to otevřeně. Protože tvého otce zatkli Tyranti, je pravděpodobně již mrtev.“

Biron vyskočil. „To není pravda! Jak to můžete vědět?“

„V mém postavení člověk o jistých věcech zkrátka... ví.“

„Nechme toho, Jonti. Nemám zrovna náladu na záhady a opovr-

huji vaší snahou -“

„Co si myslíš, že získám tím, že o tom s tebou mluvím?“ Z Jonti-

ho hlasu se rázem vytratila uhlazenost. „Mám informace, o nichž ty

ovšem pochybuješ, že se tě budou snažit zabít. Udělej si svůj vlastní

názor na základě toho, co se stalo, Farrille.“

„Řekněte mi to, prosím, ještě jednou. Poslouchám,“ ustoupil Bi-

ron.

„No tak dobrá. Předpokládám, Farrille, že víš, že ačkoli se vydá-

vám za Vegana, pocházím z Nebuly.“

„Všiml jsem si vašeho přízvuku a napadlo mne, že by to mohlo

být pravděpodobné, ale nikdy jsem to nepovažoval za důležité.“

„To tedy důležité je, příteli. Jsem tady, protože nemám rád

Tyranty stejně jako tvůj otec. Utiskují naše lidi už padesát let. A to je dlouhá doba.“

„Nejsem politik.“

Do Jontiho hlasu se opět vloudilo podráždění. „A já nejsem žád-

- 12 -

ný jejich agent, který se tě pokouší zatáhnout do maléru. Říkám ti

pravdu. Stejně jako teď chytili tvého otce, chytili před rokem mě. Po-

dařilo se mi však uprchnout. Domníval jsem se, že na Zemi budu v

bezpečí až do svého návratu. To je vše, co o mně potřebuješ vědět.“

„To je víc, než co jsem po vás chtěl.“ Biron nedokázal potlačit

nepřátelský tón. Jontiho přespříliš uhlazené chování mu připadalo

falešné.

„Zajisté. Ale bylo nutné, abys to věděl, protože tak jsem se vlast-

ně setkal s tvým otcem. Pracoval se mnou, lépe řečeno já s ním. Na

Nefelosu však nikdo neznal můj skutečný šlechtický původ ani poli-

tické postavení.“

Biron přikývl a vydechl: „Chápu.“

„Není třeba dál to rozebírat. I tady mám své zdroje, a proto vím,

že byl uvězněn. Zkrátka to vím. I kdyby to bylo pouhé podezření, ten

pokus o vraždu je dostatečným důkazem.“

„Důkazem čeho?“

„Když mají Tyranti otce, nechali by syna na svobodě?“

„Chcete naznačit, že tu radiační bombu dali do mého pokoje Ty-

ranti? To snad ne.“

„Proč ne? Copak nechápeš jejich situaci? Vládnou padesáti svě-

tům, jejichž převaha je sto ku jedné. V takové situaci pouhá síla nesta-

čí. Metody, které užívají, nejsou právě nejčistší. Specializují se na

intriky a atentáty. Vesmírná síť, kterou rozprostřeli, je velmi široká a hustá. Věřím, že docela dobře dosáhne i na vzdálenost pěti set světelných roků až sem, k Zemi.“

Biron byl dosud pod vlivem své noční můry. Z chodby bylo sly-

šet zvuky přemisťování olověných štítů. Geigerův počítač v jeho po-

koji určitě ještě tiše broukal.

„To je nesmysl,“ řekl náhle Biron. „Tento týden se vracím na Ne-

felos, a oni to vědí. Proč by mě zabíjeli tady? Stačilo chvíli počkat,

aby mě dostali doma.“ Ulevilo se mu, že našel trhlinu. Přál si uvěřit

svému logickému vysvětlení.

Jonti se k němu ještě víc naklonil. „Tvůj otec je významná osob-

nost. Jeho smrt - neboť s jeho popravou musíme počítat, když už byl

zatčen — budou Tyrantům všichni zazlívat, všichni ti zbabělí otroci,

které se z lidí snaží vychovat. Jako nový rančer z Widemosu bys tako-

- 13 -

vé nálady mohl využít. A kdyby popravili i tebe, představovalo by to

pro ně dvojnásobné nebezpečí. Nepotřebují mučedníky. Pokud bys

však jakoby náhodou zahynul na vzdálené planetě, vypadalo by to

mnohem lépe, nemyslíš?“

„Nevěřím vám,“ řekl Biron, na nic jiného se nezmohl. Jonti se

zvedl a navlékl si tenké rukavice. „Přeháníš, Farrille. Kdyby ses tolik nesnažil předstírat, že nic nevíš, vypadalo by to přesvědčivěji. Kvůli

tvému osobnímu bezpečí ti otec zřejmě bránil pochopit význam sku-

tečných událostí, ale pochybuji, že tě jeho názory ani v nejmenším

neovlivnily. Tvá nenávist k Tyrantům je pouhým zrcadlem jeho nená-

visti, chceš-li však s nimi otevřeně bojovat, k ničemu to nebude.“

Potom pokračoval: „Tvůj otec tě poslal na Zem studovat a získá-

vat vědomosti, dokud nebudeš dospělý a připravený pokračovat v jeho

poslání. Proto tě Tyranti chtějí zabít.“

„To je poněkud hloupé melodrama.“

„Myslíš? Tak na to zapomeň. Když mi nevěříš, přesvědčí tě další

události. Opět se tě pokusí zabít. A příští pokus už může být úspěšný.

Od této chvíle jsi, Farrille, mrtvý muž.“

Biron vzhlédl: „Tak počkat! Jaký máte na celé záležitosti zájem

vy?“

„Jsem vlastenec. Chtěl bych se dožít toho, že naše světy budou

svobodné.“

„Mám na mysli váš osobní zájem. Idealistickým řečem, aniž bych

vás chtěl urazit, ve vašem případě zkrátka nevěřím,“ pronesl Biron

zatvrzele.

Jonti se znovu posadil. „Moje pozemky byly zabaveny. Než jsem

odešel do exilu, nebylo dvakrát příjemné poslouchat rozkazy těch do-

byvačných trpaslíků. A od té doby jsem toužil stále naléhavěji než

kdykoli předtím stát se právě takovým svobodným mužem, jakým byl

můj děd, než přišli Tyranti. Není to dostatečně pádný důvod pro pod-

poru revoluce, kterou připravoval tvůj otec? Chceš ho snad zklamat?“

„Já? Proč já! Mně je třiadvacet a o ničem nevím. Proč jste si ne-

vybral někoho jiného?“

„Bohužel, nikdo jiný není synem tvého otce. Je-li tvůj otec mrtev,

jsi rančerem z Widemosu ty, i kdyby ti bylo jenom dvanáct. Potřebuji

tě ze stejného důvodu, z jakého se tě Tyranti snaží zbavit. A jestli tě

- 14 -

mé důvody nepřesvědčily, pak ty jejich určitě ano. V tvém pokoji byla

přece radiační bomba, která tě měla odstranit. Kdo jiný by na tom měl

zájem?“

Jonti trpělivě čekal, než konečně zaslechl tichou odpověď.

„Nikdo,“ uznal Biron. „Nikdo, koho znám. Zdá se, že mi o mém

otci říkáte pravdu.“

„Je to pravda. Považuj ho za padlého bojovníka. Nemluví se mi o

tom snadno.“ Jeho hlas se zachvěl. „Možná mu jednou postaví po-

mník, takový ten s radiačním nápisem viditelným na deset tisíc mil z

kosmu, kdo ví?“

„Tím mě chcete utěšit?“

Jonti čekal, ale Biron už nic nedodal. Zeptal se: „Co teď hodláš

dělat?“

„Vrátím se domů.“

„Je vidět, že dosud nechápeš, v jaké situaci ses ocitl.“

„Řekl jsem, že se vrátím domů. Co jiného mohu udělat? Jestliže

je otec živý, pomohu mu. Je-li mrtev...“

„Jen klid!“ Hlas staršího muže zněl chladně a rozzlobeně. „Vyvá-

díš jako malé dítě. Na Nefelos nemůžeš. Copak nechápeš, že to nejde?

Domníval jsem se, že mluvím s rozumným mladým mužem!“

Biron zamumlal: „Co navrhujete?“

„Znáš direktora Rhodie?“

„Přítele Tyrantů? Vím, kdo to je. Každý v Královstvích ví, kdo je

Hinrik V.“

„Setkal ses s ním někdy?“

„Ne.“

„To jsem si myslel. Protože ses s ním nesetkal, neznáš ho. Je to

imbecil, Farrille. Doslova. Až bude ranč Widemosu zabaven Tyranty -

a to bude, stejně jako byly zabaveny moje pozemky - připadne Hinri-

kovi. Tyranti si tam budou připadat bezpeční, proto budeš muset za

nimi právě tam.“

„Proč?“

„Protože Hinrik, i když je to patolízalská figurka, by mohl zařídit,

aby tě znovu dosadili.“

„To si nemyslím. Spíš by mě vydal.“

„Pokud budeš ve střehu, máš šanci se tomu vyhnout. Pamatuj, že

- 15 -

titul, který nosíš, je sice významný, ale to nestačí. Ve světě konspirace musí člověk jednat prakticky. Muži půjdou za tebou už z pouhého

sentimentu a respektu k tvému jménu, ale na udržení jejich přízně bu-

deš potřebovat peníze.“

Biron uvažoval: „Potřebuji čas na rozmyšlenou.“

„Ten nemáš. Vypršel ve chvíli, kdy ti do pokoje nastražili bombu.

Důvěřuj mi. Dám ti doporučující dopis pro Hinrika z Rhodie.“

„To ho tak dobře znáte?“

„Copak s tím podezíráním nepřestaneš? Kdysi jsem na Hinrikův

dvůr vedl misi jménem autarcha z Linganu. Jeho slepičí mozek si mě

pravděpodobně nebude pamatovat, ale neodváží se to dát najevo. Pro

začátek to bude stačit, dál budeš muset improvizovat. Ráno budu pro

tebe mít ten dopis. Loď na Rhodii letí v poledne. Dám ti letenku. Pole-

tím jinou trasou. Nemá smysl se tu zdržovat. Tady jsi už skončil.“

„A co diplom!“

„Záleží ti snad na kusu papíru?“

„Vlastně ne.“

„Máš peníze?“

„Nic moc.“

„Výborně. Příliš mnoho peněz by vzbudilo podezření.“ Náhle

ostře sykl: „Farrille!“

Strnulý Biron sebou trhl. „Ano?“

„Teď se vrať zpátky k ostatním. Nikomu neříkej, že odjíždíš. Ať

za tebe promluví tvé činy.“

Biron tupě přikývl. Někde hluboko v jeho mysli dřímala obava,

že nezavrší poslání svého otce, že zklame. Zalila ho marná hořkost.

Dosud žil v bezpečí a nevědomosti, aniž mohl otci pomáhat. Nyní

však, když poznal, jak velkou roli jeho otec hrál v připravovaném

spiknutí, pochopil důležitost dokumentů, které mel obstarat ze zem-

ských archivů. Ale na jejich získání už nebyl čas.

Najednou nebyl čas na nic, na přemýšlení, ani na záchranu otce,

snad ani na život.

Odpověděl: „Udělám, co říkáte, Jonti.“

*

Sander Jonti se na chvíli zastavil na schodech koleje a pohledem,

- 16 -

v němž se nezračil sebemenší obdiv, přelétl budovy univerzity. Když

sestoupil na chodník dlážděný cihlami, vinoucí se rádoby venkovskou

atmosférou, kterou se pokoušejí napodobit snad všechny univerzity už

od dob antiky, uviděl přímo před sebou jedinou hlavní ulici města. Za

ní, utopená v časném svítání, ale přesto stále viditelná, doutnala věčná radioaktivní modř horizontu, němý svědek prehistorických válek.

Jontiho zrak na chvíli spočinul na obloze. Od té doby, co do Ne-

buly přišli Tyranti a nastolením tvrdého míru rázně ukončili nezávis-

lost dvou tuctů vzájemně soupeřících planet, uplynulo už více než

padesát let. Z hromové bouře tohoto nájezdu se žádná z planet dopo-

sud nevzpamatovala, jen čas od času se tu a tam objevila jakási křeč,

která zachvátila ojedinělý svět.

Registrovat tyto záchvěvy, organizovat a řadit je do jediného dob-

ře načasovaného výboje byl obtížný a dlouhodobý úkol. Ale co, už na

Zemi odpočíval dost dlouho. Byl čas vrátit se.

Třeba se s ním právě teď snažili z domova navázat spojení. Přidal

trochu do kroku.

*

Vstoupil do pokoje a ihned zachytil osobní komunikační paprsek,

o jehož bezpečném utajení neměl pochyb. K přijmu nepatrného kmi-

tání elektronových svazků šepotavých pulzů, které připluly hyperpro-

storem z planety vzdálené pět set světelných let, nepotřeboval žádný

viditelný přístroj z kovu a drátů.

Struktura jeho pokoje byla zbavena jakékoli nesourodosti, byla

polarizována a připravena k příjmu, což se nedalo zjistit jinak, pouze

tím, že příjem fungoval. Přijímačem byl výhradně jeho mozek, neboť

elektrická charakteristika systému jeho nervových buněk rezonovala

souhlasně s vibracemi nosného paprsku. Zpráva, kterou přinášel, byla

navýsost soukromá, stejně jako byly soukromé jeho vlastní mozkové

vlny. Pravděpodobnost, že ze všech lidských bytostí obývajících celý

vesmír zachytí jeho osobní vlnu někdo jiný, vyjadřoval poměr zhruba

jedné ku dvacetimístnému číslu.

Jontiho mozek zarezonoval voláním, které přiletělo nekonečně

prázdnou nepochopitelností hyperprostoru.

„...spojení... Navažte spojení... Navažte spojení...“

- 17 -

Vysílání už nebylo zdaleka tak jednoduché jako příjem. Nosná

vlna, která přenese signál zpátky k Nebule, se nastavovala zařízením

umístěným v ozdobném knoflíku na Jontiho pravém rameni. Vysílač

se aktivoval zcela automaticky, jakmile vstoupil do svého polarizova-

ného prostoru, a pak už jen stačilo soustředěně se zamyslet: „Tady

jsem!“ Další specifickou identifikaci nepotřeboval.

Stereotypní opakování volacího signálu ustalo a v jeho mozku

začala vznikat slova: „Buďte zdráv, pane. Widemos byl popraven.

Tato zpráva nebyla dosud zveřejněna...“

„To mne nepřekvapuje. Potkalo to ještě někoho jiného?“

„Ne, pane. Rančer nikoho neprozradil. Byl to statečný a loajální

muž...“

„Zajisté. Jenže obyčejné hrdinství a loajalita nestačí, protože ji-

nak by ho nechytili. Trochu víc opatrnosti by neškodilo, ale co se dá

dělat, stalo se. Mluvil jsem s jeho synem, novým rančerem, který už

také okusil dotek smrti. Můžeme ho využít.“

„Mohu se zeptat jak, pane...?“

„Na to nám odpoví příští události. V této rané fázi nemohu nic

předvídat. Zítra se vydá na návštěvu Hinrika z Rhodie.“

„Hinrika! Ten mladý muž se vystavuje strašnému nebezpečí.

Uvědomuje si, že...“

„Řekl jsem mu pouze tolik, kolik jsem považoval za nezbytné,“

pospíšil si Jonti. „Do té doby, než se osvědčí, mu nesmíme příliš dů-

věřovat. Za současných okolností na něj budeme pohlížet jako na člo-

věka, kterého můžeme obětovat stejně jako kohokoli jiného. Je nahra-

ditelný. Ano, zcela nahraditelný. Už mi sem nevolejte, protože opouš-

tím Zemi.“

Jonti rozhodným gestem ukončil mentální spojení.

V tichém zamyšlení probíral znovu všechno, co se za předchozí

den a noc přihodilo, každou událost zvažoval zvlášť. Začal se usmívat.

Všechno bylo perfektně připraveno, komedie mohla začít.

Nic nebylo ponecháno náhodě.

- 18 -

3. NÁRAMKOVÉ HODINKY

Jakmile se kosmická loď vymaní ze sevření planety, nastane vel-

mi prozaická hodina letu. Kolem startu panuje v podstatě stejné vzru-

šení jako kdysi při prvním odstrčení vydlabaného kmene od břehu na

prehistorickou řeku.

Ale konečně máte svoji kajutu a je postaráno o vaše zavazadla.

Na chvíli vás zaplaví úleva, že jste unikli ze všeho toho zbytečného

zmatku, že utichla poslední důvěrná slůvka na rozloučenou a že už se

vzduchové uzávěry otáčejí v závitech jako obrovské vrtáky.

A nastane zlověstné ticho. Ve všech kajutách na všech palubách

se rozblikají rudé nápisy: „Připravte si gravitační obleky! Připravte si gravitační obleky!“

Stevardi pobíhají chodbami a nahlížejí do kajut - „Promiňte, pro-

sím, nepotřebujete pomoci s oblékáním?“ - zatímco marně zápasíte se

studeným, těsným a nepohodlným oblekem, jehož hydraulický systém

má absorbovat nepříjemné přetížení.

Pak uslyšíte vzdálené hučení nukleárních motoru, prozatím

pracujících na minimální výkon nutný pro manévrování v atmosféře,

udělá se vám špatně a jste pozvolna vtlačeni do olejové kolébky, z níž

se vynoříte, teprve až zrychlení poklesne. A pokud se vám podaří

nevolnost překonat, můžete si gratulovat, protože už máte na nějaký

čas od vesmírné nemoci pokoj.

*

První tři hodiny letu nebyla vyhlídková paluba pro cestující ote-

vřena, sotva však loď nechala atmosféru za sebou a dvojité dveře se

měly každou chvíli otevřít, vytvořila se před nimi dlouhá řada zájem-

ců. Nečekalo zde jen obvyklých sto procent planeťanů, jinak řečeno

těch, co nikdy předtím ve vesmíru nebyli, ale také značný počet mno-

hem zkušenějších cestovatelů. Pohled na Zem z vesmíru se zkrátka

musí vidět.

Vyhlídková paluba tvořila na lodním plášti jakousi bublinu vyro-

benou z ocelově tvrdého průhledného plastu. Příklop z iridiové oceli,

který ji chránil před atmosférickým třením a prachovými částicemi,

- 19 -

byl odklopen. Světla uvnitř sálu zhasla, ochoz se zaplnil zvědavými

lidmi.

Země pod nimi, zalitá sluncem, připomínala obrovský žhnoucí

míč posetý různobarevnými skvrnami. Mezi mraky byly vidět konti-

nenty, na nichž se střídaly oranžové pouště s úzkými pásy zeleně, a

modré oceány. A vůkol z bezedné černi vesmíru zářily hvězdy.

Pozorovatelům však pohled na sluncem ozářenou zemskou polo-

kouli dlouho nevydržel. Loď opustila rovinu ekliptiky, oslnivě bělost-

ná čepička jižního pólu se přesunula do horní části zorného pole. Ob-

rovské ostrovy světa Eurázie a Afriky, které mezitím ovládly jeviště,

halil závoj noci. Nemocná, mrtvá půda kontinentů náhle zazářila jako

démanty, zapěnila jako nekonečně měňavé moře radioaktivní modři a

zajiskřila podivnými girlandami světýlek v místech, kam kdysi dopad-

ly nukleární bomby. Teprve celou generaci poté bylo proti bombám

vyvinuto ochranné silové pole, aby už žádný jiný svět nemohl tímto

způsobem spáchat sebevraždu...

A jak hodiny ubíhaly. Země se proměnila v malý zářící bod.

Mezi diváky byl i Biron Farrill. Seděl zadumán sám v první řadě,

rukama se opíral o zábradlí. Tímhle způsobem - na nesprávné lodi a

nesprávným směrem - Zemi opouštět nechtěl.

Opáleným předloktím si přejel po strništi na bradě a uvědomil si,

že se ráno neholil. Za chvíli si zajde do kajuty a napraví to. Zatím ale s odchodem váhal. Tady byli lidé. V kajutě bude sám.

Nebo právě proto by měl odejít?

Nelíbil se mu ten nezvyklý pocit, že je pronásledován. Že je sám

a bez přátel.

Všechny přátelské vztahy vzaly za své vlastně už v okamžiku,

kdy ho před necelými čtyřiadvaceti hodinami probudil vizifon.

Stal se nepohodlným. Pochopil to již na koleji. Když se po roz-

hovoru s Jontim vracel ze společenské místnosti, padl do rukou správ-

ci Esbakovi, který byl tak zmaten, až mu přeskakoval hlas.

„Hledám vás, pane Farrille. Je to velmi nešťastná událost. Vůbec

tomu nerozumím. Máte nějaké vysvětlení?“

„Ne!“ téměř zařval. „Nemám. Kdy budu moci jít do svého pokoje

a odnést si věci?“

„Ráno, ráno určitě. Ve vašem pokoji už není po radioaktivitě ani

- 20 -

stopy, tedy nad přípustnou hranici. Právě jsme to proměřili. Měl jste

velké štěstí, že jste vyvázl. Unikl jste jen… o pár minut.“

„Zřejmě ano. Kdyby vám to nevadilo, rád bych si ještě lehl.“

„Beze všeho, můžete si na těch pár dnů vzít jiný pokoj. Jestli se

neurazíte, pane Farrille, mám ještě něco,“ řekl až příliš zdvořile. „Ne-máte podezření, kdo to na vás mohl nastražit?“

„Nastražit? Vy víte, že ne.“

„A co hodláte podniknout? Vedení školy samozřejmě nemá zá-

jem, aby se tato... nešťastná událost dostala na veřejnost.“

Biron suše odvětil: „Rozumím vám. Ale nemusíte si dělat těžkou

hlavu. Nemám zájem o policejní vyšetřování. Brzy opustím Zemi,

proto žádné obvinění nevznesu. Koneckonců, stále ještě jsem naživu.“

Esbakovi se ulevilo, dal to najevo téměř až neslušně. Nic víc ne-

chtěl.

Do svého pokoje se Biron dostal v sedm hodin ráno. Bylo tam ti-

cho, žádné broukání ze šatníku se neozývalo. Bomba i Geigerův počí-

tač zmizely. Tohle zahlazování stop měla na svědomí škola, byl to

koneckonců její problém. Povšiml si, že světla a vizifon opět fungují.

Události uplynulé noci připomínaly už jen pokřivené dveře a roztave-

ný zámek. Naházel své věci do kufru a zavolal na recepci.

Objednal si jiný pokoj, aby každého, kdo mohl rozhovor vyslech-

nout, utvrdil v myšlence, že zůstává. Potom si z haly přivolal aerotaxi.

Nikdo ho neviděl. Jak škola vysvětlí jeho zmizení, rovněž nebyl jeho

problém.

Na letišti spatřil Jontiho. Minuli se, aniž by na sebe promluvili,

Jonti však Bironovi nenápadně vsunul do ruky černé kulaté pouzdro a

cestovní lístek na Rhodii.

Chvíli pouzdro zkoumal. Nebylo zatavené. Později si v soukromí

kajuty přečetl stručný vzkaz.

A zatímco z vyhlídkové paluby pozoroval zmenšující se Zemi, na

okamžik se nad Sanderem Jontim zamyslel. Než vtrhl do jeho života -

nejprve aby ho zachránil a poté nasměroval někam do neznáma - znal

ho pouze povrchně. Když se potkali, kývli si na pozdrav a příležitost-

ně si vyměnili pár zdvořilostí, to bylo všechno. Neměl rád jeho chlad,

vybrané oblečení ani přehnané způsoby vystupování. Ale nic z toho

nesouviselo se současnou situací.

- 21 -

Biron si dlaní přihladil vlasy a povzdychl si. Uvědomil si, že

vlastně po Jontiho přítomnosti touží. Jonti věděl, co dělat, věděl by, co má udělat Biron, a přiměl by ho, aby to udělal. Teď byl sám a cítil se

příliš mladý, bezmocný a bez přátel. A skoro se bál.

Myšlenkám na svého otce se úzkostlivě vyhýbal.

Nepomohly by mu.

*

„Pan Malaine?“

Jméno bylo dvakrát nebo třikrát zopakováno, než Biron ucítil

zdvořilý dotek na rameni.

Robot pronesl znovu: „Pan Malaine?“ Biron dalších pět vteřin

nechápavě zíral, než se rozpomněl, že Malaine je jeho nové jméno.

Našel je napsané tužkou na letence, kterou dostal od Jontiho, neboť na

toto jméno byla rezervována kajuta.

„Ano, co se děje? Já jsem Malaine.“

Robotův hlas slabě syčel: „Mám vás informovat, že vám byla

přidělena jiná kajuta; také vaše zavazadla již byla přenesena. Lodní

pokladník vám vydá nový klíč. Věříme, že jsme vám tím nezpůsobili

zbytečné nepříjemnosti.“

Biron se na židli prudce otočil. „Co to má znamenat?“ řekl nato-

lik ostře, až několik cestujících ze stále se zmenšující skupinky diváků vzhlédlo. „Co se děje?“

Nemělo pochopitelně smysl hádat se se strojem, který pouze plnil

svoji povinnost. Robot, na jehož kovové tváři vězela strnulá karikatura lidského úsměvu, se uctivě uklonil a odešel.

Biron opustil vyhlídkovou palubu a s důrazem o trochu větším,

než měl v úmyslu, oslovil důstojníka u dveří.

„Poslyšte, chci mluvit s kapitánem.“

Důstojník nedal najevo žádné překvapení: „Je to důležité, pane?“

„Tak jako sám vesmír! Právě mi bez mého souhlasu vyměnili ka-

jutu. Rád bych věděl, co to má znamenat!“

Biron cítil, že se zbytečně vzteká. Bezmála přišel o život a byl

donucen opustit Zemi jako zločinec na útěku. Uvědomoval si, že

vlastně neví, kam jde a co bude dělat. Jonti by na jeho místě jednal

jinak, určitě klidněji. Jenže on nebyl Jonti.

- 22 -

Důstojník odpověděl: „Zavolám lodního pokladníka.“

„Chci mluvit s kapitánem,“ trval na svém Biron.

„Jak si přejete.“ Důstojník pronesl několik slov do malé palubní

vysílačky, kterou měl připevněnu na klopě uniformy, a pak mu stručně

oznámil: „Počkejte okamžik, prosím.“

Kapitán Hirm Gordell byl podsaditý muž. Zdvořile se zvedl a na-

klonil se nad stolem, aby mohl potřást Bironovi rukou.

„Pane Malaine,“ řekl, „omlouvám se, že jsme vás museli obtěžo-

vat.“

Měl hranatou tvář, ocelově šedé vlasy a malý, dobře udržovaný

černý knírek; přehnaně se usmíval.

„Rovněž se omlouvám,“ odvětil Biron. „Domnívám se však, že

ani vy, pane, nemáte právo mě bez mého svolení přestěhovat

z kajuty -“

„Zajisté, pane Malaine, ale pochopte, nastala nouzová situace.

Významný pasažér, který nastoupil na poslední chvíli, trval na tom,

aby byl ubytován blíže ke gravitačnímu centru lodi. Má jisté potíže se

srdcem. Neměli jsme jinou možnost.“

„Chápu, ale proč jste si vybrali zrovna mě?“

„Cestujete sám a jste mladý. Domnívali jsme se, že vám trochu

vyšší přitažlivost žádné potíže nezpůsobí.“ Očima automaticky přele-

těl Bironovu šest stop a dva palce vysokou svalnatou postavu. „A mi-

mo to, vaše nová kajuta je mnohem lépe vybavena. Výměnou jste si

nijak nepohoršil, opravdu ne.“ Kapitán vstal. „Mohu vám kajutu uká-

zat osobně?“

Bironovi připadalo těžké zůstat rozzlobený, přestože se mu celá

záležitost nelíbila.

Ve dveřích kapitán prohodil: „Mohu vás pozvat na večeři? Zítra v

době prvního skoku.“

Biron se slyšel, jak odpovídá: „Bude mi ctí. Děkuji.“

Nicméně považoval toto pozvání za podivné. Kapitán se ho mož-

ná pokoušel pouze uklidnit, ale zdálo se mu to přehnané.

*

Kapitánův stůl zabíral celou délku stěny jídelny. Biron se ocitl

téměř uprostřed na místě, které bylo podle jeho soudu až příliš vý-

- 23 -

znamné. Měl však před sebou vizitku se svým jménem, rovněž stevard

se k němu choval tak, že určitě nešlo o omyl.

Jako synu rančera z Widemosu by Bironovi taková pocta příslu-

šela. Avšak Bironu Malainemu, obyčejnému člověku, nikoli.

Kapitán měl naprostou pravdu, jeho nová kajuta první třídy byla

oproti původní, která odpovídala letence druhé třídy, mnohem lépe

zařízena. Patřila k ní soukromá koupelna se sprchovým koutem a hor-

kovzdušným vysoušečem.

Oběd mu naservírovali na stříbře přímo do kajuty, těsně před ve-

čeří se dostavil holič. Jakkoli tohle všechno samozřejmě patřilo k ces-

tování vesmírem luxusní první třídou, pro Birona Malaina to byl ne-

přiměřený přepych.

Biron se právě vrátil z odpolední procházky chodbami. Ať se po-

hnul kam chtěl, všude narážel na zdvořilé příslušníky posádky. Tolik

uniforem dosud neviděl. Když se jich pracně zbavil, dostal se až ke

své původní kajutě číslo 140 D, v níž však nikdy nespal.

Zastavil se, aby si zapálil cigaretu. Zahlédl jen jednoho cestující-

ho, který odbočil za roh. Stiskl tlačítko na dveřích, jež se však neote-vřely.

Vzpomněl si, že dosud pokladníkovi nevrátil starý klíč. Našel v

kapse tenký obdélníkový plátek kovu a vložil ho do zámku; specifický

kód aktivoval malou fotobuňku. Dveře se otevřely a Biron vstoupil.

Stačil mu jediný pohled, otočil se a vyšel ven. Dveře se za ním auto-

maticky zavřely.

Na první pohled bylo patrné, že v jeho původní kajutě nikdo ne-

bydlí.

K čemu měl sloužit luxus, kterým ho obklopili? Oč vlastně šlo,

proč se ho pokoušeli podplatit? Co bylo na té kajutě tak důležitého?

Nebo vůbec nešlo o kajuty, ale přímo o něho?

S těmito dosud nezodpovězenými otázkami nyní seděl u jídelního

stolu, a když kapitán vstoupil, společně s ostatními hosty povstal a

čekal, dokud nezaujme své místo.

Proč ho přestěhovali...?

*

Lodními chodbami se linula hudba, stěny oddělující jídelnu od

- 24 -

vyhlídkové paluby byly roztaženy. Tlumená světla měla oranžovočer-

vený odstín. Kosmická nemoc, která mohla nastat během počátečního

zrychlení nebo později v důsledku nerovnoměrné přitažlivosti jednot-

livých částí lodi, už většině cestujících nehrozila. V jídelně bylo plno.

Kapitán se mírně předklonil a pravil: „Dobrý večer, pane Malai-

ne. Jak se vám líbí nová kajuta?“

„Vzhledem k mému postavení mi připadá až příliš přepychová,

pane,“ odpověděl. Zazdálo se mu, že se kapitánovou tváří mihl výraz

úžasu.

Při moučníku se poklop nad vyhlídkovou palubou odsunul a svět-

la téměř pohasla. Slunce, Země ani žádná jiná planeta už nebyla na

tom gigantickém tmavém promítacím plátně vidět. Celý prostor zabí-

ral šikmý pruh Mléčné dráhy jasně zářící mezi hvězdami.

Konverzace okamžitě utichla a cestující si posunovali židle, aby

lépe viděli.

Hudba se ztišila a z reproduktorů zazněl jasný a zřetelný hlas.

„Dámy a pánové! Jsme připraveni k prvnímu skoku. Před-

pokládám, že většina z vás alespoň teoreticky ví, co to skok je. Nic-

méně mnozí jste ho dosud neprožili a právě k vám teď hovořím.

Název skok přesné vystihuje význam tohoto slova. Samotnou

strukturou časoprostoru je dáno, že nelze cestovat rychleji, než je

rychlost světla. To je přírodní zákon, popsaný jedním z našich moud-

rých prapředků, Einsteinem. Ale i při rychlosti světla by nám trvalo

celé roky, než bychom dorazili ke hvězdám. Proto člověk opouští ča-

soprostor, aby mohl vstoupit do málo známé sféry hyperprostoru, kde

čas a vzdálenost nic neznamenají. Místo toho, abychom při cestě z

jednoho moře do druhého obeplouvali celý kontinent, zkrátíme si ces-

tu průplavem.

Abychom mohli vstoupit do tohoto prostoru v prostoru, jak to ně-

kteří lidé nazývají, je potřeba velkého množství energie a důmyslných

výpočtů, které nám umožní dostat se na požadované místo normálního

časoprostoru. Proto mohou být nepředstavitelné vesmírné vzdálenosti

překonány v nulovém čase.

Skok, ke kterému se právě chystáme, se uskuteční asi za deset

minut. Upozorníme vás na něj. U slabších povah může vyvolat nevý-

znamnou chvilkovou nevolnost. Doufám, že všichni zachováte klid.

- 25 -

Děkuji vám.“

Palubní světla zhasla, zářily jen hvězdy.

Jako by trvalo celou věčnost, než konečně uslyšeli: „Ke skoku

dojde přesně za minutu.“ A pak začal tentýž hlas odpočítávat vteřiny:

„Padesát... čtyřicet... třicet... dvacet... deset... pět... tři... dva... jedna.“

Zdálo se, jako by na chvíli vše přestalo existovat a kdesi hluboko

v člověku se něco pohnulo.

V tomto nezměřitelném zlomku vteřiny uplynulo sto světelných

let, a loď, která byla předtím na samém okraji Sluneční soustavy, se

nyní ocitla v hlubinách mezihvězdného prostoru.

Někdo blízko Birona řekl roztřeseným hlasem: „Podívejte se na

hvězdy!“

Celá místnost náhle ožila a kolem stolu se ozývalo: „Hvězdy! Po-

hleďte na hvězdy!“

Hvězdná obloha se zcela proměnila. Střed Galaxie, rozprostírající

se do šířky třiceti tisíc světelných roků, se přiblížil a počet jejích viditelných hvězd na černém pozadí sametového prázdna se znásobil.

Biron si sentimentálně vybavil začátek básně, kterou napsal při

svém prvním vesmírném letu v devatenácti letech. Letěl na Zemi, kte-

rou nyní opouštěl. Jeho rty se tiše pohybovaly:

Hvězdy jako prach mne halí

V světelném plášti živoucím

Až září mocnou oči bolí

Jsou jediné co vůkol zřím

Světla se opět rozsvítila a Biron se od svých myšlenek vrátil zpět

do jídelny kosmické lodi. Večeře se pomalu chýlila ke konci, šum

konverzace opět dosahoval obvyklé hlasitosti.

Zběžně pohlédl na hodinky. A pak na nich znovu spočinul pohle-

dem. Zíral na ně celou dlouhou minutu. Tyto hodinky přece zapomněl

přes noc ve svém kolejním pokoji, kde byly vystaveny smrtícímu zá-

ření radiační bomby. A ráno, když si balil věci, si je bezmyšlenkovitě

nasadil na ruku. Kolikrát se na ně od té doby díval? Kolikrát si přečetl pouze časový údaj, ale nikoli informaci, kterou mu tak nápadně nabí-

zely!

- 26 -

Plastový náramek byl bílý, ne modrý. Byl bílý!

Události toho večera do sebe pomalu zapadaly. Zvláštní věc, jak

jeden jediný fakt může všechny ostatní objasnit.

Rázně vstal a zamumlal: „Promiňte.“ Odejít dříve než kapitán

znamenalo porušit etiketu, ale to pro něj bylo v tuto chvíli bezvý-

znamné.

Ani nepočkal na výtah, dlouhými kroky spěchal po lodních

schůdcích do své kajuty. Zamkl za sebou dveře a rychle prohlédl kou-

pelnu a šatnu. Ve skutečnosti nedoufal, že někoho přistihne. Co potře-

bovali, udělali už před pár hodinami.

Pečlivě prohledával zavazadla. Odvedli dokonalou práci. Přišli a

odešli téměř beze stopy. Jeho doklady, svazek dopisů od otce a do-

konce i doporučující dopis Hinrikovi z Rhodie zmizely.

Teď znal důvod, proč ho přestěhovali. Vůbec nešlo o kajuty, ale

jen a jen o stěhování, během něhož se mohli - do kosmu! - v napros-

tém klidu zabývat jeho zavazadly.

Klesl na postel a usilovně přemýšlel. Past byla dokonalá. Všech-

no bylo naplánováno. Nebýt náhody, že nechal v ložnici náramkové

hodinky, doposud by si ani neuvědomil, jak je tyrantská síť hustá. Jak

se rozprostírá celým vesmírem.

Ode dveří se ozval melodický signál.

„Vstupte,“ řekl.

Vešel stevard a zdvořile oznámil: „Kapitán by rád věděl, zda vám

nemůže nějak pomoci. Nevypadal jste příliš dobře, když jste odcházel

od stolu.“

„Jsem v pořádku,“ odvětil Biron.

Hlídají mne, uvědomil si. A v tom okamžiku pochopil, že není

úniku, že ho vesmírná loď veze vstříc jisté smrti.

- 27 -

4. NA SVOBODĚ

Sander Jonti se podíval Rizzettovi chladně do očí. „Říkáš, že

zmizel?“

„Nevím.“ Rizzett si přejel rukou po ruměné tváři. „ Něco zmizelo, ale nevíme, co to bylo. Mohl by to být dokument, po kterém jdeme, to

je fakt. Bylo to datováno někdy mezi patnáctým až jedenadvacátým

stoletím podle starého pozemského kalendáře, víc ne. A že by to moh-

lo být nebezpečné.“

„Jaký máme důvod věřit, že to, co chybí, je právě ten dokument?“

„Je to pouze logický dohad. Příliš bedlivě ho střežili.“

„Musíme to brát s rezervou. Pozemšťané zacházejí uctivě s kaž-

dým dokumentem, který se týká předgalaktické éry, až je to směšné.“

„Ale tenhle byl ukraden, a přesto to nikdy nezveřejnili. Proč po-

tom hlídají prázdnou schránku?“

„Dovedu si představit, že raději volí tuto cestu, než by přiznali, že

jejich posvátná relikvie byla ukradena. Nemohu však uvěřit, že ji pře-

ce jen získal mladý Farrill. Myslil jsem si, žes ho hlídal.“

Rizzett se pousmál. „Ten ji nemá.“

„Jak to víš?“

Jontiho agent vytasil svůj trumf: „Protože ten dokument je už

dvacet let pryč.“

„Cože?“

„Už dvacet let ho nikdo neviděl.“

„Pak to nemůže být ten pravý. Rančer se o něm dozvěděl před

šesti měsíci.“

„Někdo jej předběhl o devatenáct a půl roku.“

Jonti se zamyslel. „Hm, nevadí. To nemůže vadit.“

„Proč ne?“

„Jsem už na Zemi několik měsíců. Předtím jsem věřil, že by moh-

lo jít o nějakou velice cennou informaci o této planetě. Jenže tehdy,

když byla Země jediným obydleným světem v Galaxii, byla z vojen-

ského hlediska zaostalá. Jediná zbraň, kterou zde vynalezli a která

stojí za řeč, byla primitivní a neúčinná nukleární bomba, proti níž ani neměli dostatečnou obranu.“ Ukázal rukou na tlustou betonovou stěnu

- 28 -

pokoje, za níž doutnal radioaktivní modrý horizont.

„Bylo by směšné předpokládat, že se člověk něco dozví od civili-

zace s tak mizernou úrovní vojenské technologie,“ pokračoval Jonti.

„Stalo se módou tvrdit, že existují ztracená umění a vědní obory.

Vždy se najdou lidé, kteří si budou o prehistorické civilizaci Země

vymýšlet všelijaká nepodložená tvrzení.“

Rizzett namítl: „Ale rančer byl moudrý muž. Řekl výslovně, že je

to nejnebezpečnější dokument, o jakém ví. Mohu ho citovat: ‚Ta věc

je smrtící pro Tyranty stejně jako pro nás. Pro Galaxii však bude zna-

menat život.’“

„Rančer, ostatně jako všichni lidé, se mohl mýlit.“

„Uvažte, pane, že o obsahu toho dokumentu nic nevíme. Mohly

to být například nikdy nezveřejněné laboratorní poznámky. Mohlo by

to být něco, co má vztah ke zbraním. Třeba to pozemšťané za zbraň

nepovažovali - něco, co ani zbraň být nemusí...“

„Nesmysl. Jako voják bys měl mít rozum. Jestliže existuje nějaká

věda, které se člověk nepřetržitě a s úspěchem věnoval, pak je to vo-

jenská technologie. Žádná potenciální zbraň by nezůstala nevyzkouše-

ná deset tisíc let. Myslím si, Rizzette, že bychom se měli vrátit na

Lingan.“

Rizzett pokrčil rameny. Nebyl o tom přesvědčen. Ostatně Jonti

také ne. Rozhodující bylo, že to někdo ukradl. A někde, neznámo kde

v Galaxii, mohl teď tou věcí disponovat.

Jonti si neochotně připustil myšlenku, že by to mohli mít Tyranti.

Rančer se vyjadřoval velmi mlhavě. Nikomu nedůvěřoval. Zmínil se

jen, že jde o smrtonosnou věc. Jonti pevně sevřel rty. Ten starý blázen a jeho dvojznačné narážky! A ke všemu ho teď Tyranti dostali.

Co když se toto tajemství dostalo do rukou Aratapovi? Nevypoči-

tatelnému Aratapovi, nejnebezpečnějšímu ze všech Tyrantů.

*

Podsaditou postavou s tlustými končetinami, typickou pro rasu

Tyrantů, připomínal Simek Aratap pařez na křivých nožkách, ale přes-

to se dokázal, i když se ocitl tváří v tvář výjimečně velkému a mohut-

nými svaly vybavenému exempláři z porobeného světa, tvářit nadmíru

sebevědomě. Patřil ke druhé generaci útočníků, kteří opustili své neú-

- 29 -

rodné světy, vydali se prázdnotou vesmíru a podmanili si bohaté pla-

nety regionů Nebuly.

Jeho otec vedl eskadru malých lodí, která nečekaně udeřila a

rychle zmizela, a pak znovu, dokud neproměnila nemotorná, velká

plavidla obránců v hromadu šrotu.

Světy Nebuly bojovaly starým způsobem, ale Tyranti se naučili

novému. Když se obrovské, nablýskané koráby pokoušely o individu-

ální akce, útočily do prázdna a zbytečně plýtvaly zásobami energie.

Tyranti naopak nespoléhali pouze na údernou sílu, ale na rychlost a

kooperaci. Království, která zpoza hradeb zdánlivě neporazitelných

ocelových lodí škodolibě přihlížela porážkám svých sousedů, padala

jedno za druhým, když na ně přišla řada.

Jenže tyto války se odehrály před padesáti lety. Z regionů Nebuly

se staly protektoráty, na něž se vztahoval okupační status a povinnost

platit daně. Dříve existovaly světy, které jsme mohli dobývat a poko-

řovat, pomyslel si Aratap unaveně, dnes se člověk musí spokojit s

jednotlivci.

Podíval se na vysokého, ramenatého mladého muže s vlasy ostří-

hanými směšně nakrátko, nepochybně podle poslední univerzitní mó-

dy, jemuž se na tváři zračil nerozhodný výraz. Aratap ho v duchu poli-

toval. Očividně byl vystrašený.

Biron však neměl strach. Kdyby se ho někdo zeptal, definoval by

své pocity spíše jako napětí. Věděl, že Tyranti jsou absolutními vládci, učili ho to celý život. Jeho otec, jakkoli byl ve svém postavení a pro

svoji sílu a temperament ostatními respektován, se v přítomnosti Ty-

rantů choval téměř poníženě.

Tyranti přilétali na Nefelos jednou za rok na takzvané zdvořilost-

ní návštěvy, jak nazývali vybírání daní, za jejichž odvod z celé planety rančer z Widemosu zodpovídal. Tyranti jen kontrolovali účetní knihy.

Rančer je pokaždé osobně uvítal. Při jídle sedávali v čele stolu a

byli obsluhováni jako první. Když promluvili, veškerý jiný hovor

okamžitě ustal.

Jako chlapec se Biron divil, že se s takovými malými ošklivci

musí jednat v rukavičkách, ale postupně zjistil, že pro jeho otce zna-

menají totéž co otec pro své podřízené. Nezbylo mu, než naučit se

mluvit s nimi zdvořile a oslovovat je ‚Vaše Excelence’.

- 30 -

Naučil se to tak dobře, že nyní, když stál tváří v tvář jednomu z

těchto despotických Tyrantů, cítil, že se chvěje napětím.

Domněnka, že loď, na níž letěl na Rhodii, je ve skutečnosti jeho

vězením, se naplnila v okamžiku přistání. Když po cinknutí signálu

otevřel dveře, vnikli do kajuty dva robustní členové posádky a posta-

vili se vedle něho, každý z jedné strany. Následoval je kapitán Gor-

dell, který mu monotónním hlasem oznámil: „Birone Farrille, zatýkám

vás na základě zmocnění, které mi bylo uděleno jakožto kapitánovi

této lodi. Odvedu vás k výslechu ke komisaři Velkého khana.“

Komisařem byl tento malý Tyrant, který před ním nyní seděl

zdánlivě nesoustředěně a bez zájmu. Velký khan, o němž se kapitán

zmiňoval, byl králem všech dobytých planet, který stále žil v legen-

dárním kamenném paláci na rodném Tyrantu.

Biron se kolem sebe nenápadně rozhlédl. Zatím s ním nezacházeli

nijak hrubě, ale čtyři ozbrojení strážci v šedomodrých uniformách

Tyrantské kosmopolicie se mu neustále drželi po boku. Pátý, s hod-

ností majora, seděl vedle komisařova stolu.

Komisař upíral své vybledlé oči na Birona. Zdálo se, že v nich

není nic jiného než úlisnost.

Konečné promluvil: „Možná víte,“ řekl vysokým a tenkým hla-

sem, „že starý rančer z Widemosu, váš otec, byl popraven za vlasti-

zradu.“

Biron zůstal netečný. Trápilo ho, že nemůže nic dělat.

Mnohem víc by ho uspokojilo, kdyby se na ně mohl vrhnout a

porvat se s nimi, ale jeho otce by to k životu nepřivedlo. Domyslel si, proč komisař začal těmito slovy. Chtěl ho zlomit a přimět, aby se prozradil. To se mu nepodařilo.

Klidně pravil: „Jsem Biron Malaine ze Země. Pochybujete-li o

mé totožnosti, rád bych se spojil s pozemským konzulem.“

„Ach ano, to pochopitelně můžete, ale tohle je naprosto nefor-

mální rozhovor. Říkáte, že jste Biron Malaine ze Země.“ Aratap uká-

zal na papíry před sebou. „Mám tady však dopisy, které Widemos

napsal svému synovi. Dále je tu potvrzení o zaplacení zápisného a

vstupenky na slavnostní zakončení akademického roku na jméno Bi-

ron Farrill. To vše se našlo ve vašich zavazadlech.“ Biron pocítil nával zoufalství, ale nechtěl je dát najevo. „Zavazadla mi byla prohlédnuta

- 31 -

tajně, proto odmítám brát tyto věci jako důkaz.“

„Tady nejsme u soudu, pane Farrille nebo Malaine. Jak to vysvět-

líte?“

„Jestliže jste ty věci našli v mých zavazadlech, pak je tam někdo

podstrčil.“

Komisař to přešel mlčením. Bironovi připadala jeho vlastní tvr-

zení chabá a hloupá. Ani komisař je nekomentoval, jenom poklepával

ukazováčkem na černé pouzdro. „A co toto doporučení pro direktora

Rhodie? Také není vaše?“

„To patří mně.“ Biron to měl promyšlené. V doporučujícím listě

nebylo jeho jméno uvedeno. „Existuje totiž plán atentátu na direkto-

ra...“

Polekaně se odmlčel. Slova, která si předem pečlivě připravil, vy-

zněla zcela nepřesvědčivě. Komisař se mu teď zcela určitě cynicky

vysmívá.

Ale Aratap se ani nepousmál. Jenom si povzdechl, pak si rychlým

pohybem vyňal z očí kontaktní čočky a odložil je do sklenice s fyzio-

logickým roztokem, která stála před ním na stole. Jeho obnažené oční

bulvy byly trochu vodnaté.

„A vy jste se o tom plánu dozvěděl?“ řekl pochybovačně. „Do-

konce až na Zemi, pět set světelných let daleko? Zvláštní, že naše po-

licie o tom nic neslyšela.“

„Policie sídlí tady, na Rhodii. A plán byl vypracován na Zemi.“

„Aha. A vy - jste jejich agent? Nebo máte v úmyslu Hinrika před

atentátem varovat?“

„To druhé, samozřejmě.“

„Opravdu? A proč to chcete udělat?“

„Očekávám... bohatou odměnu.“

Teď se Aratap usmál. „Tohle už zní pravdivěji a do jisté míry to

podporuje vaše předchozí tvrzení. Jaké jsou podrobnosti atentátu, o

němž hovoříte?“

„Sdělím je pouze direktorovi.“

Okamžik zaváhání, potom pokrčení rameny. „Budiž. Tyrant se o

místní politiku nezajímá ani do ní nezasahuje. Zařídíme vám rozhovor

s direktorem, což bude náš malý příspěvek pro jeho bezpečnost. Moji

muži vás doprovodí a postarají se, abyste dostal svá zavazadla. Jste

- 32 -

volný. Můžete jít.“

Ozbrojenci odešli z místnosti spolu s Bironem. Aratap si znovu

nasadil kontaktní čočky a jeho vzhled se rázem změnil. Bez čoček

vypadal jako neschopný hlupák.

Obrátil se na majora, který zůstal sedět. „Zřejmě budete chtít

mladého Farrilla sledovat.“

Důstojník krátce přikývl. „Na chvíli jsem si pomyslel, že jste mu

uvěřil. Mně ta historka připadala nesourodá.“

„To také byla. Ale díky ní s ním můžeme chvíli manipulovat.

Všichni tihle mladí hlupáci, kteří mají hlavy plné romantických před-

stav o mezihvězdných intrikách jako vystřižených ze špionážních

thrillerů, se dají lehce ovládat. Je to samozřejmě syn bývalého ranče-

ra.“

„Jste si tím jist?“ Major zaváhal. „Máme proti němu jen neurčité

a neuspokojivé obvinění.“

„Myslíte, že tyto důkazy mohly být přece jen podstrčeny? Z jaké-

ho důvodu?“

„Tenhle mladík by mohl být jen nastrčenou figurkou. Mohla by

to být návnada, která má naši pozornost odvést od skutečného Farrilla

někam jinam.“

„Ne, to je nepravděpodobné, zbytečně to dramatizujete. Kromě

toho - máme fotografii.“

„Toho mládence?“

„Rančerova syna. Chtěl byste ji vidět?“

„Samozřejmě.“

Aratap zvedl ze stolu těžítko, jednoduchou skleněnou krychli, je-

jíž hrany byly dlouhé asi tři palce, černou a neprůhlednou. „Původně

jsem měl v úmyslu ho s touto fotografií konfrontovat, ale došel jsem k

názoru, že by to nebylo vhodné. Je to chytrá věcička, majore. Nevím,

zda ji znáte. Vyvinuli ji nedávno ve Vnitřních světech. Navenek vypa-

dá jako obyčejná fotokrychle, ale když ji otočíte spodní stranou vzhů-

ru, automaticky nastane molekulární přeskupení, které ji učiní dokona-

le neprůhlednou. Je to skvělý nápad.“

Když krychli otočil, neprůhledná čerň jejích stěn se jakoby za-

chvěla, pak se v líných chomáčcích začala rozptylovat jako temná

mlha rozháněná větrem. Aratap si zkřížil paže na prsou a s vážným

- 33 -

výrazem ji pozoroval.

Najednou krychle zprůzračněla a jako z vodní hladiny se z ní vy-

nořila veselá mladá tvář.

„Věcička z majetku bývalého rančera,“ poznamenal Aratap. „Co

tomu říkáte?“

„Je to ten mladík, o tom není pochyb.“

„Ano.“ Tyrantský komisař krychli zamyšleně studoval. „Víte, ne-

chápu, proč by při použití stejné techniky nemohlo být v jedné krychli

šest fotografií, jestliže má šest stran. Střídavým postavením na různé

strany by se pokaždé vyvolalo nové molekulární přeskupení.“ Do jeho

hlasu se vkrádalo vzrůstající nadšení. „Šestice spojených fotografií by se mohla otáčením prolínat, takže by se statické zobrazení změnilo na

dynamické a tím dostalo novou šířku a rozměry. Mohl by vzniknout

nový druh umění, majore, nemyslíte?“

Ale major mlčel a tvářil se pohrdavě, a proto Aratap přešel od

uměleckých úvah k náhlé otázce: „Budete tedy sledovat Farrilla?“

„Zajisté.“

„Sledujte také Hinrika.“

„ Hinrika?“

„Ovšem. To byl jediný důvod, proč jsme toho hocha pustili na

svobodu. Rád bych našel odpovědi na několik otázek. Proč se má Far-

rill setkat s Hinrikem? Co mají společného? Mrtvý rančer nejednal na

vlastní pěst. V pozadí bylo - muselo být - organizované spiknutí. Za-

tím jsme totiž neodhalili, kde má kořeny.“

„Jenže Hinrik v něm určitě není namočený. I kdyby měl dost od-

vahy, chybí mu inteligence.“

„To rozhodně. Ale právě proto, že je to poloviční idiot, může ně-

komu posloužit jako nástroj. Je-li tomu tak, představuje slabé místo v

našem plánu. Tuto možnost si pochopitelně nemůžeme dovolit pře-

hlédnout.“

Pokynul neurčitě rukou, major se zvedl, zasalutoval, otočil se na

podpatku a odešel.

Aratap si povzdychl, zamyšleně otáčel skleněnou krychlí v ruce a

pozoroval čerň, která zalévala její stěny jako příliv tuše.

Za časů jeho otce byl život jednodušší. Dobývání planet a rozdr-

cení odporu v sobě mělo jakousi velkolepou krutost, zatímco promyš-

- 34 -

lené manipulování jedním nevědomým mladým mužem bylo pouze

kruté.

A přesto nutné.

- 35 -

5. NEJISTĚ SPOČÍVÁ HLAVA

Direktoriát Rhodie nemá v porovnání se Zemí, kolébkou Homo

sapiens, nikterak dlouhou historii. Není nijak zvlášť starý ani v porov-nání s Centaurem nebo Siriem, dokonce i planety kolem Arkturu byly

osídleny dvě stě let před tím, než první kosmické koráby obletěly ml-

hovinu Koňská hlava, aby přímo za ní našly stovky planet oplývají-

cích kyslíkem a vodou. Jejich husté seskupení představovalo skutečný

objev, protože i když je ve vesmíru pevných těles habaděj, málokteré

vyhovuje svým chemickým složením potřebám lidského organismu.

V Galaxii se nachází přibližně půl druhé stovky miliard hvězd a

asi pět set miliard planet. Mnohé z nich mají přitažlivost o sto dvacet procent vyšší nebo naopak o šedesát procent nižší než Země, a proto

jsou pro člověka nevyhovující. Na některých je příliš horko, na jiných

přílišná zima. A většinou mají jedovaté ovzduší. Našly se planety,

jejichž atmosféru tvořil částečně nebo převážně neon, metan, jindy

čpavek, chlor a dokonce i fluorid křemičitý. Některé planety postráda-

ly vodu, nejednou zas byly nalezeny oceány téměř čistého oxidu

siřičitého. A jiné neměly vůbec žádný uhlík.

Každý z těchto nedostatků představuje pro člověka dostatečně

závažnou překážku, takže ze statisíce těchto světů vyhovuje stěží je-

den. Přesto v Mléčné dráze zůstávají asi čtyři miliony světů, na kte-

rých se víceméně žít dá.

Přesný počet skutečně obydlených planet je sporný. Podle

Galaktického almanachu, jenž vychází z nepřesných záznamů, byla

Rhodie tisícím devadesátým osmým světem osídleným člověkem.

Je ironií, že Tyrant, dobyvatel Rhodie, byl až tisícím deva-

desátým devátým.

Historie vývoje a rozmachu Transnebulárního regionu se znepo-

kojivě podobala obvyklému modelu. Planetární republiky vznikaly v

rychlém sledu jedna za druhou, každá vláda se však uzavřela do vlast-

ního světa. Pokud se někde podařilo dostatečně rozvinout ekonomický

potenciál, byly sousední planety kolonizovány a integrovány do do-

movské společnosti. Vznikala malá impéria, mezi nimiž nevyhnutelně

docházelo k potyčkám. Nadvládu nad rozrůstajícími se regiony získá-

- 36 -

vala postupně jedna, pak zas jiná z místních vlád, podle toho, na čí

stranu se přiklonila válečná štěstěna.

Pouze Rhodie si pod vládou schopné dynastie Hinriadů udržela

dlouhodobou stabilitu. Snad byla na dobré cestě vybudovat za jedno či

dvě poklidná století transnebulámí impérium. Pak však přišli Tyranti a

uskutečnili totéž za deset let.

Paradoxní bylo, že se to podařilo právě lidem z Tyrantu. V prů-

běhu předchozích sedmi staletí totiž dokázali sotva víc, než jen udržet svoji vratkou autonomii, a to především díky naprostému nezájmu

jiných dobyvatelů o pustý pouštní povrch jejich planety, která trpěla

naprostým nedostatkem vody.

Direktoriát Rhodie pokračoval ve správě regionu i po příchodu

Tyrantu, jeho vliv dokonce zesílil. Dynastie Hinriadů byla mezi oby-

vateli populární. Tyrantům bylo jedno, kdo vládne, jen když panoval

pořádek a když dostali své daně.

Jistě, direktory už nebyli staří Hinriadové, kteří byli voleni na zá-

kladě svých schopností, pročež mnohé rody nejschopnější jedince

adoptovaly. Teď mohli Tyranti výsledky voleb ovlivňovat - a tak byl

před dvaceti lety vybrán za direktora Hinrik (pátý téhož jména). Ty-

rantům připadala tato volba užitečná.

V době svého dosazení na trůn byl Hinrik V. dosud hezký muž, a

když promlouval před Rhodijským sněmem, byl jeho zjev dostatečně

působivý. Od té doby již značně prošedivěl, ale jeho hustý knír zůstal

překvapivě černý, stejně černý jako oči jeho dcery.

Právě teď stála před ním a sršela hněvem. Byla vysoká jako on,

chyběly jí nanejvýš dva palce - sám měřil bez jednoho palce šest stop.

A když chtěla, dovedla se tato černovláska s tmavýma očima tvářit

hrozivě.

„Nemohu to udělat!“ opakovala. „A neudělám to!“ A dupla no-

hou.

Hinrik naléhal: „Ale Arto, to není rozumné. Co mám dělat? Řek-

ni, co mohu dělat? Jakou mám ve svém postavení jinou možnost?“

„Kdyby byla matka naživu, určitě by nějaké řešení našla!“ zvola-

la Artemisie. Toto královské jméno nosila v každé generaci nejméně

jedna příslušnice něžného pohlaví rodu Hinriadů.

„Ale ano, nepochybně. Bůh buď milostiv mé - totiž její duši. Jsi

- 37 -

celá ona! Ano, někdy jsi úplně jako ona a vůbec ne jako já, Arto.

Vždyť jsi mu nedala žádnou šanci. Copak sis nevšimla jeho, ehm,

lepších stránek?“

„A které to jsou?“

„Přece...“ Neurčitě mávl rukou, na chvíli se zamyslel, ale vzdal

to. Přistoupil k ní a chtěl jí chlácholivě položit ruku na rameno. Vy-

smekla se mu tak prudce, až se její purpurový plášť rozevlál.

„Strávila jsem s ním večer,“ řekla hořce. „Neustále se mne snažil

líbat. Bylo to odporné!“

„Všichni se přece to... líbají, drahoušku. To není jako za časů tvé

babičky. Bůh mi dej - totiž jí dej věčnou slávu. Polibky nic nezname-

nají, a málokterý muž se dokáže ovládnout, má-li v žilách mladou

krev, Arto.“

„Mladou krev? Tenhle tvůj slavný trpaslík měl mladou krev

možná tak před patnácti roky! A to musel být těsně po transfúzi! Je o

čtyři palce menší než já, táti. Copak se mohu objevit na veřejnosti s

trpaslíkem?“

„Je to důležitý člověk. Velmi důležitý.“

„To mu na výšce nepřidá. Taky má křivé nohy, ostatně jako

všichni tihle pidimužíci, jenom možná o něco křivější. A ke všemu mu

páchne z úst.“

„Rozuměl jsem dobře? Páchne mu z úst?“

Artemisie ohrnula nos. „Ano, přesně. Páchne. A nepříjemně. Ne-

líbilo se mi to, a taky jsem mu to řekla.“

Hinrikovi na chvíli poklesla brada, pak se chraptivě zeptal:

„Tys... mu to řekla? Tys mu naznačila, že vysoký úředník králov-

ského dvora Tyrantů nemusí zrovna příjemně vonět?“

„Smrděl! Já mám totiž čich, tatíčku, víš? A když mu nestačilo ani

to, že jsem se držela za nos, prostě jsem ho takhle odstrčila.“ Její ges-tikulace, jíž svá slova doprovázela, byla zbytečná, neboť Hinrik s hlu-

bokým povzdechem svěsil ramena a zakryl si tvář. „Měls ho vidět,

skutečně chlap hodný obdivu! Přepadl na záda, nožky nahoru, jak

dlouhý tak široký.“

Nešťastně na ni vykoukl mezi dvěma prsty: „A co bude teď? Jak

ses mohla takhle chovat...!“

„Stejně to k ničemu nebylo. Víš, co mi řekl? To byla poslední

- 38 -

kapka! Absolutní vrchol. V tu chvíli jsem pochopila, že bych takového

člověka nesnesla, ani kdyby měl deset stop!“

„Ale... co vlastně řekl?“

„Tomu bys nevěřil, tati, mluvil jako zloduch z videa. ‚Hle, jaká to

divoká larvička!’ A dva sloužící mu zatím pomáhali na nohy. ‚Takové

mám ještě raději!’ Ale už si dával pozor, aby mi nedýchal do tváře.“

Hinrik se zhroutil do křesla a s nefalšovaným zoufalstvím v očích

na Artemisii pohlédl. „Tos mu aspoň nemohla naznačit, že... že si ho

vezmeš? Vždyť to přece nemusíš myslet vážně. Je to v politickém

zájmu -“

„Co tím chceš říct, že to nemusím myslet vážně? Mám si snad le-

vou rukou držet nos, zatímco pravou budu podepisovat svatební

smlouvu?“

Hinrik se zatvářil zmateně. „Ne, samozřejmě že ne. K čemu by

bylo dobré držet si rukou to..? Jak by to mohlo změnit platnost smlou-

vy? Skutečně, Arto, někdy mne tvoje hloupost překvapuje.“

Rezignovaně si povzdechla. „A cos tím tedy myslel?“

„Myslel? Já že jsem něco myslel? Čím myslel? Tak vidíš, jak

všechno překroutíš. Vůbec jsem nemyslel! Nemohu se pořádně sou-

středit, když se se mnou hádáš. Co jsem říkal?“

„Měla jsem předstírat, že se chci vdát. Už víš?“

„Ano, myslel jsem..., totiž chtěl jsem jen říct, že to nemusíš mys-

let nijak vážně, víš?“

„Nijak vážně? Mám se vdát a mít milence - tohle jsi myslel?“

Hinrik ztuhl a zamračil se. „Arto! Vychovával jsem tě jako hrdou,

avšak zdvořilou dívku, stejnou jako byla tvoje matka. Ano, hrdou a

zdvořilou. Jak můžeš něco takového vypustit z úst? Že se nestydíš!“

„A neříkal jsi snad právě tohle?“

„Jsem muž, proto to mohu vyslovit. Ano, jsem muž, dospělý

muž. Ale dívka jako ty by to po mně neměla opakovat.“

„No tak jsem to opakovala! Mně milenci v zásadě nevadí. Asi si

je budu muset pořídit, mám-li se vdát v zájmu státu. Ale všechno má

své meze.“ Dala si ruce v bok, široké rukávce šatů se rozevřely a od-

halily její opálené paže. „Jenže co s milenci, jestliže bude tohleto mým manželem! A to se mi právě nelíbí.“

„Je už starý, drahoušku. Nebudeš s ním muset žít dlouho.“

- 39 -

„Ale ne dost krátce, děkuji. Před pěti minutami měl mladou krev,

nevzpomínáš si?“

Hinrik prudce rozhodil ruce a nechal je klesnout na opěradla křes-

la. „Arto, ten chlap je Tyrant! A navíc má moc, na khanově dvoře je dobře zapsán. A navíc...“

„Khan si o něm může myslet, co chce, že je kdovíjak skvělý.

Pravděpodobně sám páchne také.“

Hinrik v hrůze stiskl ústa a podvědomě se ohlédl přes rameno.

Pak chraptivě zašeptal: „Nic takového už nevypouštěj z úst.“

„Vypustím, kdykoli se mi bude chtít. Mimochodem, co jeho tři

manželky?“ A upřesnila: „Nemyslím khana, ale toho trpaslíka, co si

mne chce vzít.“

„Již nežijí, Arto,“ vydechl Hinrik a naléhavě zaúpěl. „Nemysli na

to. Jak tě může napadnout, že bych dovolil, aby sis vzala ženatého

muže? Přimějeme ho, aby nám ukázal doklady, to uděláme. Určitě se

ženil postupně, ne najednou. Ty ženy už všechny nejspíš zemřely.“

„Není divu.“

„Bože všemohoucí, poraď mi, co mám dělat?“ Naposled se ji po-

kusil přesvědčit. „Arto, je to cena za to, že jsi z rodu Hinriadů a direktorova dcera!“

„Já si to nevybrala, být Hinriadovou dcerou.“

„To spolu nesouvisí, Arto. Historie celé Galaxie nás učí, že státní

zájmy..., bezpečnost planet a... ano, nejspíš i blaho lidu vyžadují,

aby... tedy...“

„Aby se jedna ubohá dívka prodala.“

„Provdala, Arto, provdala.“

„Slyšels dobře - prodala!“

„Ach, jaká vulgárnost! Bojím se, že jednoho dne řekneš něco ta-

kového na veřejnosti.“

„Taková je pravda. Ale nenechám se zneužít. To raději zemřu!

Raději udělám cokoli. To si piš.“

Direktor se zvedl a vztáhl k ní ruce. Mlčel, avšak rty se mu chvě-

ly. Rozběhla se k němu v náhlé záplavě slz a zoufale se k němu při-

tiskla. „Já nemohu, tati. Nemohu. Nenuť mě.“

„Dovedeš si představit, co se stane, když to neuděláš?“ Nemotor-

ně ji pohladil. „Jestli to Tyranty roztrpčí, sesadí mě, uvězní, možná i

- 40 -

popraví...“ Zarazil se. „Časy jsou velmi zlé, Arto. Velmi zlé. Rančera

z Widemosu minulý týden zatkli. Domnívám se, že už nežije... Pama-

tuješ se na něj, Arto? Byl před půl rokem u dvora. Velký chlap s kula-

tou hlavou a vpadlýma očima. Na první pohled ses ho bála.“

„Pamatuji si.“

„Víš, asi ho popravili. Teď jsem možná na řadě já. Tvůj ubohý,

neškodný starý otec. Doba je zlá. Už to je podezřelé, že ten Tyrant

navštívil náš dvůr.“

Odtáhla se od něho na délku paží. „Proč by to mělo být podezře-

lé? Přece s ním nemáš nic společného, nebo snad ano?“

„Já? Ne. Ale když otevřeně urazíme khana z Tyrantu tím, že od-

mítneme svazek s jedním z jeho oblíbenců, mohlo by je leccos napad-

nout a -“ .

Hinrikova slova přerušilo tlumené zvonění. Neochotně se pohnul.

„Vezmu to ve svém pokoji. Odpočiň si. Hned ti bude líp, uvidíš. Jsi

jenom trochu podrážděná...“

Artemisie za ním nehybně hleděla, pouze lehký pohyb ňader pro-

zrazoval, že dosud žije. Její tvář vypadala velmi zamyšleně.

Znovu zaslechla otcovy klopýtavé kroky. „Kdo to byl?“ Tón její-

ho hlasu zazněl ostřeji než zamýšlela.

Hinrik byl zsinalý strachem. „Volal major Andros.“

„Ten z kosmopolicie?“

Zmohl se na pouhé přikývnutí.

Vyjekla. Málem vyjádřila tu hroznou myšlenku slovy, ale váhavě

se zarazila a dlouho čekala na vysvětlení.

„Prý je tu nějaký mladý muž, který žádá, abych ho přijal. Proč?“

Hinrik lapal po dechu a během řeči se kolébal, jako by jeho tělo chtělo následovat zmatený pohyb mysli. „Neznám ho. Je z planety Země...“

Dívka k němu přiběhla. „Sedni si, tati.“ Stiskla mu loket a jeho

vyděšený výraz se o něco zmírnil. „Pověz, co se stalo.“

„Nevím to přesně,“ zašeptal. „Jakýsi mladý muž sem přichází s

podrobnostmi o spiknutí. Jde o život! O můj život. A já ho mám vy-

slechnout.“ Přihlouple se usmál. „Lidé mě přece mají rádi. Nenajde se

nikdo, kdo by mne chtěl zabít. Nebo snad ano? Ano?“

Dychtivě se na ni zadíval a oddychl si úlevou, když odpověděla:

„Samozřejmě, že tě nikdo nechce zabít.“

- 41 -

Pak se ho opět zmocnilo napětí. „Myslíš, že by to mohli být oni?“

„Kdo?“

Naklonil se k ní a zašeptal: „Tyranti. Rančer z Widemosu tu vče-

ra byl - a oni ho zabili.“ Hlas mu přeskočil do vyšší polohy. „A teď

sem poslali někoho, aby zabil mě!“

Artemisie mu sevřela rameno takovou silou, že nemohl myslet na

nic jiného než na bolest.

„Tati! Poslouchej mě. Slyšíš? Nikdo tě nezabije. Už je to šest

měsíců, co tu byl rančer. Vzpomínáš si? Šest měsíců!“

„Tak dlouho? Šest?“ zašeptal. „Ano, ano. Vlastně je to tak. Už

šest.“

„Teď tu zůstaneš a odpočineš si. Nebudeš na nic myslet, rozu-

míš? Setkám se s tím mladíkem sama. Přivedu ti ho pouze v případě,

že to bude bezpečné, souhlasíš?“

„Uděláš to, Arto? Opravdu to uděláš? Ženě neublíží. Ženě určitě

neublíží... Už šest...“

Artemisie náhle podlehla citům, sehnula se a políbila otce na tvář.

„Dej na sebe pozor,“ zamumlal a zavřel oči.

- 42 -

6. ÚSKOKY KORUNOVANÝCH

Biron Farrill neklidně čekal v jedné z vnějších budov areálu palá-

ce Hinriadů. Poprvé v životě si připadal jako obyčejný venkovan.

Budovy ve Widemosu, kde vyrůstal a které kdysi považoval za

nádherné, mu teď připadaly jako pouhé barbarské pozlátko. Jejich

křivky, jemné propracování, tepané věžičky a umělecky ztvárněná

nepravá okna... Ta vzpomínka byla tak mučivá, až sebou trhl.

Tohle, tohle bylo zcela jiné.

Areál paláce nebyl pouhým nakupením okázalostí jako stavby

rančerů, které prozrazovaly, jak si teď uvědomoval, že jejich budova-

telé jsou jen bezvýznamnými magnáty z jakéhosi zanedbatelného krá-

lovství dobytka. Nebyla to však ani dětinská představa dohasínajícího

a umírajícího světa. Palác dynastie Hinriadů byl přímo vrcholem ka-

menné krásy.

Budovy se vyznačovaly mohutností a velebným tichem. Přísně

pravoúhlé linie se směrem ke středu zvedaly do stále větší výšky. Byly

sice strohé, ale v pozorovateli vzbuzovaly impozantní dojem, aniž by

pouhým pohledem zjistil, proč. Působily zdrženlivě, uzavřeně a pyšně.

Vnitřní palác tento velkolepý dojem jen podtrhoval. Posledních

pár ornamentů rhodijského robustního stylu se vytratilo do nenávrat-

na. I ta krásná falešná okna, tolik ceněná jako dekorace, neboť v bu-

dově s umělým osvětlením a ventilací byla jinak nepotřebná, zmizela,

aniž by někomu chyběla.

Zůstaly pouze linie a plochy. Geometrická abstrakce přitahující

zrak vzhůru do oblak.

„Budete přijat direktorem,“ pravil tyrantský důstojník, než předal

Birona opálenému muži v šarlatové uniformě.

Najednou ho napadlo, že ti, kteří mají skutečnou moc, nepotřebují

křiklavě barevné uniformy, ale postačí jim obyčejná šedomodrá.

Vzpomněl si na přehnanou okázalost života ve Widemosu a kousl se

do rtu, když si uvědomil, jak byl život jeho otce marný.

„Biron Malaine?“ zeptal se rhodijský strážce a cvakl podpatky.

„Následujte mne.“

- 43 -

*

Lesklé vozidlo se vznášelo nad jedinou narudlou kolejnicí pomo-

cí diamagnetických sil. Biron dosud nic podobného neviděl. Před ná-

stupem se na okamžik zastavil.

Kabina, dostatečně velká, aby pojala pět až šest osob, se zachví-

vala ve větru. Její půvabně kapkovitý tvar odrážel záři nádherného

rhodijského slunce. Jednokolejová dráha byla úzká, jen o málo silnější

než kabel. Vedla pod vozítkem, aniž se ho dotýkala. Když se Biron

sklonil, spatřil nad kolejí proužek modré oblohy. Náhlý poryv větru

nadzvedl kabinu o celý palec, takže se zdálo, že se už nemůže dočkat,

až se vznese, a že se snaží překonat neviditelnou sílu, která ji drží.

Potom kolísavě dosedala zpátky ke kolejnici, ale nedotkla se jí.

„Nastupte,“ řekl netrpělivě strážce, a Biron vstoupil po dvou

schůdcích do vozidla.

Strážce nastoupil za ním, schody se plynulým pohybem tiše zved-

ly a bez viditelné stopy se zasunuly do boku kabiny.

Biron zjistil, že stěny jsou neprůhledné jen zvenčí. Jakmile se oci-

tl uvnitř, připadalo mu, že sedí v průzračné bublině. Vozidlo zareago-

valo na nepatrný pohyb ovladače a rozjelo se. Rychle šplhalo do výš-

ky a hvízdavě rozráželo vzduch. Na vrcholu dráhy se Bironovi na

chvíli podařilo zahlédnout panoráma areálu paláce.

Stavby, ozdobené měděnými nitěmi, podél nichž tu a tam klouza-

ly půvabné bubliny vozítek, se spojily do nádherného celku, jako by

byly od samého počátku koncipovány pro pohled shora.

Pak pocítil, jak ho setrvačnost postrčila dopředu, a kabina dotan-

čila nad kolejnicí až k úplnému zastavení. Celá cesta trvala necelé dvě minuty.

*

Dveře se otevřely, a když vstoupil, zase se za ním zavřely. V ma-

lém, nevybaveném pokoji nikdo nebyl. Přestože ho v tuto chvíli už

nikdo nepostrkoval, necítil se uvolněně. Nedělal si žádné iluze. Od té

proklaté noci určovali jeho kroky jiní.

Jonti jej posadil do lodi. Tyrantský komisař ho zas poslal sem. A

každý z těchto kroků zvětšoval jeho zoufalství.

Biron si nedělal iluze, že Tyranty oklamal. Dostal se na svobodu

- 44 -

až příliš snadno. Komisař přece mohl zavolat pozemskému konzulovi.

Mohl Bironovi sejmout vzorek oční sítnice a spojit se hypervlnami se

Zemí. Tohle se běžně dělalo, sotva na to mohli náhodou zapomenout.

Vzpomněl si na Jontiho rozbor událostí. Něco z toho snad ještě

platilo. Tyranti ho nezabijí rovnou, aby se nestal dalším mučedníkem.

Ale Hinrik byl jejich loutkou, proto mohl na jejich příkaz nařídit, aby byl popraven. V tom případě by byl zabit svými vlastními lidmi - a

Tyrantům by zůstala jen úloha nezúčastněných diváků.

Biron zaťal pěsti. Byl vysoký a silný, ale neozbrojený. Muži, kte-

ří pro něho přijdou, budou mít dezintegrátory a nervové důtky. Přistihl se, že se bezděky tiskne ke zdi.

Nevýrazný zvuk otvíraných dveří po levé straně ho přiměl, aby se

rychle otočil. Muž, který vstoupil, na sobě měl uniformu a v rukou

zbraně. Doprovázela ho nějaká dívka. Trochu se mu ulevilo. Jindy by

si ji pozorně prohlédl, zda by stála za hřích, ale v této chvíli mu stačilo vědomí, že to je žena.

Zatímco Biron nespustil oči z dezintegrátoru v rukou stráže, při-

stoupili k němu na vzdálenost šesti stop.

Dívka řekla strážci: „Nejprve si s ním promluvím já, poručíku.“

Biron si všiml, že má mezi obočím svislou rýhu.

„To vy přicházíte s tím příběhem o jakémsi spiknutí proti

direktorovi?“

Biron odvětil: „Řekli mi, že budu mluvit se samotným direkto-

rem.“

„Není to možné. Jestliže máte co říci, povězte to mně. Budou-li

vaše informace pravdivé a použitelné, dostane se vám slyšení.“

„Mohu se zeptat, kdo jste? Jak mám vědět, zda jste oprávněna

mluvit za direktora?“

Dívka se zatvářila znechuceně. „Jsem jeho dcera. Odpovězte na

mé otázky, prosím. Odkud přicházíte, jestliže nejste z Nebuly?“

„Jsem ze Země.“ Biron se odmlčel, pak dodal: „Výsosti.“

Tento dodatek ji zjevně potěšil. „Kde je to?“

„Je to malá planeta v sektoru Siria, Vaše Výsosti.“

„Jak se jmenujete?“

„Biron Malaine, Vaše Výsosti.“

Zamyšleně jej pozorovala. „Ze Země? A dokážete pilotovat kos-

- 45 -

mickou loď?“

Téměř ho to rozesmálo. Zkoušela ho. Věděla velice dobře, že

vesmírná navigace je na všech světech ovládaných Tyranty jednou ze

zakázaných věd.

Odpověděl: „Ano, Výsosti.“ Mohl to dokázat, kdyby ho zkoušeli,

pokud zůstane tak dlouho naživu. Vesmírná navigace na Zemi zaká-

zaná nebyla; za čtyři roky se člověk mohl hodně naučit.

Řekla: „Dobrá. A ten váš příběh?“

Okamžitě se rozhodl. Žádnému důstojníkovi by se nesvěřil. Je-

nomže zde byla tato dívka, a pokud nelhala a byla opravdu direktoro-

vou dcerou, pak by ho mohla podpořit.

„Žádné spiknutí neexistuje. Výsosti.“

To ji natolik ohromilo, že se netrpělivě obrátila ke svému prů-

vodci. „Pokračujte, poručíku. Dostaňte z něj pravdu.“

Biron udělal krok vpřed, ale setkal se s chladným ústím strážcovy

zbraně. Vyhrkl chvatně: „Výsosti, počkejte! Vyslechněte mě! Jenom

tímhle způsobem jsem se mohl k direktorovi dostat. Copak to nechá-

pete?“

Avšak dívka už odcházela.

Zavolal za ní zvýšeným hlasem: „Mohla byste alespoň říci Jeho

Excelenci, že jsem Biron Farrill a že uplatňuji své právo na azyl?“

Bylo to poslední stéblo, jehož se mohl chytit. Staré feudální zá-

kony pomalu, generaci za generací, pozbývaly na účinnosti ještě před

příchodem Tyrantů. Teď se staly archaismem. Ale nic jiného mu ne-

zbývalo. Vůbec nic.

Otočila se k němu se zdviženým obočím. „A teď dokonce tvrdíte,

že jste aristokratického původu? Před chvílí, nemýlím-li se, jste se

jmenoval Biron Malaine.“

Neočekávaně zazněl nový hlas: „Je to opravdu Biron Farrill, dob-

rotivý bože! Samozřejmě, je to on. Ta podoba je nezaměnitelná.“

Ve dveřích stál menší usměvavý muž, který si se zjevným poba-

vením prohlížel detaily Bironovy tváře. „Copak jej, Artemisie, nepo-

znáváš?“

Artemisie se k němu rozběhla a s obavou v hlase řekla: „Co tu

děláš, strýčku Gille?“

„Starám se o svoje zájmy, holčičko. Pamatuj si, že kdyby skuteč-

- 46 -

ně existovalo nějaké spiknutí či atentát, byl bych prvním z Hinriadů,

jenž by se mohl stát nástupcem tvého otce.“ Gillbret z Hinriadů na ni

spiklenecky zamrkal a dodal: „Pošli poručíka pryč. Žádné nebezpečí

nehrozí.“

Nevzala jeho slova na vědomí a řekla; „Takže jsi odposlouchával

náš rozhovor?“

„Pochopitelně. Přece bys mě nepřipravila o tohle potěšení. Dělá

mi radost, mohu-li naslouchat.“

„Ale kdyby tě Tyranti chytili, moc velkou radost bys neměl.“

„Nebezpečí je součástí hry, tou zábavnější. Tyranti nás také od-

poslouchávají, má drahá, celý palác. Moc toho dělat nemůžeme, aniž

by o tom věděli. - Nechtěla bys mě představit?“

„Ne, nechtěla,“ odsekla. „Do toho ti nic není.“

„Pak tedy představím já tebe. Když jsem zaslechl jeho jméno, ne-

chal jsem naslouchání a rychle přišel sem.“ Proklouzl kolem Artemi-

sie a s neosobním úsměvem zamířil k Bironovi. „Je to Biron Farrill.“

„To už jsem řekl,“ pospíšil si Biron. Většinu pozornosti dosud

věnoval strážci, který na něho mířil dezintegrátorem.

„Ale neslyšel jsem, že bys dodal, že jsi synem rančera z Widemo-

su.“

„Dodal bych, ale vy jste mě přerušil. V každém případě to teď ví-

te. Kdybych řekl Tyrantům své pravé jméno, nedostal bych se z jejich

rukou.“ Biron čekal. Ulevilo se mu. Jestli ho v příštím okamžiku neu-

vězní, má ještě nějakou naději.

Artemisie pronesla: „Takže tohle je ta pravá záležitost. Určitě ne-

jde o žádné spiknutí?“

„Ne, Výsosti.“

„Dobrá. Strýčku Gille, mohl bys zůstat s panem Farrillem? Mu-

sím informovat otce. - Poručíku, šel byste laskavě se mnou?“

Biron pocítil únavu. Rád by se posadil, ale Gillbret, který si ho

dál prohlížel s téměř lékařským zájmem, ho k tomu nevybídl.

„Není to směšné? Rančerův syn!“

Biron se poněkud přestával kontrolovat. Už ho unavovalo to neu-

stálé soustředění pozornosti na každé slůvko. Vyhrkl:

„Ano, samozřejmě, jsem rančerův syn. Co ještě chcete vědět?“

Gillbret nedal najevo sebemenší vzrušení. Když roztáhl ústa do

- 47 -

toho nejširšího úsměvu, jaký se na jeho úzkou tvář vešel, vrásky se mu

prohloubily. „Třeba ukojíš mou zvědavost. Skutečně jsi přišel žádat o

azyl? A zrovna sem?“

„Tohle bych probral raději s direktorem, pane.“

„Zadrž, mladíku! Zadrž, neboť sám brzy uvidíš, že s direktorem

není rozumná řeč. Proč si myslíš, žes doposud jednal s jeho dcerou?

Nepřipadá ti to docela zábavné?“

„Vy, pane, shledáváte všechno zábavným?“

„Proč ne? Přístup k životu by měl být zábavný. Je to jediný mož-

ný způsob. Za tímto účelem pozoruji vesmír. Jestliže z něj nevymáčk-

neš žádnou zábavu, mladíku, klidně si můžeš otevřít žíly, protože ji-

nak v něm není nic dobrého. Ale dosud jsem se nepředstavil. Jsem

direktorův bratranec.“

„Gratuluji,“ pronesl Biron chladně.

Gillbret pokrčil rameny: „Máš pravdu. Chápu, že jsem na tebe

neudělal zrovna velký dojem. Asi tím bratrancem zůstanu navždy,

protože ani z toho tvého atentátu nakonec zřejmě nic nebude.“

„Mohl byste nějaký zesnovat sám.“

„Mladíku, ty ale máš smysl pro humor! Měl by sis však rychle

zvyknout na to, že mne a mé cynické, nicméně vtipné poznámky ni-

kdo nebere vážně. Snad si nemyslíš, že být direktorem dnes něco

znamená! Ale Hinrik nebyl vždycky takový. Nikdy mu to sice moc

oslnivě nemyslelo, jenže s přibývajícími roky je stále neschopnější.

Promiň, zapomněl jsem, vždyť jsi ho ještě neviděl. Ale až se setkáte a

budete spolu hovořit, vzpomeň si, že je vládcem největšího z transne-

bulámích království. Určitě se budeš obrovsky bavit!“

*

Na veřejnosti se Hinrik V. snadno vžíval do role vznešeného vla-

daře. Bironovu přehnaně obřadnou poklonu vzal na vědomí s patřič-

ným stupněm blahosklonnosti, načež poněkud stroze pravil: „Co vás k

nám přivádí, pane?“

Artemisie stála vedle otce a Biron si teprve nyní překvapeně po-

všiml, že je docela hezká. Odpověděl: „Vaše Excelence, přišel jsem,

abych obhájil dobré jméno svého otce. Určitě víte, že jeho poprava

byla nespravedlivá.“

- 48 -

Hinrik odvrátil pohled. „Znal jsem vašeho otce jen povrchně. Na

Rhodii zavítal nejvýš jednou či dvakrát.“ Odmlčel se a hlas se mu

trochu zachvěl. „Jste mu velmi podobný, pane. Velmi. Jenže on byl

souzen podle zákona. Alespoň si myslím, že byl. Nic bližšího mi není

známo.“

„Přesto bych se rád nějaké podrobnosti dozvěděl. Vaše Excelen-

ce. Jsem si jist, že můj otec nebyl zrádce.“

Hinrik rychle odpověděl: „Jako syn pochopitelně hájíte svého ot-

ce, ale je opravdu obtížné hovořit o těchto státních věcech právě teď a tady. Obtížné a velmi neobvyklé. Proč nezajdete za Aratapem?“

„Já ho neznám. Vaše Excelence.“

„Aratapa, tyrantského komisaře?“

„Viděl jsem ho, nic víc. Právě on mě poslal za vámi. Jistě chápe-

te, že se neodvažuji žádat Tyranty...“

Hinrik ztuhl. Ruka mu vylétla ke rtům, jako by chtěl zabránit, aby

se mu nechvěly, a proto jeho další slova zněla tlumeně. „Říkáte, že

vás sem poslal Aratap?“

„Považoval jsem za nezbytné mu říct -“

„Neopakujte, co jste mu řekl. Je mi to známo,“ přerušil ho Hinrik.

„Nemohu pro vás nic udělat, rančere, totiž pane Farrille. Tato věc ne-

spočívá pouze v mé pravomoci. Výkonná rada - co se děje, Arto? Jak

se mohu soustředit, odvádíš-li moji pozornost? Výkonná rada se nej-

prve musí sejít. - Gillbrete! Dohlédl bys laskavě na to, aby bylo o pana Farrilla postaráno? Uvidím, co se dá dělat. Ano, poradím se s Výkon-nou radou. Musíme postupovat podle zákona. To je důležité. Velmi

důležité.“

Otočil se na podpatku a něco si pro sebe brumlal.

Artemisie zaváhala, než se dotkla Bironova rukávu: „Poslyšte,

pane... Opravdu umíte pilotovat kosmickou loď?“

„Umím.“ Usmál se na ni. Po krátkém váhání mu úsměv oplatila.

„Gillbrete,“ řekla potom, „chtěla bych s tebou mluvit.“ A spěšně

se vzdálila. Biron se za ní díval, dokud ho Gillbret nezatahal za rukáv.

„Předpokládám, že obvykle míváš jako každý jiný mladý muž ží-

zeň a hlad a že se občas potřebuješ i umýt,“ řekl Gillbret. „Myslím, že tyhle normální věci potřebuješ i teď.“

„Děkuji, pane, ano,“ odpověděl Biron. Napětí z něj již téměř vy-

- 49 -

prchalo. Najednou se cítil uvolněně a báječně. Byla hezká. Velmi hez-

ká.

Hinrik se však necítil uvolněně ani co by se za nehet vešlo. Když

se ocitl zpět ve svých pokojích, hlavou se mu o překot rozběhly ho-

rečnaté myšlenky. Ať je převracel jak chtěl, vše směřovalo k jedinému

závěru. Byla to past!

Stiskl si hlavu v dlaních, aby ztišil a zmírnil tep, jenž mu pulzoval

ve spáncích. Pochopil, co musí udělat.

- 50 -

7. HUDBA V MYSLI

Čas od času se snese noc na všechny obydlené světy. Ne však

vždy ve stejnou dobu, protože intervaly otáčení planet kolísají od pat-

nácti do padesáti dvou hodin. Proto se meziplanetární cestovatelé pod-

robují speciální psychologické přípravě.

Pro pobyt na některých planetách vyvstává nutnost přizpůsobit

střídání spánku a bdění tamnímu cyklu. Na mnoha dalších se vesměs

používá upravené ovzduší a umělé osvětlení, proto je otázka dne a

noci podružná s výjimkou zemědělství. Na několika planetách - jde

však o extrémní případy - zas byly stanoveny libovolné zóny bez

ohledu na přirozené periody světla a tmy.

Avšak vždy, ať jsou společenské normy jakékoli, má příchod noci

pro člověka hluboký a nezaměnitelný význam, který ho provází už od

prehistorických dob. Noc je a provždy zůstane časem strachu a nejis-

toty a lidská odvaha zmizí současně se zapadajícím sluncem. -

Uvnitř centrálního paláce nebyl umístěn žádný citlivý me-

chanismus, podle kterého by člověk rozpoznal příchod tmy, ale Biron

vycítil nástup noci neurčitým instinktem ukrytým v neprobádaných

hlubinách lidského mozku. Věděl, že kdyby stál pod noční oblohou,

nepatrné mihotání hvězd by jen pramálo zmírnilo její propastnou tem-

notu. Věděl také, že kdyby byla ta správná roční doba, pak by mlhovi-

na Koňská hlava - tak důvěrně známá všem transnebulárním králov-

stvím - překryla polovinu jinak viditelných hvězd.

A znovu propadl beznaději.

Artemisii neviděl od okamžiku, kdy chvíli hovořil s direktorem, a

přistihl se, že má vztek sám na sebe. Těšil se na večeři, při níž se mu snad naskytne příležitost trochu si s ní promluvit, ale nakonec pojedl

sám, zatímco za jeho dveřmi postávali dva nasupení strážci. Opustil

ho i Gillbret, který pravděpodobně večeřel někde v paláci Hinriadů

uprostřed zábavnější společnosti.

Proto Biron ožil až nápadným zájmem, když se Gillbret vrátil a

řekl: „Mluvil jsem o tobě s Artemisií.“

Biron zpozorněl, ale Gillbret úmyslně odbočil na jinou kolej:

„Nejprve ti ukáži svoji laboratoř.“ Pokynul a oba strážci zmizeli.

- 51 -

Bironův zájem se rázem rozplynul, nicméně řekl zdvořile:

„Jakou laboratoř?“

„Sestavuji různé věcičky,“ zněla neurčitá odpověď, „prostě si tak

hraji. Uvidíš.“

*

Na první pohled se laboratoř podobala spíše knihovně než vědec-

kému pracovišti. V rohu stál zdobený psací stůl.

Biron se pomalu rozhlédl. „Tak mi konečně prozraďte, čím se za-

býváte.“

„Tohle je například speciální odposlouchávací zařízení, které lze

zcela novým způsobem napojit na tyrantský špionážní paprsek,“ poch-

lubil se Gillbret. „Nedá se nijak zjistit. Tak jsem se dozvěděl o tvé

návštěvě, když se o tobě Aratap poprvé zmínil. Počkej, mám ještě

další zajímavé věci. Třeba vizisonor. Máš rád hudbu?“

„Podle toho jakou.“

„Vynalezl jsem... no, říkejme tomu hudební nástroj, i když sám

nevím, jestli se tak dá ještě nazvat.“ Na pouhý dotek ruky se police s

filmknihami odsunula stranou. „Jako skrýš to za moc nestojí, ale stej-

ně mě nikdo nebere vážně, takže tady nic hledat nebudou. Směšné, že?

Ach, zapomněl jsem, že ty zrovna legraci nefandíš...“

Objevil se neforemný předmět tvarem připomínající jednoduchou

krabici, jehož hrubé opracování prozrazovalo domáckou výrobu. Na

horní straně byl pokryt malými lesklými knoflíky.

„Žádná krása,“ poznamenal Gillbret, „ale koho to zajímá? Zhasni

světla. Ne, ne! Žádné vypínače. Jenom si přej, aby světla zhasla. Moc

si to přej! Poruč jim zhasnout.“

Světla se ztlumila s výjimkou mdlého svitu stropu, ve kterém vy-

padaly jejich tváře poněkud strašidelně. Gillbret se tiše zasmál, když

Biron vykřikl údivem.

„To je jeden z triků mého vizisonoru. Je naladěn na mozek po-

dobně jako osobní pouzdra na dokumenty. Chápeš, co tím chci říct?“

„Chcete-li to slyšet, tak nechápu.“

Gillbret začal vysvětlovat: „Podívej se na to takhle... Elektrické

pole tvého mozku nastaví indukované pole uvnitř přístroje. Matema-

ticky je to velmi jednoduché, ale pokud vím, doposud nikdo nevtěsnal

- 52 -

všechny potřebné obvody do krabice této velikosti. Obvykle je k tomu

zapotřebí pětiposchoďová elektrárna. Můj přístroj však funguje i

opačně. Mohu zapojit určité obvody a vyslat ti elektrické proudy pří-

mo do mozku, takže budeš vidět a slyšet, aniž bys použil oči a uši -

pohleď!“

Nejprve nebylo na co hledět. Potom něco neurčitého, z čeho

vznikla vznášející se modrofíalová koule, nesměle pošimralo koutky

Bironových očí. Když se otočil, koule ho následovala a zůstala stejná,

i když zavřel oči. Doprovázel ji čistý jasný tón, který nikde nevznikal, ale byl její součástí. Zkrátka byl přítomen.

Barevná skvrna se zvětšovala a rostla. Biron si vzrušeně uvědo-

mil, že existuje uvnitř jeho lebky, ale nebyla to ani tak barva, spíš barevný zvuk, avšak neslyšitelný.

Koule začala rotovat a světélkovat, tón stoupal, vznášela se nad

ním lehce jako hedvábí. Potom se rozprskla do vějíře barev a zanecha-

la v mysli chvilkový palčivý dotek, který se zanedlouho ztratil.

Pak se s tichým a měkkým stonem zvedla clona deštěm zmáčené

zeleně. Biron po ní zmateně sáhl a uvědomil si, že nevidí ani necítí

své ruce. Mozek měl plný barevných bublinek.

Nehlasně vykřikl a představa zmizela. Stál opět v tlumeně osvět-

leném pokoji. Gillbret se usmíval. Biron náhle pocítil závrať a roztře-

seně si otřel studený pot z čela. Klesl na židli.

„Co to bylo?“ promluvil tím nejpevnějším hlasem, jakého byl

schopen.

Gillbret odpověděl: „Nevím, já u toho nebyl. Ještě pořád to ne-

chápeš? Bylo to něco, co tvůj mozek dosud nikdy takhle nezprostřed-

kovaně nezažil a co si nedovedl vysvětlit. Dokud ses soustředil pouze

na pocity, bezvýsledně se pokoušel fungovat ve starých kolejích a

snažil se ten vjem rozložit na zrak, sluch a hmat. Mimochodem, uvě-

domil sis tu vůni? Někdy mám dojem, že mne úplně prostupuje, takže

si dovedu celkem lehce představit, že psi vnímají svět téměř výhradně

čichem. Rád bych to někdy na zvířatech vyzkoušel.

Ale na druhé straně, budeš-li tento jev ignorovat, nebudeš-li si ho

všímat, vytratí se. Tak to dělám, když chci pozorovat, jaký má viziso-

nor účinek na jiné. Není to obtížné.“

Položil na přístroj svou malou žilnatou ruku a bezmyšlenkovitě

- 53 -

točil knoflíky. „Myslím si, že by se tímto způsobem daly skládat celé

symfonie, jaké člověk dosud nepoznal, jen kdyby se našel někdo, kdo

by se takové tvorbě věnoval. Obávám se, že na tohle já nemám.“

„Rád bych se na něco zeptal,“ vyhrkl Biron. „Proč nevyužíváte

svých schopností k účelům, které mají nějakou cenu, místo abyste s

nimi...“

„Plýtval na neužitečné hračky? Nevím. Možná že tak úplně

neužitečné nejsou. Ale především jsou nezákonné.“

„Cože?“

„Ano, jsou nezákonné - vizisonor právě tak jako špionážní zaří-

zení. Kdyby se to Tyranti dozvěděli, znamenalo by to trest smrti.“

„Určitě si děláte legraci.“

„Vůbec ne. Očividně jsi byl vychován na malém ranči. Chápu,

mladí lidé si přece nemohou pamatovat, jaké to bylo za starých časů.“

Náhle naklonil hlavu na stranu a oči se mu zúžily v úzké štěrbiny.

Zeptal se: „Ty souhlasíš s nadvládou Tyrantů? Mluv otevřeně. Upřím-

ně ti říkám, že jsem proti. A mohu ti říct, že tvůj otec byl také proti.“

Biron rozvážně odpověděl: „Ano, já jsem také proti.“

„Proč?“

„Jsou to vetřelci, cizáci. Kdo jim dal právo vládnout Nefelosu ne-

bo Rhodii?“

„Smýšlels takhle vždycky?“

Biron neodpověděl.

Gillbret se zhluboka nadechl. „Jinak řečeno, rozhodl ses, že jsou

to vetřelci a cizáci až poté, co ti popravili otce. Ale to bylo jejich prá-

vo - no tak, uklidni se a rozumně to zvaž. Věř mi, že stojím na tvé

straně. Ale zamysli se! Tvůj otec byl rančer. Jaká práva měli jeho ho-

náci? Kdyby jeden z nich ukradl dobytče, ať už pro sebe nebo na pro-

dej, jaký by ho potkal trest? Zavřeli by ho jako zloděje. Kdyby připra-

voval spiknutí proti tvému otci, ať už z jakéhokoli důvodu - a možná

by to byl z jeho pohledu dostatečně pádný důvod - co by následovalo?

Nepochybně poprava. Kde však vzal tvůj otec právo vnucovat spolu-

občanům své vlastní zákony a spravedlnost? Ve skutečnosti byl jejich

Tyrantem.

Na věci nic nemění, že pro tebe i pro mne byl tvůj otec patriotem.

Pro Tyranty byl zrádcem, a proto ho zlikvidovali. Ty se snad nebojíš o

- 54 -

život? Blahé paměti také mnozí z Hinriadů prolili dost a dost krve.

Prostuduj si dějiny, mladíku. Není vlády, která by neužívala násilí, je to součást historie.

Takže si budeš muset najít lepší důvod, proč nenávidíš Tyranty.

Nemysli si, že stačí vyměnit jednu garnituru vládců za druhou a že

tato změna přinese svobodu.“

Biron udeřil sevřenou pěstí do dlaně druhé ruky. „Celé tohle tak-

zvaně nestranné filozofování se může zamlouvat jen tomu, koho se to

konkrétně netýká. Co kdyby to byl váš otec, koho zabili?“

„A nezabili snad? Můj otec byl direktorem před Hinrikem. Od-

pravili ho. Velice rafinovaně. Zlomili jeho ducha zrovna tak, jak se

teď snaží zlomit Hinrika. Ze mě direktora neudělali, byl jsem pro ně

trochu moc nevypočitatelný. Hinrik se líbil lidem, ale především byl

tvárný. Zprvu ale ne dost tvárný, tak z něho udělali loutku, která se

bez jejich svolení neodváží ani poškrábat. Viděls ho. Chátrá měsíc od

měsíce, protože má strach. Má ustavičný strach... Ale nic z toho není

ten pravý důvod, proč mám zájem na svržení nadvlády Tyrantů.“

„Ne?“ řekl Biron. „Máte nějaký nový důvod?“

„Spíš úplně starý. Tyranti potlačují právo dvaceti miliard lid-

ských bytostí na samostatný vývoj. Chodils do škol, učil ses o ekono-

mickém cyklu. Nová planeta je osídlena,“ a Gillbret začal ukazovat

jednotlivé body na prstech, „a její první starostí je uživit se. Stane se tedy zemědělským světem. Potom vyveze potravinářské přebytky a

nerostné suroviny do ciziny a smění je za luxusní zboží a stroje. To je druhý krok. A jak roste populace a investice zahraničního kapitálu,

začne se rozvíjet průmyslová civilizace, což je třetí krok. Nakonec se

svět stane plně mechanizovaným, bude dovážet potraviny a vyvážet

stroje, začne investovat do rozvoje primitivních světů a tak dále -a to je čtvrtý krok.

Mechanizované světy mají vždy nejpočetnější stav obyvatel, ale

jsou nejmocnější i vojensky, protože stroje slouží válce, a obvykle

jsou obklopeny věncem závislých zemědělských světů.

Co se však stalo nám? Dostali jsme se na třetí stupeň, kdy se za-

čal rozrůstat průmysl. Jenže náš růst byl Tyranty zastaven a zmražen,

takže začal upadat, protože se jim naše nezávislost a soběstačnost ne-

líbila. Z jejich strany je to krátkodobá investice, protože nakonec se i

- 55 -

pro ně staneme ztrátovými. Ale zatím sbírají smetanu.

Ale především, kdybychom se průmyslově rozvinuli, mohli by-

chom vyvinout mocné válečné prostředky. Proto se industrializace

musela zastavit a vědecký výzkum zakázat. Nakonec si na to lidé tak

zvykli, že si už ani neuvědomují, že jim něco chybí. A tebe překvapí,

když se dozvíš, že bych mohl být za vynález vizisonoru popraven.

Samozřejmě, jednoho dne Tyranty porazíme. To je nevyhnutelné.

Nemohou vládnout věčně. Nikdo nikdy nemůže vládnout věčně. Ztratí

říz, změknou a zleniví. Postupně přestanou uzavírat sňatky sami mezi

sebou a pozbudou většinu svých tradic. Převládne korupce... Jenže to

všechno může trvat staletí, protože dějiny nemají naspěch. A po něko-

lika staletích budeme stále ještě zemědělskými planetami bez průmys-

lového a vědeckého dědictví, zatímco naši sousedé na všech stranách,

kteří se nedostali pod tyrantskou nadvládu, si vybudují silné státy.

Naše království zůstanou navždy polokoloniálními regiony. Nikdy

nedoženou vývoj a stanou se pouze pozorovateli velkého dramatu po-

kroku lidstva.“

Biron pravil: „Tohle všechno mi není tak úplně cizí.“

„Přirozeně, dostalo se ti pozemského vzdělání. Společenské vědy

byly na Zemi vždy na vysokém stupni odbornosti, protože se na této

planetě odjakživa odehrával výjimečný sociální vývoj.“

„Opravdu?“

„Uvažuj! Od objevu mezihvězdného cestování se obydlené zóny

Galaxie nepřetržitě rozrůstají, ale žádné planetární společenství dosud nestačilo vyzrát. Je zřejmé, že lidstvo dosáhlo dospělosti pouze na

jednom místě a pouze v jedné době - na Zemi těsně před katastrofou.

Pozemšťané tehdy neměli možnost vesmírné expanze, museli čelit

přelidnění, vyčerpání zdrojů a všemožným dalším problémům, kterým

žádná jiná část Galaxie čelit nemusela. Proto intenzivně studovali so-

ciální vědy, z nichž většinu my už neznáme, což je škoda.

Ale teď se konečně dostáváme k něčemu zábavnému! Zamlada

byl Hinrik nadšeným primitivistou. Měl rozsáhlou knihovnu o pozem-

ských věcech, jaká neměla v Galaxii obdoby, ale když se stal direkto-

rem, tato nejzajímavější část téměř celá zmizela. Něco málo jsem však

získal. Některé fragmenty jsou fascinující. Je v nich něco tajemného,

co v naší extrovertní civilizaci nemáme. Je to velice zábavné.“

- 56 -

„To jsem si oddychl,“ ozval se Biron. „Byl jste tak dlouho vážný,

až jsem se lekl, že jste ztratil smysl pro humor.“

Gillbret pokrčil rameny. „Nemusím nic předstírat, a to je báječná

věc, poprvé za celé měsíce. Dokážeš si představit, kolik energie člo-

věka stojí tohle divadýlko? Jak ho ničí, když musí rozpoltit svoji

osobnost na dvacet čtyři hodin denně? A nejen mezi lidmi, ale i když

je sám, aby se někdy náhodou nespletl? Víš ty, co to je, hrát věčně

pobaveného diletanta? Aby tě nikdo nebral vážně? Být přihlouplý a

mírně směšný, abys všechny kolem přesvědčil o tom, že jsi bezvý-

znamný? A to jen proto, abys mohl žít v bezpečí, i když takový život

nemá žádnou cenu. Ale přesto..., jednou za čas se mi podaří na Tyran-

ty vyzrát.“

Vzhlédl, jeho hlas zněl upřímně, téměř prosebně. „Umíš řídit kos-

mickou loď. Já ne. Není to zábavné? Mluvíš o mých vědeckých

schopnostech, jenže já neumím řídit ani obyčejný jednomístný člun. Z

toho vyplývá, že ten, kdo musí opustit Rhodii, jsi ty.“

Vyznělo to jako prosba. Biron se zamračil. „Proč?“

Gillbret rychle pokračoval: „Jak jsem již řekl, Artemisie a já jsme

o tobě mluvili a vše jsme připravili. Jdi přímo do jejího pokoje, už na tebe čeká. Nakreslil jsem ti plánek, takže nezabloudíš.“ Přistrčil Bironovi malý kousek metalenu. „Kdyby se tě někdo ptal, nezastavuj se,

jen řekni, že tě předvolal direktor. Nepředpokládám žádné problémy,

pokud se budeš chovat sebejistě...“

„Počkejte!“ zvolal Biron. Nechtěl to podstupovat znovu. Jonti ho

nasměroval na Rhodii a Tyrantům rovnou pod nos. Tyrantský komisař

ho poslal do centrálního paláce tak rychle, že neměl čas vymyslet, jak

by dovnitř proklouzl tajně. Ale to už stačí! Jeho další kroky mohou

být značně omezeny, bude však rozhodovat sám za sebe. V tom se

nenechá zviklat. „Jsem zde kvůli záležitosti, která je pro mě nadmíru

důležitá, pane. Nikam nepůjdu.“

„Nebuď hlupák, mladíku!“ Starý Gillbret se na chvíli neovládl.

„Copak si myslíš, že tady něčeho dosáhneš? Že se dostaneš z paláce

živý, počkáš-li do svítání? Hinrik zavolá Tyranty a do čtyřiadvaceti

hodin budeš za mřížemi. Ještě máš chvíli čas, protože mu dlouho trvá,

než se k něčemu rozhodne. Nezapomeň, že je to můj bratranec, znám

ho.“

- 57 -

„Dejme tomu, ale co je vám do toho?“ Biron se právě rozhodl, že

už nebude poskakovat, jak druzí pískají. „Proč byste se měl zrovna vy

o mne starat?“

Gillbret se mu upřeně díval do očí. „Chci, abys mne vzal s sebou.

Mám strach sám o sebe. Život pod nadvládou Tyrantů už nemohu

snést. Kdybychom já nebo Artemisie uměli pilotovat kosmickou loď,

byli bychom dávno pryč. Jde o naše životy.“

Biron ucítil, že se jeho čerstvé rozhodnutí začíná viklat. „Co s tím

má co dělat direktorova dcera?“

„Arta by to asi odnesla nejhůř. Direktorovu dceru, mladou, hez-

kou a svobodnou čeká takový zvláštní druh smrti. Zajímá tě, kdo se

má stát jejím rozkošným ženichem? Starý a chlípný hodnostář tyrant-

ského dvora, který už pohřbil tři manželky a kterému se zachtělo ná-

ruče ohnivé dívky.“

„To přece direktor nedovolí.“

„Na jeho svolení nezáleží.“

Biron si vybavil Artemisii, jak ji viděl naposledy. Vlasy sčesané

do týla s volnou vlnou ve výši ramen. Čistá, bílá pleť, černé oči a rudé rty. Takovému popisu by asi odpovídaly stovky milionů dívek v Galaxii. Bylo by směšné právě kvůli ní měnit své rozhodnutí.

Nicméně pravil: „Vyhlédli jste si nějakou loď?“

Gillbretova ústa se roztáhla v náhlém úsměvu. Než však stačil

promluvit, ozvalo se autoritativní zabušení na dveře. Když se opako-

valo, Gillbret řekl: „Raději otevři.“

Biron poslechl a do místnosti vpadli dva uniformovaní muži.

První z nich řízně zasalutoval Gillbretovi a otočil se k Bironovi: „Bi-

rone Farrille, jménem zastupujícího komisaře Tyrantu a direktora

Rhodie vás zatýkám!“

„Čím jsem se provinil?“ zeptal se Biron.

„Vlastizradou.“

Výraz naprosté beznaděje na chvíli zbrázdil Gillbretovu tvář. Od-

vrátil pohled. „Směšné... Hinrik byl tentokrát rychlý. Rychlejší, než by mě napadlo. Jak zábavné!“

Byl to opět ten starý Gillbret, usměvavý a lhostejný, který mírně

pozvedl obočí, jako kdyby s lehkým nádechem výčitky pozoroval ně-

co nepřístojného.

- 58 -

„Prosím, následujte mě,“ řekl strážce.

Biron spatřil, že si i druhý strážce připravil nervové důtky.

- 59 -

8. MEZI SUKNĚMI

Bironovi vyschlo v krku. Věděl, že by v čestném souboji oba

strážce porazil. Lákalo ho, aby to zkusil. Měli však důtky, což mu

dávali okatě najevo, takže si nemohl dovolit pohnout ani prstem.

Vzdal to. Nedalo se nic dělat.

Znenadání se ozval Gillbret: „Nechte ho, pánové, ať si vezme

plášť.“

Překvapený Biron, který žádný plášť neměl, krátce pohlédl na

malého muže a okamžitě přistoupil na jeho hru.

Strážce srazil podpatky a kývl tasenou zbraní na Birona:

„Slyšel jste, pane. Vezměte si plášť, rychle!“

Biron pomalu ustoupil ke knihovně, sklonil se a předstíral, že za

židlí hledá neexistující plášť. Napjatě čekal, co udělá Gillbret.

Strážci vizisonor neznali a nepovažovali ho za nebezpečný před-

mět, proto zůstali klidní, když se Gillbret dotkl jeho tlačítek. Biron

napjatě hleděl na zakončení důtek a snažil se nic jiného nevnímat.

Věděl, že si žádný jiný smyslový vjem nesmí připustit.

Ale jak dlouho to může vydržet?

Strážce netrpělivě opakoval: „Vezměte si plášť, pane!“ Pokročil

vpřed, ale náhle se zastavil. Oči se mu zúžily údivem a prudce otočil

hlavu doleva.

To byla ta pravá chvíle! Biron skočil, sevřel strážcova kolena a

trhl. Muž těžce dopadl na podlahu a Biron mu vyškubl nervové důtky.

Ani druhému strážci nebyla v tuto chvíli zbraň k ničemu. Volnou

rukou si divoce mával před očima.

Ozval se Gillbretův pronikavý smích: „Máš nějaké problémy,

Farrille?“

„Teď už ne,“ zavrčel Biron, „když tyhle důtky držím já.“

„Výborně, tak běž. Nemohou tě zastavit, dokud mají v hlavách

vír obrazů a zvuků.“

Gillbret uskočil před svíjejícím se tělem, ale Biron už nestačil.

Upadl. Udeřil strážného pod žebra. Mužova tvář se zkřivila bolestí a

tělo se křečovitě prohnulo. Biron se zvedal s důtkami připravenými v

ruce.

- 60 -

„Pozor!“ zvolal Gillbret.

Ale Biron se neotočil dostatečně rychle. Druhý strážce útočil na-

slepo. Těžko říci, co si myslil, že chytil, neboť o Bironovi nemohl v

tomto okamžiku vědět vůbec nic. Vydával jen nesrozumitelné mruče-

ní. Jeho prázdné oči musely vidět něco strašného, co nikdo jiný nevi-

děl.

Biron se zapřel nohama a přesunul váhu těla, aby se uvolnil ze

sevření a mohl použít získanou zbraň, ale marně. Strážce chraplavě

vykřikl: „Dostanu vás všechny!“

V dráze energetického paprsku, který vyšlehl z důtek, se objevil

sotva viditelný záblesk ionizovaného vzduchu. Výboj se rozptýlil a

zasáhl Bironovo chodidlo.

Ta bolest byla strašlivá. Bylo mu, jako by šlápl do vany s vrou-

cím olejem, nebo jako by mu na nohu spadl žulový kvádr. Nebo jako

kdyby mu chodidlo utrhl žralok. Ve skutečnosti se jeho noze fyzicky

vůbec nic nestalo. Bolest byla vyvolána extrémním podrážděním ko-

nečků nervů. Roztavené olovo by nebolelo víc.

Biron vykřikl tak silně, až ho zabolelo v krku, a zhroutil se. Ani si

neuvědomil, že strážcův stisk povolil a zápas skončil. Nesmírná bolest

všechny ostatní vjemy zastínila.

O několik minut později, když se přinutil zvednout víčka a potla-

čit slzy, zjistil, že jeden strážce sedí opřený o zeď, oběma rukama od

sebe odstrkuje něco neviditelného a sám pro sebe se směje. Druhý

muž ležel na zádech, údy doširoka rozhozené. Vědomí ho zřejmě

opouštělo, bezhlesně těkal očima, jak se pokoušel sledovat pohyb če-

hosi pomyslného, a tělo se mu lehce zachvívalo. Rty měl pokryté pě-

nou.

Biron se přinutil vstát, nemotorně kulhal. Konečně použil důtky.

Strážce sebou škubl a sesul se po zdi. Oči toho druhého prozrazovaly,

že pomalu upadá do bezvědomí.

Biron se znovu posadil, aby si prohlédl zraněnou nohu. Sundal si

botu i ponožku a překvapeně se zadíval na neporušenou kůži. Promnul

si chodidlo, aby zmírnil intenzivní pálení, které dosud cítil. Gillbret už odložil vizisonor a nyní se zamyšleně škrábal na bradě.

„Děkuji vám za pomoc, kterou jste mi svým přístrojem poskytl,“

řekl mladík.

- 61 -

Gillbret pokrčil rameny a odvětil: „Teď si pospěš do Artermisiina

pokoje, než se stane něco horšího.“

Biron si uvědomil význam jeho slov. Bolest v chodidle se poně-

kud zmírnila, ale měl pocit, jako by bylo oteklé. Natáhl si ponožku a

botu strčil pod paži. Jedny důtky už měl, ale vzal si pro jistotu i ty

druhé a zasunul si je za opasek.

Ve dveřích se ještě otočil a s jistou nechutí se zeptal: „Co jste je

přinutil vidět, pane?“

„Nevím, nemohl jsem to ovlivnit. Jen jsem to pustil naplno,

všechno ostatní už záleželo na jejich podvědomí. Neztratils ten plá-

nek, kudy se dostaneš do Artemisiina pokoje? Tak už tady zbytečně

nestůj a běž.“

Biron se vydal prázdnou chodbou. Nemohl jít rychle; když se o to

pokusil, začal kulhat.

Podíval se na hodinky, ale potom si vzpomněl, že si je ještě nena-

stavil podle místního času. Stále ukazovaly univerzální mezihvězdný

čas, jaký se používá na kosmických lodích, jehož hodina má sto minut

a tisíc minut dává den. Číslo 876, které narůžověle blikalo na kovo-

vém ciferníku, teď neznamenalo vůbec nic.

Musela však být noc, nebo prostě doba, kdy se lidé ukládají ke

spánku (pokud se oba časy neshodovaly), neboť haly byly prázdné a

drahocenné světélkující obrazy na zdech zůstaly bez dozoru. Cestou se

dotkl jednoho z nich, na němž byla zobrazena scéna z korunovace -

zjistil, že je dvojrozměrný. Iluze prostorového provedení byla dokona-

lá. Bylo to tak neobvyklé, že se zastavil, aby ten efekt prozkoumal.

Pak se vzpamatoval a rychle pokračoval v cestě.

Skutečnost, že chodba zela prázdnotou, byla nepochybně další

známkou úpadku Rhodie. Nyní, když se z něho stal psanec, si všechny

tyto příznaky velmi dobře uvědomoval. Dokud palác býval centrem

nezávislé moci, nemohlo se stát, aby nad nočním tichem nebděly

ostražité hlídky.

Nahlédl do Gillbretova neumělého plánku a zabočil po široké stá-

čející se rampě doprava. Možná právě tudy chodívala honosná proce-

sí, ale teď už ty doby nic nepřipomínalo.

Našel správné dveře a dotkl se signální fotobuňky. Nejprve se ve

dveřích objevila štěrbina, potom se otevřely dokořán.

- 62 -

„Vstupte, pane,“ vyzvala ho Artemisie.

Biron vklouzl dovnitř a dveře se za ním nehlučně zasunuly. Beze

slova na dívku hleděl. Sklesle si uvědomoval, že má rukáv košile až

po rameno roztržený, že má ušpiněné šaty a na tváři podlitiny. Vzpo-

mněl si na botu, kterou stále držel v podpaží, a rychle si ji nazul.

Zeptal se: „Nevadí, když si sednu?“

Neochotně mu nabídla židli. „Co se stalo? Co máte s nohou?“

„Zranil jsem se,“ řekl stručně. „Jste připravena k odchodu?“

Rozzářila se: „Vezmete nás s sebou?“

Biron neměl zrovna nejlepší náladu. Třel si nohu, která ho ještě

pořád bolela. „Doveďte mě k lodi. Chci z této zatracené planety vy-

padnout. Máte-li zájem, můžete letět taky. Vezmu vás.“

Zamračila se. „Nemohl byste se vyjadřovat příjemněji? Vy jste se

rval.“

„Ano, rval. Přejete si vědět s kým? Se strážci vašeho otce, kteří

mě chtěli uvěznit za vlastizradu! Tak hájíte právo na azyl.“

„To je mi líto.“

„Mně také. Není divu, že Tyranti mohou vládnout tolika světům s

malou hrstkou mužů, když jim v tom sami pomáháme. Lidé jako váš

otec udělají všechno, jen aby si udrželi své postavení, a klidně zapo-

menou na čest a slušnost.“

„Už jsem se omluvila, pane rančere.“ Vyslovila jeho titul s ledo-

vým klidem. „Prosím, nestavte se do role soudce mého otce. Nezná-

te... všechna fakta.“

„Nemáme čas o tom mluvit. Musíme si pospíšit, než se tu objeví

další nepostradatelní hlídači vašeho otce. V žádném případě jsem se

nechtěl dotknout vašich citů.“ Bironův nevrlý tón však způsobil, že

jeho slova nevyzněla jako omluva. Jenže dostal ránu nervovými důt-

kami, což nebylo nic příjemného. A ke všemu - do kosmu - mu dlužili

azyl, když už nic jiného.

Artemisie se rozhněvala. Ne na svého otce, ale na tohoto mladého

hlupáka. Vypadá jako kluk, usoudila, sotva bude starší než já.

Zacinkal komunikátor. Nepříjemně ostře řekla Bironovi:

„Počkejte minutu, hned jdeme.“

Ozval se Gillbretův unylý hlas: „Arto? Je všechno v pořádku?“

„Je tady,“ odpověděla šeptem.

- 63 -

„Nic neříkej, jenom poslouchej. Neodcházej ze svého pokoje.

Chystají se prohledat palác, tomu se nedá zabránit. Pokusím se něco

vymyslet, ale zatím nesmíš nikam ani na krok!“ Nečekal na odpověď.

Spojení se přerušilo.

„Mám zůstat a způsobit vám potíže, nebo se mám vzdát?“ zeptal

se Biron, který rozhovor vyslechl. „Na Rhodii zřejmě nemáte ve zvy-

ku poskytovat azyl.“

Zareagovala hněvivým pohledem a šeptem na něho vychrlila:

„Mlčte už konečně, vy naivní hlupáku!“

Upřeně na sebe hleděli. Biron ji nechápal. Vždyť se ji snažil

ochránit před problémy. Neměla žádný důvod ho urážet.

„Nezlobte se,“ omluvila se a odvrátila pohled.

„Nic se nestalo,“ odpověděl zdrženlivě. „Máte přece právo na

svůj názor.“

„Neměl byste o mém otci říkat takové věci. Nemáte ani ponětí, co

znamená být direktorem. Jedná v zajmu svých lidí, ať už si myslíte

cokoli.“

„Pochopitelně! Je v zájmu lidu, aby mne prodal Tyrantům.

Vždycky se všechno děje v zájmu lidu.“

„Svým způsobem ano. Musí dokázat, že je loajální. Jinak by ho

mohli Tyranti sesadit a sami převzít vládu nad Rhodií - to by snad

bylo lepší?“

„Za tu cenu, že u vás nemůže šlechtic najít azyl?“

„Přece nemůžete tak sobecky myslet pouze na sebe.“

„Myslím, že není nijak sobecké, když se člověku nechce zbytečně

zemřít. Ještě musím něco dokázat. Můj otec s Tyranty bojoval.“ Vě-

děl, že začíná být melodramatický, nicméně bylo to její vinou, že se

ocitl v takovém rozpoložení.

„A co dobrého to vašemu otci přineslo?“

„Asi nic. Zabili ho.“

Artemisie se zasmušila. „Opakuji, že je mi to líto, a myslím to

skutečně upřímně. Opravdu je mi to líto.“ A pak dodala, jako by se

bránila: „Mám také svoje problémy.“

Biron se vzpamatoval. „Dobře, začněme znovu,“ a pokusil se o

úsměv. Noha už přestávala bolet.

Nečekaně řekla: „Vlastně se mi docela líbíte.“

- 64 -

Zrozpačitěl.

Náhle si Artemisie přiložila prst k ústům. Současně otočili hlavy

ke dveřím.

Z chodby se ozval dusot spousty vojenských bot nedokonale tlu-

mený pružnou mozaikou. Většina se přehnala kolem, ale pak přímo za

dveřmi slabě cvakly podpatky a zabzučel signál.

*

Gillbret jednal rychle. Nejdřív ukryl vizisonor. Potřeboval lepší

skrýš. Zatracený Hinrik! Tentokrát si pospíšil. Proč nepočkal do rána!

Musím okamžitě odtud. Další taková příležitost už nebude.

Potom zavolal kapitána stráže, aby mu oznámil, že v jeho pokoji

leží dva strážci v bezvědomí a že vězeň uprchl.

Kapitánovi se situace nelíbila. Strážci byli pro svá zranění mimo

podezření. Obrátil se na Gillbreta.

„Pane, není mi jasné, co se vlastně stalo.“

„Jen to, co vidíte,“ odpověděl Gillbret. „Přišli zatknout toho mla-

díka, ale ten se nedal. Je pryč, kdoví kde.“

„To se dozvíme velmi brzy, pane,“ usoudil kapitán. „Protože tu

máme významnou návštěvu, jsou u bran stráže, přestože je již

pokročilá hodina. Uprchlík se v žádném případě nedostane ven.

Prohledáme celý palác. Vysvětlete mi, jak se mu podařilo utéct? Moji

muži byli na rozdíl od něho ozbrojeni.“

„Bojoval jako lev. Schoval jsem se za tuhle židli...“

„Škoda, pane, že jste mým mužům nemohl pomoci.“

Gillbret se zatvářil pohrdavě. „Jaká to zábavná myšlenka, kapitá-

ne. Jestliže vaši strážci, kteří měli dvojnásobnou převahu co do počtu i zbraní, potřebují pomoc ode mne, je nejvyšší čas, abyste je vyměnil.“

„Máte pravdu, pane. Prohledáme palác a najdeme ho. Potom uvi-

díme, jestli bude schopen svůj výkon zopakovat.“

„Doprovodím vás, kapitáne.“

Teď byla řada na důstojníkovi, aby zvedl obočí. „To bych vám,

pane, neradil. Mohlo by to být nebezpečné.“

Něco takového se Hiritiadům neříká. Ale Gillbret se jen usmál, až

mu vrásky pokryly hubenou tvář. „Vím,“ řekl, „ale občas mi i nebez-

pečí připadá zábavné.“

- 65 -

Trvalo pět minut, než se oddíl strážců shromáždil. Gillbret. který

byl během té doby ve svém pokoji sám, měl čas zavolat Artemisii.

*

Když zabzučel signál, Biron a Artemisie strnuli. Bzučák zazněl

ještě jednou, potom se ozvalo opatrné klepání na dveře. Pak se ozval

Gillbretův hlas: „Dovolíte, kapitáne?“ A hlasitěji:

„Artemisie!“

Biron se úlevou pousmál a udělal krok vpřed, ale dívka mu polo-

žila ruku na ústa. Zavolala: „Moment, strýčku Gille!“ Naléhavě uká-

zala ke zdi.

Biron se nechápavě otočil ke zcela prázdné stěně. Artemisie ko-

lem něj rychle prošla, část stěny se nehlučně odsunula a odkryla šatnu.

Tichounce šeptla: „Rychle dovnitř!“

Stiskla ozdobný špendlík na svém pravém rameni, čímž se zrušilo

slabé silové pole neviditelného zdrhovadla, které drželo pohromadě

její jasně červené šaty, jež nechala padnout k zemi jako uvadlý květ.

Biron vstoupil do šatny a otočil se právě včas, aby před tím, než

se stěna opět zavřela, uviděl, jak si Artemisie přehodila přes nahá ra-

mena bílý kožešinový župan.

Rozhlédl se kolem sebe a zjistil, že ze šatny nevede žádná jiná

cesta kromě té, kterou se sem dostal. Neměl se kde skrýt. Budou-li

prohledávat Artemisiin pokoj, bude úplně bezmocný.

Podél stěny visela řada šatů, které se lehce zachvívaly v mírném

vánku, jehož účelem, bylo odsávat prach, aby prostor zůstal čistý.

Možná by se mohl ukrýt za tyhle sukně, napadlo ho. A také to

udělal. S Gillbretovou pomocí si statečně poradil se dvěma strážci, a

teď se tady schovává mezi sukněmi.

Nadechl se a ucítil Artemisiinu vůni. Uvědomil si, že se mu dívka

líbí. Má pěknou postavu. Před chvílí se choval dětinsky, vždyť přece

za skutky svého otce nemůže.

Čekal, že se stěna každou chvíli rozevře a on pohlédne do ústí

namířené zbraně. Tentokrát mu však vizisonor nepomůže.

Sáhl za opasek a v každé ruce pevně sevřel jedny nervové důtky.

- 66 -

9. HUSARSKÝ KOUSEK

„Co se děje?“ Artemisie nemusela své obavy předstírat. Její slova

patřila Gillbretovi, který stál na chodbě hned za dveřmi s kapitánem

stráže a s hrstkou uniformovaných mužů. „Stalo se snad něco otci?“

vyhrkla.

„Ne, ne,“ ujistil ji Gillbret, „nestalo se nic znepokojivého. Už jsi

spala?“

„Skoro,“ odpověděla. „I služebnictvo jsem už poslala pryč takže

jsem vám musela otevřít sama. Vyděsili jste mne k smrti.“

Pak se odměřeně obrátila ke kapitánovi. „Co ode mne chcete?

Stručně, prosím. Obávám se, že není právě vhodná doba na audienci.“

Dříve než kapitán stačil otevřít ústa, ozval se Gillbret: „Je to veli-

ce legrační, Arto. Ten mladík - jak se jmenuje? Však víš - uprchl a na

útěku přemohl dva strážce. Teď se ho snažíme chytit, a možná se nám

to i podaří, když se celá četa vojáků honí za jedním uprchlíkem. Ne-

zaváhal jsem a také jsem se pustil po čerstvé stopě, abych potěšil na-

šeho kapitána svou nevšední odvahou a nadšením.“

Artemisii se podařilo vypadat dokonale zmateně.

Kapitán šeptem zaklel, aniž přitom pohnul rty. Nahlas řekl:

„Když dovolíte, pane, nevysvětlil jste vše zcela jasně. Krom toho

celou záležitost zbytečně protahujeme. Má paní, onen mladý muž,

který tvrdí, že je synem bývalého rančera z Widemosu, byl zatčen pro

velezradu. Podařilo se mu však utéct, proto prohledáváme palác, míst-

nost za místností.“

Artemisie se zamračila. „Včetně mého pokoje?“

„Samozřejmě pokud dovolíte, paní.“

„Nedovolím. Určitě bych věděla, kdyby sem vnikl nějaký cizí

muž. Naznačujete-li, že by se v tuto pozdní hodinu nacházel v mém

pokoji jakýkoli muž, je to přinejmenším nevhodné. Prosím, respektuj-

te mé postavení, kapitáne.“

Zapůsobilo to. Kapitán mírně sklonil hlavu a řekl: „Nic takového

jsem nechtěl naznačit, paní. Omlouvám se, že jsme vás obtěžovali.

Vaše prohlášení, že jste uprchlíka neviděla, je pochopitelně dostačují-

cí. Za dané situace však bylo nutné ujistit se, zda jste v pořádku. Ten

- 67 -

muž je nebezpečný.“

„Určitě ne tak nebezpečný, abyste ho nezvládli.“

Gillbretův vysoký hlas znovu zasáhl do hovoru: „Pojďme, pojď-

me, kapitáne. Zatímco si tu vyměňujete s mou neteří zdvořilůstky, náš

chlapík měl dostatek času vydrancovat zbrojnici. Navrhuji, abyste u

těchto dveří nechal na stráži jednoho muže, aby Artemisii už nikdo

nerušil. Ledaže by ses, má drahá,“ luskl prsty, „obtěžovala k nám při-

pojit.“

„Díky, postačí mi,“ odmítla chladně, „zamknu-li si dveře. Půjdu

hned spát.“

„Ale nějakého strážného si přece jen vyber,“ pravil Gillbret hluč-

ně, „třeba tady toho urostlého. Pohleď, jakou má pěknou uniformu! I z

dálky poznáš, že patří k naší stráži.“

„Pane,“ řekl netrpělivě kapitán, „nemáme čas.“ Na jeho pokyn se

z čety oddělil jeden muž a zasalutoval.

Artemisie zavřela dveře, počkala, až zvuk vojenského kroku na

chodbě utichne, a znovu je opatrně pootevřela. Strážce stál na prahu

zády k ní, vzpřímeně a s rozkročenýma nohama, v pravé ruce svíral

zbraň a levou měl položenu na páce poplašného zařízení. Byl to vyso-

ký muž, stejně mohutný jako Biron z Widemosu, i když neměl tak

široká ramena.

V té chvíli ji napadlo, že Biron je sice mladý a v některých vě-

cech dost nerozumný, líbilo se jí však, jak je urostlý a svalnatý. Neza-chovala se právě rozumně, když se na něho utrhla.

Zavřela dveře a vykročila k šatně.

*

Když se dveře začaly odsouvat, Biron strnul. Zadržel dech a na-

pjal svaly.

Na Artemisii mířil pár nervových důtek. „Opatrně s nimi!“ vyhrk-

la.

Ulehčené vydechl a zastrčil důtky za opasek, což nebylo dvakrát

pohodlné, ale neměl k nim závěsná pouzdra. Řekl: „Nevěděl jsem, že

jste to vy.“

„Tiše, mluvte šeptem.“

Dosud na sobě měla župan z hladké tkaniny zdobený stříbrnou

- 68 -

kožešinou, jenž jí lnul k tělu díky slabému statickému náboji, který

vylučoval nutnost použití knoflíků, zdrhovadel a přezek. Obrysy Ar-

temisiiny postavy tak byly jen lehce zastřeny.

Biron cítil, že mu rudnou uši. Artemisie zakroužila ukazováčkem

a pronesla: „Nevadilo by vám... ?“

Pohlédl jí do tváře. „Cože? Aha... Omlouvám se.“ Toporně se k

ní otočil zády a vzrušeně naslouchal slabému šustění látky. Vůbec ho

nenapadlo podivit se, proč se při převlékání nezavřela v šatně.

Když se opět otočil, měla na sobě strohý černý kostým, který jí

sahal sotva po kolena. „Už jdeme?“ vyhrkl bezmyšlenkovitě.

Zavrtěla hlavou. „Nejprve je řada na vás. I vy potřebujete jiné ša-

ty. Postavte se sem, vedle dveří, a já zavolám strážného.“

„Jakého strážného?“

Krátce se zasmála. „Byl to nápad strýčka Gilla, aby k mým dve-

řím postavili stráž.“

Dveře na chodbu se nehlučně otevřely. Strážce tam dosud vzpří-

meně a nehybně stál.

„Rychle, prosím,“ zašeptala a zatvářila se vylekaně, „pojďte

sem...“

Obyčejný voják neměl důvod neuposlechnout prosby direktorovy

dcery. Vkročil do pootevřených dveří. „K vašim službám -“ Pak se

jeho chodidla zvedla nad zem a slova mu uvízla v hrdle, takže nestačil

ani vykřiknout, když mu Biron stiskl krk.

Artemisie spěšně zavřela dveře. Za celý svůj život, který strávila

v bezpečí paláce, nebyla očitým svědkem nějakého násilí, nikdy proto

nespatřila modrajícího, dusícího se muže, jehož ústa marně lapala po

dechu. Ten pohled v ní vyvolal nevolnost. Odvrátila zrak.

Biron námahou obnažil zuby a znásobil stisk paže, kterou jako v

kleštích drtil strážcovo hrdlo a současně zvedal muže do vzduchu.

Voják se dobrou minutu snažil vyprostit, ale marně kopal nohama.

Biron ho pevně svíral, dokud ruce strážného neklesly volně podél tru-

pu. Když ho pak pustil, bezvládné nohy se podlomily a klesl na podla-

hu. „Je mrtev?“ zašeptala Artemisie s hrůzou.

„Pochybuji,“ odpověděl Biron. „K uškrcení člověka je zapotřebí

čtyř až pěti minut. Chvíli bude v bezvědomí. Potřebuji něco, čím bych

ho mohl svázat.“

- 69 -

Artemisie zavrtěla hlavou. „Nic vhodného nemám.“ Připadala si

zcela bezmocná.

„Punčochy úplně postačí.“ Zbavil strážce zbraní a uniformy a

svázal ho. „Potřebuji se umýt.“

Bylo příjemné vstoupit do detergentové mlhy v Artemisiině kou-

pelně. Možná tam bylo na jeho vkus trochu moc vůně, ale doufal, že

na čerstvém vzduchu vyvane. Svlékl se a nahý prošel vlahým prou-

dem aerosolu. Ani nepotřeboval sušící kabinu, protože ven už vystou-

pil suchý. Tohle neměli ani na Widemosu, ani na Zemi.

Strážcova uniforma byla trochu těsná, nevzhledná vojenská čepi-

ce se mu taky dvakrát nezamlouvala. Nespokojeně hleděl na svůj ob-

raz v zrcadle.

„Jak v tom vypadám?“ zeptal se Artemisie, když se vrátil do po-

koje.

„Úplně jako voják,“ odvětila.

„Budete si muset vzít jedny důtky. Nemám tři ruce.“

Vtěsnala důtky do kabelky, která jí držela na širokém pásku kos-

týmu pomocí mikrosíly, aby jí ruce zůstaly volné.

„Raději bychom už měli jít. Jestliže někoho potkáme, nemluvte.

Nechte mluvit mne. Nemáte ten správný přízvuk, a navíc by nebylo

zdvořilé mluvit v mé přítomnosti, pokud vás někdo přímo neosloví.

Nezapomeňte! Jste jen obyčejný voják.“

Strážný na podlaze se začal hýbat a mrkat víčky. Zápěstí a kotní-

ky měl za zády pevně spoutané punčochami z cellitu, které byly pevné

jako ocel. Jazykem se marně snažil vytlačit roubík.

Odtáhli ho ode dveří. „Jdeme,“ vydechla Artemisie.

V prvním ohybu chodby se za nimi ozvaly kroky a nějaká ruka

lehce spočinula na Bironově rameni. Mladík ruku chytil, uskočil stra-

nou a rychle sáhl po důtkách. Otočil se.

Byl to Gillbret, který si pospíšil: „Pomalu, mládenče, pomalu!“

Biron uvolnil sevření.

Gillbret si třel paži. „Klidně tady na vás čekám a ty hned začneš

lámat kosti. Dovol, abych se pokochal pohledem, Farrille - ty šaty se

na tobě nejspíš srazily, ale ujde to. Docela to ujde. Nikdo si tě nebude dvakrát prohlížet, to je výhoda uniformy. Je přece samozřejmé, že v

uniformě není nikdo jiný než voják.“

- 70 -

„Strýčku Gille,“ zašeptala naléhavě Artemisie, „nemluv tolik.

Kde jsou strážci?“

„To je řečí pro pár slov,“ ulevil si rozmrzele. „Ostatní vojáci pro-

hledávají věž. Zjistili, že náš přítel není v žádném z nižších podlaží, proto nechali u vstupních ramp a hlavních bran jen pár mužů. Je však

zapnutý poplašný systém. Ale my se přes něj dostaneme.“

„Nebudou vás postrádat, pane?“ ptal se Biron.

„Mě? Kapitán byl blahem bez sebe, když se mne zbavil. Mohu tě

ujistit, že mne hledat nebudou.“

Mluvili šeptem, ale hned zmlkli, když spatřili jednoho strážného

u paty rampy. Další dva stáli po stranách velkých vyřezávaných vrat

vedoucích ven.

„Víte něco nového o tom uprchlém vězni, hoši?“ zavolal na ně

Gillbret.

„Ne, pane,“ odpověděl nejbližší z nich, srazil podpatky a zasalu-

toval.

„Není to směšné? Ale mějte oči otevřené!“ Když procházeli ko-

lem strážných, jeden z nich vypnul poplašné zařízení.

Venku byla noc. Obloha byla čistá a posetá hvězdami, jejichž

světlo nízko nad horizontem zakrývaly tmavé cáry mlhoviny. Zamířili

ke kosmodromu vzdálenému méně než půl míle.

Po pěti minutách chůze po tiché cestě začal být Gillbret nervózní.

„Něco se mi nezdá,“ postěžoval si.

„Strýčku Gille, je loď připravena? Nezapomněls -“

„Samozřejmě!“ vyštěkl tak prudce, jak jen lze šeptem vyštěknout.

„Proč se na kontrolní věži svítí? Měla by tam být tma.“

Ukázal nahoru nad stromy, nad nimiž zářila věž jako plástev plná

světla, což znamenalo, že se na kosmodromu pracuje.

Gillbret zabručel: „Na dnešní noc nebylo nic v plánu. Žádné při-

stání, to vím určitě.“

Vysvětlení však přišlo brzy. Gillbret náhle rozpřáhl ruce, aby

ostatní zadržel.

„Ten blázen Hinrik!“ zasmál se téměř hystericky. „Ten nám to

ale zamotal! Jsou tu. Nechápete? Tyranti. To je Aratapův obrněný

křižník.“

Biron spatřil matně lesklý povrch kosmického plavidla, které se

- 71 -

od ostatních rhodijských lodí výrazně lišilo svým hladkým, protáhlým

a dravým tvarem.

Gillbret pokračoval: „Kapitán se zmínil, že se má do paláce do-

stavit významná osobnost, ale bohužel jsem tomu nevěnoval pozor-

nost. Teď už nic nenaděláme. S Tyranty bojovat nemůžeme.“

„A proč ne?“ řekl divoce Biron, v němž vzpěnila rančerská krev.

„Proč bychom s nimi nemohli bojovat? Nečekají, že jim způsobíme

problémy! A jsme ozbrojeni. Vezmeme si loď samotného komisaře.“

Vykročil ze stínu stromů na nechráněnou plochu kosmodromu.

Ostatní jej následovali. Vypadali jako dva členové královské rodiny s

doprovodnou stráží. Stejně nemělo smysl se skrývat.

„Tomu říkám husarský kousek!“ řekl Gillbret vesele.

*

Na Simoka Aratapa z Tyrantu udělal areál paláce na Rhodii do-

jem již v dřívějších letech, ale zklamalo ho, když se ukázalo, že půso-

bivá je pouze jeho vnější skořápka. Přede dvěma generacemi se tady

scházela Rhodijská zákonodárná komora a sídlil zde mnohý ze správ-

ních úřadů. Dnešní vzhled komnat a sálů centrálního paláce, jenž bý-

val srdcem tuctu světů, byl jen omšelým pozůstatkem minulosti.

Zákonodárná komora dosud existovala, neboť khan se zásadně

nevměšoval do vnitřních záležitostí světů; scházela se jednou za rok,

aby zcela formálně ratifikovala prováděcí nařízení za uplynulých dva-

náct měsíců. Výkonný sněm měl zasedat nepřetržitě, avšak v součas-

nosti sestával z tuctu mužů, kteří pobývali na svých farmách devět

týdnů z deseti. Různé úřady sice fungovaly, neboť se bez nich nedalo

vládnout, ať byl u moci direktor nebo khan, jenomže teď byly roztrou-

šeny po celé planetě a řídili je noví páni, Tyranti.

Pompézního majestátu paláce, té hromady kamene a kovu, za po-

slední dobu neubylo. I nadále v něm bydlela královská rodina a neú-

měrně malý sbor služebnictva, zato nepřiměřeně velká vojenská po-

sádka.

Aratap se necítil dobře a byl rozmrzelý. Bylo pozdě, byl unavený

a oči ho pálily tak, že by si nejraději vyndal kontaktní čočky. A nejvíc ze všeho ho trápila nespokojenost.

Nic nedávalo smysl!

- 72 -

Občas pohlédl na svého vojenského pobočníka, ale major netečně

a lhostejně naslouchal direktorovi. Ani on sám mu nevěnoval příliš

pozornosti.

„Widemosův syn? Opravdu?“ řekl bezmyšlenkovitě a dodal:

„Takže jste ho zatkl? Zcela správně.“

Ale nic to pro něho neznamenalo, protože události do sebe přesta-

ly zapadat. Aratap vynikal racionálním myšlením, proto se mu příčilo,

jestliže byla jednotlivá fakta případu příliš volně slepena dohromady.

Starý Widemos byl zrádce. Widemosův syn se pokusil o schůzku

s direktorem Rhodie. Nejprve tajně, a když to nevyšlo, vyzkoušel

směšnou historku o atentátu. Nicméně právě odtud se měl celý případ

logicky rozvíjet.

A teď se celá skládanka rozsypala. Hinrik toho chlapce zatkl až

příliš rychle, jako by se ani nemohl dočkat rána. Tento fakt do ní už

vůbec nezapadal. Nebo... nebo mi neposkytli všechny informace, po-

myslil si.

Znovu soustředil svou pozornost na direktora, jenž se potil stra-

chy. Pocítil k tomu vystrašenému muži náhlý soucit. Dokonce už i

Tyranti začínali direktora nesnášet, jaký se z něho stal zbabělec. Jenže jinak to nešlo. Jedině strach mohl zajistit absolutní poslušnost.

Widemos se nebál, a přestože jeho zájmy byly ve všech aspek-

tech svázány s tyrantskou nadvládou, vzbouřil se. Hinrik se bojí, v

tom je rozdíl. Proto tu tak vyděšeně dřepí a zamotává se do nesouvis-

lých blábolu, jak marně žadoní o náznak uznání - Aratap viděl, že od

majora se ho nedočká. Ten člověk nemá žádnou představivost! Vzdy-

chl si a přál si, aby také žádnou neměl. Politika je svinstvo.

Přiměl se dát najevo aspoň zdání nadšení: „Oceňuji vaše rychlé

rozhodnutí a věrnost khanovi. Můžete si být jist, že se o tom dozví.“

Hinrik se s očividnou úlevou rozzářil.

Aratap pokračoval: „Nechte ho přivést. Poslechneme si, co nám

náš kohoutek zakokrhá.“ Potlačil touhu zívnout. Ani v nejmenším ho

nezajímalo, co se dozví.

Pak se konečně začalo něco dít, neboť ve chvíli, kdy se Hinrik

rozhodl přivolat velitele stráže, stál už kapitán ve dveřích.

„Excelence!“ vykřikl a vstoupil, aniž čekal na svolení.

Hinrik soustředěně hleděl na svou ruku, kterou dosud nepozvedl

- 73 -

k pokynu, a v duchu se obdivoval, že pouhá jeho myšlenka má tako-

vou sílu, že není zapotřebí činu.

„Mluvte, kapitáne.“

„Vaše Excelence, vězeň utekl.“

Aratap ucítil, jak z něho únava spadla. „Podrobnosti, kapitáne!“

nařídil a posadil se vzpřímeněji.

Kapitán stručně popsal, k čemu došlo. Nakonec řekl: „Excelence,

žádám o svolení vyhlásit všeobecný poplach. Uprchlík má pouze ně-

kolikaminutový náskok.“

„Ano, určitě,“ koktal Hinrik, „rozhodně ano. Všeobecný poplach.

Rychle! Komisaři, nechápu, jak se to mohlo stát. Kapitáne, nasaďte

všechny muže do akce! Bude se vyšetřovat, komisaři, a každého mu-

že, který byl na stráži, zlomíme. Zlomíme! Zlomíme!“ opakoval hys-

tericky.

Kapitán zůstal nepohnutě stát. Bylo vidět, že má něco na srdci.

Aratap se zeptal: „Na co ještě čekáte?“

„Mohl bych hovořit s Jeho Excelencí o samotě?“ požádal kapitán.

Hinrik ustrašeně pohlédl na nevzrušeného komisaře a pokusil se

naznačit nesouhlas. „Nemáme žádná tajemství před khanovými vojá-

ky, našimi přáteli, našimi...“

„Řekněte, co říct musíte, kapitáne,“ vmísil se nevtíravě Aratap.

Kapitán rázně srazil podpatky a odpověděl: „Excelence, jelikož

jste nařídil, abych promluvil, musím vám s politováním oznámit, že...

má paní Artemisie a pan Gillbret doprovázejí vězně na útěku.“

„Jak se mohl opovážit je unést!“ Hinrik vyskočil. „A mé stráže to

dovolily!“

„Nebyli uneseni, Excelence. Doprovázejí ho dobrovolně.“

„Jak to víte?“ Aratap se už úplně probudil. Vývoj situace ho potě-

šil, všechno do sebe opět zapadalo, dokonce lépe než očekával.

Kapitán odvětil: „Máme svědectví strážce, kterého přemohli, a

dalších strážných, kteří je neúmyslně pustili z paláce.“ Zaváhal a pak

ponuře dodal: „Když jsem hovořil s paní Artemisií u dveří jejích

komnat, řekla mi, že už šla spát. Teprve později jsem si vzpomněl, že

byla nalíčená. Když jsem se vrátil, bylo již pozdě. Uznávám svoji

chybu a hned zítra ráno předložím Vaší Excelenci rezignaci, avšak

nyní žádám o svolení vyhlásit všeobecný poplach. Jinak totiž nemohu

- 74 -

zasahovat do záležitostí královské rodiny.“

Jenže Hinrik nereagoval, jen se nepřítomně kýval a hleděl do

prázdna.

Aratap se ozval: „Kapitáne, uděláte lépe, postaráte-li se o zdraví

svého pána. Radím vám zavolat direktorova lékaře.“

„A co poplach?“ dotazoval se kapitán.

„Na to zapomeňte. Žádný poplach nebude,“ odpověděl Aratap.

„Rozumíte? Žádný poplach! A žádný hon na vězně! Incident skončil.

Rozkažte svým mužům, ať se vrátí ke svým normálním povinnostem,

a dohlédněte na direktora. - Majore, jdeme.“

*

Jakmile za sebou nechali budovy paláce, tyrantský major si od-

kašlal a poněkud upjatě pravil: „Aratape, předpokládám, že víte, co

děláte. Jedině na základě toho jsem držel celou dobu jazyk za zuby.“

„Díky, majore.“ Aratap zhluboka vdechoval vlahý noční vzduch

prosycený vůní zeleného rostlinstva. Planeta Tyrant byla svým způso-

bem krásnější, ale byla to převážně hrůzná krása skal a hor uprostřed

pouští.

Ovládl se a hned pokračoval: „Neumíte s Hinrikem jednat, majo-

re Androsi. Je užitečný. Chceme-li však, aby skutečně užitečný byl, je

třeba s ním zacházet jemně. Ve vašich rukou by se mohl zlomit.“

Major udělal odmítavé gesto. „Víte dobře, co mám na mysli. Proč

jste nedovolil vyhlásit poplach? Copak je nechcete mít pod zámkem?“

„Vy snad ano?“ Aratap se zastavil. „Sedněme si na chvíli tady na

tu lavičku, Androsi, což to není dobrý ukryt před špionážními paprs-

ky? Proč vlastně chcete toho mladíka dostat, majore?“

„Ptáte se mne, komisaři, proč chci dostat vlastizrádce a spiklen-

ce?“

„Androsi, proč chytat jen malé rybky, když velké ani ne-

zahlédnete? Koho ulovíte? Štěně, hloupou holku a senilního hlupáka.“

Někde nedaleko slabě šplouchal umělý vodopád. Pro Aratapa to

byl učiněný zázrak. Představil si vodu tekoucí po kamenech. Nikdy se

nezbavil pocitu nespravedlnosti.

„Takže teď,“ namítl major, „nemáme nikoho.“

„Ale máme pohromadě celou skládanku. Když se ten mladík po-

- 75 -

prvé objevil, poslali jsme ho za Hinrikem, což nám dělalo starosti,

protože Hinrik je jednoduše takový, jaký je, ale ukázalo se, že to bylo to nejlepší, co jsme mohli udělat. Teď víme, že mladý Farrill nehledal

Hinrika, ale jeho dceru Artemisii a bratrance Gillbreta. A to už dává

mnohem větší smysl.“

„Proč nás nezavolal hned? Čekal až do půlnoci.“

„Hinrik je nástrojem toho, kdo se k němu dostane dřív. Jsem si

jist, že mu toto naše dnešní noční setkání navrhl Gillbret, aby tím dal najevo svou horlivost.“

„Chcete říct, že nás sem pozvali proto, abychom byli svědky je-

jich útěku?“

„Ne, ne z tohoto důvodu. Zeptejte se sám sebe, kam asi mají tito

lidé namířeno?“

Major pokrčil rameny. „Rhodie je velká.“

„Ano, kdyby se jednalo pouze o mladého Farrilla. Ale kam na

Rhodii by mohli jít dva členové královské rodiny, aniž by je kdokoli

poznal, především tu dívku?“

„Nejspíš budou muset opustit planetu, máte pravdu.“

„Ano, na kosmodrom se dostanou za patnáct minut. Chápete už,

proč jsme zde?“

„Naše loď?“ napadlo majora.

„Samozřejmě. Tyrantská loď je přece ideální, určitě jim tak mu-

sela připadat, neboť jinak měli k dispozici jen nákladní kocábky. Far-

rill dosáhl vzdělání na Zemi, určitě umí křižník pilotovat.“

„Právě o to jde. Proč dovolujeme poddané šlechtě, aby posílala

své synky po všech čertech? Proč by měli vědět o kosmu víc, než co

jim stačí k obchodu? Sami si vychováváme odpůrce.“

„Nicméně,“ navázal Aratap s lhostejnou zdvořilostí, „musíme vy-

cházet z faktu, že Farrill pozemské vzdělání má. Proto nepochybuji, že

si vzali právě náš křižník.“

„Tomu nevěřím.“

„Máte přece náramkovou vysílačku. Proč se nespojíte s pilotem?“

Major se o to pokusil, ale marně.

„Zkuste kontrolní věž na kosmodromu,“ navrhl Aratap.

Major tak učinil a z malého sluchátka se slabě ozval zmatený

hlas: „Ale... Excelence, odkud voláte? Nechápu... Došlo k nějakému

- 76 -

nedorozumění. Váš pilot odstartoval před deseti minutami...“

„Vidíte?“ Aratap se usmíval. „Sestavíte-li si správně skládanku,

můžete sledovat, jak do ní každá bezvýznamná příhoda nevyhnutelně

zapadá. Už chápete, co bude následovat?“

Major pochopil a krátce se zasmál.

„Samozřejmě,“ pokračoval Aratap, „nemohli to vědět. Kdyby se

spokojili s nemotornou rhodijskou nákladní lodí, určitě by se jim ten-

hle husarský kousek povedl. Ale teď už je nic nezachrání. Až je při-

táhnu zpátky, a to teprve pak, až se to bude hodit mně,“ zdůraznil s

uspokojením, „budu mít zbytek spiklenců v rukou.“

Povzdechl si. „Měli jsme štěstí, majore, ale teď už nemáme na-

spěch. Zavolejte základnu, ať pro nás pošlou jinou loď.“ Přistihl se, že se mu chce zase spát.

- 77 -

10. GILLBRETŮV PŘÍBĚH

Astronautický výcvik, kterým Biron Farrill prošel na Zemi, byl

převážně teoretický. Polovina semestru univerzitního kurzu kosmic-

kého inženýrství byla věnována teorii hyperatomových motorů, která

byla pro praktické létání zbytečná. Nejlepší piloti se svému umění

nikdy nenaučili ve školních lavicích.

Bironovi se podařilo vzlétnout bez nehody, protože měl víc štěstí

než rozumu. Křižník Nelítostný reagoval na řízení mnohem citlivěji,

než Biron předpokládal. Na Zemi několikrát startoval i přistával se

starými a těžkopádnými koráby, které byly udržovány v provozu pou-

ze pro potřeby studentů. Byly to mírné a velmi, velmi unavené lodě,

jež se zvedaly s obrovskou námahou a neuvěřitelně pomalu šplhaly

atmosférou do kosmu.

Nelítostný naopak odstartoval hbitě a vymrštil se vzhůru tak

prudce, že se ihned zapnuly brzdicí motory a rozkmitaly loď. Biron

vypadl z pilotního křesla a narazil si rameno. Artemisie a Gillbret,

kteří se s opatrností nezkušených připoutali, utržili jen pohmožděniny

od bezpečnostních pásů. Spoutaný tyrantský pilot ležel přitisknutý ke

zdi, prudce trhal pouty a v jednom kuse nadával.

Biron se nejistě postavil na nohy, nakopl vězně, aby ho umlčel,

chytil se zábradlí a krok za krokem se odbelhal zpátky na své místo.

Brzdící impulsy mezitím snížily narůstající rychlost na snesitelný stu-

peň.

Vletěli do horních vrstev rhodijské atmosféry. Obloha měla tem-

ně fialovou barvu. Trup křižníku se natolik rozpálil třením vzduchu,

že to bylo poznat až v pilotní kabině.

Trvalo hodinu, než se Bironovi povedlo dostat loď na oběžnou

dráhu kolem Rhodie, protože se mu nedařil výpočet rychlosti potřebné

k překonám planetární gravitace. Nakonec na to přišel zkusmo. Ma-

lými změnami tahu měnil rychlost a pozoroval přístroj, který ukazoval

vzdálenost od povrchu planety měřením intenzity gravitačního pole.

Naštěstí byl gravitometr nastaven na hmotnost a poloměr Rhodie, ale

bez řady experimentů by se to Bironovi nikdy nepovedlo. Konečně se

přístroj ustálil a po dobu dvou hodin nezaznamenal žádnou patrnou

- 78 -

odchylku, takže si Biron mohl dopřát trochu odpočinku.

Artemisie poznamenala: „Nemáte zrovna citlivou ruku, pane ran-

čere.“

„Ale letím, má paní,“ oplatil jí Biron. „Pokud to dokážete lépe,

můžete to zkusit, ale já nejdřív vystoupím.“

„Klid, prosím, zachovejte klid,“ řekl Gillbret. „Loď je příliš malá,

není tu místo na špičkování. A protože budeme v této poskakující cele

namačkáni nepříjemně blízko sebe zřejmě nepříjemně dlouho, hoďme

přes palubu všechna formální oslovení. Říkejme si prostě jmény. Já

jsem Gillbret, ty Biron a tohle je Artemisie... Proč vlastně nevyužiješ služeb našeho tyrantského přítele, Birone?“

Spoutanému pilotovi bleskla v očích nenávist. Biron Gillbretovi

odpověděl: „V žádném případe mu nemůžeme věřit. Důvěřujte mně.

Už jsem si řízení trochu osvojil, a bude to ještě lepší, jen co si na loď zvyknu. Způsobil jsem vám snad nějaká zranění?“ Jeho vlastní bolest

v rameni ho znervózňovala.

„Co s tím pilotem tedy uděláme?“ zajímal se Gillbret.

„Nechci ho chladnokrevně zabít,“ řekl Biron, „stejně by nám to

nepomohlo, jen by to Tyranty ještě víc rozzuřilo. Zabít někoho z nad-

řazené rasy je neodpustitelný hřích.“

„Máme nějakou jinou možnost?“

„Vysadíme ho.“

„No dobře. Ale kde?“

„Na Rhodii.“

„Cože?“

„Je to jediné místo, kde nás nebudou hledat. A stejně budeme

muset brzy přistát.“

„Proč chceš hned přistávat?“

„Tahle loď patří komisaři, který ji používá především na cesty

kolem planety. Není na let vesmírem dostatečně vybavena. Než ně-

kam vyrazíme, musíme mít v pořádku zásoby, především dost vody a

potravin.“

„To je velmi prozíravé,“ souhlasila Artemisie. „Mně by to nena-

padlo, Birone.“

Biron naznačil odmítavé gesto, nicméně se cítil potěšen.

Poprvé ho tato půvabná dívka oslovila křestním jménem. Když

- 79 -

chtěla, dokázala být docela příjemná.

Gillbret řekl: „Jenže pilot o nás okamžitě podá zprávu tyrantské-

mu velení.“

„Nemyslím si,“ odpověděl Biron, „že to bude okamžitě.

Zaprvé, na Rhodii jsou opuštěná místa, nemusíme ho přece vysa-

dit rovnou uprostřed vojenské posádky. Kromě toho se třeba nebude

chtít spojit se svými nadřízenými tak rychle, jak by se snad zdálo...

Řekni nám, Tyrante, co se stane vojákovi, kterému ukradnou křižník

khanova komisaře rovnou pod rukama?“

Vězeň neodpověděl. Pouze stiskl rty, až mu zbělely. Biron by ne-

chtěl být ve vojákově kůži ani za nic na světě. Z čeho mohl být obvi-

něn? Nečekal přece zradu od členů rhodijské královské rodiny! Nikdo

sice nesměl vstoupit na palubu bez svolení velícího důstojníka, i kdy-

by to byl sám direktor Rhodie, ale než se pilot vzpamatoval, mířily do

středu jeho hrudi troje nervové důtky.

Avšak ani potom se jen tak lehce nevzdal, zneškodnil ho až malý

energetický výboj. Přesto by byl postaven před vojenský soud a shle-

dán vinným, o tom Biron nepochyboval. Tím méně voják sám.

*

O dva dny později přistáli na okraji Jižního města. Vybrali je

schválně, protože leželo daleko od hlavních rhodijských středisek.

Předcházelo tomu vylodění tyrantského pilota, jehož připoutali do

repulzní jednotky, která se snesla asi padesát mil od nejbližšího měs-

tečka směrem na sever.

Přistání na opuštěné pláži se Bironovi podařilo, bylo jen trochu

nejisté. Potom šel obstarat vše potřebné, protože pravděpodobnost, že

ho někdo pozná, byla minimální. Rhodijské peníze, které Gillbret na-

šel po kapsách, sotva stačily na základní potřeby, protože jejich znač-

nou část Biron vyplýtval na koupi malého vozíku, na němž zásoby

přepravil.

„Nemusel jste tolik utrácet za tu nechutnou tyrantskou kaši,“

postěžovala si Artemisie.

„Nic jiného se nedalo dělat,“ odsekl naštvaně Biron. „Pro vás je

to jen nechutná kaše, ale je velmi výživná a poslouží nám mnohem

lépe než cokoli jiného.“

- 80 -

Z cesty do města a zpátky byl unavený a znechucený. Podstoupil

také značné riziko, protože jiný než tyrantský obchod nenašel. Teď

očekával trošičku vděku.

Musel koupit kaši, neboť neměl jinou možnost. Zásobování ty-

rantské armády bylo přizpůsobeno velikosti lodí, které nebyly vyba-

veny zvláštními skladišti a mrazírnami. Vojáci používali standardní

potravinový koncentrát obsahující všechny potřebné kalorie, vitaminy

a další složky potravy, který zabral jen dvacetinu objemu běžných

potravin a mohl být libovolně skladován v podobě balených cihel.

„Chutná to příšerně,“ postěžovala si Artemisie.

„Na to si zvyknete, princezno,“ pravil Biron a napodobil její zne-

chucenou grimasu tak věrně, že se začervenala a odvrátila.

Biron věděl, že jí vadí nedostatek soukromí a vše, co s tím souvi-

sí. Nebyla to pouze otázka jednotvárného jídelníčku, ale šlo především

o to, že neměli oddělené kabiny. Strojovna, skladiště a pilotní kabina

zabíraly většinu lodi. Malá kabinka se dvěma řadami postelí po třech

nad sebou byla jedinou obytnou místností. Není to koneckonců žádná

výletní jachta, pomyslel si Biron, ale válečná loď.

Znamenalo to, že se tam mačkali jako sardinky. Artemisie si bude

muset zvyknout na skutečnost, že na palubě nejsou žádná zrcadla ani

koupelna a že ona sama bude muset nosit stále stejné šaty.

Biron měl dojem, že pro ni už udělal dost a že jí ustoupil v mnoha

věcech. Proč nemůže být příjemnější a občas se usmát? Měla hezký

úsměv. Musel si přiznat, že dokáže být docela milá. Až na ty její nála-

dy...

Ale proč ztrácet čas tím, že bude myslet jen na ni?

Největší problémy měli s vodou. Na pouštní planetě Tyrant byla

voda vzácností, lidé ji platili zlatem. Proto nebyla na palubách lodí

používána na mytí; vojáci se myli a prali si své prádlo až po přistání

na základnách. Trocha špíny a potu jim nesměla vadit, neboť při del-

ších cestách stačil obsah nádrže sotva na pití. Vodu totiž nelze

koncentrovat ani dehydrovat, ale musí se transponovat v plném

objemu. Sušené potraviny celý problém ještě více komplikovaly.

Na palubě byly sice zabudovány recyklační přístroje pro opětov-

né použití vody vyloučené lidským tělem, ale Biron neměl o tomhle

chemickém procesu žádné vědomosti. Když se napil a uvědomil si,

- 81 -

odkud tekutina pochází, udělalo se mu nevolno, proto přepnul zařízení

tak, aby odpadní produkty byly ihned likvidovány.

Druhý start byl v porovnání s předchozím bravurní ukázkou do-

konalosti. Po startu trávil Biron čas tím, že si hrál s řízením. Ovládací pult připomínal řídicí panely lodí, které pilotoval na Zemi, pouze

vzdáleně. Byl malý, kompaktní a účelný. Jak Biron postupně přicházel

na význam jednotlivých spínačů a ciferníků, zaznamenával si to na

proužky metalenu, které pak lepil na příslušná místa.

Když Gillbret vstoupil do pilotní kabiny, Biron se ohlédl přes ra-

meno: „Vyřiďte laskavě Artemisii, že si tady udělám lůžko. Měl byste

se zařídit podobně, aby měla kabinu sama pro sebe.“

A tiše dodal: „Ta malá rozmazlená princeznička.“

„Však i ty máš svoje mouchy, Birone,“ odvětil Gillbret s úsmě-

vem. „Nezapomeň, na jaký život je zvyklá.“

„Nezapomínám na to - a co má být? Na jaký život si myslíš, že

jsem zvyklý já? Nenarodil jsem se někde na vystrkově v pásu asteroi-

dů, ale na největším ranči Nefelosu. Umím se však přizpůsobit situaci.

Do kosmu, nemohu koráb zvětšit. Vejde se sem sotva tolik potravin a

vody, kolik potřebujeme. S tím, že tady není detergentová sprcha, nic

nenadělám. Pořád na mě útočí, jako kdybych loď postavil já!“

Ulevilo se mu, že mohl křičet na Gillbreta. Ulevilo by se mu,

kdyby mohl křičet na kohokoli.

Otevřely se dveře a v nich stanula Artemisie. Mrazivě řekla: „Ne-

chala bych toho řvaní, pane Farrille. Je vás slyšet po celé lodi.“

„To mi nevadí. Ale pokud vám vadí tato loď..., nezapomeňte, že

kdyby se váš otec nesnažil mě zabít a vás vdát, ani jeden z nás by tady nebyl!“

„Nemluvte tak o mém otci!“

„Budu mluvit, o kom se mi zachce a jak se mi zachce.“

Gillbret si přitiskl dlaně na uši. „Prosím vás!“

Svým gestem na chvíli hádku přerušil, proto rychle pokračoval:

„Neměli bychom raději mluvit o cíli naší cesty? Je jasné, že čím dřív

budeme někde jinde a mimo tuto loď, tím lépe pro nás.“

„Souhlasím s vámi, Gille,“ uznal Biron. „Hlavně ať jsme někde,

kde nebudu muset poslouchat její řeči. Žena na lodi, do kosmu!“

Artemisie ho ignorovala a oslovila pouze Gillbreta: „Proč nezmi-

- 82 -

zíme z oblasti Nebuly?“

„Nevím jak vy,“ ozval se rychle Biron, „ale já musím dostat na-

zpět svůj ranč a udělat něco s vraždou mého otce. Já zůstanu v Krá-

lovstvích.“

„Nemyslela jsem odletět navždy. Jen do té doby, než po nás pře-

stanou usilovně pátrat. Nevím, nač svůj ranč potřebujete. Nedostanete

ho zpátky, dokud se tyrantské impérium nerozpadne, ale vaší záslu-

hou, obávám se, k tomu dojít nemůže.“

„Do mých plánů vám nic není, to je pouze moje věc.“

„Mohl bych něco navrhnout?“ zeptal se mírně Gillbret a odmlčel

se, dokud nedostal souhlas. „Mám nápad, kam bychom mohli letět a

co přesně bychom měli udělat, abychom pomohli zničit impérium, jak

Arta naznačila.“

„A jak to chcete udělat?“ zeptal se Biron posměšně.

Gillbret se usmál: „Drahý chlapče, tvůj postoj je velice zábavný.

Cožpak mi nevěříš? Díváš se na mě jako na bláznivého dědka. Ale -

nedostal jsem tě snad z paláce?“

„Dostal,“ uznal Biron. „A strašně rád si vás poslechnu.“

„Tak tedy poslouchej. Přes dvacet let čekám na příležitost, abych

se dostal pryč. Kdybych byl řadový občan, mohl bych to udělat už

dávno, jenže jsem byl pro svůj prokletý původ stále na očích veřejnos-

ti. Ale na druhé straně, nebýt toho, že jsem se narodil jako Hinriad,

nebyl bych se zúčastnil korunovace současného khana z Tyrantu a

neodhalil bych tajemství, které tohoto khana jednoho dne zničí.“

„Pokračujte,“ řekl Biron.

„Cestovali jsme z Rhodie na Tyrant jejich válečnou lodí a pocho-

pitelně se jí i vraceli. Byla to stejná loď jako tahle, ale poněkud větší.

Cesta byla klidná a pobyt na Tyrantu byl svým způsobem zábavný, ale

proběhl rovněž bez zvláštních událostí. Na zpáteční cestě jsme se však

srazili s meteoritem.“

„Cože?“

Gillbret zvedl ruku: „Vím velice dobře, jak je takový případ vý-

jimečný. Výskyt meteoritů v mezihvězdném prostoru je tak malý, že

pravděpodobnost srážky je zanedbatelná, ale stává se to. Samozřejmě

že každý meteorit, s kterým se loď srazí, i kdyby měl velikost špendlí-

kové hlavičky, může proděravět jakýkoli trup, kromě opancéřovaných

- 83 -

korábů.“

„Hybnost tělesa je dána součinem jeho hmotnosti a rychlosti,“

přikývl Biron. „Rychlost v tomto případě nahrazuje malou hmotnost.“

Odříkal to mrzutě jako u zkoušky, ale přistihl se, že po očku pozoruje

Artemisiinu tvář.

Artemisie se posadila do křesla vedle Gillbreta. Bironovi připada-

la z profilu velmi krásná, i když už neměla tak upravené vlasy jako v

paláci na Rhodii. Neměla na sobě horní díl kostýmu, ale její bílá blůz-

ka byla stále ještě jakoby nadýchaná a nepomačkána i po dvou dnech.

Divil se, jak se jí to podařilo.

Tato cesta, uvažoval, by mohla být skvělá a mohli bychom si

báječně užít, jen kdyby se uměla chovat. Potíž je asi v tom, že se jí

nikdo náležitě nevěnoval, ani její otec, a proto si zvykla dělat všechno po svém. Kdyby se narodila jako obyčejná dívka, bylo by z ní

roztomilé stvoření...

Začal snít o tom, že je to právě on, kdo usměrňuje její chování,

kdo ji... Vtom otočila hlavu a podívala se mu chladně do očí. Biron

uhnul pohledem a soustředil svou pozornost na Gillbreta.

„Nemám nejmenší tušení, proč ochranný štít selhal. Je to jedna z

těch otázek, na které člověk nikdy nedostane odpověď, ale prostě se-

lhal. Nicméně meteorit, který nebyl větší než oblázek, proděravěl loď

přesně uprostřed přídě, a jak pronikal trupem, jeho rychlost se zpoma-

lila natolik, že už neměl dost energie prorazit si cestu ven. Vlétl do

pilotní kabiny, kde ve zlomku vteřiny napáchal nenapravitelné škody,

nemluvě o tom, že oba členy posádky zabil. Naštěstí jsem tam v té

době nebyl...

Uslyšel jsem kovové zadunění a hrůzný výkřik. Když jsem době-

hl na příď, všude byla krev... Na další události si vzpomínám pouze

mlhavě, přestože jsem je v nočních můrách prožíval ještě celá léta.

Svist unikajícího vzduchu mě upozornil na otvor ve stěně, na kte-

rý jsem rychle přiložil jakýsi kovový disk. Tlak vzduchu otvor dobře

utěsnil. Na podlaze jsem našel ležet vesmírný kámen, který se po úde-

ru montážním klíčem rozpadl a okamžitě pokryl námrazou, neboť v

sobě dosud skrýval mráz kosmu. To mne přivedlo na myšlenku, abych

kolem zápěstí obou mrtvol uvázal šňůru, kterou jsem připevnil k vleč-

nému magnetu. Vyhodil jsem je pak přechodovou komorou. Magnet

- 84 -

se přichytil k lodnímu plášti, takže zmrazená těla letěla s námi. Věděl jsem, že je budu muset před přistáním nějak vtáhnout dovnitř, abych

je mohl na Rhodii předložit jako důkaz, že je zabil meteorit, ale zatím jsem si nelámal hlavu jak.

Nejprve jsem se potřeboval vrátit. Byl jsem bezmocný, vůbec

jsem si nevěděl rady s řízením, dokonce jsem ani neuměl zapojit subé-

terický komunikační systém vysílající SOS. Musel jsem tedy nechat

koráb letět dál.“

„Ale to jste přece udělat nemohl,“ odporoval Biron. Říkal si, zda

si to všechno Gillbret pouze nevymýšlí, ať už z jakýchkoli důvodů.

„Musely se vám podařit skoky hyperprostorem, jinak byste tu s námi

nebyl.“

„Tyrantský koráb, pokud je správně naprogramován, dělá potřeb-

né skoky naprosto automaticky.“

Biron jen nevěřícně zíral. Považuje ho Gillbret za hlupáka? „To si

vymýšlíte,“ vyhrkl.

„V žádném případě, mladíku. Je to jeden z těch jejich prokletých

vojenských vynálezů, s jejichž pomocí vyhráli války. Nepodrobili si

přece tolik planetárních systémů se stonásobnou převahou obyvatel a

zdrojů tím, že s nimi hráli kuličky. Likvidovali sice naše světy jeden

po druhém a dovedně využívali služeb zrádců z našich vlastních řad,

ale měli výraznou vojenskou převahu. Jejich taktika byla lepší, zejmé-

na díky automatickému skoku, který představoval obrovské možnosti

manévrování a umožňoval mnohem propracovanější bitevní plány,

než jaké jsme byli schopni vypracovat my.

Technika automatického skoku patří mezi jejich nejpřísněji stře-

žená tajemství. Sám jsem se o ní dozvěděl, až když jsem uvízl na Pi-

javici, jak se loď jmenovala - Tyranti totiž mají příšerný zlozvyk na-

zývat své koráby odpudivými názvy, ale i to může být dobrá psycho-

logická zbraň - a viděl jsem na vlastní oči, jak loď udělala skok, aniž by se lidská ruka dotkla řízení.“

„Chcete tím říct, že to tahle loď taky dokáže?“

„Nevím. Ale nepřekvapilo by mě to.“

Biron se otočil k ovládacímu panelu. Stále ještě tam zbývala

spousta spínačů, o jejichž funkcích nic nevěděl; nevadí, dozví se to

později.

- 85 -

Otočil se zpátky ke Gillbretovi. „A ta loď vás automaticky

přivezla domů?“

„Nepřivezla. Meteorit poškodil i ovládací pult, ciferníky byly

rozbité, kryt potlučený a promáčknutý. Nedalo se poznat, jak byly

přístroje předtím nastaveny, ale rozhodně nějak nastaveny být musely,

přestože mě loď nepřivezla na Rhodii.

Po skoku začala zpomalovat a já doufal, že cesta skončila. Měl

jsem štěstí. Nedokázal jsem sice říci, kde jsem, ale podařilo se mi na-

točit teleskop tak, že jsem na obrazovce uviděl planetu, která se na-

jednou začala zvětšovat, jak k ní loď zamířila.

Bylo by příliš naivní doufat, že loď jde na přistání, nejspíš by

proletěla kolem ve vzdálenosti mnoha milionů mil, ale bylo to dost

blízko na to, abych použil obyčejné rádio. Teprve později, až tohle

všechno skončilo, jsem se začal zabývat elektronikou. Rozhodl jsem

se totiž, že už víckrát nesmím zůstat tak bezmocný a bezradný jako

tehdy. Bezradnost je jednou z věcí, které nejsou vůbec zábavné.“

„Takže jste použil rádio,“ připomněl mu Biron.

Gillbret pokračoval: „A zachytili mě.“

„Kdo?“

„Lidé z té planety. Byla obydlená.“

„Další šťastná náhoda. Co to bylo za planetu?“

„Nevím.“

„Copak ti to neřekli?“

„Zábavné, že? Ne, neřekli. Ale protože věděli, že je to tyrantská

loď, muselo to být někde v Královstvích Nebuly! Poznali koráb na

první pohled a málem ho zničili, než jsem je stačil přesvědčit, že jsem jediná živá duše na palubě.“

Biron si položil ruce na kolena a začal si je mnout. „Zadržte, to-

mu nerozumím. Není právě tohle nejlepší důkaz, že ten svět nebyl v

Královstvích Nebuly, ale někde jinde, jestliže chtěli zničit tyrantskou loď?“

„Do Galaxie, ne!“ Gillbretovi zářily oči a samým nadšením se mu

zvýšil hlas. „Bylo to v Královstvích. Vzali mě dolů - to byl ale svět!

Podle rozličných dialektů tam museli být lidé snad ze všech koutů

Království! Vůbec se Tyrantů nebáli, protože vyráběli obrovské

množství zbraní, ale z vesmíru planeta vypadala jako upadající země-

- 86 -

dělský svět, protože život kypěl pod zemí. Někde v Královstvích,

mládenče, někde v Královstvích a nikde jinde existuje planeta, která

se Tyrantů nebojí a zřejmě se je chystá zničit - aspoň podle toho, co

jsem viděl - jako málem zničili mou loď, kdyby byla posádka naživu.“

Biron ucítil, jak mu tluče srdce. Chtěl tomu uvěřit. Aspoň na

chvíli.

Koneckonců... proč ne? Možné to je. Možná, snad... ?

- 87 -

11. SLOŽITÉ VÝPOČTY

Potom se ho znovu zmocnily pochybnosti. Co když... Možná...

ne!

Biron se zeptal: „Jak jste se o jejich výrobě zbraní dozvěděl? Jak

dlouho jste tam byl? Co jste tam viděl?“

Gillbret začínal jevit známky netrpělivosti. „Nic takového jsem

neviděl, protože vůbec neměli v úmyslu něco mi ukázat.“ Potlačil ne-

vrlost. „Podívej, stalo se to takhle: Když mě vytáhli z lodi, byl jsem ve špatném stavu. Měl jsem takový strach, že jsem ani nejedl - je to

hrozné, zůstat v lodi sám - a vypadal jsem hůř, než jak jsem se ve sku-

tečnosti cítil, ačkoli jsem se cítil hodně zle.

Myslím, že měli větší zájem o loď než o mě, i když jsem jim řekl,

kdo jsem, protože dostali příležitost prostudovat si ukázku tyrantského kosmického inženýrství. Dopravili mě někam, kde to vypadalo jako v

nemocnici.“

„A cos tam viděl, strýčku?“ zeptala se Artemisie.

Biron se podivil: „Copak vám o tom dosud nikdy nevyprávěl?“

„Ne,“ odpověděla stručně.

„Dosud nikomu jsem o tom nevyprávěl,“ řekl Gillbret. „Vzali mě

tedy do nemocnice. Vezli mne kolem laboratoří vybavených podiv-

nými přístroji, jimž podobné na Rhodii nenajdeš. I jejich technika

zpracování kovů musela být dokonalá, protože ty lodě, které mě zaja-

ly, nepřipomínaly nic, co jsem kdy viděl a o čem jsem kdy slyšel.

Od té chvíle jsem už nepochyboval. Myslel jsem na ně jako na

svůj povstalecký svět. Vím, že jednoho dne vyšlou mohutné flotily a

zaútočí na Tyranty. A že také vyzvou utlačované planety, aby se k

povstání připojily. Rok za rokem jsem čekal, že se to stane, ale záro-

veň jsem si přál, aby to nebylo příliš brzy, protože jsem doufal, že se mi podaří uprchnout, abych se mohl po jejich boku zúčastnit rozhodujícího útoku. Nechtěl jsem, aby začali beze mne.“

Rozechvěle se zasmál: „Předpokládám, že by dost lidí pobavilo,

kdyby věděli, co se mi honí hlavou. Mou hlavou. Protože nad tím ni-

kdo nikdy moc nepřemýšlel.“

Biron zapochyboval: „To všechno se stalo před více než dvaceti

- 88 -

lety - a oni pořád ještě nezaútočili? Nikde se neobjevily žádné stopy

cizích korábů? Nedošlo k žádnému náhodnému střetnutí? A vy si po-

řád myslíte...“

„Ano, myslím,“ neudržel se Gillbret. „Dvacet let není na přípravu

povstání proti planetě, která vládne padesáti soustavám, příliš dlouho.

Byl jsem tam, když se teprve začínali připravovat, to vím. Celou tu

dobu, celých dvacet let pokračují v podzemních přípravách, zavrtávají

se pod povrch planety, kde vyvíjejí nové koráby a zbraně a připravují

další a další muže na rozhodný útok.

To jen v krvácích na videu okamžitě, jakmile se objeví hrdina,

povstane dost bojeschopných mužů, kteří si první den vymyslí něja-

kou novou zbraň, druhý den ji vyrobí a třetí den už ji používají v kos-

mickém měřítku. Jenže to všechno, Birone, ve skutečnosti vyžaduje

svůj čas. Skuteční povstalci se musí před akcí důkladně připravit, pro-

tože nebudou mít možnost zaútočit podruhé.

A že nedošlo k žádnému náhodnému střetnutí? Čas od času se

přece stane, že některé tyrantské křižníky zmizí a už nikdy se neobje-

ví. Vesmír je velký, řekneš, jednoduše se mohly ztratit. Ale co když je zajali povstalci? Vzpomeň si na případ Neúnavného přede dvěma ro-ky. Z lodi tenkrát ohlásili neznámý objekt, který byl tak blízko, že

stimuloval gravitometr, a od té doby se po nich vesmír slehl. Mohl to

být meteor, řekneš. Ale opravdu byl?

Hledání Neúnavného trvalo celé měsíce. Nikdy ho nenašli. Mys-

lím si, že v tom mají prsty povstalci, protože to byla nová loď, expe-

rimentální model. Něco přesně takového potřebovali.“

Biron se zeptal: „Když už jste tam přistál, proč jste tam nezů-

stal?“

„Myslíš, že jsem nechtěl? Ale nedali mi na vybranou. Na počátku

jsem byl v bezvědomí, které jsem předstíral i nadále, dokud to šlo, a

právě tehdy jsem se dozvěděl, že byli teprve na začátku. Nemohli si

dovolit, aby je někdo našel. Věděli, že jsem Gillbret z Hinriadů, i kdybych jim nic neřekl, neboť na lodi bylo dost průkazných materiálů.

Věděli, že nevrátím-li se na Rhodii, bude vyhlášeno pátrání, které jen

tak neskončí. To nemohli riskovat. Proto mne dopravili domů.“

„Cože!“ vykřikl Biron. „To přece bylo mnohem větší riziko! Jak

se jim to mohlo podařit?“

- 89 -

„To nevím.“ Gillbret si hubenými prsty prohrábl prošedivělé vla-

sy a v jeho očích bylo vidět, že marně prohledává nejzapadlejší kouty

své paměti. „Nejspíš mě uspali. Vůbec nic si nepamatuji. Od určitého

místa nevím nic. Když jsem otevřel oči, byl jsem zpátky v Pijavici

blízko Rhodie.“

„Ti dva mrtví byli pořád uvázáni k vlečným magnetům? Copak je

povstalci neodstranili?“ zeptal se Biron.

„Nevím, co udělali, ale byli tam.“

„Existuje nějaký důkaz, že jste na planetě povstalců skutečně

byl?“

„Kromě mých vzpomínek... žádný.“

„Jak jste poznal, že jste blízko Rhodie?“

„Nepoznal jsem to, věděl jsem pouze, že jsem blízko nějaké pla-

nety. Prozradil mi to gravitometr. Použil jsem opět rádio a tentokrát

pro mě přilétla rhodijská loď. Tehdejšímu tyrantskému komisaři jsem

samozřejmě řekl jen o tom, jak zahynuli piloti. O planetě povstalců

jsem se nezmínil. Řekl jsem, že meteorit do nás narazil zrovna po po-

sledním skoku. Nechtěl jsem, aby se prozradilo, že vím o automatice

skoků.“

„Myslíte, že povstalci na tuto přednost tyrantských lodí přišli?

Řekl jste jim o ní?“

„Neřekl. Nebyla příležitost, ale nevím, co všechno sami objevili.“

Biron se díval na obrazovku. Kdyby soudil podle statického obra-

zu, jejich loď by se nepohybovala. Nelítostný však letěl rychlostí

deseti tisíc mil za hodinu -jenže co to je vůči obrovským vesmírným

vzdálenostem? Hvězdy byly jasné a nehybné. Měly v sobě něco, čím

člověka téměř hypnotizovaly.

Otázal se: „Kam tedy zamíříme? Mám tomu rozumět tak, že do

dnešního dne stále nevíte, kde ta planeta je?“

„Ale vím o někom, kdo by to vědět mohl. Ano, jsem si téměř jis-

tý,“ vydechl Gillbret dychtivě, „že to ví.“

„Kdo?“

„Autarch z Linganu.“

„Autarch?“ Biron se zamračil. „Z Linganu?“ Zdálo se mu, že to

jméno už slyšel, ale zapomněl souvislosti. „Proč právě on?“

„Lingan se dostal pod nadvládu Tyrantů jako poslední ze všech

- 90 -

Království, můžeme proto předpokládat, že dosud není poroben do té

míry jako ostatní. Copak to nedává smysl?“

„Částečně.“

„Dalším důvodem, proč si to myslím, je tvůj otec.“

„Můj otec?“ Biron na chvíli zapomněl, že jeho otec je mrtev. V

duchu ho uviděl plného života, ale hned se vzpamatoval; pocítil, jak

mu útroby sevřel chlad. „Co s tím má společného můj otec?“

„Získal jsem nějaké informace, když byl před šesti měsíci před-

volán ke dvoru. Odposlechl jsem jeho hovory s Hinrikem.“

„Ach, strýčku,“ řekla vyčítavě Artemisie.

„Ano, má drahá?“

„Neměls žádné právo odposlouchávat otcovy soukromé hovory.“

Gillbret pokrčil rameny: „Samozřejmě že ne, jenže to bylo zá-

bavné i užitečné.“

Biron je přerušil: „Počkat, počkat. Říkáte, že je to šest měsíců, co

byl otec na Rhodii?“ Zaplavila ho vlna rozrušení. „Mohl se dostat k

direktorově sbírce primitivismů? Říkal jste přece, že má velkou

knihovnu.“

„Řekl bych, že mohl. Knihovna Hinriadů je dost proslavená a ob-

vykle přístupná významným návštěvám, pokud mají zájem. Většinou

je to však nezajímá, ale tvůj otec byl výjimka - vzpomínám si na to

velice dobře, strávil v ní téměř celý den.“

To odpovídalo. Před půl rokem otec poprvé požádal Birona o

pomoc. „Předpokládám, že knihovnu dobře znáte.“

„Samozřejmě.“

„Mohlo by v ní být uloženo něco, z čeho by se dalo usoudit, že na

Zemi existuje vojensky velice cenný dokument?“ Na Gillbretově tváři

bylo vidět, že nechápe. Biron pokračoval: „Někdy během posledních

staletí prehistorické éry Země musel nějaký takový dokument existo-

vat. Mohu pouze říci, že si můj otec myslel, že je tou nejcennější a

současně nejnebezpečnější věcí v Galaxii. Měl jsem ji obstarat, ale

musel jsem opustit Zemi příliš brzy.“ Selhal mu hlas. „Stejně je už

mrtev.“

Ale Gillbret stále nechápal. „Nerozumím ti.“

„Otec se mi o tom poprvé zmínil právě před šesti měsíci. Musel

se něco dozvědět v rhodijské knihovně. Jestliže znáte knihovnu, ne-

- 91 -

můžete mi říct, nač vlastně přišel?“

Gillbret jen zavrtěl hlavou.

„Tak dobře, pokračujte, prosím.“

„Tvůj otec a můj bratranec hovořili o autarchovi z Linganu. Přes-

tože tvůj otec, Birone, volil slova velmi opatrně, bylo mi jasné, že

hlavou spiknutí je autarch. A když pak přijela výprava z Linganu s

autarchem v čele, řekl jsem mu o planetě povstalců.“

„Před chvílí jste tvrdil, že jste o tom nikomu neřekl,“ připomenul

Biron.

„S výjimkou autarcha. Musel jsem se dozvědět pravdu.“

„A dozvěděl jste se něco?“

„Skoro nic. Jenže musel být opatrný. Mohl mi věřit? Co kdybych

pracoval pro Tyranty... Jak to mohl vědět? Ale nezavřel přede mnou

tak úplně dveře. Je teď naší jedinou nadějí.“

„Skutečně?“ odvětil Biron. „Pak tedy vzhůru na Lingan! Tam,

nebo někam jinam.“

Zmínka o jeho otci ho sklíčila, na nic jiného už neměl myšlenky.

Ať je to tedy Lingan.

*

Vzhůru na Lingan! Řekne se to lehce, ale jak má člověk zamířit

loď na skvrnku světla vzdálenou třicet pět světelných let? Nebo dvě

stě bilionů mil, což je dvojka se čtrnácti nulami.

Při současné cestovní rychlosti Nelítostného deset tisíc mil za

hodinu by cesta trvala nejméně dva miliony roků.

Biron zoufale listoval ve Standardních galaktických efemeridách.

Byly tam podrobně uvedeny tisíce hvězd, z nichž každá byla defino-

vána třemi koordinátami. Ročenka obsahovala stovky stran čísel sym-

bolizovaných řeckými písmeny rhó, théta a fí.

První z nich je vzdálenost od středu Galaxie udaná v parsecích;

théta je úhlová odchylka mezi rovinou galaktické čočky a Standardní

galaktickou základnou, což je linie spojující střed Galaxie se Sluncem

planety Země; fí představuje úhlovou odchylku od osy kolmé k rovině

galaktické čočky; tyto dva poslední rozměry jsou uváděny v radiá-

nech. Za pomoci tří čísel tedy bylo možno k danému datu přesně najít

téměř jakoukoli hvězdu nacházející se v široširém vesmíru. Kromě její

- 92 -

polohy ve standardní den, pro který byly všechny údaje vypočítány,

musel pilot znát příslušný hvězdný pohyb, rychlost a směr. Tyto ko-

rekce byly sice malé, ale nutné, neboť milion mil je sice v mezihvězd-

ných propastech zanedbatelná vzdálenost, ale pro kosmickou loď je to

pěkný kousek cesty.

Biron samozřejmě nesměl opomenout vlastní polohu lodi. Vzdá-

lenost od Rhodie se dala zjistit z údajů gravitometru, nebo přesněji ze vzdálenosti od rhodijského slunce, protože hluboko ve vesmíru gravitační pole hvězdy pohlcovalo všechna pole svých planet. Mnohem

obtížnější bylo určení směru, kterým letěli, ve vztahu ke Standardní

galaktické základně. Biron musel najít dvě jiné známé hvězdy a z je-

jich zdánlivé polohy a známé vzdálenosti od rhodijského slunce teprve

mohl vypočítat jejich současnou polohu.

I když byly výsledky, k nimž dospěl, víceméně přibližné, Biron

věřil, že jsou pro tu chvíli dostatečně přesné. Protože vlastní polohu a polohu linganského slunce znal, zbývalo mu pouze nastavit tah hyperatomových motorů a patřičný směr.

Cítil se osamělý a nejistý. Ale nebál se. Výraz strach odmítal. Po-

někud nejistý však rozhodně byl, když pečlivě propočítával skok, na

který chtěl loď navést až za šest hodin, protože chtěl mít na kontrolu

výpočtů dostatek času. A snad si i chvilku zdřímne na lůžku, které si

už přichystal.

Artemisie a Gillbret již zřejmě spali ve své kabině. Říkal si, že

udělal dobře, chtěl-li být sám, ale když uslyšel tichý krok bosých no-

hou, zvedl dychtivě hlavu.

„Proč nespíte?“ zeptal se.

Artemisie zůstala stát ve dveřích, váhala. Nesměle se zeptala:

„Mohla bych na chvíli dál? Nebudu rušit?“

„Záleží na tom, co byste ráda.“

„Chtěla bych se usmířit.“

Vypadá příliš sklíčeně, pomyslel si podezřívavě Biron, ale pak se

ten pravý důvod dozvěděl: „Hrozně se bojím. Vy ne?“ řekla.

Chtěl odpovědět, že vůbec ne, ale neodvážil se. Statečně se

usmál. „Trochu.“

Jeho odpověď ji kupodivu uklidnila. Klekla si na podlahu vedle

Bironova křesla a zahleděla se na otevřené tlusté svazky ležící pod

- 93 -

obrazovkou s výpočty.

„Tolik knih...?“

„Bez nich by nemohli pilotovat loď.“

„A vy tomu všemu rozumíte?“

„Všemu ne, ale rád bych. Doufám, že tomu rozumím natolik,

abychom zvládli skok k Linganu.“

„Je to tak složité?“

„Ne, když člověk rozumí těmto číslům a má zkušenosti s řízením,

které já nemám. Mělo by se použít několika skoků, ale zkusím to

zvládnout jedním, protože tím snížím možné problémy na minimum, i

když to znamená plýtvat energií.“

Raději to neměl vyslovit. Bylo zbabělé ji zastrašovat, a kdyby se

opravdu začala bát a propadla panice, bylo by asi obtížné ji zvládnout.

To vše si zatím říkal jen pro sebe, ale potřeboval se s někým o své

pocity podělit.

Pokračoval: „Existují totiž věci, které bych měl vědět, ale které

neznám. Hustota hmoty mezi námi a Linganem mění kurz skoku, pro-

tože ovlivňuje zakřivení naší části vesmíru. Efemeridy - to je tahle

kniha - pojednávají o korekcích nutných pro určité typy běžných sko-

ků, podle nichž lze vypočítat vlastní korekce. Stane-li se však, že je v dosahu deseti světelných let nějaký supergigant, všechno je ztraceno.

Navíc nemám jistotu, jestli jsem dal do počítače přesná data.“

„Co se stane, jestliže jste se zmýlil?“

„Mohli bychom vstoupit do prostoru příliš blízko linganskému

slunci.“

Na chvíli se zamyslela, pak vyhrkla: „Ani nevíte, jak se mi ulevi-

lo.“

„Po tom, k čemu jsem se přiznal?“

„Ovšem. Na lůžku, když jsem si uvědomila tu prázdnotu kolem,

jsem se cítila bezmocná a ztracená. Teď vím, že někam míříme a že to

prázdno vlastně... ovládáme.“

Biron byl potěšen. „O tom, že bychom prázdno ovládali, sice nic

nevím -“

Přerušila ho: „Ale ano. Vím, že dokážete loď ovládat.“

A Biron najednou cítil, že opravdu dokáže.

Artemisie složila své dlouhé obnažené nohy pod sebe a usadila se

- 94 -

do vedlejšího křesla. Neuvědomovala si, že má na sobě jen tenkou

košilku, zatímco Biron si tento fakt uvědomoval velmi mocně.

Zaujatě pokračovala: „Víte, jak jsem tak odpočívala, měla jsem

velmi divný pocit. Jako bych se vznášela. A to mě vylekalo. Pokaždé,

když jsem se obrátila, vznesla jsem se do vzduchu, ale zase jsem se

pomalu snesla zpět, jako by mne přitáhla nějaká pružina.“

„Neležela jste náhodou na horním kavalci?“

„Ano, protože na spodním lůžku, kde má člověk nad hlavou jen

šest palců, jsem poněkud trpěla klaustrofobií.“

Biron se smál: „Potom je to jasné. Umělá gravitace je nejsilnější

u základny lodě, proto jste na horním kavalci vážila o takových dvacet

či třicet liber méně než na podlaze. Letěla jste někdy opravdu velkým

korábem?“

„Jednou. Když jsme vloni s tátou letěli navštívit Tyrant.“

„Na osobních lodích je zas gravitace nejsilnější směrem k ven-

kovnímu plášti, proto je tam podélná osa vždycky nahoře, ať se na-

cházíte na jakémkoli místě.“

„To musí stát spoustu energie, pane rančere, udržovat v chodu

umělou přitažlivost.“

„Dost na rozsvícení menšího města, má paní.“

„Nehrozí nám nebezpečí, že nám dojde palivo?“

„Nemusíte mít strach. Lodě jsou poháněny úplnou přeměnou

hmoty na energii. Palivo je to poslední, co nám může dojít. Nejprve se

třením opotřebuje venkovní plášť...“

Jak tak vedle něj seděla, všiml si, že už není nalíčená. Jak to asi

udělala, když měla k dispozici jen trošku pitné vody? Její krása tím

rozhodně neutrpěla, neboť čistá bílá pleť překvapivě kontrastovala s

černými vlasy a očima, z nichž vyzařovalo teplo.

Ticho se protahovalo. Vyhrkl: „Moc jste toho nenacestovala, to-

tiž... chci říct, že jste letěla osobní lodí jen jednou.“

Přikývla: „Jednou to úplně stačilo. Kdybychom nemuseli na Ty-

rant, ten oplzlý komorník by mě neviděl a vůbec... Nechci o tom mlu-

vit.“

Biron to přešel. Pokračoval: „Je obvyklé, že tak málo cestujete?“

„Bohužel ano. Otec je sice pořád na nějakých vládních návště-

vách, kde obyčejně jen pronese řeč, kterou mu napíše Aratap. Pokud

- 95 -

jde o nás ostatní, čím častěji zůstáváme v paláci, tím víc se to Tyran-

tům zamlouvá. Chudák Gillbret! Jen jednou se mu při korunovaci

Velkého khana, na níž zastupoval otce, podařilo opustit Rhodii. Od té

doby mu nedovolili vstoupit na žádnou loď.“

V očích měla smutek a bezmyšlenkovitě žmoulala konec Birono-

va rukávu. „Birone...“

„Ano, Arto?“ Trochu se zadrhl, ale vyslovil to.

„Myslíte, že to, co říkal strýček Gill, může být pravda? Nejsou to

jenom jeho iluze? Celé roky se zaobírá Tyranty, ale nikdy nebyl scho-

pen cokoli udělat, tedy kromě sestrojení špionážního paprsku, což je

dětinské, jak sám přiznává. Mohl si vymyslet takový sen, kterému

potom začal věřit. Rozumíte, já ho znám.“

„Možná. Ale na Lingan můžeme letět tak jako tak.“

Najednou si byli blíž. Mohl natáhnout ruku a dotknout se jí, držet

ji v náručí a líbat.

A také to udělal.

Přišlo to jako blesk z čistého nebe. Ještě před chvílí se bavili o

skocích, o gravitaci a Gillbretovi, a najednou mu ležela v náručí, pod-

dajná a hebká...

Nejprve se jí chtěl omluvit, ale když se zkusil odtáhnout, aby

mohl promluvit, neudělala nic, aby se mu vymanila, ale naopak - se

zavřenýma očima mu položila hlavu na ohnutou paži.

Neřekl tedy nic a znovu ji políbil. Pomalu a dlouze. Pochopil, že

to je to nejlepší, co může udělat.

Konečně pronesla trochu zasněně: „Nemáš hlad? Přinesu trochu

ohřátého koncentrátu. A kdyby sis chtěl zdřímnout, mohla bych tu za

tebe hlídat. A - a udělám asi lépe, když se obléknu.“

Otočila se, jako by už chtěla odejít. „Ten potravinový koncentrát

je docela chutný, když si na něj zvykneš. Díky za to, žes ho přinesl.“

Tímto gestem více než polibky se konečně usmířili.

Když o několik hodin později vešel Gillbret do pilotní kabiny,

nedal na sobě znát překvapení, že našel Birona a Artemisii v družném

rozhovoru. Nic nepoznamenal, přestože Biron držel jeho neteř kolem

pasu. Jenom ze zeptal: „Tak kdy proběhne skok, Birone?“

„Za půl hodiny.“

- 96 -

*

Půlhodina uplynula, přístroje byly nastaveny. Konverzace vázla,

až ztichla.

V čase nula se Biron zhluboka nadechl a přesunul ovládací páku

zleva doprava.

Nebylo to stejné jako na velkém osobním korábu. Nelítostný byl

mnohem menší, proto nebyl skok tak plynulý. Na zlomek vteřiny vše

zakolísalo. Bironovi se zatočila hlava.

A pak se všechno zase pevně ustálilo.

Hvězdy na obrazovce se změnily. Biron otáčel lodí, takže každá

hvězda opisovala na obrazovce oblouk, až se konečně objevila jedna,

jasně bílá, větší než pouhý bod. Připomínala kuličku, hořící prachové

zrnko. Biron na ni zaměřil teleskop, stabilizoval loď a současně zapo-

jil spektrometr.

Opět se podíval do Efemerid a vyhledal sloupec nadepsaný Spek-

trální charakteristika. Pak se zvedl z pilotního křesla, protáhl se a řekl:

„Je to pořád ještě daleko. Budeme tam muset loď dostrkat. Nicméně,

Lingan je právě před námi.“

Byl to první skok, který kdy provedl, a podařil se.

- 97 -

12. AUTARCH PŘICHÁZÍ

Autarch z Linganu se hluboce zamyslel. Byl znepokojen, ale na

jeho chladné, kamenné tváři se nepohnul ani sval. „Tak tys čekal osm-

ačtyřicet hodin, než jsi mi to oznámil,“ řekl.

Rizzett se odvážil namítnout: „Nebyl důvod ke spěchu. Kdyby-

chom vás pokaždé okamžitě informovali o všech problémech, váš

život by se stal nesnesitelný. Říkám vám to až teď, protože to je pode-

zřelé, a v našem postavení si nic podezřelého nemůžeme dovolit.“

„Zopakuj mi to.“ Autarch si opřel nohy o rozšiřující se okenní pa-

rapet a zamyšleně se zadíval ven. „Rád si to ještě jednou vyslechnu.“

Okno samo o sobě představovalo největší zvláštnost linganské ar-

chitektury. Bylo poměrně malé, zasazené do pět stop hlubokého, mír-

ně se zužujícího výklenku, a přestože sklo bylo tlusté, bylo naprosto

průzračné a zakřivením připomínalo konvexní čočku, takže když se

jím člověk díval ven, uviděl miniaturní panorama.

Výhled z každého okna autarchova hradu zabíral polovinu hori-

zontu od zenitu až po nadir. Na okrajích se obraz zřetelně zmenšoval a

zakřivoval, což propůjčovalo všemu, na co člověk pohlédl, nepřiroze-

nou atmosféru. Člověk si na ten výhled tak zvykl, že když okno ote-

vřel, překvapilo ho, jak je město veliké.

Právě v tuto chvíli poloha slunce způsobila, že by se čočkovité

sklo stalo ohniskem nesnesitelného tepla a světla, proto se okna auto-

maticky rozostřila a zneprůhledněla.

Teorii, že architektura světa je odrazem toho, jaké má planeta v

Galaxii místo, určitě potvrzuje Lingan a jeho okna. I Lingan byl malý,

avšak - stejně jako okna — poskytoval panoramatický rozhled. Byl to

planetární stát v té části Galaxie, která už měla za sebou etapu bouřli-vého ekonomického a politického vývoje. Zatímco mnohá politická

seskupení tvořilo více slunečních soustav, Lingan zůstal tím, čím po

celá staletí byl — samostatným civilizovaným světem. Což mu ovšem

nezabránilo v tom, aby se stal bohatým. Vlastně bylo téměř ne-

myslitelné, že by Lingan mohl být něčím jiným.

Lze jen těžko odhadnout, který svět bude mít v budoucnu tak ide-

ální polohu, aby ho nově zřízené trasy kosmických skoků mohly vyu-

- 98 -

žít pro mezipřistání, nebo aby ho z úsporného hlediska k přistání pou-

žít musely. Hodně záleží na vývoji té které oblasti kosmu, na rozmís-

tění přirozeně obyvatelných planet a pořadí, v jakém jsou osídlovány a

jaký mají ekonomický systém.

Rozhodujícím mezníkem v historii Linganu bylo, že objevil svou

vlastní hodnotu velmi brzy.

Je nesmírně důležité umět využít strategicky výhodné polohy.

Lingan začal obsazovat malé planetoidy, které si vybral, i když neo-

plývaly surovinami a ani nedokázaly uživit větší populaci, pouze pro-

to, aby si udržel obchodní monopol. Na neúrodných skalách postavil

servisní stanice se vším, co mohly lodě potřebovat - od výměny hy-

peratomového pohonu až po archivy filmoknih. Ze stanic vyrostla

velká obchodní centra. Ze všech Království Nebuly sem proudily ne-

rosty, obilí, dřevo, hovězí maso a kožešiny; z Vnitřních světů stroje,

různé přístroje a léčiva. Výrobky všeho druhu tvořily hotovou zápla-

vu.

A jako skrze svá okna pohlížel nepatrný, nicméně dobře prospe-

rující Lingan na celou Galaxii.

Autarch řekl, aniž se otočil: „Začni vysvětlením, kde se poštovní

loď setkala s tím křižníkem poprvé?“

Rizzett odpověděl: „Necelých sto tisíc mil od Linganu. Na přes-

ných souřadnicích nezáleží. Od té doby jsou sledováni. Jde však pře-

devším o to, že i pak zůstal tyrantský křižník na oběžné dráze plane-

ty.“

„Jako kdyby neměl v úmyslu přistát, ale spíše na něco čekal?“

„Ano, přesně tak.“

„Jak dlouho tam čekají?“

„Bohužel nevíme. Nikdo jiný je dřív nezpozoroval. Důkladně

jsem to prošetřil.“

„Dobrá,“ řekl autarch. „Nechme to teď stranou. Zastavili však

poštovní loď, což je zasahování do pravomocí pošty a porušení našich

asociačních dohod s Tyrantem.“

„Pochybuji, že to jsou Tyranti. Chovají se nejistě a připomínají

spíš psance či ztroskotance...“

„Třeba právě tohle potřebují - abychom uvěřili, že jimi jsou.“

„Požádali, aby byla tato zpráva doručena přímo vám. Nic víc.“

- 99 -

„Přímo autarchovi? A do poštovní lodi ani na chvíli nevstoupili?“

„Kontakt proběhl jen prostřednictvím komunikačních prostředků.

Poštovní pouzdro vystřelili přes dvě míle prázdného prostoru a loď je

zachytila do sítě.“

„Byl kontakt vizuální, nebo jen zvukový?“

„Vizuální. Máme popis mladého muže poněkud aristokratického

vystupování.“

Autarch pomalu sevřel pěst. „Opravdu? A nikdo nepořídil jeho

záznam? To byla chyba.“

„Kapitán poštovní lodi neměl důvod předpokládat, že by to moh-

lo být důležité. Rozumíte tomu?“

Autarch nechal otázku bez odpovědi. „A tohle je ten vzkaz?“

„Přesně tak. Skládá se pouze z jediného slova, které bylo určeno

přímo do vašich rukou. Samozřejmě jsme se do pouzdra podívali, ne-

boť mohlo obsahovat cokoli jiného, třeba radiační bombu. Tímto způ-

sobem už bylo zabito několik lidí.“

Autarch přikývl. „Ano, dokonce i autarchů.“

Rizzett pokračoval: „To slovo zní - Gillbret. Jen Gillbret.“

Autarch navenek zachoval netečný klid, i když začal pociťovat

známky vzrušení, což se mu nelíbilo, stejně jako cokoli jiného, co by

ho omezovalo. To by se nelíbilo žádnému autarchovi. On sám nebyl -

krom přírodních zákonů ovšem - omezován ničím. Aspoň na Linganu

ne.

Na Linganu nevládli autarchové odjakživa, nýbrž jim předcházely

dynastie obchodní šlechty. Prvním aristokratickým rodům, které osíd-

lily servisní stanice, nepatřily zrovna velké rozlohy půdy, protože na

asteroidech jí mnoho nebylo; proto neměly rovnoprávné společenské

postavení s rančery nebo statkáři z okolních světů. Ale měly dost kon-

vertibilní měny, a tak si mohly rančery a statkáře koupit, což také ob-

čas dělaly.

Důsledky, které z toho vyplývaly, trpěla především planeta sama.

Rovnováha moci oscilovala od rodu k rodu. V exilu se střídaly různé

politické skupiny, intriky a palácové revoluce byly na denním pořád-

ku. Jestliže Rhodie byla vrcholem stability a systematického vývoje,

Lingan byl naopak příkladem nestálostí a nepořádku. Nestálý jako

Lingan, říkalo se.

- 100 -

Při zpětném ohlédnutí to ani jinak nemohlo dopadnout. Zatímco

se okolní planetární státy sdružily do unie a jejich moc vzrůstala, ob-

čanské nepokoje na Linganu zničily jeho prosperitu. Nakonec bylo

obyvatelstvo nakloněno myšlence vyměnit cokoli za cokoli jiného, jen

když bude nastolen pořádek. A tak vyměnili plutokracii za diktaturu a

ztratili něco ze své svobody, ale diktátor aspoň udržoval tolik potřeb-

nou rovnováhu mezi obyčejnými občany a bohatými obchodníky.

Pod vládou autarchů Lingan zbohatl. Ani Tyranti, kteří na planetu

zaútočili před třiceti lety, tedy právě v době, kdy vláda autarchů vr-

cholila, neuspěli. Nebyli sice poraženi, pouze zastaveni, ale i to byla těžká rána jejich sebevědomí - a od té doby již také žádnou další planetu nedobyli.

Ostatní planety v Královstvích Nebuly byly přímými vazaly Ty-

rantu, jen Lingan zůstal samostatným státem sjednocené unie, jehož

práva zaručovaly asociační dohody, a stal se teoreticky rovnocenným

partnerem Tyrantu.

Autarcha však tato situace neuspokojovala. Dobře věděl, že ne-

bezpečí stále hrozí a že nebylo zažehnáno nadlouho.

Dokonce se zdálo, že se již blíží doba, kdy Tyranti planetu s ko-

nečnou platností pokoří. A navíc se právě nyní naskytla příležitost, na kterou Tyrant čekal. Organizace, kterou Lingan vybudoval, byla sama

dostatečným důvodem, aby mohl být legálně potrestán.

Byl snad tento tyrantský křižník, který se usídlil na oběžné dráze,

první známkou posledního smrtícího stisku?

Autarch se ujistil: „Sledujete tu loď dobře?“

„Dvě z našich nákladních lodí ji mají v dosahu gravitometrů.“

„Jaký máš na celou věc názor, Rizzette?“

„Nevím. Jediný Gillbret, kterého znám a jehož jméno samo o so-

bě něco znamená, je Gillbret z Hinriadů na Rhodii. Víte, kdo to je?“

Autarch pomalu odpověděl: „Viděl jsem ho při své poslední ná-

vštěvě Rhodie.“

„Samozřejmě jste mu nic neřekl.“

„Samozřejmě že ne.“

Rizzett přimhouřil oči. „Obával jsem se, že jste mohl polevit v

ostražitosti a že si Tyranti něčeho povšimli. Současní Hinriadové mají

pověst zbabělých slabochů, mohli jim být nápomocni v přípravě pasti,

- 101 -

do níž se máte chytit.“

„Pochybuji. Ale všechno je tak zvláštně načasováno. Byl jsem

mimo Lingan celý dlouhý rok. Nikdo neví, že jsem se vrátil, a přesto

hned dostanu vzkaz.“

„Nemůže to být náhoda?“

„Na náhody sice nevěřím, ale jediný způsob, jak tomu mohu přijít

na kloub, je podívat se osobně na palubu té lodi. Půjdu tam sám.“

„To není možné, pane.“ Rizzett se polekal. Nad pravým spánkem

měl malou nepravidelnou jizvu, která mu náhle zčervenala.

„Zakazuješ mi to?“ zeptal se autarch suše - koneckonců, byl pře-

ce autarchem.

Rizzett jen protáhl obličej a řekl: „Jak si přejete, pane.“

*

Na palubě Nelítostného houstla atmosféra. Čekali na oběžné drá-

ze už dva dny.

Gillbret soustředěně pozoroval číselníky. „Ty lodě...“ V jeho hla-

se zaznělo podráždění: „Nepohnuly se?“

Biron rychle vzhlédl. Právě se holil; s tyrantským abrazivním

sprejem zacházel až pedantsky opatrně.

„Ne,“ řekl, „nehýbají se. Proč by měly? Pozorují nás a budou v

tom pokračovat.“

Soustředil se na náročnou partii horního rtu a netrpělivě svraštil

čelo, když ucítil lehce nakyslou příchuť pěny na jazyku. V rukou zku-

šeného tyrantského muže, který dokázal s nádobkou zacházet s nonša-

lantní elegancí, to bylo bezpochyby nejrychlejší a nejdokonalejší ne-

depilační holení, jaké existovalo. V podstatě šlo o velice jemné abra-

zivum rozptýlené v proudu plynu, které odstraňovalo chloupky bez

poškození pokožky. Na tváři nebylo cítit víc než jemný dotek vzdu-

chu.

Nicméně Biron neměl dobrý pocit. Proslýchalo se totiž, ať už to

byla pravda nebo ne, že právě tyrantští muži trpí v daleko větší míře

rakovinou kůže, což někteří odborníci dávali do souvislosti s tímto

sprejem. Biron začal vážně uvažovat o tom, zda by nebylo lepší ne-

chat si tvář úplně depilovat. V některých částech Galaxie to bylo na-

prosto běžné. Ale potom tu myšlenku zavrhl. Depilace byla trvalá,

- 102 -

jenže móda se může kdykoli vrátit ke knírkům a nakrouceným licou-

sům.

Zkoumal se v zrcadle a říkal si, jak by mu asi slušely kotlety po

celé délce tváře, když vtom se ode dveří ozvala Artemisie:

„Myslela jsem, že jdeš spát.“

„Spal jsem,“ ujistil ji Biron, „ale už jsem se probudil.“ Podíval se

na ni a usmál se.

Pohladila mu tvář a pak mu ji lehce poklepala špičkami prstů. „Je

hladká. Vypadáš tak na osmnáct.“

Zvedl její ruku ke rtům. „Nenech se tím zmást.“

Rychle změnila téma: „Pořád nás pozorují?“

„Vytrvale. Není to otravné, když se nedá dělat nic jiného, než če-

kat a lámat si hlavu?“

„Nemyslím si, že je to otravné.“

„Teď se na to díváš z jiné stránky, Arto.“

Artemisie navrhla: „Proč je nepřevezeme a rovnou na Linganu

nepřistaneme?“

„Uvažovali jsme o tom. Myslím, že takové riziko nemůžeme

podstoupit. Budeme čekat, dokud nám vystačí zásoby vody.“

Gillbret důrazně pravil: „Říkám ti, že se pohybují.“

Biron přešel k ovládacímu panelu a porovnal údaje gravitometru.

Podíval se na Gillbreta a uznal: „Asi máš pravdu.“ Začal něco vyťu-

kávat na klávesnici počítače a hned odečítal údaje z displeje.

„Ne, Gillbrete. Ty lodě se vůči nám nepohnuly. To, co změnilo

údaje gravitometru, je třetí loď, která se k nim připojila. Podle mého

odhadu je od nás asi pět tisíc mil...“

Odmlčel se, aby provedl další odečet. „Přibližuje se. Je to malá

loď. Co myslíš, Gillbrete, mohl bys s nimi navázat spojení?“

„Mohu to zkusit.“

„Dobrá. Žádný obraz, jenom zvuk. Dokud nebudeme mít před-

stavu o tom, co se děje.“

Gillbret měl zřejmě na ovládání rádia přirozený talent. Navázat

kontakt s určitým místem ve vesmíru pouze rádiovým signálem je

úkol, k jehož splnění mohou být informace z lodního řídicího panelu

využity víceméně omezeně. Gillbret věděl, jak je loď daleko, s přes-

ností plus minus sto mil. Znal rovněž dva úhly, které se ve skutečnosti

- 103 -

mohly odchylovat o pět až šest stupňů kterýmkoli směrem.

Tyto údaje vymezovaly prostor o rozloze deseti milionu krychlo-

vých mil, v němž se mohla loď vyskytovat. Zda bude spojení navázá-

no, záleželo na šikovnosti operátora, který jako sondujícím prstem

ohmatával prostor paprskem o průměru menším než půl míle. Říkalo

se, že zkušený operátor může už na základě svého citu určit, o kolik se signál odchyluje od cíle. Z vědeckého hlediska to byl nesmysl, ale

často se zdálo, že jiné vysvětlení neexistuje.

Za necelých deset minut se Nelítostnému podařilo navázat spoje-

ni.

Po dalších deseti minutách se mohl Biron pohodlně protáhnout v

křesle a oznámit: „Pošlou k nám jednoho muže.“

„Dovolíme jim to?“ zeptala se Artemisie.

„Proč ne? Máme přece zbraně.“

„Ale jejich loď se dostane moc blízko!“

„Arto, jsme na tyrantském křižníku. Máme trojnásobnou až

pětinásobnou palebnou převahu, i kdyby měli tu nejlepší válečnou loď

na Linganu. Jsou příliš svázáni asociační dohodou, zatímco my máme

pět dezintegrátorů velkého kalibru.“

Artemisie se zeptala: „Ty umíš s tyrantskými zbraněmi zacházet?

To jsem nevěděla.“

Biron nechtěl ztratit její obdiv, ale přesto řekl: „Bohužel ne. As-

poň zatím ne.“

*

O hodinu později se na obrazovce objevila loď, malé a krátké

plavidlo se dvěma sadami kýlových ploch, jaké jsou potřebné pro lety

ve stratosféře.

Když Gillbret loď poprvé zahlédl teleskopem, potěšeně vykřikl:

„To je autarchova jachta!“ Zeširoka se usmál a jeho úzkou tvář pokry-

ly drobné vrásky. „Je to jeho soukromá loď, jsem si tím jist. Říkal

jsem vám, že stačí mé jméno, abychom vzbudili jeho zájem!“

Linganská loď začala postupně zpomalovat, dokud nepři-

způsobila svou rychlost Nelítostnému.

Ze sluchátka se ozval slabý hlas: „Připraveni k přijetí na palubu?“

„Připraveni ke vstupu,“ odsekl Biron. „Pouze jedna osoba!“

- 104 -

„Jedna osoba,“ zněla odpověď.

Vystřelené lano letělo směrem k nim jako harpuna. Na konci byl

upevněn válec, který se stále zvětšoval, a jak se přibližoval, uhýbal

směrem k okraji zorného úhlu, až úplně zmizel z obrazovky.

Zvuk signalizující spojení dutě zarezonoval trupem. Magnetická

kotva se zachytila, ale lano se neprověsilo, nýbrž se pohybovalo vli-

vem setrvačnosti pomalu dopředu i se všemi kličkami a smyčkami,

které na něm ve chvíli kontaktu byly.

Linganská loď se opatrně vzdálila a lano se tak napjalo, že by se

stalo téměř neviditelným, nebýt toho, že se lesklo ve světle linganské-

ho slunce.

Biron zapojil zvětšení a uviděl drobnou postavičku, jak začíná po

laně ručkovat. Nebyl to obvyklý způsob kontaktu. Zpravidla se k sobě

koráby přiblížily natolik těsně, aby se mohly jejich vzduchové uzávěry

za pomoci silného magnetického pole propojit. Vzniklým tunelem

mohli lidé bez obtíží procházet z jedné lodi do druhé. Tento způsob

kontaktu však vyžadoval vzájemnou důvěru.

Při přechodu pomocí lana byl člověk závislý na skafandru. Lin-

gaňan, který se vytrvale přibližoval, zatím vypadal jako perlička na

kovové nitce. Biron viděl jeho ohýbající se paže a chňapající ruce.

Zdálo se, že překonat tu obrovskou vzdálenost ho bude stát nemalé

úsilí.

Rychlost obou lodí musela být vzájemně pečlivě přizpůsobena.

Nepatrné zrychlení jedné z nich by lano přetrhlo a člověk vymrštěný

do kosmu by pomalu padal do vzdáleného slunce.

Lingaňan se pohyboval jistě a rychle. Když se dostal blíž, bylo

vidět, že pokaždé, když se přitáhl jednou rukou, pustil se a plul prostorem nějakých dvanáct stop vpřed, než se lana opět chytil druhou ru-

kou.

Artemisie řekla: „Co když se nezachytí?“

„Vypadá zkušeně,“ odpověděl Biron. „V nejhorším bychom ho

vylovili a přitáhli na palubu.“

Po nějaké době zmizel Lingaňan z obrazovky a na plášti lodi se

ozvalo klapání jeho podrážek.

Biron prudce zatáhl za páku a tím rozsvítil signální světla lemují-

cí vzduchový uzávěr. O chvíli později se ozvalo bouchnutí, vnitřní

- 105 -

dveře se odsunuly a dovnitř vstoupil muž.

Ojínění okamžitě pokrylo celý povrch jeho skafandru včetně sil-

ného skla přilby, takže vypadal jako sněhulák. Čišel z něho chlad.

Biron zvýšil teplotu radiátorů, z nichž okamžitě začal sálat horký su-

chý vzduch. Námraza ještě chvíli držela, potom začala slábnout a na-

konec roztála v kapičky vody.

Necitlivé kovové prsty Lingaňana zápolily s přezkami na přilbě.

Když si ji sundával, tlustá vnitřní izolace mu rozcuchala vlasy.

Gillbret zvolal: „Vaše Excelence!“ Triumfálně se otočil na Birona

a řekl: „Birone, to je autarch osobně.“

Ale Biron, který bojoval s ohromením, jen vydechl:

„Jonti!“

- 106 -

13. OBVINĚNÍ

Autarch lehce odsunul skafandr špičkou nohy stranou a usadil se

do největšího čalouněného křesla.

Začal: „Tento druh sportu jsem už dlouho neprovozoval. Říká se

ale, že nikdy nezapomenete, co jste se jednou naučili. - Nazdar Far-

rille! Dobrý den, pane Gillbrete. A tady je, jestli si správně vzpomí-

nám, krásná paní Artemisie.“

Vložil si mezi tenké rty dlouhou cigaretu a jedním vdechem ji

oživil. Aromatizovaný tabák naplnil vzduch příjemnou vůní. „To jsem

nečekal, Farrille, že se setkáme tak brzy.“

„Spíš nikdy,“ kysele odvětil Biron.

„Člověk nikdy neví,“ souhlasil autarch. „Ve vzkazu stálo pouze

Gillbret, jenže ten nedokáže pilotovat kosmickou loď. Uvědomil jsem

si však, že jsem poslal na Rhodii jednoho mladého muže, který ji řídit

umí a který je schopen ukrást Tyrantům křižník, jen aby se zachránil.

Jeden z posádky tohoto křižníku byl popsán jako mladý aristokrat,

můj závěr byl proto jednoznačný. Nejsem ani v nejmenším překvapen,

že tě vidím.“

„Myslím, že jste,“ řekl Biron. „Jako úkladný vrah byste měl být

pořádně překvapen. Nebo si myslíte, že je můj úsudek horší než váš?“

„Mám o tobě vysoké mínění, Farrille.“

Autarch zůstal klidný. Biron se cítil trapně a hloupě. Rozzuřeně

se obrátil k ostatním. „Tento muž je Sander Jonti - ten Sander Jonti, o kterém jsem vám vyprávěl. Může být i autarchem z Linganu nebo

padesáti jinými autarchy, to na věci nic nemění. Pro mě je to Sander

Jonti.“

Ozvala se Artemisie: „To je ten muž, který...“

Gillbret si položil útlou třesoucí se ruku na čelo. „Ovládej se, Bi-

rone. Zbláznil ses?“

„Ale to je skutečně on! Já přece nejsem blázen!“ vykřikl Biron.

Jen s vypětím všech sil se uklidnil. „Dobrá. Předpokládám, že křičet

nemá smysl. Opusťte moji loď, Jonti. Tentokrát jsem to snad řekl

klidně. Opusťte loď.“

„Můj drahý Farrille. Z jakého důvodu?“

- 107 -

Gillbretovi unikl z hrdla nedefinovatelný zvuk, ale Biron ho hru-

bě odstrčil a zahleděl se do tváře sedícímu autarchovi. „Udělal jste

tehdy na Zemi jednu chybu, Jonti. Pouze jedinou. Nemohl jste tušit, že

když vyjdu z pokoje, nechám uvnitř svoje náramkové hodinky, jejichž

řemínek sloužil jako indikátor radiace.“

Autarch vyfoukl kroužek dýmu a příjemně se usmál.

Biron pokračoval: „A ten řemínek vůbec nezmodral, Jonti, jak

měl. V mém pokoji totiž nebyla té noci skutečná bomba, ale její mis-

trná kopie. Jestli to popřete, jste lhář, Jonti, nebo autarchu nebo jak si ještě říkáte.

A co víc, tu kopii jste tam nastrčil vy. To vy jste použil hypnit a

zinscenoval i zbytek té noční komedie. Všechno do sebe zapadá. Kdy-

by mě nikdo neprobudil, byl bych celou noc prospal a nikdy bych se

nedozvěděl, že něco není v pořádku. Kdo to byl, kdo mi v noci zavolal

vizifonem, aby se ujistil, že jsem vzhůru? Protože jinak bych nenašel

bombu, která byla tak chytře nastrčená blízko počítače, abych ji ne-

mohl přehlédnout. Kdo vyrazil dveře od mého pokoje, abych ho opus-

til dřív, než zjistím, že je to jenom atrapa? Musel jste se té noci dobře bavit, Jonti!“

Biron čekal na odezvu, ale autarch jenom se zdvořilým zájmem

přikývl. Mladík pocítil nával vzteku. Jako by házel hrách na stěnu.

Drsným hlasem dodal: „Přibližně v té době měl být můj otec po-

praven. Kdybych se to dozvěděl včas, dalo se ještě něco podniknout.

Mohl jsem se Tyrantům otevřeně postavit, nebo se rozhodnout jakkoli

jinak..., prostě bych mohl zvážit, jaké mám šance. A byl bych se na ně

připravil.

Ale vy jste chtěl, abych odletěl na Rhodii a navštívil Hinrika.

Jenže jste věděl, že se za vámi nepřijdu poradit a že neudělám, co

chcete, pokud mne k tomu nepřimějete nějakou směšnou komedií. A

to jste udělal.

Myslel jsem si, že mne ohrožuje bomba, ačkoli mne nenapadalo

proč. A vy jste úspěšně předstíral, že jste mi zachránil život. Vypadalo to, že víte, co mám dělat dál. Byl jsem vyveden z míry a zmaten. Poslechl jsem vás -“

Bironovi došel dech. Čekal na odpověď, ale žádné se nedočkal.

Vykřikl: „To už jste mi ovšem neřekl, že loď, na které opouštím Zemi,

- 108 -

je rhodijská a že jste se dobře postaral, aby byl kapitán informován,

kdo jsem. Vaším skutečným záměrem bylo, abych padl do rukou Ty-

rantům, až loď přistane na Rhodii. Popíráte to?“

Dlouho bylo ticho. Jonti zamáčkl cigaretu.

Gillbret si nervózně mnul ruce. „Jsi směšný, Birone. Autarch by

nikdy neudělal...“

Potom Jonti vzhlédl a řekl: „Udělal. Všechno přiznávám. Máš

naprostou pravdu, Birone, a já ti gratuluji, žes na to přišel. Ta bomba, kterou jsem ti podstrčil, byla opravdu atrapa. I na Rhodii jsem tě poslal úmyslně, aby tě tam Tyranti zavřeli.“

Bironovi se vyjasnila tvář. Něco z pocitu marnosti, který se ho

prve zmocnil, zmizelo. „Jednoho dne, Jonti, si to s vámi vyřídím. Jste

však autarch z Linganu a venku na vás čekají tři koráby. Proti tomu

nic nenadělám. Avšak Nelítostný je moje loď a já jsem její pilot. Ob-

lečte si skafandr a vypadněte, dokud je lano napnuté.“

„To není tvoje loď, Farrille. Jsi spíš pirát než pilot.“

„Tady rozhoduji já. Oblečte si skafandr, máte na to pět minut.“

„Nedramatizuj to, prosím tě. Potřebujeme jeden druhého. Nemám

zatím v úmyslu odejít.“

„Já vás nepotřebuji. Nepotřeboval bych vás ani uprostřed obklí-

čení tyrantskou flotilou, ani kdybyste ji mohl vymazat z vesmíru...!“

„Farrille, chováš se jako adolescent. Nechal jsem tě mluvit. Mohu

teď zas já něco říci?“

„Ne. Nevidím žádný důvod, proč bych vás měl poslouchat.“

„A teď už jeden vidíš?“

Artemisie vykřikla. Biron se pohnul, pak se zarazil. Zrudl. Pocity

marnosti a bezmoci ho opět zaplavily.

Jonti pokračoval: „Zdá se, že se neobejdeme bez jistých bezpeč-

nostních opatření. Je mi líto, že musím být tak nespolečenský a použít

nátlak, abys mě vyslechl.“

Zbraň, kterou držel v ruce, byl malý destruktor. Nebyl určen k za-

špásování, ani nezpůsoboval bolest. Zabíjel.

Jonti začal vyprávět: „Už léta organizuji odboj Linganu proti Ty-

rantu. Dokážeš si to vůbec představit? Není to snadné, je to téměř ne-

možné. Od Vnitřních světů nemůžeme očekávat žádnou pomoc, v tom

s nimi máme dlouholeté zkušenosti. Pro Království Nebuly neexistuje

- 109 -

jiná záchrana než ta, o kterou se sama přičiní. Přesvědčit o tom jejich panovníky není žádná zábava. Tvůj otec se v této záležitosti angažoval

a zabili ho. Vůbec to není zábava, na to nezapomeň.

Když dostali tvého otce, byla to pro nás strašná rána. Situace se

vyhrotila a náhle šlo o otázky života a smrti. Tvůj otec působil v na-

šich vnitřních strukturách. Pochopili jsme, že Tyranti něco odhalili.

Museli jsme je zarazit. Sotva jsem však mohl jednat čestně a upřímně

- s Tyranty nelze žertovat.

Nemohl jsem za tebou přijít a říct: ‚Farrille, musíme zavést Ty-

ranty na falešnou stopu. Jsi synem rančera a proto podezřelý. Musíš

pryč a spřátelit se s Hinrikem z Rhodie, aby se jejich pozornost zamě-

řila nesprávným směrem, pryč od Linganu. Může to být nebezpečné.

Možná přijdeš o život. Ale na prvním místě stojí ideály, pro které ze-

mřel tvůj otec.’

Možná bys na to přistoupil, ale takové riziko jsem si nemohl do-

volit. Přiměl jsem tě k tomu malým podvodem. Bylo to těžké, za to ti

ručím. Ale neměl jsem jinou možnost. Předpokládal jsem, že to možná

nepřežiješ, to ti říkám otevřeně. Jenže jsi nahraditelný, mohli jsme tě obětovat - to ti také říkám naprosto otevřeně. Ukázalo se však, žes to

přežil, což mě těší.

Ale je tu ještě něco. Ten dokument -“

Biron ho přerušil: „Jaký dokument?“

„Nebuď netrpělivý, probereme to postupně. Řekl jsem, že pro mě

tvůj otec pracoval, proto vím, o čem měl přehled. Zpočátku jsem se

domníval, že jistý důležitý dokument máš získat ty. Byls na Zemi le-

gálně, nikdo by tě nepodezříval. Říkám, zpočátku.

Ale po zatčení tvého otce ses stal nebezpečným, protože jsi byl

podezřelým číslo jedna. Nemohli jsme si dovolit, abys ten dokument

získal, protože hrozilo, že by se dostal do rukou Tyrantům. Museli

jsme tě dostat ze Země, než splníš své poslání. Vidíš, všechno to do

sebe zapadá.“

„Takže ten dokument teď máte vy?“ zeptal se Biron.

Autarch odpověděl: „Ne, nemám. Určitý dokument, který by mo-

hl být tím pravým, zmizel již před lety. Nevím, kdo ho má. Mohu už

odložit destruktor? Začíná být těžký.“

„Můžete,“ přikývl Biron.

- 110 -

Autarch schoval zbraň a zvědavě se zeptal: „Co ti otec o tom do-

kumentu řekl?“

„Nic, co nevíte, když pro vás pracoval.“

Autarch se usmál, ale nevypadal příliš pobaveně.

„Už jste s tím vysvětlováním skončil?“

„Naprosto.“

„V tom případě,“ řekl Biron, „opusťte loď.“

Do hovoru se vložil Gillbret: „Tak dost, Birone. Tvá zraněná pý-

cha není nejdůležitější. Je tu ještě Artemisie a já. Také k tomu máme

co říct. Autarchovo vysvětlení dává smysl. Připomínám, že jsem ti na

Rhodii zachránil život, měl bys tedy přihlédnout i k tomu, co si mys-

lím já.“

„Dobře. Zachránil jste mi život!“ vykřikl Biron. Ukázal prstem

směrem ke vzduchovému uzávěru. „Tak běžte s ním! Chtěl jste najít

autarcha, tady ho máte! Souhlasil jsem, že vás k němu dopravím, tím

moje zodpovědnost končí. Nesnažte se mi říkat, co mám dělat.“

Dosud zlostí bez sebe se obrátil k Artemisii: „A co ty? Tys mi ta-

ké zachránila život. Všichni se točí kolem mě a zachraňují mi život.

Odejdeš také?“

Odpověděla odměřeně: „Kdybych s ním chtěla jít, řekla bych to.“

„Nemáš ke mně žádné závazky. Můžeš odejít kdykoli.“

Bolestně se na něho podívala a Biron se odvrátil. Jeho rozumnější

já jako obvykle vědělo, že se chová dětinsky. Ale to Jonti ho donutil,

aby vypadal jako hlupák!

Pod tlakem vlastního vzteku se cítil bezmocný. A kromě toho,

proč všem připadá naprosto přirozené honit Birona Farrilla jako zají-

ce, jen aby si Jonti zachránil zdravou kůži? Do kosmu, kdo si myslí,

že je?

Vzpomněl si na falešnou bombu, na rhodijskou loď, na Tyranty...

Pocítil bodavý osten sebelítosti.

Autarch řekl: „Tak co, Farrille?“

Gillbret se přidal: „Tak co, Birone?“

Biron se obrátil k Artemisii: „Co si myslíš ty?“

Artemisie chladně odpověděla: „Myslím, že skutečně nemáš na

vybranou, protože je to autarch a venku čekají tři jeho koráby.“

Autarch na ni pohlédl a přikývl. „Jste inteligentní dívka, má paní.

- 111 -

Je příjemné nalézt tak chytrý mozek v tak roztomilé tělesné schránce.“

Okamžik na ni zůstal hledět.

„Co tím chcete říct?“ zasáhl Biron.

„Dej mi pravomoc mluvit tvým jménem - a vezmu tě na planetu

povstalců, jak ji nazývá Gillbret.“

Biron se kysele zeptal: „Copak nějaká existuje?“

Gillbret řekl současně s ním: „Potom je to ta vaše.“

Autarch se usmál. „Takový svět existuje, ale není můj.“

„Není váš?“ řekl Gillbret sklíčeně.

„Co na tom, když vím, jak ho najít?“

„Jak?“ naléhal Biron.

„Není to tak těžké, jak si možná myslíš. Jestliže věříme Gillbre-

tovi a jeho informacím, neměli bychom pochybovat o existenci světa

vzbouřenců proti Tyrantům. Musíme doufat, že se nachází někde v

oblasti Nebuly a že po celých dvacet let zůstal Tyrantům utajen. Jest-

liže je tohle všechno pravda, existuje v oblasti Nebuly jen jediné mís-

to, kde se taková planeta může nacházet,“ vysvětlil autarch.

„Kde tedy?“

„Není snad odpověď dostatečně jasná? Nezdá se ti, že takový svět

musí nevyhnutelně být uvnitř samotné Nebuly?“

„Uvnitř Nebuly?“

Ozval se Gillbret: „Do Galaxie, kde jinde!“

Artemisie se váhavě zeptala: „Mohou žít na planetách uvnitř Ne-

buly lidé?“

„Proč ne?“ řekl autarch. „Špatně si Nebulu představujete. Není

tvořena jedovatým plynem, ale řídkým prachem, který sice pro pozo-

rovatele zvenčí pohlcuje a tlumí světlo hvězd, ale v přímém okolí

slunce je prakticky nezjistitelný.

Omlouvám se za svůj suchopárný výklad, ale několik posledních

měsíců jsem strávil na Pozemské univerzitě, kde jsem o Nebule shro-

mažďoval astronomické údaje.“

„Proč právě na Zemi?“ zeptal se Biron. „Nejde o nic důležitého,

ale potkal jsem vás tam a zajímá mě to.“

„Není to žádné tajemství. Původně jsem opustil Lingan kvůli

soukromým záležitostem. Asi před šesti měsíci jsem navštívil Rhodii.

Můj agent Widemos - tvůj otec, Birone - bohužel neuspěl při jedná-

- 112 -

ních s direktorem, kterého jsem chtěl dostat na svou stranu. Snažil

jsem se k úspěchu mise přispět, ale marně, protože Hinrik - omlouvám

se, má paní - není tím správným člověkem pro naše záměry.“

„To jsou věci,“ zabručel Biron.

Autarch pokračoval: „Ale potkal jsem Gillbreta, jak vám už mož-

ná sdělil. Proto jsem odcestoval na Zemi, tu zázračnou kolébku lid-

stva, na níž kdysi začala slavná éra průzkumu Galaxie. Záznamy, kte-

ré se uchovaly, jsou uloženy právě na Zemi.

Mlhovina Koňská hlava byla probádána velice důkladně, ale ni-

kdy nebyla osídlena, protože problémy s hvězdnou navigací znemož-

nily pravidelnou dopravu. Avšak záznamy o veškerých pozorováních

byly tím nejdůležitějším, co jsem potřeboval.

A teď pozorně poslouchejte. Tyrantská loď, na které cestoval pan

Gillbret, se mezi dvěma skoky srazila s meteoritem. Za předpokladu,

že z planety Tyrant letěla loď na Rhodii po obvyklé trase - a není žád-

ný důvod předpokládat něco jiného - můžeme přesně určit místo, kde

se loď odchýlila od své dráhy, neboť by mezi jednotlivými skoky stěží

překonala vzdálenost větší než půl milionu mil. A právě tuto vzdále-

nost můžeme považovat za náš pevný bod ve vesmíru.

Dále předpokládejme, že se poškozením řídicího panelu změnil

směr skoků, protože stačilo, aby se nepatrně vychýlil gyroskop. Aby

však došlo ke změně hyperatomového tahu, musely by být poškozeny

i motory, ale ty meteorit nezasáhl.

Při stejném tahu by se nezměnila délka dalšího skoku, ale jeho

směr. Můžeme to přirovnat k dlouhé přímce, která se ohne v jednom

bodě v neznámém úhlu. Konečná poloha lodi se bude nacházet někde

na povrchu imaginární koule, jejíž střed leží právě v tom bodu kosmu,

kde došlo ke srážce s meteoritem, a jejímž poloměrem je délka zbýva-

jícího skoku.

Překreslil jsem tuto kouli na mapu. Asi šest tisíc kosmických jed-

notek čili jedna čtvrtina jejího celkového povrchu leží v Nebule. Jistě si vzpomínáte, že když se Gillbretova loď zastavila, byla v dosahu

nějakého slunce - a tuto hvězdu teď zbývá najít na ploše zhruba milio-

nu prostorových mil.

Zeptám se: Kolik hvězd v Nebule leží na povrchu této naší ima-

ginární koule? Nezapomeňte, že v naší Galaxii září asi sto miliard

- 113 -

sluncí.“

Biron se přistihl, že jej tento problém proti jeho vlastní vůli přita-

huje. „Předpokládám, že stovky.“

„Pět!“ vykřikl triumfálně autarch. „Jenom pět. Nenechte se mýlit

slovem miliarda. Galaxie má objem asi sedm bilionů prostorových

světelných let, takže na každou hvězdu připadá v průměru asi sedmde-

sát. Škoda jen, že nevím, která z těch pěti hvězd má obyvatelné plane-

ty, protože pak bychom mohli počet možných kandidátů snížit na jed-

noho. První badatelé však neměli čas na tak pečlivá pozorování. Za-

kreslili pouze postavení hvězd, jejich pohyb a spektrální typy.“

„Takže u jednoho z těch pěti sluncí se nachází planeta po-

vstalců?“ zeptal se Biron.

„Tento závěr nepochybně vyplývá ze známých faktů.“

„Za předpokladu, že Gillův příběh je pravdivý.“

„Já z takového předpokladu vycházím.“

„Můj příběh pravdivý je,“ přerušil je netrpělivě Gillbret, „přísa-

hám.“

„Chystám se každou z těchto pěti hvězd prozkoumat. Moje moti-

vace je jasná. Jako autarch z Linganu mohu úsilí povstalců přiměřeně

podpořit.“

„A se dvěma Hinriady a jedním Widemosem po boku budete mít

větší šance na úspěch a významné postavení v osvobozeném světě,“

usoudil Biron.

„Tvůj cynismus mě neděsí, Farrille. Odpověď je samozřejmě

kladná. Dojde-li k povstání, bude žádoucí stát na straně vítězů.“

„Protože v opačném případě by se mohl stát autarchem na Linga-

nu kdejaký kapitán povstalců.“

„Právě tak jako rančerem na Widemosu. Správně.“

„A nebude-li povstání úspěšné?“

„To posoudíme, až najdeme to, co hledáme.“

Biron pomalu řekl: „Jdu s vámi.“

„Dobrá! Přestoupíte si tedy z této lodi -“

„Proč?“

„Bude to pro vás lepší. To není loď, ale hračka.“

„Je to tyrantská válečná loď. Bylo by chybou ji opustit.“

„Jako tyrantská válečná loď bude nebezpečně nápadná.“

- 114 -

„Ale ne v Nebule. Je mi líto, Jonti. Přidávám se k vám ze sobec-

kých důvodů. Také mohu být upřímný. Chci planetu povstalců najít,

ale my dva nejsme přátelé. Proto zůstanu zde.“

„Birone,“ pronesla mírně Artemisie, „tahle loď je pro nás tři příliš

malá.“

„Může být vybavena trajlerem. Jonti to ví stejně dobře jako já.

Tím získáme tolik místa, kolik potřebujeme.“

Autarch uvažoval. „Jestliže mezi námi, Farrille, nebude ani přá-

telství, ani důvěra, musím se chránit. Můžete mít svoji vlastní loď a

navíc trajler vybavený vším, co si budete přát. Ale já musím mít něja-

kou záruku vaší loajality. Artemisie musí jít se mnou.“

„Ne!“ odmítl Biron.

Autarch povytáhl obočí: „Ne? Ať promluví ona!“ Otočil se k Ar-

temisii a chřípí se mu lehce rozšířilo. „Troufám si tvrdit, že u mne

najdete pohodlí, má paní.“

„Ale vy byste o své pohodlí přišel, můj pane, o tom nepo-

chybujte,“ odsekla. „Ušetřím vás toho a zůstanu tady.“

„Měla byste to náležitě zvážit,“ začal autarch a u kořene nosu mu

naskočily dvě vrásky.

„Asi ne,“ přerušil ho Biron. „Artemisie si už vybrala.“

„A tobě se její rozhodnutí zamlouvá, Farrille?“ Autarch se znovu

usmál.

„Naprosto! Všichni tři zůstaneme na Nelítostném. Z toho nesle-

víme.“

„Vybíráš si podivnou společnost.“

„Skutečně?“

„Obávám se, že ano.“ Autarch si netečně prohlížel nehty na ru-

kou. „Zlobíš se na mě, protože jsem tě podvedl a ohrozil tvůj život.

Proto je velmi zvláštní, že máš tak přátelský vztah k dceři člověka,

který je mistrem podvodů.“

„Znám Hinrika. Váš názor nic nezmění.“

„Víš o Hinrikovi všechno?“

„Vím toho dost.“

„A víš, že zabil tvého otce?“ Ukázal prstem na Artemisii. „Víš, že

tahle dívka, které se tak zastáváš, je dcerou vraha tvého otce?“

- 115 -

14. AUTARCH ODCHÁZÍ

Jako by se zastavil čas. Všichni ztichli. Autarch si zapálil další

cigaretu. Působil naprosto uvolněně, ve tváři měl spokojený výraz.

Gillbret vypadal, jako by chtěl propuknout v pláč; sesul se do pilotní-

ho křesla, jehož ochable visící závěsy dokreslovaly ponurost scény.

Biron, bílý jako křída, ruce sevřené v pěst, se obrátil k autarchovi.

Artemisie visela očima nikoli na autarchovi, ale jen a jen na Bironovi.

Do ticha pilotní kabiny zazněl rádiový signál: tiché cinkání po-

dobné jemným úderům na činel. Gillbret sebou trhl, napřímil se a

prudce se otočil.

Autarch líně pronesl: „Obávám se, že mluvíme déle, než jsem

měl v úmyslu. Řekl jsem Rizzettovi, aby pro mne přišel, nebudu-li do

hodiny zpátky.“

Na obrazovce se objevila Rizzettova prošedivělá hlava. Gillbret

se obrátil na autarcha: „Chce s vámi mluvit.“ A uvolnil mu místo.

Autarch se zvedl z křesla a vstoupil do zorného pole kamery.

„Jsem v pořádku, Rizzette.“

Z druhé strany zaznělo zcela zřetelně: „Kdo tvoří posádku křižní-

ku, pane?“

Biron se postavil vedle autarcha. „Jsem rančer z Widemosu,“

oznámil hrdě.

Rizzett se radostně usmál a energicky zasalutoval. „Vítejte, pa-

ne.“

Autarch pravil: „Brzy se vrátím s mladou dámou. Připrav přibli-

žovací manévr, aby mohly být propojeny vzduchové uzávěry.“ A pře-

rušil přenos.

Obrátil se na Birona. „Ujistil jsem své lidi, že na palubě tyrant-

ského křižníku jsi ty, jinak by mě sem samotného nepustili. Tvůj otec

se u nás těšil nesmírné popularitě.“

„To je důvod, proč chcete využít mého jména?“

Autarch pokrčil rameny.

Biron pokračoval: „Nic víc, jen to jméno, nemůžete použít. Podo-

týkám, že poslední sdělení vašemu důstojníkovi bylo nesprávné.“

„V jakém smyslu?“

- 116 -

„Artemisie z Hinriadů zůstává se mnou.“

„I přesto, co jsem ti řekl?“

Biron ostře odpověděl: „Neřekl jste mi nic závažného. Učinil jste

pouhé prohlášení, a já sotva mohu dát na vaše ničím nepodložená slo-

va. Říkám to naprosto otevřeně, aniž se pokouším být taktní. Doufám,

že mi rozumíte.“

„Znáš Hinrika natolik dobře, že se ti moje sdělení zdá naprosto

nepřijatelné?“

Biron váhal. Očividně jej tato poznámka zasáhla na pravém mís-

tě. Neodpověděl.

Artemisie se ozvala: „Já tvrdím, že to tak není. Máte nějaký dů-

kaz?“

„Přímý důkaz samozřejmě nemám. Nebyl jsem přítomen na žád-

né z porad mezi vaším otcem a Tyranty. Mohu však předložit určitá

známá fakta a nechat na vás, abyste dospěla k vlastnímu závěru. Ran-

čer z Widemosu navštívil Hinrika poprvé před šesti měsíci, o tom

jsem se už zmínil. Mohu jen dodat, že projevil až přílišné nadšení, ale zřejmě přecenil Hinrikovu diskrétnost. V každém případě mluvil víc,

než bylo zdrávo. Pan Gillbret to může potvrdit.“

Gillbret neochotně přikývl. Obrátil se k Artemisii, která mu po-

hled oplatila očima tonoucíma v slzách. „Je mi líto, Arto, ale je to tak.

Říkal jsem ti to. Byl to Widemos, kdo mi řekl o autarchovi.“

„Bylo štěstí, že pan Gillbret má tak velkou zálibu v odpo-

slouchávání direktorových státních jednání,“ pokračoval autarch.

„Když jsme se poprvé setkali, nevědomky mne upozornil na nebezpe-

čí odhalení. Pokusil jsem se zachránit, co se dalo, ale škoda se již sta-la.

Jak víme, byla to jediná neprozřetelnost, které se Widemos do-

pustil. Hinrik má nezáviděníhodnou pověst člověka, jemuž chybí od-

vaha a nezávislost. Tvého otce, Farrille, po půl roce uvěznili. Když k

tomu nepřispěl Hinrik, otec této dívky, tak kdo?“

Biron zareagoval otázkou: „Vy jste otce nevaroval?“

„V zájmu naší věci neradi riskujeme, Farrille, ale varovali jsme

ho. Potom už nikoho z nás nekontaktoval, ani nepřímo, ale stačil zničit všechny kompromitující materiály. Někteří z nás byli přesvědčeni, že

by měl opustit sektor, nebo se alespoň ukrýt. Avšak odmítl.

- 117 -

Myslím, že chápu proč. Kdyby změnil způsob života, potvrdil by

podezření, jež Tyranti pojali, a ohrozil by celé hnutí. Rozhodl se tedy riskovat pouze svůj život a neschovávat se. Tyranti čekali téměř půl

roku na něco, co by ho prozradilo. Jsou trpěliví. A když se ničeho ne-

dočkali, zatáhli síť, ale chytili pouze jeho.“

„Je to lež!“ vykřikla Artemisie. „Bohapustá lež! Je to vylhaná

historka bez kapky pravdy. Kdyby to byla pravda, sledovali by vás

také. Vy sám byste byl ohrožen. Neseděl byste tady s úsměvem na

tváři a neplýtval časem!“

„Má paní, já časem neplýtvám. Jen jsem se pokusil uvést na pra-

vou míru, kdo byl zdrojem informací, a myslím, že jsem částečně

uspěl. Tyranti si nyní určitě položí otázku, zda mají i nadále naslou-

chat muži, jehož dcera a bratranec jsou zrádci. Ale když mu i potom

budou nadále důvěřovat, jsem připraven zmizet do Nebuly, kde mě

sotva najdou. Pravdivost mých slov, má paní, dosvědčí mé skutky.“

Biron se zhluboka nadechl a pravil: „Považujme tento rozhovor

za skončený, Jonti. Dohodli jsme se, že vás doprovodíme a že vy nám

zajistíte zásoby. A to stačí. Úvahy o tom, zda jste mluvil pravdu, ne-

jsou nyní důležité. Za zločiny spáchané direktorem Rhodie nenese

odpovědnost jeho dcera. Artemisie z Hinriadů tu zůstane se mnou -

tedy za předpokladu, že souhlasí.“

„A já souhlasím,“ řekla hrdě.

„To by stačilo,“ řekl Biron. „Myslím, že tím bylo řečeno vše. Jen

tak na okraj - varuji vás. Jste ozbrojeni, ale já také. Vaše lodě jsou

možná válečné, ale ta má je tyrantský křižník.“

„Nebuď hloupý, Farrille. Moje úmysly jsou přátelské. Přeješ-li si,

aby ta dívka zůstala s tebou, ať zůstane. Předpokládám, že mohu po-

čkat na spojení vzduchových uzávěrů.“

Biron přikývl: „Tak dalece vám ještě věříme.“

*

Linganská loď se přiblížila a nastavila ústí ohebného nástavce

proti vzduchovému uzávěru křižníku. Lodě se opatrně dotýkaly, aby

našly nejlepší spojení. Gillbret se věnoval rádiu. „Za dvě minuty se

znovu pokusí o kontakt,“ oznámil. Už třikrát zapnuli magnetické pole,

ale pokaždé se nástavce minuly.

- 118 -

„Dvě minuty,“ opakoval Biron a napjatě čekal. Vteřinová ručička

dvakrát oběhla a magnetické pole se probudilo počtvrté. Světla pohas-

la, když motory náhle odsály energii. Nástavce vzduchových uzávěrů

se opět natáhly, na okamžik se nejistě vznášely, pak s nehlučným otře-

sem, jehož vibrace byly cítit až v pilotní kabině, zapadly na své místo a zámky je automaticky zajistily. Vzniklo vzduchotěsné spojení.

Biron si otřel hřbetem ruky čelo, napětí z něj opadlo. „A je to,“

oddechl si.

Autarch zvedl svůj skafandr. Na zemi zůstala vlhká skvrna. „Dí-

ky,“ řekl. „Jeden z mých důstojníků za chvíli přijde dohodnout po-

drobnosti. Rozmyslete si, co budete potřebovat.“ A odešel.

Biron požádal Gillbreta: „Zastupte mne na chvíli, než přijde Jon-

tiho důstojník, prosím vás. Až bude chtít vstoupit, není potřeba udělat nic jiného, než otočit tímhle vypínačem.“

Obrátil se a vykročil z pilotní kabiny. V této chvíli potřeboval čas

pouze pro sebe. Čas na přemýšlení.

Za sebou uslyšel spěšné kroky a měkký hlas. Zastavil se. „Biro-

ne,“ řekla Artemisie, „chtěla bych s tebou mluvit.“

Otočil se k ní. „Arto, nemohlo by to být později?“

Naléhavě k němu vzhlédla. „Ne, teď.“

Pohnula rukama, jako by jej chtěla obejmout, ale nebyla si jista,

jak to přijme. Dodala: „Nevěříš přece tomu, co řekl autarch o mém

otci, že ne?“

„Nemá to hlavu ani patu,“ odpověděl.

„Birone,“ začala, ale zmlkla. Bylo těžké to vyslovit. Pokusila se

znovu: „Birone, vím, že to, co se mezi námi stalo, se stalo proto, že

jsme byli sami a v nebezpečí, ale...“ Opět zmlkla.

„Jestli chceš říct, že jsi z Hinriadů, nemusíš. Já to přece vím.

Nemusíš ke mně cítit žádné závazky.“

„Ne. To ne.“ Chytila ho za paži a přitiskla se tváří k jeho tvrdému

rameni. Mluvila rychle: „O to vůbec nejde. To nemá s Hinriady a

Widemosy nic společného. Já... já tě miluji, Birone.“

Jejich pohledy se střetly.

„Myslím, že mě také miluješ. Asi bys to přiznal, kdybys mohl za-

pomenout na to, že jsem z Hinriadů. Možná, že to teď přiznáš, když

jsem to řekla jako první. Tvrdils autarchovi, že mě z otcových skutků

- 119 -

nebudeš obviňovat. Teď zapomeň také na moje společenské postave-

ní.“

Objala ho rukama kolem krku. Cítil na sobě její poddajná ňadra a

teplo jejího dechu. Pomalu zvedl ruce a něžně ji chytil za předloktí.

Stejně něžně si její ruce sundal z ramen a zvolna od ní odstoupil.

Pronesl: „Nejsem s Hinriady dosud vyrovnán, má paní.“

Strnula úžasem. „Ale vždyť jsi řekl autarchovi, že...“

Odvrátil zrak. „Je mi to líto, Arto. Neřiď se tím, co jsem řekl aut-

archovi.“

Chtělo se jí vykřiknout, že nic z toho není pravda, že její otec to

neudělal a že v žádném případě...

Biron se však obrátil směrem k pilotní kabině a nechal ji tam stát

s očima plnýma bolesti a studu.

- 120 -

15. SKOK

Když Biron vstoupil do pilotní kabiny, Tedor Rizzett se otočil.

Měl už hodně prošedivělé vlasy, ale sršel energií a jeho široká, červe-

nolící tvář se smála.

Jedním rázným krokem se přenesl přes vzdálenost, která je dělila,

a srdečně uchopil Bironovu ruku.

„U všech hvězd!“ neudržel se. „Ani mi nemusíte říkat, že jste

rančerův syn. Jste celý starý rančer!“

„Přál bych si, aby tomu tak bylo,“ řekl vážně Biron.

Rizzettův úsměv zmizel. „Všichni by si to přáli, každý z nás.

Mimochodem, jmenuji se Tedor Rizzett. Jsem plukovník pravidelné

Linganské armády, ale v naší velké hře tituly nepoužíváme.“ Zatvářil

se vážně. „To mi něco připomnělo... Nemáme pány ani paní. Dokonce

ani rančeři na Linganu nejsou. Doufám, že vás neurazím, když někdy

na váš titul zapomenu.“

Biron pokrčil rameny. „Jak jste řekl - žádné tituly. Ale co ten traj-

ler? Rozuměl jsem tomu tak, že s vámi mám domluvit podrobnosti.“

Podíval se po ostatních. Gillbret seděl v křesle před obrazovkou

teleskopu a tiše naslouchal. Artemisie, zády k Bironovi, tkala svými

štíhlými, bílými prsty na fotokontaktech počítače abstraktní vzor...

Rizzettův hlas ho vrátil do skutečnosti.

Lingaňan si důkladně prohlížel kabinu. „Poprvé vidím tyrantské

plavidlo zevnitř. Nouzový vzduchový uzávěr je na zádi, předpoklá-

dám, a trysky motorů jsou rozmístěny okolo střední části?“

„Správně.“

„Nebudou tedy žádné problémy. Některé starší typy měly trysky

na zádi, takže byly s připojením trajlerů určité problémy; také se tím

ztížilo manévrování v atmosféře.“

„Kolik času to zabere, Rizzette?“

„Podle toho, jak velký trajler chcete.“

„Jak velký můžeme dostat?“

„Když tomu požehnal autarch, tak zřejmě ten nejlepší. Mohu pro

vás sehnat trajler, který je vlastně malou kosmickou lodí. Bude mít i

pomocné motory.“

- 121 -

„Jak velké má obytné prostory?“

„Určitě bude spokojena i slečna z Hinriadů. Bude to nepoměrně

lepší než tady...“ náhle se odmlčel.

Při vyslovení svého jména se Artemisie zvolna a chladně vzdálila

z pilotní kabiny. Biron ji sledoval pohledem.

Rizzett pokračoval: „Neměl jsem asi říkat slečna, že?“

„Nic se nestalo. Nevšímejte si toho. O čem jsme mluvili?“

„O zařízení trajlerů. Co říkáte na dvě velké kabiny se společnou

sprchou? Pochopitelně bude mít veškeré příslušné sanitární zařízení.

Slečna se tam bude cítit dobře.“

„Potřebujeme pitnou vodu a potraviny.“

„Samozřejmě. Nádrž pojme zásobu vody na dva měsíce; méně,

pokud si budete přát na palubě bazén. Potraviny budou mrazené. Teď

nejspíš jíte tyrantské koncentráty, že?“

Biron přikývl a Rizzett se zašklebil: „Chutná to jako piliny - co

dál?“

„Několikery šaty pro slečnu,“ odpověděl Biron.

„Ale ano, to se dá zařídit.“ Rizzett se zamračil a poškrábal si

jizvu na čele. „Nejlepší bude, když si je půjde sama vybrat.“

„Slečna nikam nepůjde. Dodáme všechny potřebné míry a vy

nám zas dodáte oblečení, nic výstředního, prostě podle současného

módního trendu.“

Rizzett se krátce zasmál a potřásl hlavou. „Nebude se jí to líbit,

rančere. Co si žena sama nevybere, se jí nezamlouvá, i kdyby to byly

tytéž věci, které by si vzala, kdyby mohla. Veřte zkušenému.“

Biron odpověděl: „Určitě máte pravdu, Rizzette, ale uděláme to

podle mého.“

„Dobře, ale varoval jsem vás. Ostatně, přít se s ní budete vy. Co

dál?“

„Ještě nějaké maličkosti: kosmetiku, parfémy.... jednoduše věci,

které ženy potřebují. Raději začněme, abychom všechno stihli.“

Nyní mlčky odešel Gillbret. Biron ho sledoval pohledem a cítil,

jak se mu napínají svaly. Ti Hinriadové! Ale nemohl s tím nic dělat.

Byli to prostě Hinriadové a tečka. Gillbret byl jedním, ona druhým.

Nahlas rychle řekl: „A samozřejmě kvalitní obleky pro pana

Hinriada. A také nějaké šaty pro mě, ale to není tak důležité.“

- 122 -

„Rozumím. Mohu použít rádio? Zůstanu na lodi, dokud nebudou

úpravy dokončeny.“

Když Rizzett vydal potřebné příkazy, řekl Bironovi: „Pořád si

nemohu zvyknout, že vás tady vidím živého a zdravého. Jste úplně

jako starý rančer. Váš otec o vás často mluvil. Studoval jste na Zemi,

že?“

„Před týdnem bych promoval.“

Rizzett se zatvářil nešťastně. „Způsob, jakým jste se dostal na

Rhodii, nám nesmíte mít za zlé. Ani nám se to nelíbilo, totiž... Chci

říct - a to je pouze mezi námi - že některým z nás se to nelíbilo. Aut-

arch s námi nic nekonzultoval. Přirozeně, ani nemohl. Upřímně řeče-

no, z jeho strany to bylo riziko. Někteří z nás, ale raději nebudu jme-

novat, dokonce chtěli zastavit loď, na níž jste cestoval, a dostat vás

ven. Nejspíš by to dopadlo špatně. Možná by to bylo to nejhorší, co by

se dalo udělat, ale mohli jsme to aspoň zkusit. Naštěstí nejnovější vý-

voj situace potvrdil, že autarchovo rozhodnutí bylo správné.“

„Závidím vám, že mu dokážete tak bezvýhradně důvěřovat.“

„Známe ho. Má na to.“ A zaťukal si ukazováčkem na čelo. „Ni-

kdo přesně neví, odkud bere informace a čím se řídí, ale vždycky se

rozhodne správně. Dosud pokaždé, na rozdíl od jiných, Tyranty přel-

stil.“

„A co můj otec?“

„Smůla, že ho Tyranti odhalili. Jenže starý rančer byl jiný. Jeho

způsob myšlení byl přímý. Nikdy by nepřipustil podvod. Jako by ani

neviděl, že lidé kolem něho jsou různí. Jenže to se nám na něm líbilo -

že nedělal mezi lidmi rozdíl.

Mám sice hodnost plukovníka, ale jsem obyčejný člověk, Farrille.

Můj otec byl zámečník. Vašemu otci to nevadilo. I když potkal tope-

nářského učně, ztratil s ním pár laskavých slov, takže se ten kluk hned cítil jako vrchní šéf topenářů. Ke každému se choval jako táta.

Ale když jste zasluhoval pokárat, pokáral vás, avšak vždy napros-

to spravedlivě. A tím to také skončilo, nepřipomínal člověku jeho sta-

ré hříchy. Takový byl starý rančer.

Autarch je jiný. Prostě mozek. Nikdo se mu nevyrovná. Nemá si-

ce smysl pro humor a nemohu s ním mluvit tak, jako třeba teď s vámi,

naprosto uvolněně. Při rozhovoru s autarchem musí člověk vyjádřit

- 123 -

naprosto přesně, oč jde, bez zbytečných slov. A hlavně spisovně, jinak

ho obviní z barbarství. Autarch je prostě autarch.“

Biron řekl: „Co se autarchovy inteligence týče, plně s vámi

souhlasím. Víte o tom, že vydedukoval moji přítomnost na této lodi

dřív, než na ni vstoupil?“

„Opravdu? Vidíte, to je přesně to, co jsem měl na mysli. Rozhodl

se vstoupit na tyrantský křižník sám, přestože nám to připadalo jako

zaručená sebevražda. Vůbec se nám to nelíbilo. Ale předpokládali

jsme, že dobře ví, co dělá. Mohl nám říct, že jste na palubě, musel

přece vědět, jaká je to senzační zpráva, že rančerův syn utekl. Ale to je pro něho typické. Neřekl nic.“

*

Artemisie nepohodlně seděla na jednom ze spodních kavalců v

malé kabině. Dlaněmi si bezmyšlenkovitě uhlazovala šaty. Připadala

si prázdná, špinavá a velmi, velmi unavená.

Znechucovalo ji to věčné otírání rukou a obličeje vlhkými kapes-

níčky. Popuzovalo ji, že už týden má na sobě tytéž šaty, a děsily ji její mastné a neupravené vlasy.

A pak najednou málem vyskočila, připravena rychle se otočit.

Nechtěla ho vidět; nechtěla se na něho ani podívat.

Byl to však jen Gillbret. „Ach, strýčku Gille...“

Gillbret si sedl naproti ní. Chvíli se tvářil starostlivě, ale pak se

usmál. „Myslím si, že týden na této lodi nebyl moc zábavný. Doufal

jsem, že aspoň ty mě povzbudíš.“

„Strýčku Gille, prosím, nechoď na mne s psychologií. Chceš-li,

abych cítila nějakou zodpovědnost i za tebe, tak na to už nemám žád-

nou sílu. Potřebuji se odreagovat, potřebuji něco rozbít...!“

„Jestliže se ti tím uleví... Vidím, že ses s Bironem nepohodla.

Kvůli čemu?“

„Nechce se mi o tom mluvit. Nech mě, prosím, na pokoji.“ A

pak, po krátké odmlce, dodala: „Myslí si, že otec udělal to, z čeho ho

autarch obvinil. Nenávidím ho.“

„Svého otce?“

„Ne! Toho svalnatého hlupáka! Toho nafoukaného adolescenta!

Toho falešného darebáka!“

- 124 -

„Ehm - tedy Birona? Dobrá, nenávidíš ho. Jenže mezi nenávistí a

tím, co mé staromládenecké mysli připadá jako láska, není žádný roz-

díl.“

„Strýčku Gille,“ ozvala se, „mohl to skutečně udělat?“

„Biron? A co?“

„Otec. Mohl otec udat rančera z Widemosu?“

Gillbret se zatvářil ustarané a smutně. „Nevím.“ Kradmo na ni

pohlédl. „Ale Birona Tyrantům udal.“

„Protože věděl, že je to léčka,“ řekla rozhodně. „A to přece byla.

Nastražil ji ten hrozný autarch, sám to řekl. Tyranti věděli, že Malaine je ve skutečnosti Biron Farrill, a poslali ho schválně za otcem. Otec

nemohl nic jiného udělat, to musí být každému jasné.“

„Ale vzpomeň si, má drahá, jak tě přesvědčoval, abys vstoupila

do toho nepřitažlivého manželského svazku se starým Pohangem -“

„S tím smrdutým trpaslíkem!“ rozhořčila se Artemisie.

„Vidíš, vidíš. A když mohl Hinrik udělat něco takového vlastní

dceři...“

Chabě namítla: „Neměl na vybranou.“

„Omlouváš všechny jeho skutky slovy, že to udělat musel. A ran-

čera udat nemusel?“

„Jsem si jista, že to neudělal. Neznáš otce tak jako já. Tyranty

nenávidí. Ano, nenávidí je, vím to. Nesnížil by se k tomu, aby jim

pomohl. Přiznávám, že se jich bojí a neodváží se jim otevřeně posta-

vit, ale kdykoli nemusí, nepomůže jim.“

„Jak můžeš vědět, kdy může a kdy nemusí?“

Zavrtěla tak prudce hlavou, až jí vlasy zakryly uslzené oči. Gill-

bret chvíli čekal, pak bezmocně rozhodil rukama a odešel.

*

Trajler byl s Nelítostným spojen úzkou nálevkovitou chodbou,

která ústila do nouzového vzduchového uzávěru v zadní části lodi. Byl

několikrát větší než tyrantské plavidlo, takže výsledný celek působil

poněkud neforemně až směšně.

Při poslední inspekci se autarch připojil k Bironovi. Zeptal se:

„Zdá se ti, že něco schází?“

Biron odvětil: „Ne, díky. Myslím, že máme veškeré pohodlí.“

- 125 -

„To jsem rád. Mimochodem, Rizzett mi řekl, že se Artemisie

pravděpodobně necítí zcela zdráva. Jestliže potřebuje lékaře, bylo by

snad rozumné poslat jí na palubu mé jachty.“

„Je docela v pořádku,“ odpověděl odměřeně Biron.

„Když to říkáš... Budete připraveni k odletu během dvanácti ho-

din?“

„I za dvě hodiny, když si to budete přát.“

Biron sklonil hlavu a vstoupil nízkou spojovací chodbou do Nelí-

tostného.

Neutrálním tónem pronesl: „Máš v trajleru svůj pokoj, Artemisie.

Nebudu tě obtěžovat. Většinou budu tady.“

Chladně odpověděla: „Mě neobtěžujete, rančere. Je mi jedno, kde

budete.“

*

A pak lodě odstartovaly a jediným skokem se dostaly na pokraj

Nebuly, kde několik hodin čekaly, než byly na autarchově korábu do-

končeny potřebné výpočty. Uvnitř temné mlhoviny poletí téměř na-

slepo.

Biron hleděl na obrazovku. Nic nebylo vidět! Celou polovinu ob-

lohy pohltila tma, v níž nezářila ani jiskérka světla. Náhle si uvědomil, jak hřejivě přátelské a nádherné jsou hvězdy vyplňující vesmír.

„Je to jako skočit do díry,“ zabručel ke Gillbretovi.

A pak skočili - přímo do Nebuly.

Téměř ve stejnou dobu Simok Aratap, komisař Velkého khana,

stál na můstku vlajkové lodi v čele flotily deseti ozbrojených křižníků a naslouchal svému navigátorovi. Řekl stroze:

„Nevadí. V každém případě letíme za nimi.“

Jeden světelný rok od místa, kde Nelítostný vstoupil do Nebuly,

učinily tyrantské lodě totéž.

- 126 -

16. HONÍCÍ PSI

Simok Aratap se v uniformě necítil nijak zvlášť pohodlně. Ty-

rantské stejnokroje byly zhotoveny z hrubého přírodního materiálu a

navíc měly natolik účelný střih, že málokomu dobře padly. Ale voják

si na něco takového nemůže stěžovat. Uniforma patřila k tyrantské

vojenské tradici stejně jako nepohodlí, které utužovalo disciplínu.

Ale přesto se Aratap ozval: „Ten děsný límec je tak těsný!“ Ma-

jor Andros, jehož límec byl stejně těsný, kterého však - pokud paměť

sahala - nikdo nikdy neviděl oblečeného jinak než v uniformě, pravil

odměřeně: „Jsme sami, pane, můžete si ho rozepnout. Ale před dů-

stojníky a mužstvem vás žádám o předpisové ustrojení.“

Aratap hlasitě vzdychl. To byla další změna, kterou si vynutila

polovojenská podstata výpravy. Nejenže byl navlečen do uniformy,

kterou nesnášel, ale především musel dopřát sluchu svému vojenské-

mu pobočníkovi, kterého rovněž nesnášel, a to ještě dřív, než opustili

Rhodii.

Andros mu to tehdy dal nepokrytě najevo; řekl: „Komisaři, bu-

deme potřebovat deset lodí.“

Aratap otráveně vzhlédl. Byl připraven pronásledovat mladého

Widemose jedinou lodí. Odstrčil pouzdra se zprávami pro khanův

Koloniální úřad, které měly být odeslány v případě, že se nevrátí z

výpravy, a mírně se zeptal: „Deset lodí, majore? Slyšel jsem dobře?“

„Ano, pane. Méně by nestačilo.“

„Proč ne?“

„Je nutno zajistit dostatečnou bezpečnost. Farrill má někam

namířeno. Tvrdíte přece, že existuje rozsáhlé spiknutí. Zapadá nám to

do sebe. Proto musíme být dobře připraveni, i když jsme stávající

situaci schopni zvládnout jedinou lodí.“

„Deset lodí... Nebo sto? Kde je limit této vaší takzvané bezpeč-

nosti, majore?“

„V případe vojenských akcí leží odpovědnost na mně. Navrhuji

deset, pane.“

Aratap zvedl obočí a jeho kontaktní čočky se nepřirozeně zalesk-

ly. Major začínal velet. Běžně rozhodovali chánovi civilní úředníci,

- 127 -

ale při této akci se nedala armáda obejít. Opatrně řekl: „Budu o tom

uvažovat.“

„Děkuji vám. Upozorňuji vás, pane, že svůj návrh předkládám

pouze jako doporučení, které máte právo neakceptovat.“ Major ostře

cvakl podpatky, ale Aratap věděl, že tato vojenská pocta je vůči jeho

osobě pouhým prázdným gestem. „V tom případě však okamžitě po-

dám demisi -“

Nyní bylo na Aratapovi, aby zachránil, co mohl. „Pokud jde o vo-

jenská rozhodnutí, majore, nehodlám vás omezovat ani v nejmenším.

Zajímalo by mě jen, budete-li mít i vy stejný přístup k mým rozhodnu-

tím ve věcech čistě politických.“

„Která politická rozhodnutí máte na mysli, pane?“

„Je tu problém s Hinrikem. Včera jste nesouhlasil s mým návr-

hem, aby letěl s námi.“

Major suše odvětil: „Nepovažuji to za nutné. Během vojenské ak-

ce by přítomnost cizince nepůsobila dobře na morálku mužstva.“

Aratap si tiše, sotva slyšitelně povzdechl. Andros byl svým způ-

sobem schopný voják. Nemá význam projevovat netrpělivost.

„Opakuji, souhlasím s vámi, majore. Pouze vás žádám, abyste

zvážil politický aspekt situace. Jak víte, vykonání rozsudku nad ranče-

rem z Widemosu bylo politicky poněkud nepříjemné. Zbytečně vyvo-

lalo rozruch ve všech Královstvích. I když ta poprava byla nutná, není

žádoucí, aby smrt jeho syna byla opět připisována na náš účet.

Zkuste se na to dívat takhle, majore: Kdekdo na Rhodii ví, že

mladý Widemos unesl dceru jejich direktora. Mimochodem, ta dívka

je nejoblíbenějším členem dynastie Hinriadů. Proto je víceméně nutné,

aby direktor Hinrik V., její otec, vedl trestnou výpravu. Rozumíte,

majore?

Tento dramatický tah zalahodí rhodijskému patriotismu. Direktor

nás přirozeně požádá o pomoc a my mu ji laskavé poskytneme, ale to

nebude to nejdůležitější. Zařídím, aby se o této výpravě všeobecně

hovořilo jako o rhodijské. Neškareďte se, majore, hned vám to vysvět-

lím.

Dojde-li totiž k odhalení spiknutí, bude to rhodijské odhalení.

Bude-li na základě tohoto odhalení popraven mladý Widemos, pak to

bude v očích všech Království poprava rhodijská - už chápete?“

- 128 -

Major odpověděl: „Povolení, aby rhodijské plavidlo doprovázelo

tyrantskou vojenskou výpravu, vytvoří nevhodný precedens. Nemluvě

o tom, že nám bude překážet v boji, čímž tento problém nabývá vojen-

ského charakteru -“

„Drahý majore, neřekl jsem, že Hinrik bude velet vlastní lodi.

Znáte ho ostatně dost dobře, abyste věděl, že toho ani není schopen.

Bude s námi, tudíž pod dohledem. Žádná rhodijská posádka. Jen on,

nikdo jiný.“

„V tom případě odvolávám svou námitku, pane,“ pravil major

nabubřele.

*

Po větší část týdne se tyrantská flotila držela ve vzdálenosti dvou

světelných let od Linganu. Situace na velitelském můstku vlajkové

lodi byla čím dál napjatější.

„Autarch z Linganu,“ tvrdil major Andros, který prosazoval oka-

mžité přistání, vylodění a dobytí, „vyvinul značné úsilí, abychom se

domnívali, že je přítelem khana, však víte, ale já lidem, kteří často

cestují do ciziny, nevěřím. Získávají tam totiž znepokojivé názory. Je

více než divné, že mladý Widemos letěl rovnou za ním. Je to krajně

podezřelé.“

„Autarch se nikdy nepokoušel utajit ani svoje cesty, ani svůj ná-

vrat, majore. A my nevíme, zda se chce mladý Widemos setkat právě

s ním. Zůstává na oběžné dráze. Proč nepřistane?“

„Proč parkuje na oběžné dráze? Ptejme se, co dělá, a ne co nedě-

lá, pane.“

„Chcete slyšet, majore, jak to zapadá do naší skládanky?“

„Rád si to poslechnu, pane.“

Aratap si zastrčil prst za límec a marně se jej snažil roztáhnout.

Pokračoval: „Mladý Widemos čeká, proto můžeme předpokládat, ma-

jore, že čeká na něco nebo na někoho. Bylo by bláhové myslet si -

když letěl přímo na Lingan tak rychle, vlastně jedním skokem - že se

nemůže rozhodnout. Proto tvrdím, že očekává nějaké další spiklence,

kteří se k němu mají připojit. Teprve pak bude pokračovat v cestě.

Skutečnost, že nepřistál, naznačuje, že to nepovažuje za bezpečné.

Zdá se, že Lingan všeobecně a zejména autarch není zapleten do spik-

- 129 -

nutí, i když někteří Lingaňané pravděpodobně ano.“

„Nevěřím, že očividné řešení je vždycky to správné, pane.“

„Drahý majore, to není pouhé očividné řešení, ale naprosto logic-

ká úvaha, která nám bezchybně zapadá do skládanky.“

„Možná. Ale přesto, pane, nedojde-li během příštích čtyřiadvaceti

hodin ke změně situace, nezbude mi, než nařídit postup na Lingan.“

*

Aratap se zamračil na dveře, kterými major odešel. Obtěžovalo

ho, že musí současně kontrolovat vzpurné poddané i krátkozraké do-

byvatele. Dvacet čtyři hodin. Něco se musí stát. Jinak bude nucen najít způsob, jak zastavit Androse.

U dveří zadrnčel zvonek. Určitě se nevrací major. Aratap

podrážděně zvedl hlavu. Ve dveřích se objevila nahrbená postava

Hinrika z Rhodie, za ním obrys vojáka, který ho na lodi doprovázel

jako stín. Teoreticky měl Hinrik úplnou svobodu pohybu a

pravděpodobně si to i myslel. Strážného, který mu byl stále v patách,

si vůbec nevšímal. Hinrik se neurčitě usmál. „Nevyrušuji, komisaři?“

„Ale vůbec ne, sedněte si, direktore,“ řekl Aratap a zůstal stát.

„Chci něco důležitého projednat.“ Hinrik se odmlčel. Jeho pů-

vodní odhodlání jakoby se vytratilo. Zcela jiným tónem dodal: „To je

ale krásná a obrovská loď! Ta je vaše?“

Aratap se křečovitě usmál. „Ano. Díky, direktore.“

Devět doprovodných lodí mělo typicky malé rozměry, ale vlajko-

vá loď, na níž se nacházeli, byla zvětšeným modelem odvozeným od

elegantních rhodijských korábů. V poslední době bylo stále více těch-

to lodí zařazováno do tyrantského válečného loďstva, což signalizova-

lo úpadek tvrdého vojenského drilu dobyvatelů. Bojovou jednotkou

stále zůstával malý, nejvýše třímístný křižník, ale generalita předklá-

dala khanovi čím dál pádnější důvody, proč potřebuje velké koráby.

Některým vojákům ze staré gardy připadalo takové pohodlí

změkčilé, avšak Aratapa to netrápilo. On sám to naopak považoval za

civilizovanější. Nakonec - snad za několik staletí - se může stát, že

Tyranti splynou s obyvatelstvem dobytých transnebulárních králov-

ství, a třeba to tak bude dobře. Tento názor přirozeně nikdy nevyslovil nahlas.

- 130 -

„Přišel jsem vám něco říct,“ vysoukal ze sebe Hinrik. Chvíli zma-

teně otálel, než pokračoval: „Poslal jsem dnes svému lidu depeši, ve

které se říká, že se jejich direktor těší dobrému zdraví a že jeho dcera bude brzy v bezpečí, jakmile bude nebezpečný zločinec dopaden.“

„Výborně,“ pravil Aratap. Nebyla to pro něj žádná novinka, pro-

tože autorem té zprávy byl on, ale nedalo se vyloučit, že Hinrik pře-

svědčil sám sebe, že ji skutečně napsal a že se snad dokonce domnívá,

že stojí v čele této výpravy. Aratap pocítil záchvěv lítosti. Osobnost

tohoto muže se viditelně rozpadala.

„Věřím, že rhodijský lid tento drzý útok záškodníků a kri-

minálních živlů na můj palác rozhořčil a že ho patřičně odsoudil. Mys-

lím si, že poté, co jsem podnikl tak rychlou odvetnou akci, budou

poddaní svého direktora jaksepatří obdivovat a milovat, nemám prav-

du, komisaři?“ Vypadal, že ho naplnilo něco jako hrdý triumf. „Ve

všech Královstvích pochopí, že s Hinriady se musí ještě počítat.“

„Myslím, že ano,“ odvětil Aratap.

„Jsme už nepříteli na dosah?“

„Ne, direktore, nepřítel zůstává, kde byl - kousek od Linganu.“

„Abych nezapomněl, co jsem vám přišel říct.“ Rozčilil se a vzru-

šeně začal chrlit: „Je to velmi důležité, komisaři. Zjistil jsem, že na palubě jsou zrádci. Musíme rychle něco podniknout. Chystá se zrada...“ zašeptal.

Aratap pocítil netrpělivost. Měl by toho ubohého chudáka upoko-

jit, ale to znamenalo ztrácet čas. Bude-li takto pokračovat, zblázní se a nebude použitelný ani jako loutka. A to by byla škoda.

„Žádná zrada se nechystá, direktore. Mužstvo je spolehlivé a věr-

né. Někdo vás navedl na falešnou stopu. Jste unaven.“

„Ne, ne.“ Hinrik odstrčil Aratapovu ruku, která mu na chvíli spo-

činula na rameni. „Kde jsme teď?“

„Přece na lodi.“

„A kde je loď?“

„Ve vesmíru.“

„Díval jsem se na obrazovku. Nablízku není žádná hvězda. Víte

to?“

„Samozřejmě.“

„Lingan není nikde poblíž - víte to?“

- 131 -

„Je dva světelné roky odtud.“

„Ach ne, ach ne! Komisaři, neposlouchá nás někdo? Jste si jist?“

Nahnul se blíž, až se ústy málem dotýkal Aratapova ucha. „Jak to ví-

me, že je nepřítel blízko Linganu? Ta planeta je příliš daleko. Dostá-

váme falešné informace, a to znamená zradu.“

Ten chlap je možná blázen, ale řekl cosi rozumného. Nahlas po-

znamenal: „Tohle jsou otázky pro techniky, direktore, a ne pro lidi

mého postavení. Ani já to nevím.“

„Jako velitel výpravy to vědět chci. Jsem přece velitel, či ne?“

Opatrně se rozhlédl. „Vlastně mám takový pocit, že major Andros

nevykonává správně mé příkazy. Dá se mu věřit? Ovšem, dávám mu

příkazy jen velmi zřídka. Vypadalo by divně, kdybych poroučel ty-

rantskému důstojníkovi. Jenže musím najít svoji dceru. Jmenuje se

Artemisie. Odvedli mi ji, a proto je stíhám s obrovskou flotilou, abych ji dostal zpátky. Pochopte - musím to vědět. Chci říct, že musím vědět, zda je nepřítel opravdu u Linganu. Moje dcera tam bude také. Znáte

moji dceru? Jmenuje se Artemisie.“

Prosebně vzhlédl na tyrantského komisaře. Pak si zakryl rukou

oči a zamumlal něco, co znělo jako: „Promiňte...“

Aratap cítil, jak se mu sevřely čelisti. Téměř zapomněl, že před

ním stojí zoufalý otec a že i direktor Rhodie může mít otcovské city.

Nemohl ho nechat trpět.

Začal vlídně: „Pokusím se to vysvětlit. Víte, že existuje přístroj,

který se jmenuje gravitometr, jenž vyhledá tělesa v kosmickém prosto-

ru.“

„Ano, ano.“

„Ta věc je citlivá na přítomnost gravitace. Chápete, co říkám?“

„Ale ano.“ Hinrik si nervózně zamnul ruce. „Všechno má svoji

gravitaci.“

„Gravitometr nám ukáže, je-li nablízku loď, ale ta musí být v ro-

zumné vzdálenosti od planety nebo hvězdy, aby přístroj nezazname-

nával gravitaci jiných těles.“

„Která mají přitažlivost mnohem větší - jako třeba Lingan?“

„Správně,“ zarazil se Aratap, ale Hinrik se zatvářil potěšeně jako

malé dítě.

„No tak dobře. My, Tyranti, máme ovšem další přístroj. Je to vy-

- 132 -

sílač, který vyzařuje do hyperprostoru specifický typ zakřivení textury prostoru, jež není elektromagnetického charakteru. Jinak řečeno, není

to nic takového jako obyčejné nebo subéterické rádio. Chápete?“

Hinrik neodpověděl. Vypadal zmateně.

Aratap rychle pokračoval: „Je to prostě jiné, ale to není podstatné.

Podle tohoto záření můžeme najít jakoukoli tyrantskou loď, která má

tento vysílač na palubě, i když je třeba na půl cesty Galaxií nebo na

druhé straně hvězdy.“

Hinrik vážně přikývl.

„Kdyby mladý Widemos utekl v jiné lodi, bylo by velmi obtížné

jej lokalizovat. Ale protože ukradl tyrantský křižník, víme vždycky

přesně, kde je, aniž to tuší. Proto máme jistotu, že je blízko Linganu.

Nemůže se nám ztratit, takže určitě vaši dceru zachráníme.“

Hinrik se spokojeně usmál. „To je přímo dokonalé. Gratuluji,

komisaři! Velmi chytré zařízení.“

Aratap si nedělal iluze, že Hinrik všemu, co mu právě vysvětlil,

porozuměl, ale na tom nezáleželo. Snad alespoň pochopil, že jeho dce-

ra bude zachráněna díky tyrantské vědě.

Sám pro sebe si říkal, že udělal vše, co bylo nutné, aby se Hinrik

nezhroutil. Doufal, že návratem dcery se jeho stav zase zlepší.

Opět se ozval zvonek. Tentokrát to byl major Andros. Na Hinri-

kově tváři se objevil výraz štvaného zvířete a jeho ruka ztuhla na opě-

radle křesla. Vstal a ihned spustil: „Majore Androsi...“

Ale důstojník, aniž na direktora byť jen pohlédl, již hovořil k

Aratapovi: „Nelítostný změnil polohu, pane.“

„Určitě však nepřistál na Linganu,“ usoudil komisař bystře.

„Provedli skok,“ pravil major. „Vzdálili se od Linganu značně

daleko.“

„Zřejmě je doprovázela další loď.“

„Snad i více lodí. Jak dobře víte, můžeme sledovat pouze náš

křižník.“

„V každém případě letíme za nimi.“

„Už jsem vydal patřičné příkazy. Jen bych chtěl podotknout, pa-

ne, že skok zanesl Nelítostného na okraj Koňské hlavy.“

„Cože?“

„V té oblasti se však nevyskytuje žádný větší planetární systém.

- 133 -

Z toho vyplývá pouze jeden logický závěr.“

Aratap si olízl rty a spěšně zamířil na velitelský můstek, major ho

následoval.

Hinrik zůstal sám v prázdné místnosti a asi minutu upíral pohled

na dveře. Pak pokrčil rameny a znovu usedl do křesla. Jeho tvář byla

prázdná. Dlouho tam jen tak prostě seděl.

*

Navigátor oznámil: „Překontrolovali jsme prostorové koordináty

Nelítostného. Rozhodně jsou uprostřed Nebuly.“

„To nevadí,“ odvětil Aratap. „Letíme za nimi.“

Otočil se k majoru Androsovi. „Konečně jsme se dočkali, což je

nyní zcela patrné. Kde jinde než v samotné Nebule by mohl být hlavní

stan konspirace? Kde jinde jsou lokalizátory zbytečné? Velice půvab-

ná skládanka.“

A tak vstoupila flotila tyrantských křižníků do Nebuly.

*

Aratap už podvacáté mechanicky pohlédl na obrazovku, i když

zbytečně, protože zůstávala černá. Ani jedna hvězda v dohledu.

Andros se divil: „Je to už třetí zastávka uprchlíků bez přistání.

Nerozumím tomu. Co mají za luhem? Vždy se zastaví na několik dní.

Dosud nepřistáli.“

„Může jim to tak dlouho trvat proto,“ usoudil Aratap, „že počítají

další skok. Viditelnost je nulová.“

„Opravdu si to myslíte, pane?“

„Jejich skoky jsou příliš dokonalé. Pokaždé skončí vedle nějaké

hvězdy. Jen podle údajů gravitometru by to nedokázali. Musí znát

polohu hvězd dopředu.“

„Kdy konečně přistanou?“

„Domnívám se,“ odpověděl Aratap, „že hledají tu správnou pla-

netu. Možná ani sami neznají polohu centra spiknutí. Nebo ne zcela

přesnou polohu.“ Usmál se. „Stačí, když je budeme sledovat.“

*

Navigátor srazil podpatky. „Pane!“

- 134 -

Aratap vzhlédl. „Ano?“

„Nepřítel přistál na planetě.“

Aratap zazvonil na majora.

„Androsi,“ zvolal Aratap, jakmile důstojník vstoupil, „víte už o

tom?“

„Ano. Nařídil jsem sestup a sledování.“

„Počkat! To může být předčasné. Stejně jako tehdy, když jste

chtěl napadnout Lingan. Myslím si, že by tam měla letět pouze tato

loď. A bez vás, majore.“

„Váš důvod, pane?“

„V případě, že budeme potřebovat posily, budete k dispozici v če-

le svých křižníků. Je-li však to centrum povstalců silnější, než se do-

mníváme, usoudí, že k nim jen náhodně zabloudila nějaká loď. Podám

vám zprávu a vy neprodleně odletíte zpět na Tyrant“

„Proč na Tyrant, pane?“

„Abyste sem mohl přivést celé loďstvo, majore.“

Andros se zamyslel. „Souhlasím. Tato loď stejně není vhodná. Je

příliš velká.“

*

Klouzali po spirále dolů a planeta pomalu zaplňovala obrazovku.

„Povrch vypadá dost pustě, pane,“ ozval se navigátor.

„Určil jste přesnou polohu Nelítostného?“

„Ano, pane.“

„Přistaňte co nejblíž, aniž nás uvidí.“

Právě vstupovali do atmosféry. Jak se řítili po rozhraní planetár-

ního dne a noci, obloha se zabarvovala jasným nachem.

Aratap pozoroval blížící se povrch planety. Dlouhý hon byl téměř

u konce.

- 135 -

17. ZAJÍCI

Pátrání po neznámých planetách může připadat vzrušující jen ne-

zkušeným začátečníkům, kteří nikdy nebyli v kosmu. Pro starého ast-

ronauta je to však celkem nudná a nezajímavá práce.

Lokalizovat hvězdu, která není ničím jiným než obrovskou

žhnoucí koulí vodíku lepícího se na helium, je snadné, protože o sobě

dá vědět sama. I v černi Nebuly je to pouze otázka vzdálenosti. Vzdal-

te se od slunce pět miliard mil - a pořád na sebe bude upozorňovat.

Standardní planeta je však něco jiného. Jde o relativně zanedba-

telný objem hmoty svítící pouze odraženým světlem. Loď může prole-

tět sluneční soustavou stotisíckrát všemi možnými směry, aniž by se k

nějaké planetě přiblížila natolik, aby se dalo zjistit, co je vlastně zač.

Na všechno se musí jít systematicky. Při hledání oběžnic

neznámého slunce zaujme loď polohu ve vzdálenosti desettisíckrát

větší, než je průměr mateřské hvězdy, neboť z galaktických statistik

vyplývá, že ani v jednom z padesáti tisíc případů není planeta od

svého slunce dál. Kromě toho, obyvatelná planeta nemůže být nikdy

vzdálena víc než tisícinásobek slunečního průměru. To znamená, že

stačí pozorovat prostor úhlu šesti stupňů od slunce, což představuje

pouhou 1/3600 celé oblohy. Tato oblast může být detailně

prozkoumána poměrně rychle.

Pohyb kamery lze nastavit proti pohybu dráhy lodi. Za těchto

podmínek a při dostatečně dlouhé době osvitu se na filmu projeví po-

hyb planet úzkými proužky, které poměrně přesně prozradí jejich kon-

stelaci vzhledem ke slunci, ovšem za předpokladu, že se odfiltruje

sluneční žár.

Když se žádné dráhy neobjeví, zbývá možnost, že se planety prá-

vě nacházejí v zákrytu slunce. Celý postup se pak opakuje z jiného

místa, a to obvykle z bodu bližšího ke slunci.

Je to velmi nudný postup, zvláště když se u tří hvězd opakuje tři-

krát se stejným negativním výsledkem. Pak není divu, že se dostaví

určitý úbytek pozornosti posádky.

Gillbretova pozornost klesla na nulu již před nějakou dobou.

Nudné intervaly mezi chvílemi, které mu připadaly zábavné, byly stá-

- 136 -

le delší.

Připravovali se na skok ke čtvrté hvězdě z autarchova seznamu.

Biron pravil: „Pokaždé jsme z hyperprostoru vystoupili u nějaké

hvězdy - když nic jiného, ověřili jsme si, že Jontiho výpočty jsou

správné.“

Gillbret poznamenal: „Statistika ovšem říká, že aspoň jedna ze tří

hvězd má planetární systém.“

Biron přikývl. Ta statistika už měla pořádné vousy. V základech

galaktografie to učili každé dítě.

Gillbret pokračoval: „Pravděpodobnost, že namátkou najdeme tři

slunce bez planety, je tedy dvě třetiny na třetí, což je téměř nesmysl.“

„A dál?“

„Není to zábavné? Byli jsme u tří hvězd a žádnou planetu jsme

neobjevili. Musí jít o nějakou chybu.“

„Sám jste ty údaje viděl. Mimochodem, proč věřit statistice? Co-

pak víme, zda v Nebule neplatí jiné podmínky? Možná že částice ml-

hoviny zabraňují tvorbě pevných těles, nebo je mlhovina pozůstatkem

nezrozených planet.“

„To nemyslíš vážně?“ strnul Gillbret.

„Máte pravdu. Jen si tak mluvím pro sebe. O kosmologii nic ne-

vím. Proč, do kosmu, planety vůbec vznikají? Nikdy jsem neslyšel o

žádné, s níž by nebyly problémy.“ Biron vypadal vyčerpaně. „Máme

všechno v pořádku - impulzy, dálkové zaměřování, automatiku -

zkrátka všechno.“

Bylo velmi těžké nepohlédnout na obrazovku. Brzy provedou

další skok tou inkoustovou dírou...

Zeptal se: „Víte Gille, proč se této mlhovině říká Koňská hlava?“

„Protože se tak jmenoval první člověk, který do ní vstoupil, nebo

se mýlím?“

„Na Zemi pro to mají jiné vysvětlení. Tvrdí, že mlhovina se po-

dobá koňské hlavě.“

„Co je to kůň?“

„Pozemské zvíře.“

„Není to směšné? Nebula mi žádné zvíře zcela určitě nepři-

pomíná, Birone.“

„Záleží na úhlu, pod jakým se na ni díváte. Z Nefelosu například

- 137 -

vypadá jako mužská ruka se třemi prsty. Ale měl jsem možnost pozo-

rovat ji na Zemi z univerzitní observatoře. Skutečně vypadá jako koň-

ská hlava. Možná tak její pojmenování vzniklo, kdo ví?“ Birona téma

jejich rozhovoru nezaujalo. Mluvil jen proto, aby zaplašil nudu.

Nastalo ticho, během něhož doufal, že Gillbret konečně začne o

tom jediném, co ho doopravdy zajímalo, ale sám se nedokázal přinutit,

aby se zeptal.

Gillbret pochopil. „Kde je Arta?“

Biron na něho rychle pohlédl a odpověděl: „Někde v trajleru. Já ji

nehlídám.“

„Ale autarch ano. Docela klidně by tu mohl bydlet.“

„Třeba udělá štěstí.“

Gillbretovy vrásky se prohloubily a jeho drobné rysy se ještě více

scvrkly. „Ale Birone, nebuď blázen. Artemisie je z Hinriadů. Neumí

reagovat jinak, když se k ní tak nevhodně chováš.“

Biron odsekl: „Nechte toho.“

„Nenechám. Celou dobu čekám na příležitost, abych ti to mohl

říct. Proč jí to děláš? Protože Hinrik je možná odpovědný za smrt tvé-

ho otce? Hinrik je můj bratranec! Ke mně se ale chováš pořád stejně.“

„To ano,“ pravil Biron. „K vám se chovám stejně. Mluvím s vámi

jako dřív. Stejně mluvím i s Artemisií.“

„Stejně jako vždycky?“

Biron mlčel.

Gillbret pokračoval: „Sám ji posíláš autarchovi do náruče.“

„Dělá jen to, co chce sama.“

„Nedělá. Ty ji k tomu nutíš.“ Gillbret důvěrně položil ruku Biro-

novi na koleno. „Poslyš, nechci se do toho míchat, ale Arta je z rodu

Hinriadů jediná, kdo za něco stojí. Připadalo by ti směšné, kdybych

řekl, že ji miluji? Nemám totiž vlastní děti.“

„O vašem citu k Artě nepochybuji.“

„Pak ti radím pro její dobro, Birone, zadrž autarcha.“

„Myslel jsem, že mu věříte.“

„Autarchovi jako vůdci povstání proti Tyrantům ano. Ale jako

muži pro Artemisii - ne.“

„Řekněte jí to sám.“

„Neposlechne mě.“

- 138 -

„A vy si myslíte, že mě by poslechla?“

„Když použiješ ten jediný správný způsob...“

Na chvíli se zdálo, že Biron váhá. Olízl si suché rty. Pak se

odvrátil a příkře řekl: „Nechci už o tom mluvit.“

Gillbret smutně dodal: „Budeš toho litovat.“

Biron neodpověděl. Proč jej Gillbret nenechá být? Napadlo ho už

mnohokrát, že by mohl litovat. Jenomže co se dá dělat? Nemůže jen

tak ustoupit.

Zhluboka dýchal, aby se zbavil toho svíravého pocitu v hrudi.

*

Biron nastavil řízení podle instrukcí autarchova pilota a ruční

ovládání skoku přenechal Gillbretovi. Říkal si, že si půjde lehnout.

Gillbret jím najednou zatřásl.

„Birone! Birone!“

Biron se na kavalci převalil a vztyčil se s rukama sevřenýma v

pěst. „Co se stalo?“

Gillbret spěšně ustoupil. „Uklidni se, Birone. Tentokrát jsme se

ocitli u F-2.“

To zapůsobilo. Biron se nadechl a uvolnil se. „Gillbrete, takhle

mě už nikdy nebuďte. Říkal jste F-2?“

„Samozřejmě. Myslím, že tahle hvězda vypadá velice zajímavě.“

První tři malé hvězdy, u nichž udělali zastávku, měly spektrum

typu K. Kdyby vůbec nějaké planety měly, nebyly by na nich pod-

mínky vhodné pro osídlení. Přibližně devadesát pět procent obyvatel-

ných planet Galaxie obíhá kolem sluncí spektrálního typu F nebo G o

průměru od 750 tisíc do 1,5 milionu mil, s povrchovou teplotou od

pěti do deseti tisíc stupňů Celsia.

Pozemské Slunce bylo G-0, rhodijské F-8, linganské G-2 a kolem

stejného typu obíhal i Nefelos. A teď tedy objevili F-2.

*

A hvězdy jim přály. První den fotografování nalezli pět planet.

Nejbližší z nich byla od svého slunce vzdálena sto padesát milionů

mil.

Tedor Rizzett přinesl tu zprávu osobně. Navštěvoval Nelítostného

- 139 -

stejně často jako autarch a vždycky se usmíval a měl dobrou náladu.

Tentokrát ho ručkování po kovovém laně zadýchalo až k zalknutí.

Když konečně popadl dech, řekl: „U všech hvězd, jak to ten aut-

arch dělá! Asi je to tím, že je mladší.“ Náhle zvolal: „Máme pět pla-

net!“

Gillbret odvětil: „Už je to jisté?“

„Naprosto. Avšak čtyři z nich jsou typu J.“

„A pátá?“

„Pátá by mohla být v pořádku. Má v atmosféře kyslík.“

Gillbret se neudržel a triumfálně vykřikl.

Biron řekl: „Ta jedna nám stačí.“

Uvědomil si, že je to logické rozložení. Značná část dostatečně

velkých planet v Galaxii má vodíkovou atmosféru. Koneckonců,

hvězdy jsou vesměs z vodíku a jsou zdrojem materiálu pro stavbu

planet. Atmosféra planet typu J se skládá z metanu nebo čpavku, ně-

kdy s příměsí molekulárního vodíku, a také z nezanedbatelného množ-

ství helia. Takové atmosféry obvykle tvoří tlustou a extrémně hustou

slupku. Tyto planety mají téměř vždy průměr větší než třicet tisíc mil

a teplotu zřídka vyšší než minus padesát stupňů Celsia. Jsou zcela

neobyvatelné.

Na Zemi vštěpovali Bironovi do hlavy, že typ J se tak nazývá

podle Jupitera, který je součástí soustavy pozemského Slunce. Možná

měli pravdu. Další planetární klasifikace zahrnuje typ Z, což jsou pla-

nety obvykle poměrně malé, jejichž slabá přitažlivost nedokáže udržet

vodík nebo plyny vodík obsahující, a to zejména proto, že obíhají blí-

že ke slunci. Jejich atmosféra je řidší, skládá se z kyslíku a dusíku, což umožňuje zrod života, ale občas mají příměs chloru, což není dobré.

„Zjistili jste přítomnost chloru?“ zeptal se Biron.

Rizzett pokrčil rameny. „Můžeme usuzovat pouze z horních vrs-

tev. Kdyby tam nějaký chlor byl, koncentroval by se u povrchu. Uvi-

díme.“

Položil Bironovi ruku na rameno. „Nepozval bys mě na skleničku

do tvého pokoje?“

Gillbret za nimi hleděl s mírným znepokojením. Autarch se dvořil

Artemisii a jeho pravá ruka Rizzett spolu s Bironem sklenkám alkoho-

lu, a tak dýchal na Nelítostném víceméně linganský vzduch. Ptal se

- 140 -

sám sebe, zda Biron ví, co dělá. Pak začal přemýšlet o nové planetě a

všechno ostatní pustil z hlavy.

*

Ve chvíli, kdy vnikli do atmosféry, vstoupila Artemisie do pilotní

kabiny, čímž Birona zaskočila, protože se to v poslední době stávalo

jen zřídka. Lehce se usmívala a vypadala docela spokojeně. Biron na

ni letmo pohlédl a pozdravil: „Dobrý den, Artemisie.“

Dívka neodpověděla, pouze se zeptala: „Strýčku Gille, je pravda,

že přistáváme?“

Gillbret si mnul ruce: „Vypadá to tak, má drahá. Možná se už za

pár hodin budeme procházet po pevném povrchu. Jak se ti ta představa

líbí?“

„Doufám, že je to ta pravá planeta. Jestli není, nebude se mi líbit

ani trochu.“

„Ještě máme v záloze jednu hvězdu,“ zabručel Gillbret.

Pak se Artemisie otočila k Bironovi a chladně se zeptala:

„Říkal jste něco, pane Farrille?“

Překvapený Biron se zmohl na pouhé: „Ne, vlastně nic.“

„Potom tedy promiňte. Myslela jsem, že ano.“ Minula ho tak těs-

ně, že mu lemem šatů zavadila o kolena. Na chvíli ho zaplavila vůně

jejího parfému. Stiskl čelisti.

Rizzett řekl: „Právě získávají podrobnosti o atmosféře. Je tam

kyslík - skoro třicet procent - a dusík a netečné plyny. Je docela nor-

mální.“ Byl zde stálým hostem, neboť jednou z výhod trajleru bylo, že

se v něm mohl případný nocležník ubytovat. Dodal: „Žádný chlor, ale

-“

Gillbret se zeptal: „Co se děje?“

„Neobsahuje kysličník uhličitý. To není dobré.“

„Proč ne?“ zeptala se Artemisie, která na obrazovce pozorovala

vzdálenou tvář planety.

Biron úsečně odpověděl: „Žádný kysličník uhličitý, žádné rostli-

ny.“

„Ano?“ Hřejivě se usmála. Biron se na ni proti své vůli usmál ta-

ké, ale vzápětí si uvědomil, že Artemisie stěží bere jeho existenci na

vědomí. Úsměv na jeho rtech ustrnul.

- 141 -

Nic se nezměnilo. Když byl s ní, nemohl to vydržet. Sotva ji spat-

řil, anestetikum jeho vůle přestávalo působit. Začínalo to bolet.

*

Gillbret se tvářil zasmušile. Klesali. V nižších a hustších vrstvách

atmosféry byl Nelítostný se svým neaerodynamickým přívažkem -

trajlerem - špatně ovladatelný. Biron se tvrdošíjně potýkal s řízením

odmítajícím poslušnost.

Ozval se: „Hlavu vzhůru, Gille!“

Jemu samotnému zrovna moc dobře nebylo. Rádiové výzvy zů-

staly bez odezvy. Zdálo se, že to opět není planeta povstalců. Neměli

důvod čekat déle. Přesto mohl sled dalších událostí odhadnout téměř s

jistotou.

Gillbret řekl: „Je to skalnatá a mrtvá krajina bez vody.“ Otočil se.

„Zkusili znovu najít kysličník uhličitý, Rizzette?“

Rizzettova zarudlá tvář nevypadala nadšeně. „Objevili asi tisícinu

procenta.“

„Třeba si povstalci vybrali tuhle planetu proto, že vypadá tak

beznadějně,“ usoudil Biron.

„Ale tenkrát jsem viděl farmy,“ ozval se Gillbret.

„Kolik toho z planety této velikosti asi uvidíme, když ji párkrát

obletíme? Víte přece zatraceně dobře, Gille, že ať už jsou kdekoli,

nemůže jich být tolik, aby zaplnili celou planetu. Mohli si vybrat ně-

jaké jiné údolí, například místo, kde je vlivem sopečné činnosti ve

vzduchu větší koncentrace oxidu uhličitého a kde je nablízku spousta

vody. Můžeme kolem nich prolétnout ve vzdálenosti dvaceti mil a ani

je nezahlédnout. Na naše rádiové volání pochopitelně neodpoví, do-

kud nezjistí, co tady chceme.“

„Potřebná koncentrace oxidu uhličitého nevznikne jen tak lehce,“

namítl Gillbret, který se zájmem sledoval obrazovku.

Biron náhle zatoužil, aby to nebyla ta pravá planeta. Rozhodl se,

že už déle nebude čekat. Musí to skončit - a to ihned.

*

Byl to divný pocit.

Umělé osvětlení bylo vypnuto. Průzory byly otevřeny a dovnitř

- 142 -

proudilo sluneční světlo a čerstvý vzduch. Rizzett to nedoporučoval,

protože nedostatek oxidu uhličitého mohl nepříznivě ovlivnit tělesný

respirační cyklus, ale Biron si myslel, že jim to na chvíli neuškodí.

Biron a Rizzett zmlkli a odtáhli se od průzoru, když k nim Gill-

bret přistoupil.

Gillbret se zasmál. Podíval se ven a řekl: „Samé skály!“

Biron klidně vysvětloval: „Zamýšlíme postavit vysílačku na ně-

jakou vyvýšeninu, abychom zvětšili její dosah. V každém případě

bychom měli pokrýt celou polokouli. Nedojde-li ke kontaktu, přesu-

neme se na opačnou stranu planety.“

„Zrovna o tomhle jste spolu mluvili?“

„Ano. Je to vlastně autarchův nápad, ale myslím, že docela dobrý.

Kdyby s tím nepřišel on, navrhl bych to sám.“ Biron kradmo pohlédl

na Rizzetta, který se tvářil netečně, jen jizva na spánku mu vzrušeně

pulzovala.

Biron zamířil ke skříni u vzduchového uzávěru. „Vezmu si na se-

be tepelnou vložku ze skafandru.“

Rizzett souhlasně přikývl. Svítilo slunce, na obloze ani mráčku,

ale přesto bylo pořádně chladno.

*

Autarch stál před hlavním uzávěrem Nelítostného. Na sobě měl

oblek z tenkého pěnového materiálu, který sice vážil jen zlomek gra-

mu, ale dokonale izoloval proti chladu. Z válce na jeho hrudi tryskal

kysličník uhličitý a doplňoval složení atmosféry v nejbližším okolí.

Zeptal se: „Nechceš se obtěžovat a neprohledáš mne, Farrille?“

Zvedl ruce a čekal, na tváři pobavený výraz.

„Ne,“ odpověděl Biron a navlékl si popruhy podobného tlakové-

ho válce. „A vy se nechcete přesvědčit, nemám-li zbraň?“

„To bych si v žádném případě nedovolil.“ Zdvořilostí, jimiž se

častovali, byly stejně chladné jako počasí.

Biron vykročil do ostrého slunce a uchopil jedno ze dvou držadel

vysílačky, zatímco autarch ji zvedl na druhé straně.

„Není to moc těžké,“ řekl Biron. Otočil se a za sebou uviděl Ar-

temisii, která se beze slova objevila v otevřeném uzávěru lodi.

Byla oblečena do hladkých splývavých šatů a sukně jí volně vlála

- 143 -

ve větru. Rukávy z poloprůhledného materiálu jí těsně obepínaly paže

a stříbřitě se třpytily.

Biron na chvíli zjihl. Zatoužil se vrátit, rozběhnout se, přiskočit k

ní, stisknout ji a cítit její rty na svých...

Místo toho na ni jen stroze kývl, ale její úsměv a lehké pokynutí

prsty stejně patřily autarchovi.

Po pěti minutách se znovu ohlédl. Bílý stín na temném pozadí byl

stále vidět, dokud jim skála, kterou museli obejít nezakryla výhled na

loď.

Biron přemýšlel o tom, co ho čeká, zda ještě někdy uvidí Artemi-

sii a zda si o něj bude dělat starosti, když se nevrátí.

- 144 -

18. SMRTÍCÍ STISK

Artemisie se za nimi dívala, dokud se jí neztratili z dohledu. Těs-

ně předtím, než zmizeli, se jeden z nich obrátil. Nevěděla kdo, ale

srdce jí poskočilo.

Neřekl ani slovo na rozloučenou. Ani slůvko.

Otočila se zády ke slunci a skalám a pohlédla do tmavých útrob

lodi. Cítila se osamělá, hluboce osamělá, jako nikdy ve svém životě.

Možná proto se zachvěla, avšak kdyby připustila, že to není chladem,

dala by najevo přílišnou slabost.

Rozmrzele pronesla: „Strýčku Gille! Proč nezavřeš průzory? Je

tady taková zima, že by člověk umrzl.“ Palubní radiátory byly puštěny

naplno, ale teploměr ukazoval pouze sedm stupňů Celsia nad nulou.

„Milá Arto,“ odvětil mírně Gillbret, „budeš-li trvat na svém

směšném zvyku a neoblékneš si víc než nějaký legrační závojíček,

nemůžeš čekat, že ti bude teplo.“

Přesto otočil vypínačem, vzduchový uzávěr se s klapnutím zavřel

a lesklé kovové desky překryly průzory. Palubní světla se rozsvítila a

stíny zmizely.

Artemisie usedla do čalouněného pilotního křesla a chvíli si bez-

myšlenkovitě hrála prsty s bočními opěradly, než si uvědomila, jak

často se jich dotýkaly ty jeho. Horko, jež ji přitom zaplavilo, však

zcela určitě sálalo z topných těles, která nyní, když byla loď uzavřena, rázem kabinu vyhřála.

Ubíhaly dlouhé minuty a sezení bez pohybu se stávalo nesnesi-

telným. Měla jít s ním... Ihned však upravila tuto vzpurnou myšlenku

do množného čísla - s nimi!

Řekla: „Proč musí to rádio instalovat zrovna teď, strýčku?“

Vzhlédl od obrazovky a zabručel: „Hm?“

„Přece jsme se pokoušeli navázat spojení už z vesmíru, ale nikdo

nám neodpověděl. K čemu je dobrá vysílačka na povrchu planety?“

Gillbret nevěděl, co odpovědět. „Musíme to zkoušet, má drahá.

Musíme povstalce najít.“ A sám pro sebe procedil mezi zuby: „Musí-

me!“ Po chvíli dodal: „Ztratili se mi.“

„Kdo?“

- 145 -

„Biron s autarchem. Ten skalní hřeben překáží, ať nastavuji vněj-

ší kamery jak chci. Vidíš?“ Neviděla nic jiného než skály třpytící se

slunečními paprsky.

Gillbret přestal otáčet s knoflíky a ukázal na obrazovku:

„Podívejme se, tohle je autarchova jachta...“

Artemisie projevila souhlas krátkým pohledem. Loď ležela hlou-

běji v údolí asi míli daleko. Na slunci se nesnesitelně leskla. V té chví-

li ji napadlo, že ne na Tyrantu, ale tady je skutečný nepřítel. Náhle

zalitovala, že letěli na Lingan, že nezůstali v kosmu... Jen oni tři. To byly dobré časy, sice v nepohodlí, ale v hřejivém teple přátelství. Ale teď... Teď mu pouze ubližovala. Něco ji k tomu nutilo, i když by radě-

ji...

Gillbret se ozval: „Copak asi chce?“

Artemisie se na něj podívala přes závoj slz a musela rychle zamr-

kat, aby si toho nevšiml. „Kdo zase?“

„Rizzett. Myslím, že je to Rizzett. Ale určitě nemíří k nám.“

Artemisie přiskočila k obrazovce. „Zvětši to, strýčku, rychle!“

„Nic neuvidíš, neudržím postavu v záběru,“ namítl Gillbret.

„Prosím, zvětši to, strýčku Gille.“

Bručel, ale zapojil zvětšení a prohledával nakynuté hroudy skal,

které při sebemenším doteku ovládacího panelu poskakovaly tak rych-

le, že je oči nedokázaly sledovat. Na okamžik se rozmazaně objevila

Rizzettova velká postava. Byl to bezpochyby on. Gillbret opatrně vrá-

til obraz, znovu jej na chvíli zachytil, a Artemisie vydechla: „Je ozbrojen, vidíš?“

„Ne...“

„Říkám ti, že má pušku!“ Rozběhla se ke skříni a trhnutím ji ote-

vřela.

„Co to děláš, Arto?“

Odepínala teplou vnitřní vložku z dalšího skafandru. „Jdu tam.

Rizzett je sleduje. Nechápeš? Autarch nešel ven jen kvůli instalaci

rádia. Je to past na Birona!“ Oddechovala námahou, jak se snažila si

navléknout nepoddajný oděv.

„Nech toho, Arto. Máš bujnou fantazii.“

Zírala na Gillbreta, tvář křídově bílou, aniž ho vnímala. Že ji to

nenapadlo hned! Mohla se dovtípit, když viděla, jak se Rizzett k tomu

- 146 -

mladému bláznovi choval! Jak mu mazal med kolem úst! Jak vychva-

loval jeho otce a neustále mu opakoval, že rančer z Widemosu byl

skvělý muž - a Biron mu naletěl, neboť všechno, co dělal, dělal s myš-

lenkami na otce...

Nahlas řekla: „Neumím otevřít vzduchové uzávěr. Otevři mi, pro-

sím.“

„Arto, nikam nepůjdeš. Vždyť ani nevíš, kde jsou.“

„Najdu je. Otevři ten uzávěr!“

Gillbret zavrtěl hlavou. Divoce se rozhlédla a uviděla pouzdro

zavěšené na skafandru. „Strýčku Gille, použiji tuto zbraň. Přísahám.“

Gillbret se znenadání ocitl před ústím nervových důtek. Přinutil

se k úsměvu. „To snad ne!“

„Otevři uzávěr!“ vydechla.

Poslechl. Vyběhla ven. Běžela ve větru, klouzala po skalách a mí-

řila na hřeben. Krev jí bušila ve spáncích. Chovala se stejně nevhodně

jako on a všechno, co se stalo, zavinila její hloupá pýcha. A náhle v

duchu uviděla autarcha novýma očima: chladného, bezkrevného a

nechutného. Otřásla se odporem. Tentokrát to opravdu nebylo zimou.

*

Biron s autarchem si během chůze nevyměnili ani slovo. Zastavili

se na jediném poměrně rovném místě. Skála popraskala tisíciletým

působením slunce a větru. Před nimi se nacházel prastarý zlom, jehož

vzdálenější okraj, který vykotlaly deště a čas, spadal do srázu snad sto stop hlubokého.

Biron se opatrně přiblížil a podíval se dolů. Svah přecházel v

příkrou propast, jejíž dno bylo poseto špičatými balvany.

„Tahle planeta vypadá dost beznadějně, Jonti.“

Autarch však neprojevil žádný zájem. Okraji propasti se vyhýbal.

Řekl jen: „Je to místo, které jsme si vyhlédli již před přistáním a pro naše záměry je přímo ideální.“

Pro tvoje záměry určitě, pomyslel si Biron. Odstoupil od okraje

srázu a usedl na skalní výstupek. Naslouchal tichému sykotu oxidu

uhličitého unikajícího z tlakové nádoby a chvíli tak setrval.

Pak velmi tiše poznamenal: „Co jim řeknete, až se vrátíte na svou

loď, Jonti? Nebo mám snad hádat?“

- 147 -

Autarch, který rozbaloval vysílačku, se zarazil. Napřímil se a ze-

ptal se: „O čem mluvíš?“

Biron ucítil, jak mu tvář tuhne ve větru, a začal si třít znecitlivělý

nos rukou v rukavici. Přesto si rozepl teplou vložku a nechal ji široce vlát.

„Mluvím o tom, co vás sem přivedlo.“

„Raději bych instaloval vysílačku a neztrácel čas mluvením, Far-

rille.“

„Žádnou vysílačku instalovat nemíníte. A proč taky? Zkoušeli

jsme navázat kontakt z kosmu, ale bez odezvy. Od vysílačky umístěné

na povrchu nemůžeme očekávat víc. Není to otázka ionizovaných

horních vrstev atmosféry, které nepropouštějí rádiové vlny, protože

jsme vyzkoušeli i subéter - a výsledek byl nulový. Ani jeden z nás

stejně není odborník. Takže proč jste sem vlastně šel, Jonti?“

Autarch si sedl naproti Bironovi. Rukou mimoděk přejížděl po

povrchu vysílačky. „Trápí-li tě pochybnosti, proč jsi šel se mnou?“

„Abych zjistil pravdu. Rizzett mi řekl, že sem chcete jít, a poradil

mi, abych šel s vámi. Mám za to, že vím, jaké jste mu dal instrukce.

Měl jsem se k vám přidat, abych se ujistil, že neobdržíte žádnou zprá-

vu. Byl to docela přesvědčivý argument. Až na to, že si nemyslím, že

byste mohl nějakou zprávu zachytit. Ale nechal jsem se přesvědčit a

jsem tady.“

„Abys zjistil pravdu?“ poškleboval se autarch.

„Přesně tak. Domnívám se, že jsem ji už uhodl.“

„Tak mi to řekni. Jsem rovněž zvědavý.“

„Jsme tu proto, abyste mě zabil. Spadnout támhle z toho útesu by

znamenalo jistou smrt. Nenajdou se stopy žádného násilí ani známky

použití střelné zbraně. Na loď se pak vrátíte se srdcervoucím příbě-

hem. Uklouzl jsem a spadl. Možná byste přivedl i pár svých lidí, aby

vytáhli mé tělo a slušně mne pohřbili. Rozloučení bude dojemné a já

vám už nebudu stát v cestě.“

„Tohle si myslíš, a přesto jsi šel se mnou?“

„Očekávám něco takového, proto mě ničím nepřekvapíte. Nejsme

ozbrojeni; pochybuji, že mě přemůžete fyzickou silou.“ Pokrčil pra-

vou ruku a zvolna zaťal pěst.

Jonti se zasmál. „Tak už jsi mi zabránil, abych tě zabil. Neměli

- 148 -

bychom se teď raději věnovat vysílačce?“

„Ještě ne. Ještě jsem neskončil. Chci, abyste přiznal. Že jste mne

zabít chtěl.“

„Cože? Ještě stále mám hrát jakousi nevhodnou roli v tomto

podivném dramatu, které sis vymyslel? Jak mě k tomu asi přinutíš?

Máš snad v úmyslu ze mě přiznání vytlouct? Pochop mne, Farrille.

Jedině pro tvé mládí jsem nakloněn myšlence tě tolerovat. A také

proto, že jsi urozeného původu a nositelem zvučného jména. Nicméně

ti musím sdělit, že až doposud jsi pro mě byl víc přítěží než

přínos

„ e

Tm

o . “

jsem vskutku byl! Vždyť jsem si dovolil navzdory vašemu

úsilí zůstat naživu.“

„Jestli máš na mysli riziko, kterému jsi čelil na Rhodii, to jsem už

vysvětlil a nemíním se opakovat.“

Biron se zvedl. „To vysvětlení nebylo dost přesné. Je v něm od

samého začátku očividná trhlina.“

„Skutečně?“

„Vstaňte a poslouchejte mě, nebo vás zvednu sám!“

Autarch vstal a oči se mu zúžily na tenké čárky. „Být tebou,

nepoužíval bych násilí, mladíku.“

„Poslouchejte.“ Biron zvýšil hlas. „Řekl jste, že jste mě poslal na

Rhodii vstříc možné smrti proto, abyste zapletl direktora do spiknutí

proti Tyrantům.“

„To je pravda.“

„To je lež! Vaším hlavním zájmem bylo nechat mě zabít. Infor-

moval jste kapitána rhodijské lodi na samém začátku. Neměl jste žád-

ný důvod očekávat, že se dostanu až k Hinrikovi.“

„Kdybych tě chtěl zabít, Farrille, mohl jsem do tvého pokoje na-

stražit skutečnou bombu.“

„Bylo samozřejmě mnohem pohodlnější nechat na Tyrantech, aby

mě zabili za vás.“

„Mohl jsem tě zabít už v kosmu, hned, když jsem poprvé vstoupil

na palubu Nelítostného.“

„Ano, mohl. Měl jste u sebe dezintegrátor a skutečně jste jím na

mě mířil. Předpokládal jste, že budu na palubě, ale své posádce jste o

tom neřekl ani slovo. Tehdy jste se dopustil chyby. Když mne Rizzett

uviděl, bylo už pozdě. Copak své mužstvo neinformujete o úskocích,

- 149 -

které provádíte?“

Jontiho tvář, zbledlá chladem, nyní zbělela ještě víc. „Za to, cos

teď řekl, bych tě měl zabít. Co mi asi zadrželo prst na spoušti, než tě Rizzett uviděl na obrazovce?“

„Politika, Jonti. Na lodi byla Artemisie z Hinriadů - a v té chvíli

pro vás byla důležitější než já. Oceňuji, jak rychle umíte měnit plány.

Zabít mě v její přítomnosti by mohlo překazit mnohem vyšší hru.“

„Takže podle tebe jsem se do ní rychle zamiloval?“

„Když se jedná o dívku z rodu Hinriadů, proč ne? Neztrácel jste

čas. Nejprve jste ji zkusil dostat na svou loď. Když se to nepodařilo,

řekl jste mi, že Hinrik zradil mého otce.“ Na chvíli se odmlčel, než

pokračoval: „V tu chvíli jsem ji ztratil a měl jste volné pole. Teď,

předpokládám, už o ni nejde. Stojí pevně na vaší straně. Proto můžete

pokračovat ve svých plánech a zabít mne, aniž byste ztratil šanci stát

se nástupcem Hinriadů.“

Jonti vzdychl a pronesl: „Farrille, je stále chladněji. Mám dojem,

že slunce už zapadá. Jsi nevýslovně hloupý a unavuješ mě. Než skon-

číme s touto snůškou nesmyslů, mohl bys mi říct, proč bych měl mít

zájem na tvé smrti? Pokud ovšem tvá paranoia potřebuje nějaký dů-

vod.“

„Stejný zájem jako ten, který vás přivedl k vraždě mého otce.“

„Cože?“

„Snad jste si nemyslel, že jsem uvěřil vašemu tvrzení, že byl zra-

zen Hinrikem! Mohl by to udělat, pokud by ovšem pověsti o tom, že

je vystrašený zbabělec, nebyly pravdivé. Měl jste mého otce za úplné-

ho hlupáka? Nemyslíte, že by za pět minut v jeho společnosti nepo-

znal, že je naprostou loutkou? Prozradil by můj otec Hinrikovi cokoli,

co by zavdalo příčinu pro obžalobu z velezrady? Ne, Jonti. Člověk,

který zradil mého otce, musel být někdo, komu otec věřil.“

Jonti o krok ustoupil. Stál tam, jako by se chtěl obhájit. „Nechápu

pohnutky, které tě přivedly k tak podlému obvinění. Musíš být dušev-

ně vyšinutý.“

„Vaši lidé měli mého otce rádi. Možná až příliš. Autarch si ve své

absolutní vládě nemůže dovolit konkurenta. Proto jste se postaral, aby

vám nekonkuroval. Vaším dalším krokem měla být má smrt, abych ho

nemohl pomstít.“ Bironův hlas ostře prořízl chladný vzduch: „Není to

- 150 -

pravda?“

„Není.“

Jonti se sklonil k vysílačce a prudce zvedl víko. „Dokáži ti, že

nemáš pravdu! Dobře se dívej, tohle je vysílačka s příslušenstvím.“

Biron sklopil pohled. „To přece nic nedokazuje.“

Jonti se napřímil. „Teď se podívej na tohle.“

V ruce držel dezintegrátor. Z jeho hlasu se vytratil klid. „Mám tě

plné zuby, Farrille. Ale už ne nadlouho.“

Biron bezbarvě pronesl: „Tak přece jste do vysílačky ukryl

zbraň?“

„Myslel sis, že se tam nevejde? Přece si nebudu špinit ruce! Jsem

autarch z Linganu!“ Zkřivil tvář a levou paží sekal do vzduchu před

sebou. „Už mě nebaví poslouchat kňourání a absurdní idealismus ran-

čerů z Widemosu!“ Nenávistně zasyčel:

„Jdi tam. K útesu.“ Výhružně postoupil vpřed.

Biron se zdviženýma rukama a očima na zbrani o krok ustoupil.

„Mého otce jste tedy zabil vy.“

„Kdo jiný!“ odpověděl autarch. „A než zabiji i tebe, musíš vědět,

že jsem to skutečně byl já, kdo se postaral o to, aby starého rančera

rozprášili v dezintegrační komoře! Dávám ti minutu navíc, aby sis

představil, že Artemisie z Hinriadů a celá Rhodie je nyní má!“

Autarchova ledová skořápka praskla a obnažila jeho nitro spalo-

vané nepříčetnou zlobou.

„Pokoušel jste se mě zabít už dřív, jak jsem řekl.“

„Hádal jsi správně, pomůže-li ti to. Jdi k útesu!“

„Ne,“ odpověděl Biron. Svěsil ruce a řekl: „Chcete-li střílet, tak

střílejte.“

„Myslíš si, že se neodvážím?“

„Požádal jsem vás, abyste střílel.“

„A to také budu.“ Autarch rozvážně zamířil na Bironovu hlavu a

stiskl spoušť dezintegrátoru.

- 151 -

19. PORÁŽKA

Tedor Rizzett obcházel skalní planinu a obezřetně se skrýval me-

zi balvany, neboť si nepřál být spatřen. Občas se zastavil, aby si do

měkké manžety svých rukavic otřel obličej. Ten suchý chlad byl ošid-

ný.

Spatřil je mezi dvěma žulovými monolity tvořícími písmeno V.

Podepřel si dalekonosný dezintegrátor do rozsochy, válec se stlače-

ným plynem postavil na zem. Slunce měl v zádech. Cítil, jak jím pro-

stupuje jeho sporé teplo, a byl spokojen. Kdyby náhodou pohlédli

směrem k němu, oslní je slunce.

Zřetelně slyšel jejich hlasy. Radiokomunikátor fungoval a Rizzett

se usmíval. Doposud šlo všechno jako na drátkách. Oběť ale mohla

něco vytušit, a jeho dezintegrátor ještě může sehrát rozhodující roli.

Čekal. Nevzrušeně pozoroval autarcha, jak zvedá zbraň proti Bi-

ronovi, který se ani nepohnul.

*

Artemisie autarcha ani Birona dosud nespatřila. Před pěti minu-

tami zahlédla Rizzettovu siluetu a od té doby ho sledovala.

Pohyboval se příliš rychle. Chvátala za ním, ale přecenila své sí-

ly. Všechno se před ní pohupovalo a rozplývalo. Dvakrát zjistila, že

leží na zemi, nevzpomínala si však, že by upadla. Když s obtížemi

vstala podruhé, ze zápěstí poškrábaného ostrým štěrkem jí kapala

krev.

Rizzett opět získal náskok. Musela za ním. Když zmizel mezi

balvany, ze zoufalství začala vzlykat. Vyčerpaně se opřela o skálu.

Nevnímala nádherné narůžovělé zabarvení ani sklovitou hladkost po-

vrchu skály, která se tam tyčila jako prastarý pomník sopečné éry.

Musela bojovat s pocitem, že se dusí, který ji zvolna prostupoval.

A pak uviděla jeho shrbená záda. Rozběhla se křivolakým teré-

nem. a. nervové důtky držela před sebou. Rizzett soustředěně hleděl

do zaměřovače dalekonosné dezintegrační pušky a připravoval se k

výstřelu.

Nestihnu to, napadlo ji.

- 152 -

Vykřikla: „Rizzette!“ A pak znovu: „Rizzette, nestřílej!“

Opět zakopla. Slunce zčernalo, ale Artemisii se dařilo udržet se

při vědomí až do chvíle, kdy se země prudce vyhoupla proti ní. Těsně

předtím ještě stačila stisknout spoušť nervových důtek, ale současně si matně uvědomila, že je příliš daleko...

Potom ucítila, že ji někdo objal a zvedl. Chtěla se podívat, ale

víčka ji neposlouchala.

Zmohla se jen na tiché zašeptání: „Birone?“

Zaslechla nesrozumitelnou odpověď, přesto rozeznala, že hlas pa-

tří Rizzettovi - nepodařilo se jí to!

Zkusila promluvit znovu, ale vyčerpání jí zavřelo ústa. Všechno

upadlo do tmy.

*

Autarch se dlouho nepohnul. Stejně tak Biron, který se díval do

hlavně dezintegrátoru. Prst stiskl spoušť. Ozvalo se kovové cvaknutí.

Autarch sklonil zbraň.

„Vypadá to, že nefunguje.“

Autarch, z jehož obličeje zmizela veškerá krev, se střídavě díval

na Birona a na zbraň. Vystřelil ze vzdálenosti čtyř stop. Mělo být po

všem. Úžas, který ho zaplavil, náhle zmizel. Rychlým pohybem zbraň

otevřel. Energetické pouzdro bylo pryč. Zuřivě ten zbytečný kus kovu

odhodil - několikrát se ve vzduchu otočil, jako černý pták se mihl pro-

ti slunci a s nevýrazným zazvoněním udeřil o skálu.

Bironův hlas se zachvěl dychtivostí: „Muž proti muži!“

Autarch beze slova ustoupil o krok dozadu.

Biron pomalu vykročil vpřed. „Existuje mnoho způsobů, jak bych

vás mohl zabít, Jonti, ale ne všechny mi připadají uspokojivé. Kdy-

bych vás zastřelil, ani byste si neuvědomil, že umíráte. To nechci.

Myslím, že mi udělá dobře, použiji-li práci lidských svalů.“

Připravil se ke skoku, ale výpad, který zamýšlel, neuskutečnil.

Uslyšel zděšený výkřik.

„Rizzette! Rizzette, nestřílej!“

Biron se otočil a za vzdálenými skalami zahlédl pohyb a odlesk

slunce na kovu. Pak na něho autarch zezadu skočil. Biron upadl.

Útočník ho sevřel koleny a pěstmi mu bušil do týla.

- 153 -

O Birona se pokoušely mrákoty; převalil se na bok. Autarch vstal

a pevně se rozkročil. Biron zůstal ležet na zádech.

Když se na něho autarch znovu vrhl, Biron pokrčil nohy, odrazil

ho a vyskočil. Stáli proti sobě a tváře měli zbroceny ledovým potem.

Biron odhodil láhev s kysličníkem uhličitým, neboť mu překáže-

la. Autarch tu svoji také odepnul, ale uchopil ji za hadici z kovové

síťoviny, roztočil a hodil. Biron reflexivně uhnul a uslyšel, jak mu

prosvištěla nad hlavou.

Dříve, než se autarchovi podařilo získat rovnováhu, explodovala

mu Bironova velká pěst v obličeji. Autarch padl k zemi.

„Vstaňte,“ řekl Biron. „Vstaňte a pojďte si pro další.“

Autarch se pohnul, zasténal, dotkl se obličeje a pak se znechuce-

ně podíval na rukavici plnou krve. Zkřivil ústa a snažil se dosáhnout

na kovovou láhev, kterou Biron před chvílí odhodil. Ale Bironova

noha byla rychlejší. Autarch zařval bolestí, když mu těžká bota rozdr-

tila zápěstí.

Biron opovržlivě pronesl: „Pozor! Jste příliš blízko útesu, Jonti.

Neuklouzněte! Pro jistotu vás teď pošlu opačným směrem.“

Ozval se Rizzettův výkřik: „Dost!“

Autarch zařval: „Zastřel ho, Rizzette! Střílej! Hned! Rozstřílej ho

na kaši!“

Rizzett, který k nim právě doběhl, pozvedl zbraň.

„Kdo myslíte, že se postaral o váš dezintegrátor, Jonti?“ zeptal se

Biron.

„Cože?“ Autarch jen tupě zíral.

„Uvědomte si, že k vašemu dezintegrátoru jsem přece neměl pří-

stup já. Ta puška, Jonti, ta míří na vás!“

Autarch vykřikl: „Rizzette! Ty zrádče!“

Rizzett řekl vážně: „Zrádcem je ten, kdo zradil rančera z Wide-

mosu a poslal jej na smrt.“

„Já to nebyl!“ vykřikl autarch. „Jestli ti to řekl on, tak lhal!“

„Vy sám jste nám to řekl. Nejenže jsem vyprázdnil vaši zbraň, ale

také jsem zkratoval spínač vašeho komunikátoru, takže každé slovo,

které jste dnes řekl, jsem neslyšel jen já, ale současně všichni členové posádky. Teď už víme, kdo jste.“

„Jsem váš autarch.“

- 154 -

„A také největší žijící zrádce.“

Autarch se odmlčel a těkal neklidným pohledem z jednoho na

druhého, zatímco ho rozhněvaný Biron a zachmuřený Rizzett pozoro-

vali. Konečně se ztěžka postavil na nohy a s vypětím posledních sil se

ovládl.

Když promluvil, jeho hlas zněl chladně: „I kdyby to byla pravda,

co by se změnilo? Nemáte na vybranou. Musíme ještě najít to poslední

slunce, u něhož leží planeta povstalců, a jenom já znám jeho koordiná-

ty.“

Opět se mu podařilo nalézt ztracenou důstojnost. Ruka se zlome-

ným zápěstím mu bezvládně visela, horní ret měl opuchlý a jeho tvář

byla potřísněna krví, ale vyzařovala z něj povýšenost rozeného vládce.

„Tak nám je řekněte,“ ozval se Biron, „jinak je stejně najdeme

sami.“

„Nedělej si iluze. Na každou hvězdu připadá v průměru sedmde-

sát prostorových světelných let. Pravděpodobnost, že se dostaneš k

nějaké hvězdě na miliardu mil daleko, je dvě stě padesát bilionů ku

jedné. Ale zdůrazňuji - k nějaké hvězdě!“

Bironovi se náhle rozsvítilo v hlavě. „Vezmeme ho zpátky na Ne-

lítostného.“

Rizzett tiše poznamenal: „Slečna Artemisie...“

Biron ho přerušil: „Tak přece to byla ona. Co s ní je?“

„Je v pořádku. Vyšla ven bez nádoby s kysličníkem uhličitým.

Pokoušela se utíkat, ale pochopitelně nedýchala zhluboka a omdlela.“

Biron se zamračil: „Proč se tě snažila zadržet? Aby se jejímu pří-

teli nic nestalo?“

Rizzett odvětil: „Myslela si, že jsem autarchův člověk a že se tě

chystám zastřelit. Teď vezmu tady toho zrádce na loď, a ty, Birone, se

rychle vrať. Nezapomeň, že je dosud autarchem a že je nutné promlu-

vit k posádce. Je těžké zlomit celoživotní zvyk poslouchat. - Artemisie je tam za tou skálou. Běž za ní, než zmrzne...“

*

Tvář měla ukrytu v širokém límci a její útlé tělo se téměř ztrácelo

v záhybech tlustého obleku. Když ji uviděl, zrychlil krok.

„Jak se cítíš?“ zeptal se.

- 155 -

Odpověděla: „Už je to lepší, díky. Omlouvám se, jestli jsem způ-

sobila nějaký problém.“

Odmlčeli se a dívali se jeden na druhého.

Ticho prolomil Biron: „Vím, že nemůžeme vrátit čas a odčinit, co

se stalo..., vzít zpět, co jsme řekli... Ale chci, abys mě pochopila.“

„Co mám pochopit?“ V očích jí blýsklo. „Celé týdny se nesnažím

o nic jiného. Chceš mi zas vyprávět o mém otci?“

„Ne. Věděl jsem, že je tvůj otec nevinen. Podezíral jsem autarcha

od samého začátku, ale musel jsem mít jistotu. Rozhodl jsem se, že ho

donutím k přiznání. Byl pouze jeden způsob, jak to udělat, jak ho při-

mět, aby se sám usvědčil - tím, že se mne pokusí zabít.“

Pocítil nezměrnou únavu. Pokračoval: „Nebylo to správné. Za-

choval jsem se stejně podle jako on. Nečekám, že mi to promineš.“

„Nerozumím ti.“

„Vím, že tě chtěl, Arto. Vzhledem k jeho politickým ambicím jsi

pro něj byla ideální nevěsta. Tvé jméno by mu přineslo mnohem více

prospěchu než jméno Widemosů. Jakmile získal tvou přízeň, už mě

nepotřeboval. Omlouvám se, Arto, ale přenechal jsem mu své místo

úmyslně a... doufal jsem, že si ho oblíbíš. Když k tomu došlo, věděl

jsem, že se mne pokusí odstranit, a tak jsme s Rizzettem nastražili tu

past.“

„A tys mě po celou tu dobu měl rád?“

„Ty mi nevěříš, Arto?“

„Byl jsi však připraven obětovat naši lásku památce svého otce a

cti své rodiny. Jak zní ten starý verš? Nemohl bys mě, drahý, tolik

milovat, kdybys nemiloval více čest.“

Biron zbědované odvětil: „Arto, prosím! Nejsem na sebe ani tro-

chu pyšný, že jsem tě takhle zneužil.“

„Mohls mi o svém plánu říct, měls ze mě raději udělat svého spo-

jence, ne nástroj.“

„Nebyl to tvůj boj. Kdybych neuspěl - a to se mohlo stát - zůstala

bys mimo hru. Kdyby mě autarch zabil, nijak by ti to neuškodilo, do-

konce by sis ho mohla i vzít a možná... možná bys byla i šťastná.“

„Neuvažovals také čistě náhodou o tom, že mě jeho ztráta zraní,

když zvítězíš?“

„Naštěstí to tak nedopadlo.“

- 156 -

„Jak to můžeš vědět?“

Zoufale odpověděl: „Aspoň se snaž pochopit, co mě k tomu ved-

lo. Choval jsem se jako blázen - můžeš se aspoň pokusit mě přestat

nenávidět?“

Zjihla. „Snažila jsem se tě nemilovat. Jak vidíš, nepodařilo se mi

to.“

„Odpustíš mi tedy?“

„Proč? Protože tě chápu? Ne! Kdyby se to týkalo jen pochopení

toho, co tě k tomu vedlo, tak bych ti neodpustila za nic na světě. Kdy-

by to bylo pouze tohle a nic jiného! Ale já ti odpouštím, Birone, pro-

tože bych neunesla pomyšlení, že jsem to neudělala. Proč bych tě ji-

nak žádala, aby ses ke mně vrátil?“

Ocitla se v jeho náručí a nastavila mu zkřehlá ústa. Oddělovala je

dvojitá vrstva tlustých obleků. Jeho ruce v rukavicích nemohly cítit

tělo, které objímaly, ale jeho rty si plně uvědomovaly hladkost její bílé tváře.

Starostlivým hlasem pravil: „Slunce zapadá. Je zima.“

Tiše odpověděla: „Možná je to divné, ale zdá se mi, že se oteplu-

je.“

Společně se vraceli k lodi.

*

Biron předstoupil před linganskou posádku s nově nabytou sebe-

důvěrou. Seděli teď naproti němu. Padesát linganských tváří od naro-

zení vychovávaných k bezmezné poslušnosti vůči svému autarchovi.

Některé získal Rizzett již dříve. Ostatní přesvědčilo, co odpo-

slechli z autarchovy zpovědi ve skalách. Ale kolik z nich se ještě ne-

rozhodlo nebo stále stranilo svému vládci?

Bironův projev zatím nebyl příliš přesvědčivý. Předklonil se a

promluvil naléhavěji: „A za co tu vlastně, přátelé, bojujeme? Kvůli

čemu riskujete své životy? Myslím, že za svobodnou Galaxii, ve které

si každý svět sám rozhodne, co je nejprospěšnější! Za Galaxii, v níž si veškeré bohatství, které planety vytvoří, také ponechají. Nebude již

pánů ani otroků! Souhlasíte?“

Ozvalo se polohlasné mumlání, které mohlo být souhlasem, ale

postrádalo nadšení.

- 157 -

„A za koho bojuje autarch? Za autarcha z Linganu. Kdyby po-

vstání skončilo úspěšně, samovládcem všech Království Nebuly by se

stal on. Khana by nahradil autarch. Nic by se nezměnilo. Pro tohle

chcete umírat?“

Jakýsi muž vykřikl: „Byl by to jeden z nás, a ne hnusný Tyrant!“

Další zvolal: „Autarch hledal planetu povstalců, aby jim nabídl

své služby - to má být ta samovláda?“

„Tak já vám to povím natvrdo!“ vykřikl Biron. „Přišel by na pla-

netu povstalců a nabídl by jim zorganizovaný Lingan a prestižní spo-

jenectví s Hinriady. Byl přesvědčen, že si s planetou povstalců udělá,

cokoli se mu zamane - takové měl ambice.

Když mu starost o vlastní bezpečí zkřížila plány, neváhal vystavit

riziku celé odbojové hnutí i vaše životy! To nebezpečí představoval

můj otec. Víte dobře, že to byl čestný člověk, který miloval svobodu,

ale byl až příliš oblíben. Proto ho zradil. Jakou máte jistotu pod vele-ním muže, který jedná s Tyranty, kdykoli se mu to hodí? Chcete snad

sloužit zbabělému zrádci?“

„To už je lepší,“ zašeptal Rizzett. „Drž se toho. Jen do nich.“

Ze zadních řad se opět ozval známý hlas: „Autarch ví, kde je pla-

neta povstalců. Víš to ty?“

„O tomhle si promluvíme později. Zatím uvažte, že pod autar-

chovým velením jsme se všichni řítili do záhuby. Ale pořád máme čas

všechno zachránit, jestliže se od něho odvrátíme a půjdeme lepší a

vznešenější cestou. Stále ještě máme možnost vymanit se ze smrtícího

stisku a dočkat se -“

„Pouze porážky, mladý muži,“ dokončil tichý hlas a Biron se v

hrůze otočil.

Padesát mužů posádky s bručením povstalo. Zdálo se, že se vrh-

nou vpřed, ale Rizzett zařídil, aby na shromáždění přišli neozbrojeni.

A teď dovnitř vtrhli tyrantští vojáci se zbraněmi v rukou a zaplavili

místnost.

Za Bironem a Rizzettem stál Simok Aratap a v každé ruce držel

dezintegrátor.

- 158 -

20. SMRT PŘICHÁZÍ

Simok Aratap pečlivě zvažoval osobnost každého z těch čtyř, kte-

ří stáli před ním, a v nitru cítil určité vzrušení. Tohle bude velká hra.

Kamínky skládanky do sebe přesně zapadaly.

Byl rád, že tady není major Andros a že tyrantské křižníky odletě-

ly. Stačila mu vlajková loď s posádkou. Nesnášel nepraktičnost.

Promluvil mírným hlasem: „Dámo a pánové, dovolte mi seznámit

vás se současnou situací. Autarchova jachta byla obsazena mými vo-

jáky a nyní letí pod dohledem majora Androse na Tyrant. Autarchovo

mužstvo bude souzeno podle zákona. Bude-li usvědčeno, čeká je trest

za velezradu. Bude s nimi zacházeno jako s obyčejnými spiklenci. Co

ale s vámi?“

Hinrik V., který seděl vedle něho, se zatvářil nešťastně. „Vezměte

laskavě v úvahu, komisaři, že má dcera je mladá. Byla do toho zataže-

na proti své vůli. Artemisie, řekni, že -“

„Vaše dcera,“ přerušil ho Aratap, „bude pravděpodobně propuš-

těna. Vím, že s ní má vážné úmysly vysoce postavený tyrantský šlech-

tic. K tomu přihlédneme.“

Artemisie řekla: „Vdám se za něj pouze tehdy, propustíte-li i

ostatní.“

Biron se napřímil, ale Aratap ho zadržel mávnutím ruky. Usmál

se. „Má paní, prosím! Přiznávám, že mohu vyjednávat. Nicméně ne-

jsem khan, jen jeho poddaný. Vše, co dojednám, musím řádně zdů-

vodnit. Co vlastně nabízíte?“

„Souhlas se sňatkem, pokud -“

„Váš otec již souhlasil, to stačí. Máte ještě něco jiného?“

Aratap čekal, že uvidí, jak její odpor zviklal. Tato role ho netěši-

la, ale hrál ji zodpovědně. Kdyby dívka propukla v pláč, ovlivnilo by

to zarputilost toho mladíka. Zřejmě byli milenci. Říkal si, zda ji i v

případě, že není panna, bude chtít starý Pohang za manželku, a usou-

dil, že asi ano. Tak jako tak si stařec přijde na své. Mimoděk si uvě-

domil, že dívka je velmi přitažlivá.

Držela se však statečně. Nezhroutila se. Dobře, velmi dobře, po-

myslel si Aratap. Má silnou vůli. Pohang si nakonec přece jen neužije.

- 159 -

Obrátil se na Hinrika: „Chcete se přimluvit i za svého bratrance?“

Hinrik stačil jen pohnout rty, ale Gillbret už vykřikl: „Nikdo se za

mě přimlouvat nebude! Od žádného Tyranta nic nechci. Jen si posluž-

te! Zastřelte mne.“

„Nebuďte hysterický,“ napomenul ho Aratap. „Dobře víte, že vás

nemohu nechat zastřelit bez soudu.“

„Je to můj bratranec,“ zašeptal Hinrik.

„I to vezmeme v úvahu. Kdy vy, aristokraté, konečně pochopíte,

že nemůžete příliš spoléhat na to, že jste pro nás užiteční? Váš bratranec to patrně ještě nepochopil.“

Gillbretova reakce jej vcelku uspokojila. Tento chlapík si upřím-

ně přál zemřít. Zřejmě už nemohl snést další životní zvraty. Nechejme

ho žít, to ho zlomí.

Přenesl své úvahy na Rizzetta. Byl to jeden z autarchových mužů.

Při tom pomyšlení pocítil určité rozpaky. Na začátku pronásledování

se zdálo být logické vyloučit autarcha z okruhu podezřelých. Inu, ob-

čas je dobré minout cíl. Udržuje to myšlení ve zdravé rovnováze.

Nahlas řekl: „Vy jste ten blázen, který sloužil zrádci. S námi by

vám bylo lépe.“

Rizzett zbledl, jeho jizva nad spánkem zrudla.

Aratap pokračoval: „Pokud jste měl reputaci jako voják, tohle ji

dostatečně zničilo. Nejste aristokratického původu, tudíž jste politicky nezajímavý. Budete veřejně souzen a vyjde najevo, že jste byl pouhým

autarchovým nástrojem. Škoda.“

Rizzett se ozval: „Máte na mysli nějakou dohodu?“

„Dohodu?“

„Nemáte žádné přímé důkazy. Ukořistili jste pouze linganskou

loď. Nebude se chtít khan dozvědět víc o povstaleckém hnutí?“

Aratap nepatrně zavrtěl hlavou. „Ne. Máme autarcha, jako zdroj

informací nám postačí. Už to, co víme, by stačilo k zahájení okupace

Linganu. Jsem si jist, že z celé vaší slavné vzpoury toho moc nezůsta-

lo. Žádná dohoda nebude.“

Konečně se dostal k tomu mladíkovi. Jenže mladí lidé nebývají

dost nebezpeční, protože jim dosud chybí trpělivost.

Biron promluvil první: „Jak jste nás našel? Jonti s vámi

spolupracoval?“

- 160 -

„Autarch? V tomto případě ne. Řekl bych, že se snažil hrát na obě

strany, ovšem s obvyklým úspěchem nezkušených.“

Hinrik je s dětinskou dychtivostí přerušil: „Tyranti mají takový

šikovný vynález, kterým sledují lodi hyperprostorem. To by tě nena-

padlo, chlapče, že?“

Aratap se k němu prudce otočil. „Jestliže se Vaše Excelence zdrží

poznámek, budu jí velmi zavázán!“

Hinrik se po těch slovech zahanbeně schoulil.

Nezáleželo sice na tom, co ubohý direktor řekl, protože až s nimi

skončí, žádný z těch čtyř nebude nebezpečný, ale nechtěl tomu mladí-

kovi dopřát čas, aby se vzchopil.

Biron pravil: „Mluvme k věci. Proč nejsme spolu s ostatními na

cestě na Tyrant? Protože nevíte, co s námi? Jsou tu dva Hinriadové a

jeden Widemos; Rizzett je známý důstojník linganského loďstva. A

ten pátý, kterého máte, váš oblíbený zbabělec a zrádce, je dosud autar-

chem z Linganu. Nemůžete nás jednoduše zlikvidovat, aniž byste způ-

sobil rozruch od Tyrantu až po Nebulu. Jediným možným řešením je

pokusit se s námi dohodnout.“

„Celkem vzato, moc se nemýlíte,“ uznal Aratap. „Sledovali jsme

vás, ale to není podstatné. Zastavili jste se v blízkosti tří hvězd, ale teprve u čtvrté jste našli planetu vhodnou k přistání. Pozorovali jsme

vás a čekali. Měli jsme za to, že se dozvíme něco zajímavého. A ne-

mýlili jsme se. Při hádce s autarchem jste všechno vysílali, sám jste si to předem zařídil pro své vlastní záměry. A tak jsme vás mohli slyšet i my.

Autarch řekl, že v Nebule už zbývá jediná planeta, kterou jste do-

sud nenavštívili, a že by to mohla být planeta povstalců. To je zajíma-

vé, že ano? Planeta povstalců! To podnítilo moji zvědavost. Jenže kde

by ta pátá, poslední planeta, mohla být?“

Chvíli bylo ticho. Netečně je jednoho po druhém pozoroval.

Biron řekl: „Žádná planeta povstalců neexistuje.“

„Takže jste ji hledali pro nic za nic.“

„Ano, pro nic za nic.“

„Nebuďte směšný.“

Biron unaveně pokrčil rameny. „Sám jste směšný, očekáváte-li,

že vám řekneme víc.“

- 161 -

Aratap odpověděl: „Domnívám se, že planeta povstalců musí být

uvnitř mlhoviny. Jedině proto vás nechávám žít, abych ji našel. Každý

z vás může něco získat. Vás, má paní, bych mohl zprostit manželské-

ho závazku. Vám, pane Gillbrete, můžeme zařídit laboratoř, abyste

mohl nerušené pracovat na svých vynálezech - ano, víme o vás víc,

než si myslíte.“ Aratap se rychle otočil a zahlédl, jak se na Gillbretově tváři vystřídaly výrazy děsu a uspokojení. „Plukovníku Rizzette, vy

budete ušetřen ponížení vojenského soudu, odsouzení, posměchu a

ztráty pověsti. A vy, Birone Farrille, budete rančerem z Widemosu.

Ve vašem případě můžeme dokonce uvažovat o rehabilitaci vašeho

otce.“

„Tím mu život nevrátíte.“

„Ale vrátíme mu jeho čest.“

„Získal svou čest svými činy,“ řekl Biron, „Není ve vašich silách

něco přidat nebo ubrat.“

Aratap řekl: „Jeden z vás čtyř mi řekne, kde tu planetu najdu. Je-

den z vás bude rozumný. Ten dostane to, co jsem slíbil. Ostatní čeká

konec úměrný míře jejich provinění. Varuji vás. Když musím, umím

být krutý.“

Chvíli čekal. „Tak kdo z vás to bude? Jestliže nepromluví jeden,

někdo jiný určitě ano. Ztratíte všechno, a já stejně dostanu informaci, kterou potřebuji.“

Biron řekl pevně: „Nemá to cenu, komisaři. Vymyslel jste si to

sice pěkně, ale vůbec vám to nepomůže. Žádná planeta povstalců ne-

ní.“

„Autarch říká, že je.“

„Tak se zeptejte autarcha.“

Aratap se zamračil. Ten mladík blufoval až za rozumnou hranici.

„Raději budu jednat s jedním z vás.“

„Už jste s autarchem v minulosti spolupracoval, klidně můžete

znovu. Nemáme nic, o čem bychom s vámi mohli jednat.“ Biron upře-

ně hleděl přímo na komisaře. „Je to tak?“

Artemisie se k němu přiblížila a zlehka jej chytila za loket. Riz-

zett stroze přikývl a Gillbret zamumlal: „Je to tak!“

„Rozhodli jste sami,“ řekl Aratap a položil prst na příslušné tla-

čítko.

- 162 -

*

Autarchovo pravé zápěstí bylo znehybněno ochranným pouzdrem

z lehkého kovu a spočívalo v magnetickém závěsu na jeho prsou. Na

levé tváři měl velkou modrozelenou podlitinu a dosud nezhojenou

zarudlou jizvu překrytou průhledným obvazem. Škubnutím vytrhl

zdravou ruku ze sevření strážného a zůstal bez hnutí stát.

„Co ode mě chcete?“ vyštěkl.

„Hned vám odpovím,“ pravil Aratap mírně. „Zaprvé - chci, abys-

te si uvědomil, jaké máte obecenstvo. Je tu například tenhle mladík,

pro něhož jste naplánoval smrt, který však žil dost dlouho na to, aby

vám nejen zmrzačil ruku, ale i zničil vaše plány, přestože jste autarch a on pouhý psanec.“

Bylo těžké říci, jaké barvy v té chvíli autarchova potlučená tvář

nabyla. Nepohnul však ani svalem.

Aratap se na něho nedíval. Pokračoval tiše, téměř lhostejně. „Ta-

dy je Gillbret z Hinriadů, jenž tomu mladému muži zachránil život a

přivedl ho k vám. A zde máme paní Artemisii, které — jak mi bylo

řečeno - jste se velmi obratně dvořil, která vás nicméně zradila pro

lásku k témuž mládenci. A tohle je plukovník Rizzett, váš nejspolehli-

vější vojenský pobočník, který vás nakonec také zradil. Co těmto li-

dem dlužíte?“

Autarch opakoval: „Co ode mě chcete?“

„Informaci. Dejte mi ji a budete opět autarchem. Postarám se, aby

u khanova soudu přehlédli vaše ostatní prohřešky. Jinak...“

„Jinak?“

„Jinak ji dostanu z nich. Oni budou zachráněni a vy popraven.

Proto jsem se ptal, zda jim něco nedlužíte, dáváte-li jim díky vlastní

tvrdohlavosti příležitost zachránit si život.“

Autarch se pokusil o úsměv. „Nemohou si zachránit život na můj

účet. Ne oni, ale já vím, kde je ta planeta.“

„Neřekl jsem, že právě tohle je ta informace, kterou chci.“

„Potřebujete jen jedinou věc.“ Autarch hovořil chraptivě, ale sro-

zumitelně. „Říkáte, že když promluvím, budu autarchem na Linganu

jako dřív?“

„Poněkud pečlivěji hlídaným,“ dodal Aratap zdvořile.

Rizzett vykřikl: „Nevěřte mu! Stejně vás obžaluje z velezrady!

- 163 -

Nakonec vás tak jako tak zabijí!“

Strážný udělal krok, ale Biron ho předešel. Skočil na Rizzetta a

stiskl mu paže.

„Neblázni,“ sykl, „nic nenaděláš.“

Autarch pravil: „Nejde mi ani o autarchii, ani o můj život.“ Uká-

zal na skupinku zajatců. „Budou skutečně popraveni? Tohle mi slib-

te!“ A pohmožděnou tvář mu zkřivil divoký škleb. Pak jeho vztyčený

ukazováček našel Birona. „Především on!“

Aratap přikývl. „Jestliže je tohle vaše cena, zaplatím ji.“

„Kdybych mohl být jeho katem, netrval bych na ostatních závaz-

cích, které ke mně máte. Kdybyste mi dovolil stisknout tlačítko po-

pravčího dezintegrátoru, byla by to vaše poslední splátka. Ale pokud

ne, aspoň vám řeknu, co byste se od něho nikdy nedozvěděl. Dám

vám koordináty - rhó, théta a fí v parsecích a radiánech: 7 352.43;

1.7836; 5.2112. Tyto tři údaje určují polohu toho pátého slunce v Ne-

bule.“

„Mám to,“ přikývl Aratap a zapsal si je.

Rizzett se vyškubl z Bironova sevření. Vykřikl: „Zrádče! Zrád-

če!“

Biron ztratil rovnováhu a byl sražen na kolena. „Rizzette! Zadrž!“

zvolal, ale marně.

Rizzett zápasil se strážným, další se hned začali sbíhat, ale to už

držel v ruce dezintegrátor a oháněl se jím proti vojákům. Biron se při-

dal ke rvačce. Chytil Rizzetta za krk s stiskl.

„Zrádče!“ Rizzett zalapal po dechu a snažil se zamířit, zatímco se

autarch zoufale snažil uhnout. Padl výstřel. Vzápětí vojáci Rizzetta

odzbrojili a srazili na zem.

Autarch měl ustřeleno pravé rameno a polovinu hrudníku. Před-

loktí mu groteskně viselo z magnetického pouzdra. Zamrkal. Jeho tělo

zůstalo chvíli stát, oči však již strnuly. Zhroutil se na podlahu.

Artemisie zalapala po dechu a skryla tvář na Bironových prsou.

Biron se přinutil pohlédnout na tělo vraha svého otce, aby si tento

pohled navždy vryl do paměti, pak se odvrátil.

Hinrik V. si sám pro sebe něco mumlal a chichotal se.

Aratap zůstal klidný. Nařídil: „Odneste tělo.“

Vojáci hned ozářili podlahu tepelným paprskem a odstranili krev.

- 164 -

Zůstalo jen pár spálených skvrn.

Strážní postavili Rizzetta na nohy. „Cos dělal!“ křikl na Birona.

„Málem jsem toho podlého zrádce netrefil!“

Biron unaveně pronesl; „Chytil ses do Aratapovy pasti, Rizzette.“

„Do pasti? Přece jsem zabil darebáka, ne?“

„Byla to past. Prokázals mu službu.“

Aratap nezasahoval. Naslouchal s jistým potěšením. Ten mladík

se mu zamlouval. Uvažoval naprosto bezchybně.

Biron pokračoval: „Pokud nás Tyranti skutečně odposlouchávali,

jak komisař tvrdí, věděli, že pouze Jonti má informaci, která ho zají-

má. Jonti to přece patřičně zdůraznil. Je zřejmé, že komisař nás vyslý-

chal jen proto, aby s námi otřásl a přinutil nás jednat bezmyšlenkovi-

tě.“

„Myslel jsem si,“ řekl Aratap a ukázal na podlahu, „že to uděláte

vy, Farrille.“

„Já,“ odvětil Biron, „bych mířil na vás.“ Znovu se otočil k Riz-

zettovi: „Copak nechápeš, že už nepotřeboval Jontiho živého? Žádal

informaci, ale nemínil za ni zaplatit. A nemohl si dovolit autarcha za-

bít. Udělals to za něho.“

„Správně,“ přikývl Aratap. „A tu informaci mám.“

Rizzett se bránil: „Jestliže jsem prokázal službu jemu, prokázal

jsem ji i sobě.“

„Ne tak docela,“ upozornil Aratap, „protože náš mladý přítel ne-

dotáhl svoji analýzu dostatečně daleko. Byl spáchán další zločin.

Kdyby se jednalo jen o zradu proti Tyrantům, vaše likvidace by byla

ožehavou politickou záležitostí. Ale nyní, když jste zabil autarcha z

Linganu, budete souzen, usvědčen a popraven podle linganských zá-

konů. Tyrant v tom nebude hrát žádnou roli...“

Ozvalo se řinčivé zvonění. Aratap se zamračil a vyšel ze dveří.

„Co se děje?“

Voják zasalutoval: „Všeobecný poplach, pane. Něco se stalo ve

skladech.“

„Hoří?“

„Zatím ještě nevíme, pane.“

Aratap se zamyslel. Do Galaxie! ulevil si. Vstoupil zpátky do ka-

biny. „Kde je Gillbret?“ Byl první, kdo si všiml, že chybí. „Však ho

- 165 -

brzy najdeme.“

Našli ho v podpalubí skrčeného mezi obrovskými stroji, a zpola

jej přitáhli, zpola donesli zpět ke komisaři, který ho přivítal slovy: „Z

lodi není úniku, pane Gillbrete. Všeobecný poplach, který jste spustil, vám nepřinesl žádný užitek.“

Po chvíli pokračoval: „Myslím, že už toho bylo dost. Můj křižník,

který jste ukradl, Farrille, nám poslouží při průzkumu planety povstal-

ců. Vyrazíme k souřadnicím, které nám dodal autarch, jen co bude

vypočítán další skok.“ A víceméně pro sebe dodal: „Bude to dobro-

družství, jaké tahle zhýčkaná generace už nezažije.“

Náhle si uvědomil, že vlastně stojí v čele výpravy a dobývá cizí

světy. Byl rád, že poslal Androse pryč. Tohle dobrodružství bude pou-

ze jeho.

*

Skupinu zajatců rozdělili do cel. Artemisii umístili dohromady s

jejím otcem, Rizzetta a Birona odvedli každého na jinou stranu lodi.

Jen Gillbret kladl odpor a křičel: „Nechci být sám! Nechci být na

samotce!“

Aratap si povzdychl. Předek tohoto muže byl velkým a statečným

vládcem, jak se dočetl v historických knihách. Nerad se stal svědkem

takové ponižující scény. Znechuceně řekl:

„Dejte pana Gillbreta k některému z těch dvou.“

Tak se Gillbret dostal k Bironovi. Nepromluvili spolu ani slovo,

dokud se palubní světla neztlumila do nachová a nenadešel čas odpo-

činku. Přesto zůstalo dost světla na to, aby je strážní služba mohla na obrazovkách uzavřeného televizního okruhu bedlivě pozorovat, ne

však tolik, aby se nedalo spát.

Gillbret nespal. „Birone,“ zašeptal. „Birone.“

Biron odpověděl: „Oč jde?“

„Birone, dokázal jsem to! Je to v pořádku, Birone.“

„Zkuste spát, Gille.“

Ale Gillbret nepřestal. Vstal z lůžka a přistoupil k Bironovi.

„Opravdu jsem to dokázal! Aratap je možná chytrý, ale já jsem

chytřejší. Není to směšné? Nemusíš mít strach, Birone. Zařídil jsem

to.“

- 166 -

Biron se posadil. „Co se s vámi děje?“

„Nic. Vůbec nic. Všechno je v pořádku. Dokázal jsem to!“ Gill-

bret se usmíval jako malý chlapec, kterému se podařilo něco mazané-

ho.

„O čem mluvíte?“ Biron vyskočil na nohy, uchopil Gillbreta za

ramena a posadil ho. „Odpovězte.“

„Chytili mě ve strojovně. Mysleli si, že se tam schovávám. Způ-

sobil jsem poplach jen proto, že jsem potřeboval pár minut.“ A ti-

choučkým šepotem dodal: „Birone, zkratoval jsem hyperatomový po-

hon.“

„Cože?“

„Bylo to snadné. Trvalo to opravdu jen minutu. Nepřijdou na to.

Udělal jsem to chytře. Nepřijdou na to, dokud se nepokusí o skok.

Potom veškeré palivo vzplane v jediné obrovské řetězové reakci a tato

loď, my, Aratap a každý, kdo něco ví o planetě povstalců, se změní v

obláček kovových výparů.“

Biron ustupoval se široce rozevřenýma očima. „Vy jste to udě-

lal?“

„Ano, ano, udělal.“ Gillbret si skryl tvář v dlaních a začal se ký-

vat vpřed a vzad. „Zahyneme, Birone. Nebojím se smrti, ale nechci

být sám. Musím být s někým. Jsem rád, že jsem s tebou, až budu umí-

rat. Nebude to bolet. Bude to rychlé...“

„Blázne! Šílence!“ zoufale vykřikl Biron. „Ještě jsme mohli vy-

hrát!“

Gillbret ho nevnímal. Uši měl zalehlé vlastním sténáním. Biron

se rozběhl ke dveřím.

„Stráž!“ vykřikl. „Stráž!“

„Nebude to bolet,“ mumlal Gillbret monotónně. „Bude to rychlé.

Nebude to bolet...“

Zbývaly jim hodiny, možná minuty.

- 167 -

21. POSLEDNÍ POKUS

Voják řinčivě přidusal chodbou. „Ticho!“ Jeho hlas zněl nevlídně

a arogantně.

Stáli proti sobě tváří v tvář. Malé kabiny na dolní palubě, které v

případě nutnosti sloužily jako cely, neměly dveře, zato byly bloková-

ny silovým polem. Biron je nahmatal rukou. Do určité vzdálenosti

mírně pružilo jako napnutá guma, ale když zatlačil silněji, změnilo se

jakoby v ocel. Na dlani ucítil bodavou bolest. Věděl, že energie ner-

vových důtek projde polem stejně snadno, jako by to byl prázdný pro-

stor. A strážný v ruce nervové důtky měl.

„Musím mluvit s komisařem Aratapem.“

„Kvůli tomu děláš poplach?“ Voják neměl právě růžovou náladu.

Noční hlídka nebyla příliš populární, navíc prohrával v kartách. „Až

se rozsvítí světla, ohlásím to.“

„To nepočká.“ Biron byl zoufalý. „Je to důležité.“

„Bude to muset počkat. Uklidníš se, nebo tě mám pošimrat důt-

kami?“

„Podívej,“ naléhal Biron, „tady ten muž je Gillbret z Hinriadů. Je

nemocný. Možná umírá. Zemře-li na tyrantské lodi, protožes mě ne-

nechal mluvit s velitelem, odskáčeš si to.“

„Co je s ním?“

„Nevím. Pohneš se, nebo tě už nebaví život?“

Strážný cosi zabručel a odešel.

Biron se za ním díval, dokud se mu neztratil v tlumeném nacho-

vém světle. Natahoval uši a pokoušel se zaslechnout silnější pulzování

motorů před skokem, ale neslyšel nic.

Přistoupil ke Gillbretovi a otočil jeho drobnou, vyděšenou tvář k

sobě. Uviděl jen prázdné oči.

„Kdo... to je?“

„To jsem já, Biron. Jak je vám, Gille?“

Chvíli trvalo, než ta slova pronikla do Gillbretova vědomí. Tupě

odpověděl: „Biron?“ A tišeji: „Birone! Už probíhá skok? Nebude to

bolet, Birone.“

Byron ho pustil. Nemělo smysl se na Gillbreta hněvat. Udělal

- 168 -

velké gesto, i když tím nikomu nepomohl. Tak velké, že jeho samého

zlomilo.

Bironem zazmítalo podráždění. Proč už tady není Aratap? Přistihl

se, že stojí u stěny a buší do ní pěstmi. Dveře by vykopl. Mříže by

vylomil. Do kosmu! Jenže tady je silové pole, které nemohl žádným

způsobem zlikvidovat. Zlostně zaúpěl.

Opět se ozvaly kroky. Přiskočil ke vchodu, ale nemohl se vyklo-

nit, aby zjistil, kdo chodbou přichází. Mohl jen čekat.

Byl to týž strážný. „Odstup!“ vyštěkl. „Krok dozadu a ruce pěkně

před sebe!“ Vedle strážného stál důstojník.

Biron ustoupil. Opět na něho mířily nervové důtky. Promluvil:

„To přece není Aratap. Chci mluvit s komisařem.“

Důstojník odvětil: „Pokud je Gillbret z Hinriadů nemocen, nepo-

třebujete komisaře, ale doktora.“

Mezi kontakty přeskočila modrá jiskra a silové pole bylo vypnu-

to. Důstojník vstoupil. Na uniformě měl označení vojenské lékařské

služby.

„Tak dobře, Gillbret sice potřebuje pomoc, ale teď mě poslou-

chejte,“ řekl Biron a postavil se před lékaře. „Tato loď nesmí za žád-

ných okolností provést skok. Takové nařízení může vydat jen komisař,

proto s ním musím okamžitě mluvit. Rozumíte? Jste důstojník, vy

můžete komisaře vyrušit.“

Lékař napřáhl ruku, aby ho odstrčil, ale když mu ji Biron srazil

stranou, pronikavě vykřikl: „Strážný, ke mně! Vyhoďte odtud toho

chlapa!“

Strážný vběhl do cely a Biron po něm skočil. Dunivě dopadli na

podlahu. Biron ho pevně chytil za zápěstí ruky s nervovými důtkami.

Na chvíli znehybněli a snažili se přemoci jeden druhého, pak Biron

zahlédl koutkem oka důstojníka, jak běží kolem nich k poplašnému

zařízení.

Rychle natáhl volnou ruku a popadl lékaře za kotník. Strážnému

se málem podařilo vykroutit ze sevření a důstojník divoce cukal lape-

nou nohou, ale Biron, na krku naběhlé žíly, oběma rukama zoufale

trhl.

Důstojník s výkřikem upadl, současně strážný upustil zbraň. Bi-

ron se převalil a zvedl se na kolena. Teď držel v ruce důtky on.

- 169 -

„Ani slovo,“ zalapal po dechu. „Už ani slovo! Všechny zbraně

odhoďte na zem!“

Strážný, který se už pomalu zvedal, si odepjal krátký okovaný

obušek z pružného plastu a hodil ho Bironovi pod nohy. Lékař ozbro-

jen nebyl.

Biron zvedl obušek a řekl: „Nemám nic, čím bych vás svázal, a

nemám ani čas. Omlouvám se.“

Z důtek se dvakrát tlumeně zablesklo. Strážný i lékař se zhroutili,

nohy a ruce jim groteskně zkroutila křeč.

Biron se obrátil ke Gillbretovi, který tupě a mlčky přihlížel.

„Promiňte, Gille,“ řekl Biron, „ale vy také...“ A důtky vyšlehly

potřetí.

Prázdný výraz na Gillbretově tváři ztuhl.

Silové pole bylo stále vypnuto. Biron vyšel z cely. Byla noc. V

tuto dobu bdí na kosmických korábech pouze hlídky. Chodba byla

zšeřelá a tichá.

Neměl čas hledat Aratapa. Běžel přímo do strojovny. Minul muže

v umaštěné kombinéze a zavolal na něho: „Kdy nastane příští skok?“

„Asi za půl hodiny,“ utrousil muž přes rameno.

„Kudy do strojovny?“

„Po rampě nahoru.“ Muž se náhle otočil. „A ty jsi kdo?“

Biron odpověděl - důtky vyšlehly počtvrté. Zhroucené tělo nechal

za sebou a spěchal dál. Zbývala půlhodina.

Uslyšel lidské hlasy. Vpředu pronikalo do chodby bílé světlo.

Zaváhal. Schoval důtky do kapsy. Doufal, že strojníci budou natolik

zaneprázdněni, že je ani nenapadne ho podezírat, že tam nemá co dě-

lat.

Muži, kteří pobíhali kolem obrovských konvertorů, vypadali jako

přičinliví trpaslíci. Pomrkávaly tam tisíce očí nejrůznějších přístrojů.

Loď dosahovala téměř velikosti osobní lodi, proto se podstatně lišila

od malého tyrantského křižníku, na který byl Biron zvyklý. Na křižní-

ku byly motory plně automatické, ale tady vyžadovaly náročnou ob-

sluhu.

Ocitl se na plošině obehnané zábradlím, která vedla okolo celé

strojovny. V rohu za proskleným oknem počítačového střediska pra-

covali dva muži v uniformách.

- 170 -

Zrychlil krok, a zatímco ho strojníci míjeli bez povšimnutí,

vstoupil dovnitř. Muži u počítačů k němu zvedli oči.

„Co se děje?“ zeptal se ten, který měl hodnost poručíka. „Co tady

děláš? Vrať se na své místo.“

Biron vyhrkl: „Hyperatomový pohon byl zkratován! Musíte ho

opravit.“

„Počkat,“ zasáhl druhý muž. „Toho chlapíka jsem už viděl. Je to

jeden z vězňů. Zadrž ho, Lancy!“

Biron přeskočil pracovní stůl, chytil muže za opasek a přitáhl si

ho k sobě.

„Správně,“ poznamenal. „Jsem Biron Farrill z Widemosu. Ale že

je hyperatomový pohon zkratován, je svatosvatá pravda. Zkontrolujte

si to, jestli mi nevěříte.“

Poručík zjistil, že hledí do ústí nervových důtek. Opatrně řekl:

„To nelze udělat bez příkazu velitele. Znamenalo by to zastavit skok.“

„Já vím! Zavolá už někdo konečně někoho kompetentního? Zavo-

lejte komisaře!“

„Mohu použít komunikátor?“

„Rychle.“

Poručík naoko sáhl po mikrofonu, avšak udeřil rukou na tlačítka

umístěná na konci stolu. Zvonění se rozřinčelo i v nejzazších koutech

lodi.

Bironův obušek dopadl pozdě, leč tvrdě na poručíkovo zápěstí.

Poručík ucukl a zasténal, ale poplach již nebylo možno zrušit.

Ve všech vchodech na plošinu se objevili strážní. Biron se vyřítil

z počítačového střediska, rozhlédl se na obě strany, a pak přeskočil

zábradlí.

Dopadl s pokrčenými koleny a rychle se několikrát překulil, aby

se nestal snadným terčem. Zaslechl tichý sykot jehlových pušek. Od-

plazil se pod kryt jednoho z motorů. V pravé noze cítil bodavou bo-

lest. Gravitace v této části lodi byla značná a pád dlouhý. Pronásledo-

vání skončilo. Má-li ještě šanci na záchranu, pak jedině z tohoto místa.

Odhodil obušek a důtky daleko od sebe a zavolal: „Nestřílejte!

Nejsem ozbrojen! Chci vás varovat. Hyperatomový pohon je zkrato-

ván! Skok bude znamenat jistou smrt pro všechny!“

Někdo vykřikl: „Vy tam! Jděte dolů a seberte ho!“

- 171 -

Biron se znovu ozval: „Vzdávám se! Žádám jen, abyste překont-

rolovali motory. V případě, že nemám pravdu, ztratíte pár hodin. Ale

jestli pravdu mám, zachráníte si životy!“

Uslyšel pobíhání mnoha opatrných kroků; zalezl víc dozadu. A

pak se shora ozval šoupavý zvuk, jak nějaký voják sjížděl po chladi-

cím potrubí dolů. Biron vyčkával. Ještě pořád mohl použít svoje ruce.

A pak vysoko nahoře zaburácel hlas, který pronikl do každého

koutu rozlehlé strojovny. „Všichni zpět na svá místa! Zastavit přípra-

vy ke skoku! Zkontrolovat hyperatomový pohon!“

Biron i přes kovové zkreslení reproduktory poznal Aratapův hlas

zesílený až k ohluchnutí. „Toho mladíka okamžitě přiveďte ke mně!“

Dva vojáci z každé strany Birona popadli a drželi ho jako nebez-

pečnou trhavinu. Noha ho bolela, přesto se s nimi pokoušel držet krok.

Stoupali vzhůru.

*

Aratap nebyl právě předpisově oblečen. Také jeho oči vypadaly

jinak: vybledle, nejistě a nezaostřeně. Birona napadlo, že nemá kon-

taktní čočky.

„Způsobil jste pěkný rozruch, Farrille.“

„Pro záchranu lodi to bylo nutné. Pošlete ty strážné pryč. Dokud

nezkontrolujete motory, ani se nehnu.“

„Přesto tady zůstanou, než přijde zpráva od inženýrů.“

Vteřiny na hodinách se nekonečně vlekly. Pak se rozsvítila čer-

vená kontrolka.

Aratap stiskl tlačítko: „Podejte zprávu!“

Slova, která se ozvala, byla pronesena úsečně a rychle:

„Hyperatomový pohon v řadě C je úplně zkratován. Opravy zača-

ly.“

Aratap odpověděl: „Přepočítejte skok na plus šest hodin.“ Pak se

otočil k Bironovi a lhostejně řekl: „Měl jste pravdu.“

Pokynem ruky strážné propustil. Vojáci zasalutovali, obrátili se

na podpatcích a jeden za druhým odpochodovali.

Přikázal: „Podrobnosti, prosím.“

„Gillbreta napadlo, že zkratovat motor není tak špatný nápad,“

vysvětloval Biron. „Našli jste ho přece ve strojovně. Není za své činy

- 172 -

odpovědný a neměl by za ně být trestán.“

Aratap přikývl. „Za nepříčetného jej považuji již dlouhá léta. Ta-

to... událost, mladý muži, však zůstane pouze mezi námi. Vzbudil jste

můj zájem a zvědavost. Vy se určitě nebojíte zemřít v zájmu dobré

věci?“

„O nic takového nejde,“ řekl Biron. „Planeta povstalců neexistu-

je. Už jsem vám to řekl a znovu to opakuji. Centrem povstání byl Lin-

gan. Měl jsem pouze zájem vypátrat vraha svého otce, zatímco Arte-

misie se zas chtěla vyhnout nežádoucím vdavkám. A pan Gillbret?

Bohužel, ten je blázen.“

„Autarch přesto v existenci té záhadné planety uvěřil. Určitě mi

nedal ty koordináty jen tak pro nic za nic!“

„Věřil v bláznův sen. Gillbret o té planetě snil již dvacet let. Na

základě jeho smyšlených údajů vypočítal autarch polohu pěti hvězd, u

nichž se mohl takový vybájený svět nacházet. Je to všechno nesmysl.“

Komisař namítl: „Přesto mi na tom něco vadí. Příliš se mne snaží-

te přesvědčit. Nejprve provedeme skok. Pak budu mít jistotu. Není tak

nemožné předpokládat, že se jeden z vás ze zoufalství snažil ohrozit

loď, aby mi znemožnil planetu hledat, a druhý ji ze stejného důvodu

zachránil? Měl jsem si myslet, že mladý hrdina Farrill by rád zahynul

i s lodí, kdyby skutečně existovalo nebezpečí, že povstalce objevím?

Protože však riskoval svůj život, aby loď zachránil, a pan Gillbret je

zkrátka jen blázen, planeta povstalců neexistuje - neříkám to moc slo-

žitě?“

„Ne, rozumím vám.“

„Zachránil jste naše životy, což khanův soud vezme v úvahu.

Mne jste však nepřesvědčil, mladý muži. Ten skok uskutečníme.“

„Nemám žádné námitky.“

„Dovedete si zachovat chladnou hlavu,“ uznal Aratap. „Škoda, že

nejste na naší straně. Teď se však vrátíte zpět do cely. Pro jistotu.“

Biron přikývl.

*

Strážný, kterého Biron srazil, v cele už nebyl, lékař však ano.

Právě se skláněl nad nehybným Gillbretovým tělem.

Aratap se zeptal: „Je pořád ještě v bezvědomí?“

- 173 -

Při zvuku jeho hlasu se doktor vztyčil. „Účinek nervového šoku

již pominul, komisaři, ale tento stařec už má svá nejlepší léta za se-

bou, navíc zřejmě v poslední době žil ve velkém stresu. Nevím, bude-

li ještě v pořádku.“

Biron cítil, jak ho zaplavuje hrůza. Pro svíravou bolest v noze se

pouze sklonil a natáhl ruku, aby se lehce dotkl Gillbretova ramene.

„Gille,“ zašeptal. S úzkostí pohlížel na jeho vlhkou bílou tvář.

„Ustupte mi z cesty!“ Lékař se na Birona zaškaredil a otevřel

černé pouzdro. „Buďte rád, že jste mi nerozbil stříkačku, hrdino,“ za-

bručel.

Naklonil se nad Gillbretem s připravenou injekční stříkačkou na-

plněnou bezbarvou tekutinou. Jehla zajela hluboko pod kůži a píst se

automaticky posunul až na doraz.

Gillbret pohnul víčky, pak otevřel oči. Zdálo se, že nikoho nevidí.

Když konečně promluvil, jeho hlas ševelil jako pouhý vánek. „Birone,

já nevidím. Vůbec nic nevidím...“

Biron se k němu sklonil. „Bude to dobré, Gille. Jen ležte.“

„Nechci...“ Pokusil se vstát. „Birone, kdy začne skok?“

„Už brzy.“

„Zůstaň se mnou. Nechci zemřít sám.“ Na chvíli sevřel prsty na

Bironově ruce, pak ochabl. Hlava se mu bezvládně zvrátila dozadu.

Lékař konstatoval: „Tady už nejsme nic platní. Je mrtev.“

Bironovi vhrkly do očí slzy. „Odpusťte, Gillbrete. Ale nic jste

nevěděl. Neporozuměl jste...“

Nikdo ho naštěstí neslyšel.

*

Pro Birona to byly těžké chvíle. Aratap mu nedal povolení, aby se

mohl zúčastnit smutečního ceremoniálu. Někde v útrobách lodi bude

Gillbretovo tělo rozptýleno na atomy, které pak odsají do vesmíru, kde

se budou navěky míchat s mezihvězdnou hmotou. Prach mezi hvěz-

dami...

Artemisie a Hinrik na pohřbu určitě budou. Porozumí? Pochopí

ona, že udělal, co udělat musel?

Lékař vstříkl Bironovi injekci želatiny, aby uspíšil hojení natrže-

ného kolenního vazu. Bolest se už zmírnila, ale byla to stejně jen fy-

- 174 -

zická bolest, kterou dokázal nevnímat.

Pocítil vnitřní neklid, a to znamenalo, že loď provedla skok a že

nejhorší teprve přijde.

Původní přesvědčení, že jeho analýza situace byla správná, ho

opustilo. Co když se zmýlil? Co když se zrovna teď nacházejí v sa-

mém srdci povstání? Informace se ihned dostane na Tyrant a válečné

loďstvo vyrazí. A on sám zemře s vědomím, že mohl povstání zachrá-

nit, ale že riskoval život, aby je zničil. - Té noci znovu přemýšlel o

dokumentu, který se mu nepodařilo na Zemi získat. Nečekaně se mu v

mozku vynořila vzpomínka na pozemský dokument, která zas rychle

zapadla. Objevila se a byla zapomenuta. Všichni hledali planetu po-

vstalců, a záhadný dokument se zcela vytratil ze středu zájmu.

Změnilo se pořadí důležitosti?

Pak si Biron uvědomil, že se Aratap odvážil hledat povstalecký

svět jen s jednou lodí. Z čeho pramenila taková sebedůvěra?

Autarch řekl, že dokument zmizel již před lety. Ale kdo ho mohl

mít?

Tyranti? Mohl dokument obsahovat tak hrozné tajemství, že by

jediná loď dokázala zničit celou planetu?

Jestli je to pravda, proč tolik záleží na tom, kde planeta povstalců

leží nebo jestli vůbec existuje?

Čas plynul. Když komisař vešel, Biron vstal.

„Skok se podařil,“ začal Aratap, „ta hvězda tady skutečně je. Ko-

ordináty, které nám dal autarch, nelhaly.“

„Nuže?“

„Nemusíme dál pátrat. Moji navigátoři mi sdělili, že se ta hvězda

stala novou před milionem let. Jestliže tenkrát nějaké planety měla,

byly zničeny. Teď je z ní jen bílý trpaslík.“

Biron vytřeštil oči. „Měl jsem tedy...“

Aratap doplnil: „Měl jste pravdu. Planeta povstalců neexistuje.“

- 175 -

22. POVSTALCI

Žádný argument Aratapovy filozofie nemohl zcela potlačit jeho

pocit lítosti. Na krátkou chvíli, kdy vedl eskadru lodí proti khanovým

nepřátelům, nebyl sám sebou, ale svým otcem...

Jenže výsledkem těch dnů byla deziluze. Tam, kde měla být pla-

neta povstalců, nebylo nic. Žádné khanovy nepřátele nenašel, ani žád-

né planety k dobytí. Zůstal pouhým komisařem odsouzeným k řešení

drobných problémů, ničím víc. Jenže lítost je zbytečná emoce. Nic

nevyřeší. Řekl: „Měl jste pravdu. Planeta povstalců neexistuje.“ Usedl

a pokynul Bironovi, ať si také sedne. „Chci s vámi mluvit.“

Mladík na něj vážně hleděl a Aratap si s lehkým údivem uvědo-

mil, že je to méně než měsíc, co se setkali poprvé. Ten mládenec ze-

stárnul o víc než o měsíc a překonal veškerý strach. Aratap si pomys-

lel: Kolik z nás začíná mít rádo někoho ze svých poddaných? Kdo z

nás jim přeje jen to nejlepší? Musím se tomu bránit.

Pokračoval: „Propustím direktora a jeho dceru. Je to pochopitelně

politicky nevyhnutelný krok. Pošlu je zpátky na Nelítostném. Nechtěl

byste pilotovat?“

Biron pronesl zaraženě: „Propouštíte mě? Proč?“

„Zachránil jste mou loď i můj život.“

„Pochybuji, že osobní vděk by ovlivnil vaše jednání ve státních

záležitostech.“

Aratap se málem hlasitě rozesmál. Ten mladík se mu líbil. „Uve-

du tedy další důvod. Dokud jsem byl na stopě velkého spiknutí proti

khanovi, byl jste nebezpečný. Když se však celé spiknutí rozplynulo,

když všechno, co jsem objevil, byl tajný linganský spolek, jehož vůd-

ce je mrtev, přestal jste nás ohrožovat. Ve skutečnosti by bylo nepro-

zíravé postavit před soud jak vás, tak i vězně z Linganu.

Soudní procesy by se konaly na Linganu, proto bychom je ne-

mohli plně kontrolovat. Nevyhnutelně by se rozšířily fámy o takzvané

planetě povstalců. A přestože žádná neexistuje, polovina tyrantských

poddaných by tomu uvěřila. Přece není kouře bez ohně, že? Sami by-

chom je tím vyzvali, aby dali hlavy dohromady a povstali proti nám.

Tyrantské říši by hrozilo nebezpečí již v tomto století.“

- 176 -

„Proto nás všechny raději pustíte na svobodu?“

„Nebude to svoboda v pravém slova smyslu, protože nikdo z vás

není loajální. Také příští autarch bude ke khanátu připoután mnohem

těsnějšími pouty. Lingan přestane být nezávislým státem, takže další

soudní přelíčení už budou spadat do pravomoci tyrantských soudů.

Všechny účastníky spiknutí, kteří nám padli do rukou, odvezeme do

vyhnanství na planety poblíž Tyrantu. Vy sám se na Nefelos nevrátíte

a nebudete jmenován rančerem. Společně s plukovníkem Rizzettem

zůstanete na Rhodii.“

„Mohl jsem dopadnout hůř,“ uznal Biron, „ale co sňatek paní Ar-

temisie?“

„Chcete jej překazit?“

„Přece víte, že se máme rádi. Jednou jste řekl, že by se na celou

tuto záležitost dalo zapomenout.“

„Řekl jsem to za zcela speciálních okolností, kdy jsem se snažil

něco získat. Jak se říká - milencům a diplomatům se lži musí promí-

jet.“

„Existuje však jeden způsob, komisaři, jak to nebezpečí zažehnat.

Stačí naznačit khanovi, že je podezřelé, chce-li se mocný dvořan při-

ženit do tak důležité rodiny poddaných. Vzpouru může vést ambicióz-

ní Tyrant stejně dobře jako Lingaňan.“

Aratap se tentokrát rozesmál doopravdy. „Uvažujete, jako byste

byl jedním z nás. Mohu vám dát dobrou radu?“

„Jakou?“

„Rychle se s ní ožeňte. Bude-li jednou vdaná, nemůže tak učinit

podruhé. Najdeme Pohangovi jinou nevěstu.“

Biron chvíli váhal, pak řekl: „Děkuji vám, komisaři.“ A podal

Aratapovi ruku.

Aratap ji stiskl. „Pohanga stejně nemám rád. Přesto byste si měl

do budoucna pamatovat jednu věc: Nedovolte svým ambicím, aby vás

svedly na scestí. I když si vezmete direktorovu dceru, nechtějte být

direktorem. Nejste totiž typ, jaký na takovém místě potřebujeme.“

*

Aratap pozoroval na obrazovce vzdalujícího se Nelítostného a byl

spokojen, že se tak rozhodl. Ten mladík byl na svobodě. Zprávu již

- 177 -

subétericky odeslal na Tyrant. O majora Androse se nepochybně po-

kouší mrtvice... A u dvora se určitě nenajde jediný člověk, který by ho podpořil, aby byl opět ustanoven komisařem.

Když to bude nutné, poletí na Tyrant. Nějak bude muset khana

přinutit, aby jej vyslechl. Když ho seznámí se všemi skutečnostmi,

veliký khan pochopí, že nemohl jednak jinak, a podpoří ho proti ne-

přátelům.

Nelítostný se zatím stal pouhým žhnoucím bodem sotva rozezna-

telným od hvězd, které ho po vyplutí z Nebuly přijaly mezi sebe.

*

Rizzett sledoval na obrazovce zmenšující se tyrantskou vlajkovou

loď. Poznamenal: „Ten chlap nás nechal jít! Musím ti říct, že kdyby

všichni Tyranti byli jako on, hned bych se dal k jejich flotile. Svým

způsobem mě to štve. Přesně vím, co jsou Tyranti zač, ale tenhle mezi

ně ani trochu nezapadá. Myslíš, že může slyšet, o čem mluvíme?“

Biron nastavil automatické řízení a otočil se na pilotním křesle.

„Ne. Ovšem že ne. Může nás sledovat v hyperprostoru, ale nemyslím

si, že by mohl naše rozhovory hlídat špionážním paprskem. Vzpomeň

si, že když nás zajal, věděl jen to, co odposlechl na páté planetě. Nic víc.“

Artemisie vstoupila do pilotní kabiny s prstem na rtech. „Ne tak

hlasitě,“ řekla. „Myslím, že otec spí. Bude to dlouho trvat, než doletí-

me na Rhodii, Birone?“

„Dostaneme se tam jedním skokem, Arto. Aratap nám ho nechal

vypočítat.“

„Musím si umýt ruce,“ vymluvil se Rizzett.

Sotva odešel, ocitla se Artemisie v Bironově náručí. Políbil ji leh-

ce na čelo a na oči a pak, když ho ovinuly její alabastrové paže, vy-

hledal její horoucí rty. Polibek se zdál být nekonečným...

Zašeptala: „Moc tě miluji.“

„Miluji tě víc, než mohu vyslovit,“ odpověděl.

Následující konverzace byla možná nepůvodní, avšak pro oba

stejně uspokojivá...

Biron se po chvíli ozval: „Oddá nás dříve, než přistaneme?“

Artemisie starostlivě stáhla obočí. „Pokoušela jsem se mu vysvět-

- 178 -

lit, že je direktorem a kapitánem lodi současně a že tu nejsou žádní

Tyranti. Přesto nevím. Není ve své kůži, Birone. Až si odpočine, zku-

sím to znovu.“

Biron se tiše zasmál. „Neboj se. Přesvědčíš ho.“

Rizzett se vracel záměrně hlučně. „Kéž bychom tady měli trajler.

Není tu dost místa ani k pořádnému nadechnutí.“

Biron odpověděl: „Přistání na Rhodii je otázkou několika hodin.

Brzy dojde ke skoku.“

„A zůstaneme na Rhodii až do smrti,“ řekl Rizzett. „Ne že bych si

chtěl stěžovat. Jsem rád, že jsem naživu. Nicméně to všechno skončilo

zvláštně.“

„Dosud nic neskončilo,“ namítl Biron.

Rizzett vzhlédl. „Chceš tím říct, že začneme znovu? Ty možná

ano, ale já už ne. Jsem starý a všechno mi vzali. Z Linganu se stane

řadová planeta. Víckrát ho nespatřím - a to mě trápí ze všeho nejvíc.

Narodil jsem se na Linganu a žil tam po celý svůj život. Všude jinde

ze mě bude jen poloviční člověk. Ty jsi mladý. Na Nefelos zapome-

neš.“

„V životě jsou důležitější věci než domovská planeta, Tedore.

V minulých stoletích bylo naší největší chybou, že jsme si to nedoká-

zali uvědomit. Všechny planety jsou naším domovem.“

„Možná. Kdyby existovala planeta povstalců, tak bych o jedné

věděl.“

„Planeta povstalců existuje, Tedore.“

Rizzett odpověděl dotčeně: „Birone, nemám zrovna náladu.“

„Takový svět skutečně existuje. A já vím, kde je. Mohl jsem to

pochopit už před několika týdny - a nejen já, ale kdokoli z nás.

Všechna fakta jsme znali. Bila do očí, aniž jsme je viděli. Prohlédl

jsem až tam na páté planetě, když jsme my dva společně zneškodnili

Jontiho. Vzpomínáš si, jak říkal, že tu pátou hvězdu bez jeho pomoci

nikdy nenajdeme? Pamatuješ si jeho slova?“

„Přesně ne.“

„Ale já ano. Řekl doslova: ‚Na každou hvězdu připadá v průměru

sedmdesát prostorových světelných let. Pravděpodobnost, že se dosta-

neš k nějaké hvězdě na miliardu mil daleko, je dvě stě padesát bilionů

ku jedné. Ale zdůrazňuji - k nějaké hvězdě! V té chvíli se mi v hlavě

- 179 -

rozsvítilo.“

„Nechápu to,“ přiznal se Rizzett. „Potřebuji, abys mi to objasnil.“

Artemisie poznamenala: „Ani já nechápu, Birone, co máš na

mysli.“

„Copak nevidíte, jaká neuvěřitelná náhoda by musela Gillbreta

potkat? Vzpomeňte si, co nám vyprávěl. Zasáhl je meteorit, odchýlil

loď od kurzu, ale na konci automatického skoku se ocitl u nějaké slu-

neční soustavy. Takové náhodě se nedá věřit.“

„Gillbret měl bláznivý sen,“ zamumlal Rizzett.

„Existuje celá řada pravděpodobnějších vysvětlení jeho příběhu,

ale pouze v jednom případě se k nějaké sluneční soustavě dostat mu-

sel.“

„Tak už nás nenapínej, Birone,“ zvolala Artemisie.

„Vzpomeňte si, jak uvažoval autarch. Motorům Gillbretovy lodi

se nic nestalo, takže jejich tah, tedy délka skoku, zůstal nezměněn.

Změnil se jen směr, a Gillbret se v tom neuvěřitelně obrovském pro-

storu Nebuly dostal k jedné z pěti hvězd. Takový výklad je však dost

nepravděpodobný.“

„A co je pravděpodobné?“

„Že se nezměnil tah ani směr. Co když loď letěla svým původním

kurzem? Byla zaměřena na určitou sluneční soustavu, a proto tam také

skočila.“

„Ale byla přece zaměřena na...“

„Ano, Gillbret letěl na Rhodii. Je to natolik zřejmé, až se divím,

že nás to nenapadlo už dávno.“

Artemisie vyhrkla: „Planeta povstalců tedy musí být u nás doma!

To je nemožné.“

„Proč nemožné? Je někde v rhodijské soustavě. Jsou dva způso-

by, jak se schovat. Můžete se ukrýt buď tam, kde vás nikdo nenajde,

jako například v mlhovině Koňská hlava. Nebo naopak tam, kde vás

nikdo hledat nebude.

Vezmeme v úvahu, co udělali povstalci s Gillbretem: vrátili ho na

Rhodii živého. Podle jeho teorie tím měli Tyrantům zabránit v pátrání.

Proč ho však nechali naživu? Kdyby vrátili loď s mrtvým Gillbretem,

dosáhli by téhož a navíc by vyloučili možnost jakéhokoli prozrazení.

A to nakonec Gillbret také udělal.

- 180 -

Tohle všechno lze vysvětlit pouze tím, že planeta povstalců je ve

sluneční soustavě Rhodie. Gillbret byl Hinriad - a kde jinde je život

Hinriada nedotknutelný, než na Rhodii?“

Artemisie křečovitě svírala prsty. „Jenže, Birone, říkáš-li pravdu,

pak je otec v hrozném nebezpečí.“

„Už celých dvacet let,“ souhlasil Biron, „jenže ne tak, jak si mys-

líš. Gillbret mi jednou řekl, jak těžké je předstírat, že je jen tím ‚věčně pobaveným diletantem’, nejen ve společnosti přátel, ale i když je sám.

Samozřejmě, trochu přeháněl. Ve skutečnosti tak dokonale předstírat

nedokázal. Jeho skutečné jádro se objevilo pokaždé, když byl s tebou,

Arto. Ukázal je i autarchovi. Dokonce považoval za nutné, aby ukázal

svou pravou tvář mně, i když jsme se neznali dlouho.

Ale myslím si, že když jsou dostatečně pádné důvody, je možné

takový život hrát. Muž se může přetvařovat i před svou vlastní dcerou,

může přistoupit i na její hrozný sňatek, než by riskoval celoživotní

dílo, jehož výsledek závisí na nevědomé důvěře Tyrantů, je dokonce

ochotný vypadat jako blázen...“

Artemisii se vrátil hlas. Chraptivě vyhrkla: „To přece nemyslíš

vážně!“

„Jiné vysvětlení není. Je direktorem už přes dvacet let. Za tu dobu

poskytli Tyranti Rhodii značná území, protože nepředpokládali, že by

Hinrik mohl být nebezpečný. A on zatím po celou tu dobu vedl dvojí

život a organizoval povstání.“

„To jsou pouhé dohady, Birone,“ řekl Rizzett, „stejně nebezpečné

jako ty Gillbretovy.“

Biron odvětil: „To nejsou dohady. Když jsem naposledy mluvil s

Jontim, řekl jsem mu, že nikoli direktor, nýbrž on je tím zrádcem, pro-

tože můj otec by nikdy nebyl tak hloupý, aby svěřil nevhodné osobě

kompromitující informace. Vtip je v tom, že Gillbret odposlouchával

rozhovory mezi mým otcem a Hinrikem. Tímto způsobem také přišel

na Jontiho konspirační roli, když autarch navštívil direktora.

Ale každá mince má dvě strany. My jsme si mysleli, že můj otec

pracoval pro Jontiho a pokoušel se získat podporu direktora. Je prav-

děpodobnější, že pracoval pro direktora, zatímco v Jontiho organizaci

působil jako agent planety povstalců, který měl za úkol zabránit před-

časnému povstání na Linganu, aby dvě desetiletí pečlivého plánování

- 181 -

nepřišla vniveč.

Proč si myslíte, že se mi zdálo tak důležité zachránit Aratapovu

loď, když Gillbret zkratoval motory? Nedělal jsem to pro sebe. V té

chvíli jsem si nemyslel, že by mě Aratap pustil na svobodu. Je mi líto, ale nebylo to ani kvůli tobě, Arto, nýbrž proto, abych zachránil direktora. To on je tím nejdůležitějším člověkem v našem středu. Chudák

Gillbret to nepochopil.“

Rizzett zavrtěl hlavou. „Nezlob se, ale já tomu všemu pořád ne-

mohu uvěřit.“

Znenadání je přerušil nový hlas: „Ale měl byste, plukovníku.“

Direktor, vysoký a vážný, stál ve dveřích. Jeho hlas zněl zcela nově,

rázně a sebejistě. „Je to pravda.“

Artemisie se k němu rozběhla. „Tatínku! Slyšels, co řekl Biron?“

Pohladil ji po vlasech. „Má pravdu.“

Odstoupila od něj téměř rozpačitě. „Máš úplně jiný hlas! Zní, ja-

ko bys to ani nebyl ty!“

„Ne nadlouho Arto,“ řekl smutně. „Až se vrátíme na Rhodii, bu-

du opět takový, jakého mě znáš.“

Rizzett zbledl, jen jizva na čele mu zrudla, a nevěřícně hleděl na

direktora. Biron zadržel dech.

„Přistup blíž, Birone,“ řekl Hinrik. Položil Bironovi ruku na ra-

meno. „Byl jsem připraven obětovat tvůj život. Může se to opakovat.

Až do určitého dne nemohu nikoho z vás chránit. Nemohu být jiný,

než jakého jste mě znali doposud. Jistě to chápete.“

Všichni přikývli.

„Bohužel,“ pokračoval Hinrik, „škoda se už stala. Před dvaceti le-

ty jsem nebyl tak tvrdý, jako jsem teď. Měl jsem přikázat, aby Gillbre-

ta zabili, ale nedokázal jsem to. Proto teď víte, že jsem vůdce planety povstalců.“

„Nikdo jiný to neví,“ odvážil se Biron. „Jen my.“

Hinrik se hořce usmál. „A co Aratap? Ten je určitě stejně inteli-

gentní jako ty. Tvé úvahy, jimiž jsi určil polohu a vůdce planety po-

vstalců, jsou založeny na faktech, která přece zná i on. Je jenom starší, opatrnější a má velkou odpovědnost. Nejprve bude chtít získat jistotu.

Snad si nemyslíš, že tě pustil ze sentimentálních důvodů? Propus-

til tě přece už jednou. A opět čeká, že ho zavedeš na správnou stopu.“

- 182 -

Biron znejistěl. „Musím opustit Rhodii?“

„Ne, teď hned by to bylo nápadné. K odchodu přece nemáš žádný

očividný důvod,“ pravil Hinrik a přísně pohlédl na svou dceru. „Zů-

staneš u mne. A Tyranti i nadále nebudou vědět, na čem jsou. Mé plá-

ny jsou téměř hotovy. Ještě rok, možná méně.“

„Promiňte, pane, ale nevíte něco o pozemském dokumentu, který

hledal můj otec?“

„Ani starý rančer nevěděl vše. Není bezpečné, aby jeden člověk

znal všechna fakta. Tvůj zvědavý otec nalezl odkazy na ten dokument

v mé knihovně a pochopil jeho důležitost. Bohužel o něm se mnou

nepromluvil, protože jinak bych mu řekl, že už dávno na Zemi není.“

„Nejspíš ho ukořistili Tyranti.“

„Samozřejmě že ne. Už dvacet let ho mám já. Právě tento doku-

ment dal vznik planetě povstalců. Teprve na jeho základě jsem si uvě-

domil, že můžeme zvítězit.“

„Je to tedy zbraň?“

„Nejmocnější zbraň ve vesmíru! Zničí Tyranty stejně tak jako

nás, ale zachrání budoucnost transnebulámích planet. Bez ní bychom

Tyranty možná porazili, ale jiní by zas osnovali spiknutí proti nám.

Čas dozrál, tak jako už jednou na planetě Zemi. Nastoupí nová vláda,

jaká ještě v Galaxii nebyla. Nebudou khanové, autarchové, direktoři

nebo rančeři.“

„Do kosmu!“ vykřikl Rizzett, „co tedy bude?“

„Lidé, plukovníku, lidé. Ten program, který mám, se týkal jen

malé části planety, ale lze ho přizpůsobit pro celou Galaxii.“ Náhle

všichni pocítili v útrobách bodnutí, když Nelítostný vykonal svůj po-

slední skok.

„Co tedy ve skutečnosti ten dokument je, pane?“ ozval se Biron

napjatě.

„Znám to, co je v něm napsáno, nazpaměť. Poslouchejte.“

A zatímco se na obrazovce rozzářilo rhodijské slunce, Hinrik V.

začal pronášet slova, která byla starší, mnohem starší než kterákoli

civilizace v Galaxii - kromě jediné.

„My, lid Spojených států, abychom vytvořili dokonalejší unii, za-

vedli spravedlnost, zabezpečili klid domova, postarali se o vzájemnou

obranu, podpořili obecné blaho a zajistili požehnání svobody sobě a

- 183 -

svým potomkům, ustanovujeme a zřizujeme tuto Ústavu Spojených

států amerických...“

- 184 -

Digitalizované

2000

RoboV

RoboVa stránka o knihách - http://sweb.cz/robov.knih

y/

Mirror tejto stránky - http://www.robov.knihy.szm.sk/

Email - robov.knih

y@seznam.cz

Document Outline

Isac Asimov - Hvězdy jako prach

1. A LOZNICE SI BROUKALA

2. SÍŤ NAPŘÍČ VESMÍREM

3. NÁRAMKOVÉ HODINKY

4. NA SVOBODĚ

5. NEJISTĚ SPOČÍVÁ HLAVA

6. ÚSKOKY KORUNOVANÝCH

7. HUDBA V MYSLI

8. MEZI SUKNĚMI

9. HUSARSKÝ KOUSEK

10. GILLBRETŮV PŘÍBĚH

11. SLOŽITÉ VÝPOČTY

12. AUTARCH PŘICHÁZÍ

13. OBVINĚNÍ

14. AUTARCH ODCHÁZÍ

15. SKOK

16. HONÍCÍ PSI

17. ZAJÍCI

18. SMRTÍCÍ STISK

19. PORÁZKA

20. SMRT PŘICHÁZÍ

21. POSLEDNÍ POKUS

22. POVSTALCI

Robova stránka o knihách