 Věnováno

Mé drahé ženě Janet, která mě provázela mým životem i dílem.

Copyright © 1994 by the Estate of Isaac Asimov.

Published by arrangement with Doubleday, a division of Bantam Doubleday Dell Publishing Group, Inc. Translation Copyright © 1996 by Pavel Medek Jacket Photograph © by Jill Krementz

ISBN 80-202-0608

Předmluva

Roku 1977 jsem sepsal svou autobiografii. Protože jsem pojednával o svém oblíbeném tématu, poněkud jsem se rozepsal a výsledkem bylo 640 000 slov. A protože nakladatelství Doubleday je ke mně vždy až příliš laskavé, skutečně ji celou vydalo - ovšem ve dvou svazcích. První se jmenoval In Memory Yet Green (Vzpomínám na mladá léta, 1979) a druhý In Joy Still Felt (Stále ještě mě život těší, 1980). Ve svém souhrnu byly poměrně podrobným vylíčením prvních sedmapadesáti let mého života.

Byl to poklidný život, nepoznamenaný žádným velkým vzrušením; a přestože jsem se tento fakt snažil vynahradit literárním stylem, který jsem považoval za okouzlující (jak velice rychle zjistíte, nikdy si nelámu hlavu falešnou skromností), nebylo vydání mého životopisu nijak světobornou událostí. Celé tisíce lidí si ho však s potěšením přečetly a pravidelně slýchám otázku, jestli budu ve svém příběhu pokračovat.

„Nejdřív ho budu muset prožít, " odpovídám pokaždé.

Byl jsem toho názoru, že bych si měl počkat až na symbolický rok 2000 (který je vždy tak důležitý pro autory science fiction i pro futurology) a sepsat ho pak. Jenže roku 2000 mi bude osmdesát a existuje jistá možnost, že se toho ani nedožiju.

Když jsem těsně před svými sedmdesátými narozeninami poměrně vážně onemocněl, moje drahá manželka Janet mi přísně nakázala: „Dej se do toho třetího svazku hned teď.“

Rozpačitě jsem protestoval a poukazoval na to, že posledních dvanáct let jsem prožil ještě ve větším poklidu než kdy dřív. Co bych o nich asi mohl říci? Janet mi připomněla, že první dva svazky mé autobiografie byly pojaty striktně chronologicky. Líčil jsem v nich běh událostí v přesném kalendářním sledu (díky deníku, který si vedu od svých osmnácti let, nemluvě už vůbec o mé vynikající paměti) a neřekl jsem v nich prakticky nic o svém vnitřním já. Prohlásila, že by chtěla, aby třetí svazek vypadal trochu jinak. Chtěla jakousi retrospektivu, v níž by samotné události byly podřízeny mým myšlenkám, reakcím, mé životní filozofii a tak dále.

„Koho by to zajímalo? " namítal jsem ještě rozpačitěji.

A Janet, protože pokud jde o mou osobu, trpí ještě menší falešnou skromností než já sám, rozhodně prohlásila: „Každého!“

Myslím, že nemá pravdu, ale třeba by ji mít mohla, a tak se o to hodlám pokusit. Nemám v úmyslu začít tam, kde skončil druhý svazek. To by bylo dokonce nebezpečné. První dva svazky už nejsou na trhu a mnozí lidé, kterým se snad tato kniha dostane do ruky a zaujme je (stávají se i podivnější věci), by pak první dva svazky nenašli ve vázané ani brožované inkarnaci, čímž bych je vážně rozčilil.

Mám tudíž v úmyslu podat vylíčení celého svého života jako určité formy prezentace svých názoru a učinit z této knihy samostatnou autobiografii, stojící na vlastních nohou. Nebudu zacházet do takových podrobností, do jakých jsem zacházel v prvních dvou svazcích. Hodlám celou knihu rozčlenit do mnoha kratších kapitol, z nichž každá bude věnována jiné fázi mého života či jinému člověku, který mě nějakým způsobem ovlivnil, a postupovat dál, dokud to bude nutné - bude-li třeba, pak až do současnosti.

Doufám a jsem přesvědčen, že mě díky tomu doopravdy dobře poznáte a, kdo ví, třeba si mě dokonce oblíbíte. To by mi udělalo radost.

1
Zázračné dítě?

Narodil jsem se v Rusku prvního ledna roku 1920, moji rodiče však emigrovali do Spojených států, kam dorazili třiadvacátého února 1923. To znamená, že od svých tří let jsem Američan svým okolním prostředím (a o pět let později, v září roku 1928, jsem se jím stal i svou státní příslušností).

Z prvních let svého života v Rusku si nevzpomínám doslova na nic: ruský neumím a nevím nic o ruské kultuře (kromě toho, co by o ní měl vědět každý inteligentní Američan). Svou výchovou a svým cítěním jsem naprosto a výhradně Američan.

Jestliže se však nyní pokusím pojednat o sobě samotném ve věku tří let a v letech bezprostředně následujících, na která se už pamatuji, budu se muset vyjadřovat způsobem, který určité lidi odjakživa vede k tomu, že mě obviňují ze „samolibosti", ješitnosti" či „domýšlivosti". Nebo, vyjadřují-li se barvitěji, tvrdí, že mám „sebevědomí velké jako Empire State Building".

Co si mám počít? Z tvrzení, která uvádím, nepochybně zcela jasně vyplývá, že mám o sobě vysoké mínění, je tomu tak ovšem jen v případě vlastností, které si podle mého názoru zasluhují obdiv. Mám také mnoho nedostatků a chyb, ke kterým se otevřeně přiznávám, toho si však evidentně nikdo nevšímá.

Každopádně vás ujišťuji, že když řeknu něco, co zní „domýšlivě", je to pravda, a odmítám akceptovat nařčení z domýšlivosti, dokud někdo neprokáže, že něco z toho, co říkám a co zní domýšlivě, pravda není.

Takže se tedy zhluboka nadechnu a prohlásím, že jsem byl zázračné dítě.

Nevím, jestli existuje nějaká výstižná definice zázračného dítěte.

Oxfordský slovník angličtiny je popisuje jako „dítě s předčasně vyspělými schopnostmi". Jak ale předčasně? A s jak velkými schopnostmi?

Slýcháme o dětech, které ve dvou letech umějí číst, ve čtyřech se učí latinsky a ve dvanácti jdou studovat na Harvard. To jsou nejspíš nepochybně zázračné děti a v tom případně jsem já zázračným dítětem nebyl.

Předpokládám, že kdybych býval měl otce, který by patřil k zámožným americkým intelektuálům a byl pohroužen do studia klasiků či vědy, a kdyby ve mně tento otec býval objevil pravděpodobného kandidáta na dětskou zázračnost, byl by mě možná popoháněl kupředu a něco podobného by ze mne byl skutečně udělal. Nemohu než poděkovat oné náhodě, která řídila můj osud, že tomu tak nebylo.

Dítě násilím nacpávané vědomostmi a nemilosrdně pobízené k tomu, aby ze sebe vydalo veškeré své síly, by se pod takovým nátlakem mohlo zhroutit. Můj otec byl však malým hokynářem, který se naprosto nevyznal v americké kultuře, neměl čas jakýmkoli způsobem mi radit a nebyl by toho býval schopen, ani kdyby na to čas měl. Mohl mě jen vést k tomu, abych ze školy nosil dobré známky, což jsem měl v úmyslu i bez jeho vybízení.

Řečeno jinými slovy, okolnosti se spikly a umožnily mi najít si svou vlastní spokojenou úroveň, která se ukázala být z praktického hlediska dostatečně fenomenální, přitom však udržovala tlak na dostatečně rozumné výši, takže jsem mohl rychle uhánět svou určenou drahou, aniž bych cítil jakékoli přílišné vypětí. Znamenalo to, že jsem si svou „fenomenálnost" tak či onak udržel po celý život.

Dokonce když se mě někdo ptá, jestli jsem byl zázračné dítě (a lidé se mě na to skutečně ptají až podezřele často), zvykl jsem si odpovídat: „Ano, byl, a pořád ještě jsem.“

Číst jsem se naučil, ještě než jsem začal chodit do školy. Když jsem si uvědomil, že moji rodiče dosud neumějí číst anglicky, podnítilo mě to k tomu, že jsem prosil starší děti z našeho bloku, aby mě naučily abecedě a výslovnosti každého písmene. Potom jsem si začal nahlas slabikovat všechna slova, která jsem našel na vývěsních štítech i jinde, a tak jsem se naučil číst jen s minimální vnější pomocí.

Když otec přišel na to, že jeho ještě škole nedorostlý potomek umí číst, a když pak navíc dalším vyptáváním zjistil, že jsem se číst naučil z vlastní iniciativy, byl úplně ohromen. Bylo to možná právě tehdy, kdy poprvé pojal podezření, že jsem nějak mimořádný. (Tento pocit mu vydržel po celý život, přestože se nikdy nerozpakoval mě kritizovat pro mé mnohé nedostatky.) Skutečnost, že mě považoval za mimořádného a že to jasně dával najevo, vyvolala ve mně první tušení, že jsem výjimečný.

Domnívám se, že nejspíš existuje spousta dětí, které se naučí číst dřív, než začnou chodit do školy. Já sám jsem například svou mladší sestru také naučil číst ještě předtím, než chodila do školy, jde však o to, že jsem ji to naučil. Mne nikdo neučil.

Když jsem konečně v září roku 1925 začal chodit do první třídy, žasl jsem nad tím, jaké mají ostatní děti se čtením problémy. Ještě více jsem žasl nad skutečností, že když jim někdo něco vysvětlil, zapomínaly to a potřebovaly to vysvětlovat stále znovu a znovu.

Myslím, že to byla věc, které jsem si všiml jako jedné z prvních; že totiž v mém případě stačilo všechno vysvětlit jen jednou. Neuvědomoval jsem si, že mám pozoruhodnou paměť, dokud jsem si nevšiml, že moji spolužáci takovou paměť nemají. Hned na tomto místě musím odmítnout tvrzení, že mám „fotografickou paměť". Obviňují mě z toho lidé, kteří se mi obdivují víc, než si zasloužím, já na to však vždy říkám: „Mám jen téměř fotografickou paměť.“

Po pravdě řečeno není moje paměť na věci, které mě nijak zvlášť nezajímají, o mnoho lepší než paměť normální, není-li naopak spíše horší, a dokážu se prohřešit přímo otřesnými jejími výpadky, nechám-li se unést pohroužením sama do sebe. (Umím se do sebe pohroužit pozoruhodně hluboko.) Jednou se mi stalo, že jsem upřeně zíral na svou překrásnou dceru Robyn a nepoznal jsem ji, protože jsem nečekal, že se s ní v tu chvíli uvidím, a byl jsem si jen matně vědom jakési povědomé tváře. Robyn tím nebyla ani v nejmenším dotčená či dokonce překvapená. Otočila se k přítelkyni, která stála vedle ní, a řekla: „Vidíš, říkala jsem ti, že kdybych tady prostě zůstala stát a nepromluvila, nepoznal by mě.“

Věci, které mě zajímají, a těch je velká spousta, si dokážu vybavit doslova okamžitě. Jednou, když jsem byl kdesi mimo, se moje první manželka Gertrude dohadovala o jakousi maličkost se svým bratrem Johnem, a malou Robyn, které tehdy bylo asi deset let, poslali nahoru do mé kanceláře pro příslušný svazek naučného slovníku Encyclopaedia Britannica, aby zjistili, kdo z nich má pravdu.

Robyn odešla se vzpurnou poznámkou: „Škoda, že není doma táta. To by stačilo se ho zeptat.“

Všechno má však svoje nevýhody a stinné stránky. Byl jsem možná ve velice rané fázi svého života obdařen báječnou pamětí a rychlým chápáním, nebyl jsem však obdařen velkými zkušenostmi a hlubokým pochopením lidské povahy. Neuvědomoval jsem si, že ostatní děti nebudou umět ocenit skutečnost, že vím víc než ony a že se umím učit rychleji než ony.

(Zajímalo by mě, čím to je, že každé dítě, které prokazuje nadprůměrné atletické schopnosti, je předmětem obdivu svých spolužáků, zatímco někdo, kdo prokazuje nadprůměrné schopnosti duševní, se stává terčem jejich nenávisti. Chápou snad děti kdesi v skrytu duše, že je to mozek a ne svaly, co definuje podstatu člověka, a že děti, které nevynikají ve sportu, prostě nejsou sportovně založené, kdežto nedostatečně inteligentní děti si připadají nevhodné pro označení člověk? Nevím.)

Problém byl v tom, že jsem se své nadprůměrné duševní schopnosti nepokoušel skrývat. Dával jsem je ve škole každodenně najevo a nikdy mě ani v nejmenším nenapadlo, že bych se v tom směru mohl „mírnit". Neustále jsem každého vesele přesvědčoval o tom, že jsem nesmírně inteligentní, a výsledek si dokážete představit.

Výsledky byly o to nevyhnutelnější, že jsem byl na svůj věk malý, slabý a že jsem byl mladší než všichni ostatní ve třídě (nakonec jsem byl mladší až o dva a půl roku, protože mě pravidelně přeřazovali do vyšších ročníků, kde jsem přesto vždy byl „ten chytrák").

Šikanovali mě. Pochopitelně.

Pojistě době mi začalo být jasné, proč mě vlastně šikanují, trvalo mi ale dlouhá léta, než jsem se s tím vyrovnal, protože jsem se nedokázal smířit s tím, že bych měl svůj oslnivý intelekt před někým tajit. Po pravdě řečeno mě lidé kolem mne - i když už méně a ne tak často - šikanovali ještě v době, kdy už mi bylo přes dvacet let. (Nechtěl bych to ale dělat horší, než to doopravdy bylo. Nikdy jsem nebyl fyzicky napaden. Byl jsem jen terčem posměchu, popichování a byl jsem vyloučen ze společnosti svých vrstevníků - přičemž s tím vším jsem se dokázal poměrně bez problémů vyrovnat.)

Nakonec jsem se však přece jen poučil. Stále ještě nelze nijak zatajit skutečnost, že nejsem zcela obyčejný člověk, a vezme-li se v úvahu to obrovské množství knih, které jsem napsal a které mi byly vydány, a to obrovské množství témat, jimiž jsem se v těchto knihách zabýval, naučil jsem se v běžném životě nestavět sám sebe na odiv. Naučil jsem se „vypnout" a vycházet s lidmi tak, jak se to ode mne očekává.

Výsledkem je, že mám mnohé přátele, kteří mě mají velice rádi a které i já mám velice rád.

Jaká škoda, že zázračné dítě nemůže být kromě fenomenální paměti a bystrého intelektu nadáno i fenomenálním pochopením lidské povahy. Jenže ne všechno je člověku od narození dáno. Doopravdy důležité životní postoje se vyvíjejí pomalu na základě zkušeností a má štěstí ten, kdo si je dokáže osvojit rychleji a s menšími problémy než já.

2
Můj otec

Můj otec Judah Asimov se narodil jedenadvacátého prosince roku 1896 v ruském městečku Petroviči. Byl to inteligentní mladý muž, kterému se v rámci ortodoxního judaismu dostalo uceleného vzdělání. Byl neúnavným studentem posvátných textů a mluvil plynně hebrejštinou, kterou vyslovoval se svým osobitým litevským přízvukem. V pozdějším věku se v rozhovorech se mnou vyžíval v tom, že uváděl hebrejské citáty z bible nebo talmudu, pak je překládal do jidiš nebo do angličtiny, abych věděl, o čem mluví, a vykládal mi svůj názor na dané téma.

Osvojil si také určité laické znalosti, uměl naprosto plynně mluvit, číst i psát ruský, a pokud šlo o ruskou literaturu, byl velice sečtělý. Jidiš příběhy Sholema Aleichema uměl doslova nazpaměť. Vzpomínám si, jak mi jeden z nich kdysi vyprávěl právě v jidiš, což je jazyk, který ovládám.

V matematice se vyznal natolik, že mohl pro svého otce v rodinném podniku pracovat jako účetní. Přežil zlé časy první světové války, neboť z jakéhosi důvodu nebyl povolán do ruské armády. To bylo štěstí, protože kdyby do ní býval byl povolán, byl by s největší pravděpodobností přišel o život a já sám bych se vůbec nebyl narodil. Přežil také chaos, který následoval po válce, a někdy roku 1918 se oženil s mou matkou.

Až do roku 1922 se mu navzdory nenormální době války, revoluce a občanských nepokojů v Rusku dařilo poměrně dobře, i když samozřejmě kdo ví co by se bylo s ním i se mnou stalo, kdyby tam byl zůstal, v oněch ještě temnějších časech Stalinovy tyranie, druhé světové války a nacistické okupace našeho rodného kraje.

Na toto téma naštěstí nemusíme spekulovat, protože roku 1922 nás matčin nevlastní bratr Joseph Berman, který se už několik let předtím vystěhoval do Spojených států, vyzval, abychom ho následovali a odjeli do této země; a moji rodiče se po delším bolestivém sebezpytování rozhodli ho poslechnout. Nebylo to rozhodnutí jednoduché. Znamenalo to opustit malé městečko, v němž strávili celý svůj dosavadní život, v němž měli všechny přátele a příbuzné, a zamířit do zcela neznámé země.

Moji rodiče se však rozhodli to riskovat a proklouzli těsně předtím, než spadla klec, protože roku 1924 byly vyhlášeny přísnější přistěhovalecké kvóty a pak už bychom povolení ke vstupu do Spojených států nebyli dostali.

Otec přijel do Států s nadějí na lepší život pro své děti a tohoto vytyčeného cíle nepochybně dosáhl. Dožil se toho, že jeden z jeho synů se stal úspěšným spisovatelem, druhý úspěšným novinářem a jeho dcera se šťastně provdala. Za to všechno ovšem musel draze zaplatit.

V Rusku byl členem poměrně zámožné obchodnické rodiny. Ve Spojených státech se náhle ocitl naprosto bez prostředků. V Rusku to býval vzdělaný člověk, ke kterému okolní lidé vzhlíželi pro jeho učenost. Ve Spojených státech byl náhle doslova negramotný, protože neuměl anglicky číst a dokonce se anglicky ani nedomluvil. A co bylo ještě horší, neměl žádné vzdělání, které by laičtí Američané jako takové uznávali. Ocitl se v situaci, kdy se na něj pohrdavě hledělo jako na nevzdělaného přistěhovalce.

Všechno to snášel bez jakýchkoli stížností, protože se zcela soustředil na mne. Já měl být tím, kdo mu všechno vynahradí, a to jsem také udělal. Byl jsem otci za tuto jeho oběť nesmírně vděčný od okamžiku, kdy jsem byl dost starý na to, abych chápal, co všechno vlastně musel udělat.

Když jsme přijeli do Spojených států, vrhl se na každou práci, kterou dokázal sehnat; byl podomním prodavačem mycích hub, předváděl vysavače, pracoval pro jistého výrobce tapet a později v pletárně svetrů. Po třech letech si našetřil tolik, že mohl složit zálohu na malé rodinné cukrářství, a naše budoucnost byla zajištěna – a bylo také rozhodnuto o její podobě.

Jak jsem už vysvětloval, otec mě nikdy nevedl k tomu, abych byl zázračným dítětem. Nikdy mě také tělesně netrestal; nechával to na mou matku, která to uměla velice dobře. Sám se spokojoval s dlouhými výchovnými domluvami, které mi uštědřoval pokaždé, když jsem něco provedl. Myslím, že jsem dával přednost matčiným výpraskům, vždycky jsem ale věděl, že mě otec miluje, i když to jen těžko vyjadřoval slovy.

3
Moje matka

Moje matka se narodila jako Anna Ráchel Bermanová. Její otec se jmenoval Isaac Berman. Zemřel, když byla ještě mladá, a já jsem své jméno dostal po něm.

Matka, která vypadala jako typická ruská venkovanka a měřila jen asi čtyři stopy a deset palců, byla gramotná a uměla číst a psát jak ruský, tak jidiš. - A na tomhle místě si musím na oba svoje rodiče postěžovat. Měli ve zvyku mluvit spolu ruský, když se chtěli nerušeně pobavit o něčem, co nebylo určeno pro moje velké uši. Kdyby byli tuto svou triviální touhu po soukromí obětovali a mluvili ruský se mnou, býval bych ruštinu nasál jako houba a uměl bych druhý světový jazyk.

Bohužel tomu tak ale nebylo. Otec to nejspíš omlouval tím, že chtěl, abych se naučil anglicky, aby se angličtina stala mým prvním jazykem, nekomplikovaným složitými pravidly jiného jazyka, a abych se tak já stal kompletním Američanem. Tím jsem se skutečně stal, a protože angličtinu považuji za nejbáječnější jazyk na světě, bylo to tak možná opravdu lepší.

Kromě toho, že uměla číst a psát a vyznala se v počtech dostatečně na to, aby mohla pracovat v babiččině obchodě jako pokladní, se mé matce žádného vzdělání nedostalo. Zásady ortodoxního judaismu ženám prostě žádné vzdělání nedovolovaly. Neuměla hebrejsky a neměla žádné znalosti.

Přesto jsem slýchal, jak ironicky kritizuje ruský rukopis mého otce, a domnívám se, že ho nejspíš kritizovala oprávněně. Podle mých zkušeností bývá ženské písmo z jakéhosi důvodu úhlednější a čitelnější než písmo mužské. V porovnání s rukopisem mé sestry vypadá například můj rukopis kostrbatě a pologramotně. Nijak by mě tudíž nepřekvapovalo, kdyby bývala matka psala ruský elegantněji než otec.

Matčin životní úděl lze vyjádřit jedním jediným slovem - slovem „práce". V Rusku byla nejstarším dítětem v početné rodině a kromě práce v obchodě své matky se musela starat ještě o sourozence. Ve Spojených státech musela vychovávat tri děti a nekonečné hodiny trávit prací v cukrářství.

Velice dobře si byla vědoma omezenosti svého života, věděla, že

se netěší stejné svobodě, jaké se těšili jiní lidé. Často propadala sebelítosti, a přestože jí to nemohu mít za zlé, byl jsem to právě já, kdo byl nejčastěji terčem jejích plačtivých tirád. A protože mi dávala jasně najevo, že jsem součástí onoho kříže, který musí nést na svých bedrech, a to navíc součástí nikoli nejlehčí, naplňovalo mě to pocitem provinilosti.

Díky těžkému životu byla také snadno vznětlivá a svůj vztek si vylévala především na mně. Nepopírám, že jsem jí k tomu občas zavdal příčinu, dostával jsem od ní nařezáno velice často a rozhodně mě přitom nijak nešetřila. To neznamená, že mě k zbláznění nemilovala, právě naopak. Je jen škoda, že mi to nedokázala dát najevo nějak jinak.

Jako kuchařka neměla moje matka nikdy opravdovou šanci. Vzhledem ke své zaneprázdněnosti cukrářstvím byla nucena připravovat jídlo narychlo a v neustálém poklusu, takže jsem se po celá svá mladá léta (vlastně až do svatby) živil všemi možnými smaženými jídly, jen občas prokládanými vařeným hovězím či kuřetem s vařenými brambory. Zeleniny se u nás mnoho nepodávalo, o to víc jsme ale měli chleba. — Nechci si ovšem stěžovat, všechno mi to náramně chutnalo.

Domnívám se však, že matčino vaření pro mne znamenalo počátek životní dráhy, která v pozdním středním věku vedla k problémům s koronárními tepnami. K jeho pozitivním stránkám patřilo, že můj zažívací trakt navykl nesnadným úkolům, takže jsem si vypěstoval kachní žaludek.

Matka však měla i některé vlastní speciality - strouhané ředkvičky s cibulí a natvrdo vařenými vajíčky, což byla přímo božská pochoutka, ještě týden o sobě ale dávala vědět a nutila lidi k tomu, aby vám dopřávali soukromí.

Dělávala také huspeninu s telecími nožičkami, cibulí, natvrdo vařenými vajíčky a bůhvíčím ještě. Tohle jídlo se jmenovalo pchah a já bych mu byl dal přednost před všemi slastmi ráje. Je to samozřejmě záležitost individuální navyklé chuti a byl to pro mne tragický den, kdy mu na chuť přišla i moje manželka Gertrude. Znamenalo to okamžité snížení jeho množství na polovinu. Se smutkem vzpomínám na poslední pchah, který mi matka udělala.

Moje dnešní manželka Janet, nejbáječnější žena na celém světě, si pečlivě nastudovala recepty a čas od času mi pchah dělá i dnes: je dobrý, ale musím říct, že tomu matčinu se nevyrovná.

4
Marcia

Mládí jsem prožil ve společnosti své mladší sestry Marcie, která se narodila v Rusku sedmnáctého června roku 1922, a když s  námi přijela do Spojených států, bylo jí osm měsíců. Marcia si často stěžuje, že se o ní ve svých knihách jen zřídkakdy zmiňuji, a v tom má pravdu. Roku 1974 mi však vyšla kniha, ve které jsem se o ní doopravdy zmínil a uvedl jsem, že se narodila v Rusku.

Zatelefonoval jsem jí a přečetl jsem jí příslušnou pasáž na důkaz toho, že se o ní občas přece jen zmiňuji, a ona okamžitě začala hlasitě hystericky kvílet.

„Co se děje? “ zeptal jsem se ohromeně.

„Teď budou všichni vědět, kolik mi je let, " zavzlykala. (Bylo jí tehdy dvaapadesát.)

„No a? “ odsekl jsem. „Diskvalifikuje tě to snad ze soutěže o Miss Amerika?“

Nebylo to nic platné, nebyl jsem schopen ji utišit. A vy teď víte, jakou podobu až příliš často mají vztahy mezi mnou a mou sestrou.

Marcia není její původní jméno. Dostala velice pěkné ruské jméno, které nesmím prozradit. Jméno Marcia si později vybrala sama a já jí tak musím říkat. V dětství jsme spolu zvlášť dobře nevycházeli, což ostatně není nijak překvapivé. Proč bychom spolu také měli vycházet? Povahou jsme se diametrálně lišili, a kdybychom byli zcela na sobě nezávislými jedinci, nikdy bychom si nebyli jeden druhého vybrali za přítele. Jenže to tak prostě bylo, byli jsme k sobě připoutáni a neustále jsme si vzájemně lezli na nervy.

Ať jeden z nás udělal prakticky cokoli, tomu druhému to nějakým způsobem vadilo. To vedlo k hádkám, které se rychle měnily ve vzájemné překřikování a pak v zuřivé ječení. Nemuselo to být tak zlé, kdybychom bývali měli rodiče, kteří by nás od sebe odtrhli, trpělivě si vyslechli naše podrobné vylíčení zločinů a přestupků, z nichž jsme jeden druhého obviňovali, a pak celou záležitost spravedlivě rozsoudili. Na to bohužel naši rodiče neměli čas.

Matka vždy vyběhla po schodech nahoru z obchodu a panovačně zakřičela: „Přestaňte se rvát! “ Potom nám přednesla jedno ze svých rozzlobených kázání, jejichž podstata spočívala v tom, že jsme jediné děti široko daleko, vlastně ne, na celém světě, které se spolu takhle hanebně perou, a že všechny ostatní děti jsou přímo výkvětem roztomilosti a dobrého vychování. Tvrdívala nám také, že nás slyší zákazníci a sousedé na dva bloky daleko a přibíhají se do obchodu podívat, co se to tam vlastně děje, což ji přivádí do neuvěřitelně trapné situace. Museli jsme si tenhle její projev vyslechnout nejmíň stokrát. Nijak na nás ovšem nezapůsobil, zejména proto, že jsem věděl, že jiní sourozenci spolu nevycházejí o nic lip než my.

Je tu ovšem jedna zvláštní věc. Marcia si vzpomíná, že jsem ji naučil mít rád Gilberta a Sullivana a že jsem měl ve světě science fiction zajímavé a duchaplné přátele, vůbec se ale nepamatuje, že bychom se spolu někdy prali. Náš společný život je v  jejím podání naprosto idylický a já jsem zjistil, že totéž platí i pro jiné lidi, se kterými sdílím společné vzpomínky. Vymazávají si z paměti celé kontinenty faktů, nahrazují je jakýmisi pohádkami, které nikdy neexistovaly, a přesvědčivě tvrdí, že tak tomu skutečně bylo. Je možná pohodlnější vyfabulovat si svou vlastní minulost, já to ale nedokážu. Pamatuji si všechno až příliš dobře – i když netvrdím, že moje vlastní minulost je vůči takovéhle rekonstrukci zcela imunní. Když jsem psal svou autobiografii a pomáhal si přitom svým deníkem, žasl jsem nad tím, co všechno jsem zapomněl, i nad tím, na co jsem si vzpomínal zcela mylně. To však vesměs byly triviální maličkosti.

Marcia byla inteligentní dítě. Naučil jsem ji číst (do jisté míry proti její vůli), než začala chodit do školy, kde stejně jako já rychle postupovala kupředu, takže – opět stejně jako já – střední školu absolvovala v patnácti letech. Pak do jejího života velice nepříznivě zasáhl judaistický mužský šovinismus. Otec byl chudý, nějak se mu ale podařilo poslat oba syny na vysokou školu. Naprosto však nepřicházelo v úvahu, že by na vysokou školu poslal chudinku Marcii. Konec konců, posláním děvčat bylo prostě provdat se.

Marcia si tudíž v patnácti letech musela hledat práci. Na vdávání byla ještě mladá a po pravdě řečeno byla ještě mladá i na práci, alespoň v tom smyslu, že ještě ve svém věku nemohla být legálně zaměstnána. Myslím, že se musela vydávat za starší. Každopádně si sehnala místo sekretářky a vedla si v něm velice dobře.

Vdala se až ve věku třiatřiceti let. Nijak zvlášť mě to nepřekvapovalo, protože jako každý bratr jsem nedokázal ocenit sestřiny přednosti. Vzpomínám si, že když jsem se já sám třináct let před ní připravoval na vstup do manželství, nějaká žena (evidentně ze staré školy) vyjádřila své překvapení.

„Bratři, “ prohlásila, „by se neměli ženit, dokud se neprovdá jejich sestra.“

Což je zvyk, který se snad mohl udržovat při životě ve východní Evropě v dobách, kdy se sňatky uzavíraly dohodou mezi rodiči a kdy se každé děvče mohlo provdat (a obvykle také provdalo) ještě před dosažením dvaceti let, pokud mělo přiměřené věno. Ale tady? V Americe?

„Kdybych čekal, až se moje sestra provdá, zemřel bych jako starý mládenec, " odpověděl jsem.

V tom jsem se ovšem mýlil. Jistý sedmatřicetiletý muž jménem Nicholas Repanes, člověk pasivní, tichý a laskavý, se do ní beznadějně zamiloval. Vzali se, měli dva pohledné syny a šťastně spolu žili čtyřiatřicet let až do dne, kdy Nicholas šestnáctého února 1989 ve věku jedenasedmdesáti let zemřel. Vydali jsme se s Janet do divočiny Queensu, kde bylo vystaveno jeho tělo (s brýlemi na očích). Byl jsem mu tím povinován za to, že byl Marcii tak dobrým manželem.

Marcia mimochodem měří rovných pět stop, je usměvavá a doopravdy dobrosrdečná. Je mi líto, že jsem s ní nedokázal líp vycházet.

5
Náboženství

Můj otec navzdory všemu svému ortodoxně židovskému vychování v hloubi duše ortodoxní nebyl. Z jakéhosi důvodu jsme o tom spolu nikdy nemluvili - snad proto, že jsem to považoval za jeho hluboce osobní věc, do které jsem nechtěl nijak zasahovat. Myslím, že dokud byl v Rusku, choval se navenek ortodoxně jen proto, aby se nedotkl svého otce. - Řekl bych, že je to velice běžný jev.

Snad proto, že otec vyrůstal v podmínkách carské tyranie, v níž byli židé terčem častých brutálních útoků, stal se z něj v hloubi duše revolucionář. Pokud je mi známo, nikdy se nezapojil do žádné skutečné revoluční činnosti; na to byl vždy příliš opatrný.

Jedním ze způsobů, jakým mohl žid projevit svou revolučnost, jakým mohl usilovat o nový svět sociální rovnosti, občanských svobod a demokracie, bylo, že ze svého ramene setřásl ruku ortodoxního náboženství. Ortodoxní judaismus diktuje člověku veškeré jeho počínání v každé minutě celého dne a vynucuje si mezi židy a nežidy takové rozdíly, které doslova nevyhnutelně vedou k perzekuci slabší skupiny.

Bylo tedy zcela logické, že když se otec přestěhoval do Spojených států a vymanil se z drtivého vlivu svého otce, přiklonil se ke světskému způsobu života. Samozřejmě ne úplně. Jen těžko se zbavujete stravovacích návyků, když vás celý život učili, že vepřové maso je pokrmem pekelným. Nemůžete tak docela ignorovat místní synagogu, protože biblické učení vás stále ještě zajímá.

Neodříkával však ono nekonečné množství modliteb, které jsou předepsané pro každý úkon, a nikdy se mě je nepokoušel naučit. Dokonce se ani neobtěžoval přivést mě ve věku třinácti let na bar mecvah - což je rituál, po jehož absolvování se mladý chlapec stává židem a je povinen řídit se všemi příkazy židovských zákonů. Zůstal jsem bez náboženského vyznání prostě proto, že se nikdo nesnažil mě náboženství - jakémukoli náboženství - naučit.

Je pravda, že jednou roku 1928 se otec uvolil vzít na sebe funkci tajemníka místní synagogy, protože cítil potřebu vydělat trochu peněz navíc. V této své funkci musel do synagogy chodit na bohoslužby a příležitostně mě bral s sebou. (Nelíbilo se mi tam.) Učinil také to gesto, že mě poslal do hebrejské školy, kde jsem se začal učit základům hebrejštiny. Protože to znamenalo učit se hebrejské abecedě, zjistil jsem, že umím číst jidiš.

Pochlubil jsem se svým poněkud lámaným čtením otci a byl jsem nesmírně překvapen zjištěním, že ho to dokonale ohromilo a že se mě vyptává, jak jsem to dokázal. Myslel jsem si, že tou dobou už by ho nemělo překvapovat nic, co se mi podaří dokázat.

Otec dlouho tajemníkem synagogy nezůstal; nemohl zvládat povinnosti své funkce navíc ke svému cukrářství. Po několika měsících mě tudíž z hebrejské školy odvolali k mé obrovské úlevě, protože ani tam se mi nelíbilo. Nelíbilo se mi mechanické učení nazpaměť a nezdálo se mi, že má cenu učit se hebrejsky.

V tomto ohledu jsem se možná mýlil. Všechno, čemu se naučíme, je nám nějak užitečné, bylo mi ale teprve osm let a ještě jsem si tuto skutečnost plně neuvědomoval. Jedna věc mi však z tohoto raného období života a z otcových přednášek na různá témata, které doprovázel biblickými citáty, zůstala. Začal jsem se zajímat o bibli.

V pozdějším věku jsem si bibli několikrát přečetl - myslím tím Starý zákon. A nakonec, s jistou dávkou opatrnosti a váhání, jsem si přečetl i Nový zákon.

V době, kdy jsem se ke čtení bible dostal, mě už však science fiction a vědecké práce naučily svému pojímání vesmíru, takže jsem nebyl ochoten akceptovat líčení stvoření světa dle knihy Genesis ani nejrůznější zázraky, kterých je celá bible plná. Ze zkušeností, které jsem měl se čtením řecké mytologie (a později i pochmurnější mytologie severské) jsem došel k jednoznačnému závěru, že čtu hebrejskou mytologii.

Když se otec k stáru odstěhoval na odpočinek na Floridu a zjistil, že neví, co si počít s volným časem, měl pocit, že nemá na vybranou a musí se připojit k ostatním postarším židům, jejichž život se soustředil kolem synagogy a diskusí o malicherných podrobnostech výkladu ortodoxní víry. Tam byl ve svém živlu, protože se rád hádal

o triviálnosti a byl vždy přesvědčen, že má pravdu. (Já sám jsem tento sklon do jisté míry zdědil.) Občas dokonce ironicky říkám, že otec se nikdy nevzdal žádného svého názoru kromě případů, kdy byly tyto názory čirou náhodou správné.

Každopádně se v posledních několika měsících svého života spokojeně vrátil k ortodoxnímu judaismu. Myslím, že v nitru ne, svým vnějším počínáním však ano.

Někdy mě lidé podezřívají z toho, že můj ateismus je výrazem vzpoury proti ortodoxním rodičům. To možná platilo pro mého otce, v mém případě tomu tak ale není. Proti ničemu jsem se nebouřil. Rodiče mi v tomto směru ponechali volnost a já jsem tuto volnost miloval. Totéž platí pro mé sourozence i pro naše děti.

Musím ještě dodat, že to není prostě tím, že bych judaismus považoval za jalový a že bych musel hledat něco jiného, co by vyplnilo duchovní prázdnotu mého života. Nikdy v celém životě mě ani na jediný okamžik nic nepřitahovalo k jakémukoli náboženství. Pravda je taková, že žádnou duchovní prázdnotu necítím. Mám svou životní filozofii, v níž není místo pro žádný aspekt nadpřirozená a která mi dokonale vyhovuje. Krátce řečeno, jsem racionalista a věřím pouze v to, o čem se mohu logicky přesvědčit.

Musím ale říct, že to není snadné. Jsme tak obklopeni různými nadpřirozenými příběhy, lidmi, kteří existenci nadpřirozená považují za samozřejmou, hřímáním mocných tohoto světa, kteří se nás o existenci nadpřirozena ze všech sil snaží přesvědčit, že i ti nejsilnější z nás mohou ve své víře zakolísat.

Něco podobného mě postihlo poměrně nedávno. V lednu roku 1990 jsem jednou odpoledne ležel na nemocničním lůžku (neptejte se proč - to si povíme, až na to dojde) a moje drahá manželka Janet u mne nebyla; jela na několik hodin domů, aby se postarala o pár nezbytných věcí. Spal jsem a najednou do mě někdo šťouchl prstem. Samozřejmě jsem se probudil a rozespale jsem se rozhlížel, kdo mě to budí a proč.

Dveře mého pokoje ale měly zámek a tento zámek byl pevně uzamčen; navíc byly dveře zajištěné řetězem. Místnost byla zalitá sluncem a evidentně v ní nikdo nebyl. Stejně tomu bylo se šatnou a s koupelnou. Byť jsem racionalista, nedokázal jsem se nijak zbavit pocitu, že to byl zásah nějaké nadpřirozené síly, která mi tím chce říct, že se něco stalo Janet (což je přirozeně věc, které se bojím nejvíc). Chvíli jsem váhal a snažil jsem se toho pocitu zbavit, a kdyby bylo šlo o kohokoli jiného než o Janet, bylo by se mi to podařilo. Zatelefonoval jsem jí tedy domů. Okamžitě zdvihla sluchátko a ujistila mě, že je zcela v pořádku.

S úlevou jsem zavěsil a začal jsem přemýšlet o problému, kdo nebo co to do mě vlastně šťouchlo. Byl to prostě sen, smyslová halucinace? Snad ano, ale mně to připadalo absolutně skutečné. Přemýšlel jsem.

Když spím sám, mívám často ruce obtočené kolem sebe. Vím také, že když spím jen lehkým spánkem, cukají mi svaly. Lehl jsem si tedy do pozice, ve které spím, a představoval jsem si svalový záškub. Bylo zřejmé, že jsem se šťouchl do ramene vlastním prstem a nic jiného to nebylo.

Předpokládejme ale, že by nějakou naprosto s tím nesouvisející shodou okolností přesně v tom okamžiku, kdy jsem se šťouchl, Janet zakopla a odřela si koleno. A předpokládejme, že bych jí zavolal a ona by zasténala a oznámila mi: „Právě jsem se poranila."

Dokázal bych se v tom případě ubránit myšlenkám na zásah nadpřirozených sil? Doufám, že dokázal, nemohu si tím ale být jistý. Může za to svět, v němž žijeme. Tento svět by dokázal zdeformovat i toho nejsilnějšího jedince a já se mezi nejsilnější nepočítám.

6
Moje jméno

Moje křestní jméno Isaac je ze všech křestních jmen, snad jedině s výjimkou jména Moses, jménem nejjasněji židovským. Jsem si samozřejmě vědom toho, že Isaacové jsou i mezi novoanglickým! starousedlíky a mezi mormony, že jsou tu a tam všude, v devíti případech z deseti však podle mého názoru jméno Isaac svědčí o židovském původu.

Jako mladý kluk jsem si nic z toho neuvědomoval. Mé jméno se mi prostě líbilo. Byl jsem Isaac Asimov a ani ve snu by mě nebylo napadlo, že bych se mohl jmenovat jinak. Bylo tomu tak, už když jsem byl úplně malý, a možná to nějak souviselo s mým přesvědčením o vlastní neobvyklosti. Protože moje jméno bylo součástí mne samotného, muselo být také neobvyklé.

Problém byl v tom, že do mého jména nebyli zamilovaní všichni. Když moje matka prožívala svá první přistěhovalecká léta, považovali sousedé za svou povinnost varovat ji, že má ramena zbytečně zatěžuje nežádoucím břemenem. Jméno Isaac hlásalo do světa moje židovství a označovalo mě stigmatem; nemělo smysl ještě zhoršovat onen handicap, který mě v životě tak jako tak čekal. Proč tím své okolí zbytečně dráždit? - Takhle zněly jejich argumenty.

Matka z toho byla celá pryč. „Jak mu tedy mám řikat? " ptala se.

Odpověď byla jednoduchá. Na počest dědečka z matčiny strany, podle kterého jsem byl pojmenován, si ponecháte počáteční písmeno, vyberte si ale nějaké staré a úctyhodné anglosaské rodinné jméno. V mém případě to mělo být jména Irving, vyslovované v Brooklynu jako „Oiving“.

Ve skutečnosti nejsou takové změny jména prakticky k ničemu. Kdyby se dost Isaaků a Israelů stalo Isidory a Irvingy, dostala by stará aristokratická jména židovský přídech a byli bychom zase tam, kde jsme začali.)

K tomu však nikdy nedošlo. Muselo mi tehdy být už asi pět let a zmíněný rozhovor jsem poslouchal; když jsem slyšel, že bych se měl jmenovat Irving, rozeřval jsem se tak hlasitě, že to matka ještě v životě neslyšela. Dal jsem naprosto jednoznačně najevo, že bych za žádných okolností nepřivolil k tomu, aby mi říkali Irving, že bych na jméno Irving nereagoval a že bych ječel a vřískal pokaždé, když bych jméno Irving zaslechl. Jmenoval jsem se Isaac a tak to mělo zůstat.

A tak to také zůstalo a až do dnešního dne jsem toho nikdy nelitoval. Stigma nestigma, Isaac Asimov je mnou a já jsem Isaakem Asimovem.

Musel jsem se samozřejmě smířit s tím, že mi posměšně říkali Izzy a Ikey, a snášel jsem to vyrovnaně, protože mi nic jiného nezbývalo. Když jsem dospěl do stádia, kdy jsem mohl lépe ovlivňovat své okolí, trval jsem na tom, aby se mi říkalo plným jménem. Jmenuji se Isaac a žádné přezdívky netrpím (s výjimkou starých přátel, kteří jsou už tak zvyklí říkat mi Ike, že už na tom myslím nelze nic změnit).

Vzpomínám si, že jsem se kdysi setkal s někým, kdo mě chválil za to, že jsem si ponechal jméno Isaac, a říkal mi, že to byl vzácný projev odvahy. Potom mi tentýž člověk začal říkat „Zack“ a já jsem byl nucen ho značně podrážděně opravovat.

Později ale, jak jsem se blížil dvaceti letům věku, se problém mého jména objevil znovu, když jsem se začal pokoušet psát. Nemohl jsem si nevšimnout, že autoři populární literatury měli evidentně vesměs jednoduchá jména původem ze severozápadní Evropy a zejména anglosaská. Možná to byla jejich pravá jména, možná to ale byly pseudonymy.

Pseudonymy byly mezi autory populární literatury něčím zcela běžným. Někteří z nich psali v celé řadě různých žánrů a užívali pro každý z nich jiného jména. Někteří nijak zvlášť nestáli o to, aby se o nich vědělo, že píšou populární literaturu. A někteří se domnívali, že prosté americké jméno by jim u čtenářů mohlo zajistit větší ohlas.

Kdo ví? Každopádně byla jejich jména převážně anglosaská.

Tím nechci říct, že neexistovali žádní židovští spisovatelé. Někteří z nich dokonce psali pod svými pravými jmény. K nejlepším autorům science fiction třicátých let patřili Stanley G. Weinbaum a Nat Schachner, oba židé. (Weinbaum své práce publikoval pouze po dobu půl druhého roku, a než v necelých čtyřiceti letech tragicky zemřel na rakovinu, stal se okamžitě nej oblíbenějším americkým autorem science fiction.)

Všimněte si ale, že jejich příjmem byla německá, a to bylo tak napůl přijatelné. Navzdory první světové válce Německo stále ještě patřilo k severozápadní Evropě. A jejich křestní jména byla nepochybně přijatelná. Stanley bylo další z oněch starých anglických rodinných jmen. (Můj bratr dostal na matčino naléhání jméno Stanley, přestože já i otec jsme chtěli, aby se jmenoval Solomon.) A pokud jde o Nathana, ve své zkrácené podobě Nat zní také nezávadně.

Já jsem ovšem měl naprosto do očí bijící židovské křestní jméno a k tomu (bože na nebesích!) slovanské příjmení. Varovali mě, že redaktoři mě nejspíš budou chtít pojmenovat John Jones. Při pomyšlení na něco takového jsem se vzbouřil. Nebyl jsem ochoten dovolit, aby jakékoli moje dílo vyšlo pod jiným jménem než pod jménem Isaac Asimov.

Někomu snad může připadat výstřední, že jsem byl raději ochoten obětovat svou spisovatelskou kariéru, než abych se vzdal užívání svého zvláštního a podivného jména, bylo tomu ale skutečně tak. Se svým jménem jsem se natolik silně ztotožňoval, že kdyby bývala měla nějaká povídka vyjít bez mého pravého jména, nebylo by mi to přineslo žádné uspokojení. Spíš naopak.

Na to však nikdy nedošlo. Mého jména nakonec bylo použito, a to bez námitek. Už víc než půl století se objevuje na knihách, v časopisech, v novinách, všude, kde najdete něco z mé bohaté produkce. A s postupem času se jméno Isaac Asimov psalo stále většími písmeny.

Nechci si přivlastňovat větší zásluhy, než na jaké mám skutečně právo, domnívám se ale, že jsem napomohl rozbití tradice, která spisovatelům vnucovala neslaná nízkokalorická jména. Zejména jsem trochu přispěl k tomu, že mohou být autoři ve světě populární literatury otevřeně židovští.

A přece... a přece...

Jaksi se zdá, že to všechno ještě nestačí. Jistý přítel z Atlanty mi poslal článek, který desátého listopadu 1989 vyšel v novinách Atlanta Jewish Times. Citují se v něm názory jakéhosi Charlese Jareta, který je údajně „sociologem z Georgijské státní univerzity a který zpracoval studii židů a židovských témat v science fiction".

Zde je další citát ze zmíněného článku: „Pravděpodobně nejznámější židovskou osobností v science fiction je spisovatel Isaac Asimov. Asimovovo spojení s judaismem je však přinejlepším velice mlhavé., V jeho díle najdete více témat, která mají své kořeny v křesťanství, než v judaismu, ´ uvádí Jaret.“

To není fér. Už jsem vysvětloval, že jsem nebyl vychován podle židovských tradic. O jemných nuancích judaismu toho vím jen velice málo. To snad ovšem není něco, co by se mi mohlo vyčítat. Jsem svobodný Američan a nikdo po mně nemůže chtít, abych psal na židovská témata jen proto, že moji prarodiče byli ortodoxní židé.

Skutečnost, že podle běžných definic jsem žid, mě k ničemu nezavazuje. Isaac Bashevic Singer píše na židovská témata, protože chce. Já na toto téma nepíšu, protože nechci. Mám stejná práva jako on.

Unavuje mě pravidelnost, se kterou mi židé vyčítají, že nejsem dostatečně židovský.

Dovolte mi uvést jeden příklad. Uvolil jsem se kdysi k tomu, že budu mít přednášku v den, na který čirou náhodou připadl židovský Nový rok. Nevěděl jsem, že je to židovský Nový rok, kdybych to ale býval věděl, nebylo by to na celé věci nic změnilo. Neslavím žádné svátky, židovský Nový rok, vánoce ani den nezávislosti. Každý den je pro mne dnem pracovním a svátky jsou obzvlášť užitečné, protože nechodí pošta a nevyrušují mě žádné telefonáty.

Krátce poté mi však telefonoval jistý židovský džentlmen. Všiml si v novinách, že jsem měl v onen posvátný den přednášku, a dost nevybíravě mi to vyčítal. Zachoval jsem klid a vysvětlil jsem mu, že svátky nedržím, takže i kdybych nebyl přednášel, rozhodně bych nebyl šel na bohoslužby do synagogy.

„Na tom nezáleží, " prohlásil. „Měl byste jít příkladem židovské mládeži. A vy se místo toho prostě snažíte skrývat skutečnost, že jste žid.“

To už na mě bylo trochu moc. „Promiňte, pane, “ řekl jsem, „ale jste proti mně ve výhodě. Víte, jak se jmenuju, já ale nevím, jak se jmenujete vy.“

Samozřejmě jsem střílel naslepo, ale trefil jsem se do černého.

Nebudu uvádět jeho pravé jméno, použiji ale jeho dokonalého ekvivalentu. „Jmenuju se Jefferson Scanlon, " oznámil mi.

„No jistě, " odpověděl jsem. „Tak tedy, kdybych se snažil skrývat skutečnost, že jsem žid, nejdřív ze všeho, úplně nejdřív ze všeho bych si změnil jméno z Isaaka Asimova na Jeffersona Scanlona. " Vztekle práskl sluchátkem a víckrát se mi neozval.

Při jiné příležitosti mi bylo vyčítáno, že nejsem dostatečně židovský, kýmsi, kdo se jmenoval Leslie Aaron, říkal si ale jen Leslie.

Proč mi všichni tihle lidé otravují život? Sami si klidně vysedávají s andělsky čistými křestními jmény jako Charles, Jefferson či Leslie a mě obviňují z toho, že skrývám své židovství, přestože jméno Isaac uvádím na všech svých dílech a o svém židovském původu otevřeně a nezakrytě v tisku mluvím, kdykoli to považuji za potřebné.

7
Antisemitismus

To mě vede k obecnějšímu pojednání o antisemitismu.

Otec mi se značnou dávkou hrdosti vyprávěl, že v jeho městečku nikdy nedošlo k pogromům a že židé i nežidé tam spolu dobře vycházeli. Vyprávěl mi dokonce, že měl dobrého přítele v jistém křesťanském chlapci, kterému pomáhal s učením. Po revoluci se z toho chlapce stal místní funkcionář komunistické strany, který otci pomohl vyřídit všechny papíry, požadované pro emigraci do Spojených států.

To je důležité. Často se setkávám se zapálenými romantiky, kteří předpokládají, že naše rodina uprchla z Ruska, aby se vyhnula perzekucím. Představují si zřejmě, že jsme nemohli uniknout jinak než přeskakováním z jedné ledové kry na druhou přes řeku Dněpr a že nám v patách pádila smečka krvelačných psů s celou Rudou armádou.

Nic takového se nekonalo. Nebyli jsme terčem žádných perzekucí a odjeli jsme naprosto legálně; neměli jsme přitom o nic větší problémy, než jaké lze očekávat od kteréhokoli byrokratického aparátu, včetně toho našeho. Je-li to pro vás zklamání, je mi líto.

Nemám ani žádné hororové historky, které bych mohl vyprávět o svém životě tady ve Spojených státech. Nikdy jsem za svůj židovský původ netrpěl v oné hrubé podobě, že by mě někdo zmlátil či

jinak mi tělesně ublížil. Často jsem byl terčem posměšného popichování, někdy otevřeně ze strany mladých nevzdělaných hulvátů a častěji skrytě ze strany lidí vzdělanějších. Bylo to něco, co jsem bral jako nevyhnutelnou součást vesmíru, na kterém jsem nemohl nic změnit.

Věděl jsem, že jsou mi celé obrovské oblasti americké společnosti uzavřeny, protože jsem žid, tak tomu ale bylo v každé křesťanské společnosti na světě po dvě tisíciletí a já jsem to také bral jako něco, co prostě patří k životu.

Co jsem doopravdy těžce snášel, byl pocit nejistoty a dokonce hrůzy plynoucí z toho, co se dělo ve světě. Mám teď na mysli třicátá léta, kdy Hitler získával stále větší a větší převahu a jeho antisemitské šílenství nabývalo stále útočnější a vražednější podoby.

Žádný americký žid si nemohl nebýt vědom toho, že židé nejprve v Německu a později i v Rakousku jsou terčem nekonečného procesu ponižování, perzekuce, věznění, mučení a vraždění jen proto, že jsou to židé. Nemohli jsme si neuvědomovat, že i v jiných částech Evropy vznikají strany nacistického zaměření, které za své ústřední heslo také prohlašují antisemitismus. Imunní nebyly ani Francie a Velká Británie; obě tyto země měly své nacisticky orientované strany a obě měly dlouhou historii antisemitismu.

Nebyli jsme bezpeční dokonce ani ve Spojených státech. Odjakživa tu existovala určitá utajovaná tendence snobského antisemitismu. Odjakživa docházelo k občasným násilnostem ze strany primitivnějších pouličních gangů. I tady se však projevoval vliv nacismu. Můžeme odhlédnout od německo-amerického Bundu, který byl otevřenou prodlouženou rukou nacistů. Avšak i takoví lidé, jako byli katolický kněz otec Charles Coughlin a hrdina aviatiky Charles Lindbergh, otevřeně vystupovali s antisemitskými názory. Byla tu také naše originální domácí fašistická hnutí, která se sjednocovala pod praporem antisemitismu.

Jak vůbec mohli američtí židé v takovém napětí žít? Jak je možné, že je to nezlomilo? Domnívám se, že většina z nich prostě existenci těchto proudů popírala. Usilovně se snažili na ně nemyslet a pokračovali prostě v normálním životě, jak to nejlíp šlo. I já jsem si do značné míry počínal stejně. Nic jiného se prostě dělat nedalo. (A stejně si počínali i židé v Německu? dokud se nerozpoutala bouře.)

Já jsem zaujímal i určitý pozitivnější postoj. Měl jsem ve Spojené státy americké dostatek důvěry, abych věřil, že nikdy nebudou následovat německý příklad.

A Hitlerovy abnormální výstřelky, projevující se nejen v jeho rasismu, ale také v jeho nacionalistickém harašení zbraněmi a v jeho stále evidentnějším velikášství, skutečně mezi důležitými vrstvami amerického obyvatelstva vyvolávaly rostoucí znechucení a podráždění. Přestože k osudu evropských židů se Spojené státy stavěly celkem vzato chladně, byly čím dál více antihitlerovsky naladěny. Nebo mi to tak alespoň připadalo a nacházel jsem v tom útěchu.

Snažil jsem se také vyvarovat nepříjemné posedlosti antisemitismem jako hlavním problémem celého světa. Mnozí židé, které jsem znal, dělili svět na židy a antisemity a nic jiného neuznávali. Mnozí židé, které jsem znal, nepřipouštěli, že by někdy existoval jiný problém než problém antisemitismu.

Mně se ovšem zdálo, že předsudky jsou univerzálním jevem a že jejich potenciální obětí jsou všechny skupiny, které momentálně nejsou u moci, které nejsou na samotném vrcholu společenského žebříčku. V Evropě třicátých let to byli židé, kteří byli terčem obrovského pronásledování, ve Spojených státech to však nebyli židé, komu se dostávalo toho nejhoršího zacházení. Jak se mohl přesvědčit každý, kdo před tím úmyslně nezavíral oči, tady to byli Afroameričané.

Po celá dvě staletí byli Afroameričané skutečnými otroky. I poté, co bylo otroctví oficiálně zrušeno, zůstali Afroameričané ve většině segmentů americké společnosti v postavení, které se fakticky blížilo otroctví. Byla jim upřena normální práva, společnost se k nim chovala pohrdavě a nedostali sebemenší šanci podílet se na tom, čemu se říká americký sen.

Mně samotnému, přestože jsem byl žid a navíc chudý žid, se nakonec dostalo prvotřídního amerického vzdělání na jedné z nejlepších amerických univerzit; zamýšlel jsem se nad tím, kolik Afroameričanů asi dostane podobnou příležitost. Neustále jsem si myslel, že není správné odsuzovat antisemitismus, neodsuzuji-li krutost člověka k člověku obecně.

Lidé dokážou být tak slepí, že bych mohl uvést příklady židů, které jsem znal a kteří poté, co rozhodným tónem odsoudili antisemitismus, prakticky bez nadechnutí přešli na téma Afroameričanů a okamžitě začali působit dojmem skupinky malých Hitlerů. A když jsem je na to upozornil a důrazně jsem proti tomu protestoval, otočila se jejich zloba proti mně. Nechápali prostě, co dělají.

Naslouchal jsem kdysi jedné ženě, která se vášnivě rozřečnila o tom, jak je strašné, že křesťané nic neudělali pro záchranu evropských židů. „Křesťanům se nedá věřit, " prohlásila. Chvíli jsem počkal a pak se jí znenadání zeptal: „Co děláte na pomoc černochům v jejich boji za občanská práva? " „Poslyšte, " odpověděla, Já mám dost svých problémů. " A já jsem přikývl: „To měli ti křesťané taky. “ Jenom na mě však nechápavě zírala. Vůbec jí nedošlo, jak jsem to myslel.

Co se s tím dá udělat? Vypadá to, jako by celý svět žil podle hesla: „Svoboda je báječná - ale jen pro mě.“

Jednou, za poměrně složitých okolností, jsem to v květnu roku 1977 nevydržel a vybuchl jsem. Účastnil jsem se tehdy panelové diskuse a mezi ostatními účastníky byl i Elie Wiesel, který přežil Holocaust (vyvraždění šesti miliónů evropských židů) a od té doby neumí mluvit o ničem jiném. Wiesel mě rozčilil, když prohlásil, že nedůvěřuje vědcům a technikům, protože vědci a technici patřili k těm, kdo způsobili Holocaust.

Jak neuvěřitelná generalizace! Bylo to úplně stejné prohlášení, jako když antisemitista řekne: „Nedůvěřuj židům, protože jistí židé kdysi ukřižovali mého spasitele.“

Chvíli jsem o tom tam za diskusním stolem přemýšlel, konečně pak jsem už nevydržel být zticha a řekl jsem: „Pane Wiesele, je chyba domnívat se, že pouhý fakt, že nějaká skupina byla vystavena extrémní perzekuci, je známkou toho, že jsou to lidé ctnostní a nevinní. Samozřejmě takoví být mohou, ale perzekuce samotná to nijak nedokazuje. Perzekuce jen ukazuje slabost perzekvované skupiny. Kdyby byla silná, třeba by naopak ona perzekvovala druhé. Na což mi Wiesel nesmírně rozčileně odpověděl: „Dejte mi jeden příklad, kdy Židé někoho perzekvovali."

Samozřejmě jsem na něj byl připraven. „Za časů makabejského království v druhém století před Kristem dobyl Jan Hyrcanus z Judeje edomskou říši a dal Edomitům na vybranou - mohli přestoupit na judaistickou víru nebo zemřít mečem. Protože tihle Edomité byli rozumní lidé, přestoupili na judaismus, ve všech směrech se pak s nimi ale zacházelo jako s méněcennou skupinou, protože to sice byli Židé, ale byli to také Edomité.“

A Wiesel ještě rozčileněji protestoval: „To byl ale jediný případ."

„Byl to taky jediný případ, kdy byli Židé u moci, " argumentoval jsem. „Jedna trefa z jedné možnosti, to není tak špatné skóre.“

To celou diskusi ukončilo, můžu ale dodat, že publikum bylo jednoznačně na Wieselově straně.

Klidně jsem mohl pokračovat dál. Mohl jsem se zmínit o tom, jak se Izraelité za vlády Davidovy a Šalamounovy chovali ke Kananejcům. A kdybych byl dokázal předvídat budoucnost, byl bych se zmínil i o tom, co se dnes děje v Izraeli. Američtí židé by možná celou situaci lépe pochopili, kdyby si představili převrácené úlohy: Palestince ovládající zemi a Židy, kteří po nich zoufale házejí kamením.

Podobný spor jsem kdysi měl s Avramem Davidsonem, vynikajícím autorem science fiction, který je (samozřejmě) žid a který - alespoň po určitou dobu - zastával ostentativně ortodoxní názory. Napsal jsem esej o Knize Rut a pojednal jsem o ní jako o výzvě k toleranci, kontrastující s krutostí učence Endráše, který Židy přinutil, aby „zavrhli" své manželky cizího původu. Rut byla Moábiťanka a tudíž členka národa, který Židé nenáviděli, přesto však byla vylíčena jako dokonalá žena, která by mohla sloužit za vzor ostatním, a navíc byla prababičkou Davidovou.

Avrama Davidsona se dotklo moje nepřímo vyjádřené tvrzení, že jsou židé netolerantní, a napsal mi dopis, ve kterém se skutečně sarkasticky rozzuřil. Také on se ptal, jestli vím o nějakém případu, kdy židé někoho perzekvovali.

Ve své odpovědi jsem mu napsal: „Avrame, ty i já jsme židé, kteří žijí v zemi s pětadevadesáti procenty nežidovského obyvatelstva, a daří se nám velice dobře. Zajímalo by mě, Avrame, jak by se nám asi dařilo, kdybychom byli křesťané a žili v zemi s pětadevadesáti procenty ortodoxně židovského obyvatelstva.“

Na to mi nikdy neodpověděl.

Právě dnes jsme svědky přílivu sovětských židů do Izraele. Prchají ze své země, protože se obávají náboženského pronásledování.

A přece v okamžiku, kdy stanou na izraelské půdě, se z nich stávají extrémističtí izraelští nacionalisté, kteří nemají naprosto žádný soucit s Palestinci. Mrknutím oka se mění z pronásledovaných v pronásledovatele.

Židé v tomto ohledu nejsou nijak výjimeční. Jsem na tuto konkrétní situaci citlivý proto, že i já jsem žid - jinak je to ale jev všeobecně platný. Když pohanský Rím pronásledoval první křestany, dožadovali se křesťané tolerantnosti. A projevilo snad křesťanství tolerantnost, když se ujalo moci? Ani náhodou. Okamžitě začalo pronásledování v opačném směru.

Bulhaři se pro sebe dožadovali osvobození z pout despotického režimu a získané svobody využili k útokům proti etnickým Turkům ve svém středu. Azerbajdžánci požadovali osvobození ze zajetí centralizovaného řízení Sovětského svazu, získané svobody však zřejmě hodlali využít k vyvraždění všech Arménů, žijících mezi nimi.

Bible říká, že ti, kdo na vlastní kůži zakusili útlak, by se neměli sami stát utlačovateli: „Příchozímu neučiníš křivdy, aniž utiskneš ho; nebo příchozí byli jste v zemi egyptské." (Druhá kniha Mojžíšova 22:21) Kdo se však tímto přikázáním řídí? A když seje snažím hlásat, vede to jen k tomu, že vypadám jako podivín a ztrácím popularitu.

8
Knihovna

Když jsem se naučil číst a moje schopnost čtení se rychle zdokonalila, objevil se jeden vážný problém. Neměl jsem co číst. Učebnice mi vydržely jen pár dnů. Všechny jsem je dočetl během prvního týdne příslušného pololetí a školní vzdělání jsem tím měl pro toto pololetí odbyté. Učitelé už mi neřekli prakticky nic nového.

Můj otec koupil cukrářství, když mi bylo šest let, a jeho krámek byl plný nejrůznějšího čtivá, na to mi ale otec nedovolil sáhnout. Myslel si, že jsou to škváry. Upozornil jsem ho, že jiné děti to čtou, a otec odpověděl: „Tak budou mít v hlavě řezanku a jejich otcům na tom nezáleží. Mně na tobě záleží.“

A já jsem v duchu zuřil.

Co jsem si měl počít? Otec mi opatřil legitimaci do knihovny a matka mě tam pravidelně vodila. Prvním místem, kam jsem kdy směl jít sám, byla právě knihovna, když matku omrzelo chodit tam se mnou.

A tady se o mě opět postarala šťastná souhra okolností.

Kdyby na to otec býval měl čas a kdyby sám byl odkojen americkou kulturou, nepochybně by mě byl důkladněji ovlivňoval a nebyl by se spokojil jen s tím, že by mě chránil před vlivem oněch opomíjených dílek, která prodával ve svém cukrářství. Byl by mě možná orientoval na to, co sám považoval za hodnotnou literaturu, a aniž by měl něco takového v úmyslu, byl by tak zúžil mé intelektuální obzory.

Něčeho takového ovšem nebyl schopen. Mohl jsem si dělat, co jsem chtěl. Otec vycházel z předpokladu, že každá kniha, která je k dostání ve veřejné knihovně, je vhodné čtení, a nikdy se proto nepokoušel dohlížet na to, jaké knihy si vypůjčuji. A já jsem bez jeho dohledu vyzkoušel všechno.

Čiročirou náhodou se stalo, že jsem narazil na knihy pojednávající o řecké mytologii. Nedokázal jsem všechna ta řecká jména vyslovit a značná část mýtů pro mne byla záhadou, přesto mě ovšem fascinovaly. Když jsem byl o pár let starší, pročítal jsem si dokonce Íliadu stále znovu a znovu, půjčoval jsem si ji z knihovny pokaždé, když se mi naskytla příležitost, a vždy jsem znovu začínal od prvního verše, jakmile jsem dočetl poslední. Vydání, které jsem četl, vyšlo v překladu Williama Cullena Bryanta, který (dnes ze zpětného pohledu) považuji za dost špatný. Přesto jsem Íliadu znal slovo od slova nazpaměť. Mohli jste mi namátkou zarecitovat kterýkoli verš a já jsem věděl, kde ho najít. Přečetl jsem i Odysseu, ta už se mi však tolik nelíbila, protože nebyla tak krvavá.

V této souvislosti si lámu hlavu s jednou věcí. Nevzpomínám si už, kdy jsem vůbec poprvé četl nějakou knihu o řecké mytologii, ale musel jsem být ještě hodně malý. Uvědomoval jsem si a nebo jsem si neuvědomoval, že jde o smyšlené příběhy a ne o historická fakta?
Stejnou otázku bych si mohl položit i u pohádek (a přečetl jsem všechny pohádkové knížky, které v knihovně byly). Jak člověk ví, že jsou to jen „pohádky"?

Počítám, že v obyčejných rodinách se dětem předčítá z dětských knížek a přitom se jim nějak vysvětlí, že malí králíčci ve skutečnosti nemluví. Nevím. A co je zvláštní, nevzpomínám si ani, jak tomu bylo v případě mých dětí. Příliš často jsem jim nepředčítal (protože jsem tak pohroužen sám do sebe) a nepamatuji se, že bych jim kdy vysloveně říkal; „Tohle je jen smyšlený příběh.“

Samozřejmě, některé malé děti mají strach z čarodějnic, z různých příšer, z tygrů schovaných pod postelí a ze všech těch ostatních strašlivých věcí, o nichž čtou, což znamená, že především musejí věřit v jejich existenci (a jsou-li dostatečně naivní, uchovají si tuto víru i v dospělosti). Já jsem se podobných věcí nikdy nebál, takže jsem musel od samotného začátku poznat, kdy je nějaký příběh pouhou fikcí - nevím ale, jak jsem to poznal.

Je pochopitelně možné, že jsem se někoho na tyto věci přeptal, jenže koho? Otec měl v cukrářství příliš mnoho práce na to, abych ho něčím takovým obtěžoval, a matka (kromě znalosti čtení, psaní a počtů) byla naprosto nevzdělaná. Měl jsem vždy nepříjemný pocit, že se jich nesmím na nic vyptávat. A rozhodně jsem se nevyptával svých vrstevníků. Ani ve snu by mě nebylo napadlo radit se s nimi o intelektuálních záležitostech. Výsledkem bylo, že jsem byl ponechán sám sobě a že jsem si nějak poradil - až na to, že si nevzpomínám, jak se mi to podařilo.

Po pravdě řečeno existuje navzdory mé vynikající paměti nesčetná spousta věcí, které pro mne mají obrovskou důležitost a na které si přesto nevzpomínám, které si prostě nevybavím, byť bych se svými vzpomínkami z dětství probíral jakkoli detailně.

Ve velice raném věku se mi například dostala do rukou kniha, obsahující kompletní dílo Williama Shakespeara. Určitě jsem ji neměl z knihovny, protože si vzpomínám, že jsem ji měl dlouhou dobu. Snad mi ji někdo dal.

Naprosto jasně si pamatuji, jak jsem se pročítal Bouří, která byla ve zmíněné knize uvedena jako první, přestože je to poslední hra, kterou Shakespeare napsal (a jediná, pro kterou použil své vlastní zápletky). Vzpomínám si například Jakou záhadou pro mě bylo slovo „yare“, značící snadnou ovladatelnost lodi. Shakespeare ho použil, aby vyvolal dojem námořnické mluvy, já jsem se s ním ale nikdy předtím ani (domnívám se) potom nesetkal.

Vzpomínám si, jak se mi líbila Komedie plná omylů a Mnoho povyku pro nic. Mám dokonce dojem, že si vzpomínám, jak jsem vychutnával scény s Falstaffem v prvním dějství Jindřicha IV. Líbily se mi zkrátka komické scény, což se dalo předpokládat. Pamatuji se také, že se mi nelíbil Romeo a Julie, protože tam bylo příliš mnoho limonádové sentimentality.

Teď ale dospívám k záhadě, která mě přivádí k nepříčetnosti. Zkoušel nebo nezkoušel jsem číst Hamleta či Krále Leara? Absolutně si na to nevzpomínám. Vůbec se nedokážu rozpomenout, kdy jsem Hamleta četl poprvé. Musel přece existovat nějaký moment, kdy jsem ho četl poprvé nebo kdy jsem ho alespoň poprvé číst zkoušel. Musel jsem na něj přece nějak reagovat. - Ale ne, vůbec nic. Absolutní prázdnota.

Když se nad tím zamyslíte, vyplývá z toho celá řada dalších problémů. Kdy jsem se poprvé dozvěděl, že Země obíhá kolem Slunce? Kdy jsem poprvé slyšel o dinosaurech? Lze předpokládat, že jsem se o těchto i o dalších věcech dočetl v populárně naučných knihách pro mládež, které jsem si půjčoval v knihovně, proč si ale nevzpomínám, že bych byl někdy řekl: „Propánakrále, celá tahle zeměkoule uhání dokola kolem Slunce. To je neuvěřitelné!“

Pamatují si všichni ostatní lidé, kdy se takové věci poprvé doslechli? Jsem já idiot, protože si to nepamatuji?

Není snad ale na druhé straně možné, že jakmile se v mládí o něčem jednoznačně přesvědčíme, vymažeme tím předchozí fázi „neznalosti" nebo „nesprávné znalosti"? Zbaví snad prostě paměťová funkce mozek vší dosavadní zátěže? Bylo by to užitečné, protože by nám rozhodně škodilo, kdybychom žili pod vlivem dětinského dojmu, že malí králíčci mluví, jakmile jednou zjistíme, že tomu tak není. S tímto vysvětlením se spokojím a nebudu se považovat za idiota.

Předpokládám tudíž, že jsem si dříve nebo později Hamleta přečetl a že se mi zalíbil natolik, až se paměťová funkce mého mozku dala svést ke snadnému přesvědčení, že ho znám odjakživa. A předpokládám, že jsem se ze svých knih dozvěděl i věci, které jsem do své paměti přejal nejen v tu chvíli, ale i retrospektivně.

Jedna věc vždy vede k druhé, a platí to i pro náhody. Když jsem byl jednou nemocný a nemohl jsem jít do knihovny, přemluvil jsem svou ubohou matku, aby tam šla místo mne, a slíbil jsem, že si přečtu cokoli, co mi přinese. Přinesla mi beletristicky zpracovaný životopis Thomase Edisona. To mě sice zklamalo, ale protože jsem to slíbil, přečetl jsem si ho a možná právě tato kniha mě uvedla do světa vědy a technologie.

S postupem let mě pak také beletrie přivedla ke čtení faktografické literatury. Nebylo možné přečíst si Tři mušketýry od Alexandra Dumase a nezačít se zajímat o francouzské dějiny.

Se starořeckými dějinami (na rozdíl od starořecké mytologie) jsem se myslím seznámil díky tomu, že jsem si přečetl Žárlivé bohy od Gertrude Athertonové (nejspíš jsem se domníval, že půjde o mytologii). Zjistil jsem, že si čtu o Athénách, o Spartě a zejména o Alkibiadovi. Alkibiadés v té podobě, v jaké ho vylíčila Athertonová, mi navždy zůstal vrytý v paměti.

Purpurová sláva od Williama Stearnse Davise mě zase seznámila s byzantským císařstvím a s císařem Lvem III (Syrským), nemluvě už vůbec o řeckém ohni. Jiná jeho kniha, na jejíž název si momentálně nevzpomínám, mě seznámila s Perskými válkami a s Aristidem.

To všechno mě dovedlo k historii jako takové. Přečetl jsem si knihu Hendrika van Loona, pojednávající o dějinách, a pak jsem dospěl k závěru, že potřebuji něco pořádnějšího, takže si vzpomínám, že jsem četl dějiny světa, které v devatenáctém století sepsal francouzský historik Victor Duruy. Přečetl jsem je několikrát.

Byla to všechno četba nesmírně různorodá a vůbec nedoufám, že bych vám dokázal alespoň trochu popsat, co všechno zahrnovala a jak pošetile to muselo ostatním lidem připadat. V jedné z knihoven, do nichž jsem chodil (a chodil jsem do všech, které byly na dosah), jsem našel svázané ročníky dětského časopisu St. Nicholas, který se těšil velké oblibě před sto lety. Půjčoval jsem si jeden ročník po druhém — každý z těch obrovitých svazků obsahoval celoroční porci měsíčníků tištěných mikroskopickým písmem - a přečetl jsem z nich všechno, co jsem stačil.

V těchto svazcích jsem narazil na seriál zvaný Davy a skřítek, na který jsem se díval poněkud přezíravě, protože jsem ho považoval za nápodobu Alenky v říši divů, jenže ne tak zdařilou. (No prosím! Kdy jsem poprvé četl Alenku? Nevzpomínám si, vím ale docela určitě, že ať to bylo kdykoli, zamiloval jsem se do ní.)

V každém čísle byly také neumělé veršovánky o skupince nevinných skřítků, kteří neustále prožívali nějaká komplikovaná dobrodružství. Ilustrace k těmto veršovánkám byly nesmírně rozkošné, zejména díky tomu, že jeden ze skřítků byl vždy oblečen v dobovém anglickém kostýmu (cylindr, frak a monokl) a měl víc problémů než všichni ostatní dohromady.

Hodně jsem samozřejmě přeskakoval, ale hodně jsem toho také přečetl.

Když jsem byl o něco starší, objevil jsem Charlese Dickense (Kroniku Pickwickova klubu jsem přečetl přesně šestadvacetkrát a Mikuláše Nicklebyho asi desetkrát). Prokousal jsem se dokonce i tak beznadějnými knihami, jako jsou Věčný Žid (kvůli tomu „Židovi") a Tajnosti Paříže (kvůli těm „tajnostem"), jejichž autorem je Eugèn Sue. Byl jsem jimi otřesen. Nedokázal jsem se od nich odtrhnout, ale od začátku až do konce mě děsil způsob, jakým Sue líčil chuďasy a zločince. Ještě dnes mi naskakuje husí kůže, když si na to vzpomenu. Dickensovo líčení chudoby a utrpení bylo vždy okořeněno špetkou humoru, takže bylo snesitelnější. Sue čtenáře nijak nešetřil.

Četl jsem také právem zapomenutou knihu Deset tisíc ročně od Samuela Warrena, v níž vystupoval vynikající zloduch jménem Oily Gammon. Tehdy jsem si myslím poprvé uvědomil, že skutečným protagonistou knihy nemusí být „hrdina", ale může jím být i zloduch.

Asi jedinou věcí, kterou jsem ve své četbě téměř úplně vynechával, byla beletrie dvacátého století. (Nikoli literatura faktu dvacátého století, protože té jsem přečetl obrovské spousty.) Proč jsem vlastně moderní beletrii vynechával, to nevím. Možná mě přitahovaly zaprášené knihy. Možná byly knihovny, do kterých jsem chodil, moderní beletrií špatně zásobeny.

Tento sklon z dětství už mi zůstal. Dodnes si jen velice výjimečně přečtu něco z moderní beletrie (kromě detektivek).

Všechno tohle neuvěřitelně různorodé čtení, které bylo výsledkem toho, že mi nikdo neradil, co mám číst, mě nesmazatelně poznamenalo. Probudil se ve mně zájem o dvacet nejrůznějších věcí a všechny tyto zájmy mi zůstaly. Sám jsem autorem knih o mytologii, o bibli, o Shakespearovi, o historii, vědě a mnohém dalším.

Svým způsobem mě poznamenala i skutečnost, že nečtu moderní beletrii; jsem si totiž velice dobře vědom toho, že se můj písemný projev vyznačuje jistým nádechem staromódnosti. Vyhovuje mi ale takový, jaký je, a očividně existuje dostatek čtenářů, kterým vyhovuje také, takže nemusím jít po žebrotě.

Základy svého vzdělání jsem dostal ve škole, to ale nestačilo. Své skutečné vzdělání, jeho nadstavbu, jeho detaily, jeho opravdovou architekturu, jsem si přinesl z veřejné knihovny. Pro chudé děcko, jehož rodina si nemohla dovolit knihy kupovat, představovala knihovna otevřené dveře vedoucí k zázrakům a k úspěchu a já nikdy nebudu moci být dost vděčný za to, že jsem měl tolik rozumu, abych do těch dveří vrazil a maximálně té příležitosti využil.

Když dnes neustále čtu o tom, jak se finanční prostředky knihoven dál a dál snižují, napadá mě jen to, že se ony dveře zavírají a že si americká společnost našla další způsob, jak sama sebe zničit.

9
Knihomol

Všechny okolnosti se spikly k tomu, že mě v mém mladém věku přinutily k abnormálnímu způsobu života - samozřejmě „abnormálnímu" jen v porovnání s průměrným způsobem života průměrných dětí, které mě obklopovaly. Pro mě na něm nic abnormálního nebylo. Naopak se mi líbil. Vysedával jsem sám se svými knihami a ostatních dětí mi bylo líto.

Aby ale bylo jasno, nebyl jsem od svého okolí úplně izolován. Nebyl jsem žádný misantropický či superostýchavý „samotář". Jsem naopak nesmírně extrovertně založen (jak mi říkají druzí lidé). Mluvím hlasitě, nadělám spoustu hluku, neustále melu pusou a v jednom kuse se směju. (Užívám přítomného času, protože jsem evidentně takový dodnes.) Znamenalo to, že jsem se dokázal bavit se spolužáky i s dětmi ze sousedství a příležitostně si s nimi dokonce i hrát. Ovšem jen příležitostně, což mělo několik důvodů.

1. Jakmile jsem byl přinucen k práci v našem rodinném cukrářství, scvrkl se můj volný čas prakticky na nulu. Na hraní jsem čas neměl.

2. I když jsem si díky nějakým neobvyklým okolnostem na hraní čas našel, odmítal jsem se účastnit všech her, které hrozily jakýmkoli nebezpečím násilí, byť třeba násilí přátelsky míněného. Byl jsem malý, byl jsem slabý, a pokaždé když šlo do tuhého, jsem to odnesl právě já.

3. Mnohé hry, ať už to byla dáma, kostky, kuličky či jiné, se hrály „naostro". Vítěz získával něco, co patřilo poraženému. Já sám jsem ve velice raném věku zjistil, že nepatřím k lidem, kteří by měli hrát naostro. Pokud jsem přišel o některý ze svých těžce nashromážděných pokladů, neměl jsem šanci něčím ho nahradit. Otec mě rozhodně nebyl ochoten zásobovat neomezeným množstvím těchto různých drobných cenností a já jsem si toho byl velice dobře vědom. Byl jsem tedy ochoten hrát jen „pro zábavu", to znamená účastnit se her, kde jedinou výhrou byla radost z vítězství, kde ale nikdo nepřišel o svůj majetek. Ostatní většinou hru pro zábavu nepovažovali za nijak zábavnou, takže jsem měl jen málo příležitostí hrát po svém.

Když o tom dnes zpětně uvažuji, vypadá to jako dost velká ubohost, že jsem nikdy nebyl ochoten vsadit na své schopnosti nic ze svých triviálních maličkostí, mělo to však i svou dobrou stránku. Po celý život mi to pomáhalo odolat pokušení hazardu. Jen jednou, jen jednou jedinkrát, jsem se proti tomuto puritánský protihazardnímu postoji prohřešil. Podlehl jsem pokušení být „správný chlapík" a přisedl jsem k partii pokeru, když jsem se předtím ujistil, že se bude hrát o velice nízké sázky. Bylo mi tehdy něco přes dvacet.

Později, pronásledován pocitem viny, jsem se přiznal otci a řekl jsem, že jsem hrál poker o peníze.

„Jak jsi dopadl? " zeptal se otec klidně.

„Prohrál jsem patnáct centů, " řekl jsem.

„Díky bohu, " prohlásil. „Jen si představ, že bys byl vyhrál patnáct centů.“ Velice dobře věděl, jak návykově tato neřest působí.

Tahle zaujatost vůči hazardu jde dokonce ještě dál. Nejde prostě jen o to, že nehraji o peníze a nesázím na koníčky. Na každém kroku svého života jsem se snažil odhadnout, jakou budu mít naději na úspěch. Pokud byly podle mého názoru naděje na úspěch mnohem menší než riziko, které bych musel podstoupit, pak jsem toto riziko nepodstoupil. Uvedená metoda se osvědčuje v případě, že jste schopni správného úsudku, a toho já evidentně schopen jsem. Přinejmenším platí, že téměř všechno, o co jsem se kdy pokoušel, doopravdy vyšlo, i když podle názoru druhých to vypadalo velice nepravděpodobně. Pokud to podle mého názoru tak nepravděpodobně nevypadalo, s vervou jsem do toho šel a téměř vždy jsem byl úspěšný.

Díky tomu se stalo, že jsem napsal knihy, o nichž by se snad jen idiot mohl domnívat, že se budou dobře prodávat a které se přesto prodávaly. Na druhé straně jsem byl vždy toho názoru, že i to nejnepatrnější spojení s Hollywoodem, byť by momentálně vypadalo jakkoli lukrativně, musí skončit katastrofou, a Hollywoodu jsem se proto důsledné vyhýbal. Ani toho jsem nikdy nelitoval.

Jak je vám z toho všeho jistě jasné, nezapadal jsem do společenství dětí ze sousedství, a s přibývajícím věkem jsem do něj zapadal stále méně. Ať jsem byl či nebyl extrovertně založen, ať jsem jakkoli rád žvanil o všem možném, byl jsem v podstatě outsider a snadno se mohlo stát, že by mi tato skutečnost zlomila srdce a otrávila celý zbytek života. (Mám přátele, kteří v dospělosti žili více či méně otráveným životem, protože v mládí byli outsidery.)

To, že jsem outsider, mi však prostě nevadilo. Nevzpomínám si, že by mi kdy bylo líto, že mě vynechávají ze svých her. Nevzpomínám si, že bych se byl kdy díval, jak ostatní děti divoce vyvádějí, a přál si, abych byl mezi nimi. Pomyšlení na něco takového mě naopak naplňovalo odporem.

Měl jsem totiž svoje knihy. Dával jsem přednost čtení.

Vzpomínám si na horká letní odpoledne, kdy se obchody nehýbaly a otec si buď s matčinou pomocí nebo bez ní dokázal v cukrářství poradit sám. Tehdy jsem sedával před obchodem (abych byl v případě naléhavé potřeby vždy po ruce) se židlí opřenou o zeď a četl jsem si.

Vzpomínám si, že když se narodil můj bratr Stanley a mou povinností bylo starat se o něj, vozíval jsem ho dvacetkrát nebo třicetkrát kolem bloku, o rukojeť kočárku jsem měl opřenou knihu a četl.

Vzpomínám si, jak jsem se vracíval z knihovny se třemi vypůjčenými knihami, jednu pod každou paží a třetí jsem četl. (Lidé o tom před matkou mluvili jako o „výstředním chování" a matka mě za to peskovala, protože i s otcem žili v neustálé hrůze, že nějak pohorší zákazníky. Můžete si být jisti, že jsem to prostě ignoroval.)

Řečeno jinými slovy, byl jsem typický „knihomol". Lidem, kteří sami nejsou knihomolové, musí připadat zvláštní, že je někdo ochoten neustále číst a číst, dovolit, aby život se vší svou krásou bez povšimnutí míjel kolem něj, připravit se o onu nádhernou souhru svalů a šlach. Určitě jim to připadá svým způsobem smutné či dokonce tragické a zamýšlejí se možná nad tím, co asi malé děti k takovému způsobu života může přinutit.

Jenže život je přímo báječný, je-li člověk šťastný, vaše dny jsou zcela bezstarostné, jste-li šťastní, a souhra myšlenek a představivosti dalece předčí souhru svalů a šlach. Pokud to neznáte z vlastní zkušenosti, chtěl bych vám říct, že četba dobré knihy, při níž zapomenete na vše kromě prezentovaných slov a myšlenek, je pro některé lidi (jako například pro mne) stavem až neuvěřitelné blaženosti.

Chci-li si v paměti vybavit chvíle klidu, vyrovnanosti a rozkoše, vzpomínám si, jak jsem za oněch líně se vlekoucích letních odpolední vysedával na židli opřené o zeď a s knihou v klíně jsem tiše obracel stránky. V určitých obdobích mého života snad existovaly vyšší vrcholy extáze, okamžiky obrovské úlevy a obrovského triumfu, nikdy však neexistovalo nic, co by se dalo porovnat s těmito chvílemi pokojného a vyrovnaného štěstí.

10
Škola

Do školy jsem chodil rád. Nic z toho, co se mě tam snažili naučit, alespoň tedy na základní a nižší střední škole, mi nepřipadalo nijak hrozné. Naopak to všechno bylo jednoduché a já jsem exceloval a to mi působilo nesmírné potěšení.

Samozřejmě jsem měl problémy. Problémy mě provázely neustále. I když odhlédnu od faktu, že jsem nebyl oblíben mezi spolužáky, musím říct, že si mě neoblíbila ani většina učitelů. Navzdory tomu, že jsem byl vždy nevyhnutelně nejchytřejší (a nejmladší) z celé třídy, byl jsem zároveň jeden z nej neukázněnějších. Když tohle říkám, musíte chápat, že měřítka „neukázněnosti" se před šedesáti lety od dnešních měřítek až neuvěřitelně lišila.

Dnes žijeme ve společnosti, v níž školní mládež bere drogy, nosí si do školy zbraně a fyzicky napadá či občas dokonce znásilňuje své učitele.

Takové chování by na školách mé doby bylo něčím naprosto nepředstavitelným. Patřil jsem k nejneukázněnějším žákům, protože jsem při vyučování vyrušoval šeptáním. Vždycky jsem měl spoustu komentářů k tomu, co se právě dělo, a ani párem koní by mi nikdo nebyl zabránil v tom, abych tyto komentáře šeptem nesděloval spolužákovi, který právě seděl vedle mne.

Moje oběť se obvykle začala hihňat, což upoutalo pozornost učitele. Protože ten, kdo se hihňal, vždy seděl vedle mne, vedlo to k jedinému závěru, a já byl neustále pozorně sledován. Nikdy jsem se toho nedokázal vyvarovat.

Proč jsem to dělal? Proč jsem se nikdy nepoučil? Nevím. Snad to bylo tím, že jsem rychleji reagoval, než myslel. Počínal jsem si stejně celý svůj život, i když se mi to stávalo čím dál méně často. I dnes mě občas napadne nějaká vtipná, ale nesmírně nevhodná poznámka a vyslovím ji dřív, než ji stačím spolknout.

Tak se stalo, že ke mně jednou o přestávce ve foyer divadla, kde dávali jednu z her Gilberta a Sullivana (které mám strašně rád), přistoupila jakási žena a požádala mě o autogram. Když jsem jí vyhověl (ještě nikdy jsem nikomu svůj autogram neodmítl), poznamenala: „Jste teprve druhý člověk, kterého jsem kdy požádala o autogram.“

„A kdo byl ten první? " zeptal jsem se jen tak mimochodem.

„Laurence Olivier, " odpověděla.

A s hrůzou jsem slyšel sám sebe reagovat: „Jaká čest pro Oliviera, kdyby to věděl.“

Samozřejmě to bylo myšleno jako žert - jako humorné převrácení rolí -, ta žena ale odešla úplně vyvedená z míry a docela určitě potom vykládala všem svým známým, jaká jsem neuvěřitelně nafoukaná a arogantní stvůra.

A nespokojuji se jen s nevhodnými poznámkami, já si také nevhodně počínám. Při téže příležitosti mi jedna postarší dáma (aby bylo jasno, já sám jsem už tehdy byl postarší muž) řekla: „Chodila jsem s vámi na základní školu.“

„Vážně? " podivil jsem se, protože jsem si na ni samozřejmě ani v nejmenším nevzpomínal.

„Na dvě stě dvojku.“

To mě zaujalo. Skutečně jsem v letech 1928 až 1930 chodil na veřejnou školu číslo 202.

„Pamatuju si to proto, " pokračovala, „že nám učitelka jednou něco vykládala - už jsem zapomněla, co to bylo - a vy jste jí říkal, že to tak není. Učitelka trvala na svém a vy jste o polední přestávce běžel domů, vrátil jste se s nějakou tlustou knížkou a dokázal jste jí, že nemá pravdu. Vzpomínáte si?“

„Ne “ zavrtěl jsem hlavou, „ale docela určitě to byl Isaac Asimov. Ještě nikdy nikdo nevynalezl druhého školáka, který by si dal takovou práci s tím, aby ztrapnil učitele a stal se terčem jeho nenávisti jen proto, aby dokázal, že měl pravdu v nějaké bezvýznamné maličkosti.“

Ano, dokud jsem chodil do školy, měl jsem s učiteli problémy, a to dokonce ještě v době, kdy jsem studoval na doktorát. V pozdější době jsem měl problémy se všemi lidmi, kteří byli v jakékoli hierarchii nade mnou. Nikdy jsem nedošel opravdového klidu, dokud jsem se ve veškerém svém pracovním životě nestal sebezaměstnavatelem. Nejsem stavěn na to, abych byl něčím zaměstnancem.

A když už jsme u toho, mám také silné podezření, že nejsem stavěn ani na to, abych byl zaměstnavatelem. Nikdy jsem alespoň nepocítil nutkání pořídit si sekretářku či nějakého pomocníka. Instinkt mi napovídá, že by mezi námi nepochybně docházelo k interakci, která by mě zdržovala. Je lepší všechno si obstarávat sám, k čemuž jsem se nakonec dopracoval a také jsem u toho zůstal.

Lidé se mě občas ptají, jestli jsem měl ve škole nějakého konkrétního učitele, který mě inspiroval, a jestli bych jim o něm mohl něco povědět. Po pravdě řečeno si nevzpomínám prakticky na žádného ze svých učitelů, a to ne proto, že by to byly takové nuly, ale proto, že jsem tak egocentrický člověk. Byli mezi nimi tři, kteří mi utkvěli v paměti.

První z nich byla učitelka, kterou jsem měl jeden měsíc v první třídě a která byla energická, laskavá a něžná (a také černá - byla to jediná černoška, která mě kdy učila). Nechala mě přeložit do vyššího ročníku, a když jsem byl nucen odejít z její třídy, rozplakal jsem se a stěžoval si, že chci ji; poplácala mě po rameni a řekla mi, že musím jít. Když jsem se následujícího dne pokusil proklouznout zpátky do její třídy, vzala mě za ruku a zase mě odvedla.

V páté třídě to byla slečna Martinová, která mě (na rozdíl od většiny učitelů) navzdory mým chybám měla ráda a chovala se ke mně laskavě. Jaká to pro mne byla vítaná změna!

A v šesté třídě to byla slečna Growneyová, která měla pověst „přísné učitelky" a žáci se před ní třásli hrůzou. Peskovala je a křičela na ně a občas křičela i na mne. Já jsem na to byl alespoň už zvyklý a stoicky jsem to snášel. Myslím si, že i ona mě měla ráda možná proto, že jsem sejí evidentně nebál. (Ve velice raném věku jsem přišel na to, že „nejchytřejšímu dítěti ve třídě“ by za jistých okolností prošla snad i vražda.)

11
Dospívání

Předpokládám, že každé dítě touží vyrůst a stát se dospělým člověkem, těšit se veškerým právům a privilegiím dospělého člověka. Je naprosto logické, že si je dítě vědomo omezeného života, který vede, když mu rodiče neustále říkají, co má a co nemá dělat, když nemá šanci rozhodovat samo za sebe a tak dále. Považuje tudíž dospělost za dobu neuvěřitelné svobody. (Později pravděpodobně zjistí, že dospělost znamená jen přechod k mnohem tíživějšímu otroctví... toho teď ale nechme.)

Za mých mladých let se proces dospívání vyznačoval jistými zcela konkrétními průvodními jevy. Děti nosily „pumpky“ - to znamená krátké kalhoty, které se těsně pod koleny zapínaly na přezku asi jako kalhoty aristokratů osmnáctého století. K nim bylo samozřejmě třeba nosit dlouhé podkolenky. S postupem věku v každém pomalu narůstala doutnající nenávist vůči pumpkám, protože pumpky byly známkou nedospělosti. Děti toužebně očekávaly okamžik, kdy si budou poprvé moci obléknout „dlouhasy" - obyčejné kalhoty, jejichž nohavice sahaly až ke kotníkům a nemusely se zapínat na přezku.

Vzpomínám si na onen okamžik, kdy jsem si poprvé oblékl dlouhé kalhoty. Byl jsem tak pyšný, že se to nedalo vydržet. Vyšel jsem ven na ulici a procházel jsem se sem a tam v naději, že si mě všichni všimnou a uvědomí si, že na svět přišel nový dospělý chlap. Ve skutečnosti mi tehdy bylo teprve třináct a brzy jsem přišel na to, že samotné dlouhé kalhoty ze mne dospělého chlapa neudělají.

Přesto se mě nesmírně bolestně dotklo, když krátce poté pumpky zmizely ze scény. Děti už je dnes nenosí. Nejsou poznamenány tímto stigmatem, a to podle mého názoru není fér. Proč jsem já byl nucen nosit tohle znamení hanby, když v dnešní době už je nikdo nenosí?

Dočkal jsem se i dalších změn v oblékání. Za mých mladých let nosili všichni chlapci kšiltovky. To byly plátěné čepice se štítkem. Mohli jste si je jediným pohybem narazit na hlavu nebo naopak strhnout, mohli jste je zmačkat, až ztratily jakýkoli tvar, mohli jste s nimi dělat, co jste chtěli, a přesto byly i nadále použitelné. Byly to ty nejšikovnější pokrývky hlavy, jaké jsem kdy nosil; některé měly dokonce klapky na uši pro případ studeného počasí.

Dnes už všechny zmizely; všechny do jedné. Kdosi mi říkal, že kšiltovky byly v prvních gangsterských filmech neomylnou známkou padouchů, takže je americká veřejnost, která se nikdy nevyznačovala samostatným myšlením, prostě zavrhla.

Na tom mi nezáleželo. Tou dobou už jsem se propracoval k měkkému plstěnému klobouku, který byl „dospělou" pokrývkou hlavy. Naučil jsem se ho nenávidět, přestože ho nosili všichni. Ve filmu měl každý v exteriérových scénách na hlavě klobouk tohoto typu. I když si to hrdina s někým rozdal na pěsti, což se v lacinějších filmech stávalo často, zůstávaly klobouky za všech okolností nasazené.

Byla to pro mne úleva, když zmizely i plstěné klobouky a všichni začali chodit prostovlasí. S přibývajícím věkem jsem samozřejmě ocenil užitečnost něčeho teplého na hlavu, dnes ale nosím kožešinovou čepici ruského typu, kterou si stejně jako kšiltovku svého mládí můžu zmačkanou strčit do kapsy. Kruh se uzavřel.

Byl jsem svědkem ještě dalších změn pánské módy. K  obleku dříve patřívaly dvoje kalhoty, dnes už tomu tak není. Vesty většinou zmizely. Kalhoty přišly o manžety (nesmírně užitečné ke shromažďování drobné nečistoty a kamínků). A zmizela i kapsička na hodinky.

Knoflíky na poklopcích kalhot nahradily zipy. To byl přímo dar z nebes, protože v dobách mého mládí bylo oblíbeným sportem přistoupit k nějaké nic netušící oběti a s posměšným zachechtáním jí trhnutím rozepnout poklopec. Neřekl bych, že by se někdy díky tomuto zákroku dostalo na světlo něco zajímavého, bylo to ale nesmírně pokořující, zejména v přítomnosti děvčat. A pokud se přitom pachateli podařilo jeden nebo dva knoflíky utrhnout, bylo jeho uspokojení větší a ubohá matka napadeného je musela znovu přišívat.

12
Práce a zase práce

Prvořadým faktorem, který ovlivnil můj život mezi šestým a dvaadvacátým rokem věku a odsunul vše ostatní do pozadí, bylo otcovo cukrářství.

Mělo své četné výhody. Otec pracoval sám pro sebe, takže nemohl dostat vyhazov. To bylo nesmírně důležité, když po krachu na burze roku 1929 začala velká hospodářská krize. V této době, kdy milióny lidí neměly práci, kdy neexistovalo žádné pojištění pro případ nezaměstnanosti, žádné sociální dávky, žádný pocit, že by společnost pro tyto nešťastníky měla dělat něco víc než jen občas jim hodit desetník na šálek kávy („Hej, bráško, nenašel bys pro mě deseťák? “), nemohli nezaměstnaní dělat nic jiného než v rozedraném oblečení prodávat na nárožích jablka, prohrabávat popelnice nebo umírat hlady.

Nebylo možné, aby někdo prožil léta velké hospodářské krize a nebyl jimi nějak poznamenán. Alespoň ve Spojených státech krize napáchala větší škody, než byly škody způsobené druhou světovou válkou (odhlédneme-li od škod na lidských životech, což lze samozřejmě jen těžko). Z žádného „dítěte krize" nikdy nemůže být aktivní hippie. Žádné zkušenosti načerpané v pokrizové době nemohou přesvědčit někoho, kdo tuto krizi prožil, že je svět ekonomicky bezpečný. Takový člověk neustále čeká, že se banky zavřou, továrny že začnou omezovat provoz a v práci že dostane výpověď.

Toho všeho tedy zůstala rodina Asimovových ušetřena. Ne že bychom na tom byli o mnoho lip. Byli jsme chudí, vždycky jsme ale měli dost peněz na to, aby na stole bylo něco k jídlu a abychom zaplatili nájemné. Nikdy nám nehrozil hlad ani soudní vystěhování. A proč? Díky našemu cukrářství, které vynášelo dost na naši obživu. Samozřejmě jen minimální, ale za velké hospodářské krize byla i minimální obživa rajskou zahradou.

Pochopitelně jsme za to museli zaplatit. Za všechno na tomto světě se platí. Aby se cukrářství udrželo při životě, museli mu otec s matkou věnovat všechen svůj čas (přestože matce se dařilo nacházet si alespoň trochu času na to, aby udržovala domácnost jakž takž v pořádku a vařila nám).

To znamenalo, že v šesti letech jsem ztratil možnost mít tradiční rodiče - matku, která většinu času tráví doma, z toho celé hodiny v kuchyni, a která je na požádání k dispozici pro to či ono, a otce, který po práci chodí domů a o víkendech se s vámi věnuje nejrůznějším činnostem.

Na druhé straně jsem ale vždy věděl, kde jsou. Byli v obchodě a mohl jsem si být jistý, že je tam najdu. Z toho počítám pramenil určitý pocit bezpečí.

Když mi bylo devět a matka znovu přišla do jiného stavu, byl jsem nucen začít pracovat. Otec neměl na vybranou. A jakmile jsem jednou do obchodu nastoupil, neodešel jsem z něj, dokud jsem neopustil domov a nenahradil mě můj bratr, který byl konec konců příčinou mého zotročení. (Ne že bych to já sám za zotročení považoval, jak brzy vysvětlím.)

Co bylo na našem cukrářství skutečně pozoruhodné, byla jeho dlouhá otvírací doba. Otec obchod otvíral v šest hodin ráno, ať venku pršelo, svítilo slunce nebo zuřila sněhová bouře. Zavíral v jednu hodinu po půlnoci. Spal v noci čtyři až pět hodin. Vynahrazoval si to tím, že si každé odpoledne na dvě hodiny zdříml. A tak to šlo každý den včetně sobot, nedělí a svátků.

Pokud jsme právě měli obchod (měli jsme jich celkem asi pět, jeden po druhém) v nějaké židovské čtvrti, zavírali jsme na nejvýznamnější židovské svátky, abychom nevyvolávali pohoršení svých sousedů, většinou jsme ale byli v křesťanských čtvrtích a tam jsme žádné svátky nedrželi. Vzpomínám si dokonce, že za oněch vzácných příležitostí, kdy byl náš obchod zavřený, jsem si připadal vysloveně nesvůj, jako by to bylo něco podivného a příčícího se přírodě. Ulevilo se mi teprve tehdy, když byl obchod zase otevřený a život dál plynul svým pravidelným tempem.

Co pro mne tahle dlouhá zavírací doba znamenala?

Na stranu nevýhod je třeba zapsat to, že omezila můj volný čas doslova na nulu. I v letech mé puberty zhatila jakékoli naděje na společenský život a v době, kdy bych snad za jiných okolností byl poznal ženy, mohl jsem je jen zpovzdálí pozorovat.

Ve škole jsem se nemohl věnovat žádným „mimoškolním činnostem", nemohl jsem se stát členem žádného ze zájmových kroužků či sportovních týmů, které se scházely po vyučování, protože jsem musel spěchat domů a jít do obchodu. To se negativně odrazilo na mém hodnocení. Na střední škole jsem se nikdy nedostal na seznam vzorných studentů, protože jsem se nevěnoval mimoškolním činnostem, nikdy jsem se ale nepokusil vymlouvat se na svou rodinnou situaci. Bylo by to vypadalo, že si na rodiče stěžuji, a to jsem nechtěl.

Přesto jsem si nepřipadal ublíženě.

Samozřejmě bych býval musel mít mnohem nižší inteligenci, než jakou jsem skutečně měl, abych si neuvědomoval, že cukrářství je hrází stojící mezi námi a zkázou. Bylo by ve mně také muselo být mnohem méně lidské slušnosti, než kolik jí ve mně doufám je, abych dokázal přihlížet, jak se otec s matkou dřou, a nepomohl jim.

To ale ještě není všechno; něco je třeba napsat také na stranu výhod. Dlouhá pracovní doba se mi rozhodně zamlouvala, protože v pozdějších letech jsem nikdy nezaujímal postoj typu „celé své dětství i mládí jsem se dřel, takže teď si dám pohov a budu spát až do oběda“.

Právě naopak. Řídil jsem se pracovní dobou našeho cukrářství po celý život. Vstávám v pět ráno, co nejdřív se dávám do práce a pracuji tak dlouho, jak to jen jde. Dělám to tak každý den v týdnu, včetně svátků. Pokud nemusím, neberu si dovolenou, a i když jsem na dovolené, snažím se dělat svou práci. (A totéž platí, pokud jsem v nemocnici.)

Řečeno jinými slovy, stále ještě jsem a provždy budu v našem cukrářství. Samozřejmě neobsluhuji zákazníky, neberu si od nich peníze a nevracím jim drobné; nejsem nucen chovat se zdvořile ke každému, kdo vejde dovnitř (abych řekl pravdu, to se mi nikdy nijak zvlášť nedařilo). Zabývám se místo toho tím, co mě nesmírně baví ale ten časový rozvrh, který do mě byl vtlučen, ve mně pořád ještě je, i když byste nejspíš řekli, že se proti němu vzbouřím, jakmile se mi naskytne příležitost.

Mohu říct jen to, že mi naše cukrářství skýtalo určité výhody, které neměly nic společného s pouhým přežitím, ale které naopak působily tak, že jsem přetékal štěstím; a tohle štěstí bylo tak nerozlučně svázáno s dlouhou pracovní dobou, že se mi v ní zalíbilo a osvojil jsem si ji pro celý svůj život. Vysvětlím vám teď, jak to myslím.

13
Pulpová literatura

Ve dvacátých a třicátých letech ještě nebyla televize. Nevycházely doslova žádné komiksy. (Samozřejmě existovalo rádio a v něm takové pořady, jako Amos´n´Andy, které nějakou dobu sledovala celá země.) Celkem vzato se však ona oblast našeho životního prostředí, která byla věnovaná brakové duševní potravě, soustředila do „pulpových magazínů".

Říkalo se jim tak proto, že se vyráběly z laciné celulózové papíroviny zvané anglicky „pulp“, takže papír dlouho nevydržel - brzy začínal žloutnout a lámat se. Okraje stránek byly drsné a povrch hrubý. Tím se tyto magazíny lišily od takzvaných „křídových magazínů", které měly hladké a lesklé stránky, byly tištěné na lepším papíru a které podle mého názoru přinášely jen o něco víc nóbl brakovou duševní potravu.

Pulpové magazíny vycházely jednou měsíčně, někdy dvakrát měsíčně a v několika málo případech dokonce každý týden. Zpočátku přinášely od každého žánru něco a nabízely melodramatické akční příběhy nejrůznějšího typu (jako příklad lze uvést magazíny Argosy a Blue Book), později se však ukázalo, že je třeba, aby se specializovaly.

Lidé měli zájem o četbu detektivek, milostných historek, westernů, válečných dramat, sportovních příběhů, hororů, dobrodružství z džungle či mnoha dalších žánrových typů, přičemž často nechtěli číst žádný jiný než ten svůj. Chtěli si proto kupovat magazíny věnované jejich konkrétním zájmům.

Snad nejúspěšnějšími ze všech beletristických pulpových magazínů byly ty, které se věnovaly různým superhrdinům. Nejslavnější ze všech byl samozřejmě Shadow neboli Stín, který dvakrát měsíčně se svým tajuplným smíchem a se svou schopností pohybovat se jako duch vítězil nad různými padouchy. Pak to byl Doc Savage, známý jako „bronzový muž", a jeho pět občas komických pomocníků. Byl to Spider neboli Pavoučí muž, dále tajný agent X nebo vyšetřovatel 5. Byl to G-8 se svými bitevními esy, který zcela sám bez cizí pomoci porazil císařské Německo, když překazil zrůdné vědecké machinace německého vědce jménem Herr Doktor Krueger, a totéž opakoval měsíc po měsíci.

Byla to právě tato pulpová literatura, před níž se mě otec snažil uchránit, když mi opatřil legitimaci do knihovny, a celkem vzato měl pravdu, protože nemohl tušit, jak těchto (ne, nebudu říkat brakových, protože jim vděčím za příliš mnoho) poněkud méně hodnotných příběhů využiji.

Jakmile jsem ovšem začal pracovat v obchodě, bylo stále nesnadnější udržet pulpové magazíny mimo můj dosah, a já sám jsem se stále důrazněji dožadoval toho, abych je směl číst. Poukazoval jsem na to, že otec neustále čte magazíny o Stínovi. Otec na to odpovídal, že se chce naučit anglicky, kdežto já už anglicky umím a mám lepší věci na práci. Měl pravdu, já jsem ale nepřestával žadonit, dokud se otec nakonec nevzdal, takže jsem pak pulpové magazíny přiřadil ke knihám, které jsem si půjčoval z knihovny.

A právě těchto pulpových magazínů, které mi naše cukrářství poskytovalo, jsem si cenil nade vše ostatní; byly to právě ony, které mě smiřovaly s prací, s dlouhou otvírací dobou a se vším ostatním, co snad může vypadat únavně; byly to ony, které mi nadiktovaly určitý způsob života i poté, co cukrářství samotné zmizelo. Kdybych nebyl pracoval v cukrářství, rozhodně bych si nemohl tyto magazíny dovolit. Takhle jsem je ale všechny velice důkladně četl a po přečtení jsem je zdánlivě nedotčené vracel na stojany, aby se mohly prodat.

Když jsem se někdy kolem svých šestnácti let začal připravovat na vlastní spisovatelskou dráhu, měl jsem už za sebou delší dobu, kdy jsem stejně nenasytně hltal „hodnotné knihy“ z knihovny i „podřadné škváry" v pulpových magazínech. Co mě tedy vlastně ovlivnilo v mé tvorbě?

Je mi líto. Byla to pulpová literatura.

V prvé řadě jsem chtěl psát pro pulpové magazíny nebo alespoň projeden určitý druh pulpových magazínů (k tomu se ještě dostanu) a chtěl jsem tudíž psát stejným stylem, jakým byly psané povídky v pulpových magazínech. Ve své nevinnosti jsem se domníval, že je to ten pravý literární styl.

Výsledkem samozřejmě bylo, že moje první literární pokusy měly extrémně pulpový ráz. Ve velké míře jsem používal přídavných jmen a příslovcí. Mé postavy častěji něco „zavrčely” než „řekly". Příběhy byly plné děje, dialogy afektované a charakterizace postav chyběla. (Myslím, že jsem tehdy ani nevěděl, co to charakterizace je.)

Neuvěřitelná je skutečnost, že moje rané povídky, nebo alespoň některé z nich, vůbec vyšly. Připisuji tuto skutečnost dvěma faktorům. Za prvé pulpové magazíny spotřebovávaly materiál tak obrovským tempem, že musely laťku kvality nasazovat jen nízko; jinak by vůbec nemohly vycházet. Laťka byla nasazená tak nízko, že jsem ji překonal i já.

Za druhé byla oblast pulpové literatury, která mě zajímala jako spisovatele, nejmenší a nejpotřebnější ze všech, takže byla oblastí,

v níž jsem měl největší šanci prorazit. Čirou náhodou se stalo, že díky nevyzpytatelným vrtochům času se literární úroveň tohoto konkrétního žánru podstatně zvýšila, a já si velice dobře uvědomuji (a často to i říkám nahlas), že kdybych dnes jako teenager začínal pouze s tím očividným nadáním, které jsem tehdy skutečně měl, v žádném případě bych se v této literatuře neprosadil.

Jak důležité je být ve správnou dobu na správném místě!

Je samozřejmě pravda, že jsem pulpovým stylem nepsal věčně. Kvalita mé tvorby se s postupem času rychle zvyšovala a její pulpový ráz se vytrácel, nikdy však možná nezmizel úplně. Mám podezření, že bystrému čtenáři mých děl ani dnes neunikne moje pulpová minulost, a za to se omlouvám - dělám ale, co můžu.

Když už mluvím o pulpové literatuře, dovolte mi o ní uvést několik faktů. Největší rozkvět zaznamenala v době před druhou světovou válkou a hluboce zakořeněnou součástí americké reality této doby byl rasismus a rasové stereotypy. Teprve díky druhé světové válce a boji proti rasismu Adolfa Hitlera začalo být společensky nepřípustné, aby Američané vyjadřovali rasistické názory.

Nechci tím říct, že rasismus po druhé světové válce přestal existovat, chci tím jen říct, že Hitlerův odstrašující příklad vedl k popření jeho bezúhonnosti v mysli všech lidí s výjimkou primitivů, kteří mezi námi žijí za všech okolností. Lidé možná stále v mnoha ohledech mají rasistické názory, dávají si však pozor na to, aby je nevyjadřovali otevřeně, a pokud to jsou slušní lidé (což většinou jsou), snaží se je sami v sobě potlačovat.

Pulpová literatura v období před druhou světovou válkou byla otevřeně rasistická a nikdo se nad touto skutečností nepozastavoval. Nepozastavili se nad ní ani lidé, kteří byli oběťmi jejího rasistického zabarvení. Rasové menšiny tehdy prakticky nebyly militantní a neprosazovaly vlastní názory.

Hrdinové pulpové literatury byli tudíž bez výjimky praví Američané severozápadně evropského původu.

A všichni ostatní byli, hmm... Pokud na ně vůbec přišla řeč, připomínali všichni Italové umaštěné flašinetáře, Rusové byli mystičtí snílkové, Řekové měli olivovou pleť a nedalo se jim věřit, Židé byli komickými postavami, které nezřízeně toužily po penězích, Afroameričané byli také komickými postavami a podle potřeb zápletky byli buď zbabělí nebo vražedně nebezpeční. Číňané byli prohnaní a krutí (byla to doba, kdy byl doktor Fu Manchu naprosto přijatelným zloduchem). Všichni kromě severozápadních Evropanů mluvili s různými výraznými přízvuky, jaké ve skutečném životě neslyšíte. (Mimochodem, filmy té doby nebyly o nic lepší a mnohé z nich by osvícené diváky uváděly do obrovských rozpaků, kdyby se na ně dívali dnes.)

A nepozastavoval jsem se nad tím ani já.

Když ale přišel onen čas, kdy jsem já sám začal psát, snažil jsem se vyvarovat stereotypů, ať měla moje tvorba jakkoli pulpový ráz. Alespoň to jsem sám sobě dlužil. Všechny moje postavy však měly jména jako Gregory Powell, Mike Donovan a podobně. Teprve později jsem začal s oblibou užívat etnických jmen.

Pulpová literatura se vyznačovala ještě jedním značně podivným charakteristickým rysem. Přestože ženy byly velice často ohrožovány nejrůznějšími padouchy, podstata příslušné hrozby nebyla nikdy výslovně popsána. Byla to doba silných sexuálních represí a sexuální akty či hrozby mohly být jen maximálně nepřímým způsobem naznačeny v „rodinných magazínech". Nikomu samozřejmě nevadil nepřetržitý proud násilí a sadismu — ten rodině neškodil; sex byl ale tabu.

To ženy redukovalo na drobné trpasličí figurky, které k zápletce nikdy nijak aktivně nepřispěly. Existovaly jen proto, aby mohly být vystavovány různým (nepojmenovaným) nebezpečím, aby mohly upadnout v zajetí, být spoutány a uvězněny - a samozřejmě nedotčené zachráněny.

Ženy figurovaly v této literatuře výhradně proto, aby padouši mohli být ještě padoušštější a hrdinové ještě hrdinštější. I při své záchraně hrály čistě pasivní úlohu, omezovaly se většinou na to, že vyděšeně ječely. Nevzpomínám si (i když určitě nějaké vzácné výjimky musely existovat), že by se nějaká žena pokusila zapojit do boje a pomoci hrdinovi, že by nějaká žena popadla klacek či kámen a pokusila se padouchovi rozbít hlavu. Ne, ženy byly jako poklidně se pasoucí laně, čekající na výsledek zápasu mezi jeleními samci, aby věděly, ke kterému harému budou propříště patřit.

Za těchto okolností se každého opravdového chlapa (jako třeba mě), který četl pulpovou literaturu, zmocňovala obrovská netrpělivost, když se na scéně objevily ženy. Protože jsem předem věděl, že budou jen na obtíž, chtěl jsem se jich zbavit. Vzpomínám si, že jsem do magazínu psal dopisy, v nichž jsem si stěžoval na ženské postavy - na samotnou jejich existenci.

To byl jeden z důvodů (i když ne jediný), proč jsem ve své vlastní rané tvorbě ženy zanedbával. Většinou jsem je v ději zcela vynechával. Byl to samozřejmě nedostatek a další příznak mých pulpových začátků.

14
Science fiction

Jednou z oblastí pulpové literatury byla „science fiction" - byla to oblast nejmenší a nejméně uznávaná. Ve světě pulpových magazínů se zrodila v podobě magazínu Amazing Stories, jehož první číslo vyšlo v dubnu roku 1926. Jeho vydavatel a tudíž i zakladatel časopisecké science fiction Hugo Gernsback říkal této literatuře „scienti-fiction", což je nesmírně ošklivé slovo, vzniklé spojením různých pojmů.

Roku 1929 byl přinucen z funkce vydavatele odejít, pokračoval však ve své činnosti dál a v létě téhož roku založil dva konkurenční magazíny Science Wonder Stories a Air Wonder Stories, které se brzy spojily pod názvem Wonder Stories. V souvislosti s těmito magazíny použil poprvé termínu „science fiction.“

To, že v názvu nového magazínu figurovalo slovo „science" neboli „věda", pro mne bylo požehnáním z nebes. Podařilo se mi otce obalamutit, takže se domníval, že magazín s názvem Science Wonder Stories pojednává čistě o vědě. Magazíny science fiction byly tudíž prvními magazíny pulpové literatury, které jsem měl povoleno číst. To byl možná částečně důvod, proč jsem si vybral právě science fiction jako svůj žánr, když přišel čas, abych se sám stal spisovatelem.

Dalším důvodem byla skutečnost, že science fiction dokázala víc zaujmout představivost mladé mysli. Byla to science fiction, která mě seznámila s existencí vesmíru a zejména sluneční soustavy a jejích planet. Přestože jsem už na jejich existenci narazil při čtení odborné literatury, byla to science fiction, díky níž dramaticky a jednou provždy zakotvily v mé mysli.

Uvedu například třídílný seriál Edmonda Hamiltona nazvaný

The Universe Wreckers (Kosmické záchranné lodi), který vyšel v květnovém, červnovém a červencovém čísle Amazing roku 1930.

V tomto příběhu hrozilo Zemi zničení z rukou mimozemšťanů, pocházejících odněkud zpoza sluneční soustavy, jejich plány však zhatil odvážný kousek hrdinů, kteří se vypravili až k Neptunu, aby zachránili svět. (O co napínavější a dobrodružnější to bylo než polapení nějakého obyčejného zločince!)

Právě z tohoto příběhu jsem se poprvé dozvěděl o existenci Tritonu, většího z obou Neptunových satelitů. Jistou malou úlohu tam sehrála také Alfa Centauri a možná právě tehdy jsem se vůbec poprvé dozvěděl o její existenci a uvědomil jsem si, že je to nejblíže ležící hvězda.

O principu neurčitosti, který je jedním z hlavních základů moderní fyziky, jsem se poprvé dozvěděl, když jsem četl dvoudílný seriál Uncertainty (Nejistota) od Johna W. Campbella, Jr., který vyšel v říjnovém a listopadovém čísle Amazing roku 1936.

Abyste mi správně rozuměli, nechci tvrdit, že science fiction byla ve všech případech dobrým zdrojem opravdových vědeckých poznatků. V dobách mého mládí tomu bylo spíš naopak. V těchto začátcích science fiction psali mnozí její autoři pro pulpové magazíny a zkoušeli štěstí nejen v tomto žánru, ale i v mnoha jiných, přičemž měli jen naprosto minimální vědecké znalosti. A byli mezi nimi i nadšení teenageři, jejichž znalost vědeckých faktů byla téměř ubohá.

Přesto se však mezi tou spoustou nesmyslů občas nevyhnutelně vyskytly i perly a na bystrém čtenáři pak bylo, aby je našel. Tak například počínaje zářijovým číslem Amazing v roce 1932 vycházela v tomto magazínu série příběhů autora jménem J. W. Skidmore o dvou subjektech, kterým říkal „Posi“ a „Nega“, což samozřejmě znamenalo „pozitivní" a „negativní", a mám takový dojem, že to byl právě tento příběh z roku 1932, který mi poprvé vtloukl do hlavy představu o protonech a elektronech.

Jaké štěstí jsem tudíž měl, že byl otec majitelem cukrářství a ne nějakého jiného krámku. Jenže za to vlastně nelze připisovat zásluhy štěstí. Bylo to naprosto nevyhnutelné. Protože otec byl přistěhovalec bez jakékoli kvalifikace kromě schopnosti vést účetnictví, neměl vlastně na vybranou. Neměl potřebnou odbornou kvalifikaci na to, aby mohl být řezníkem nebo pekařem, a možná by ani nebyl býval schopen zvládnout obchod s potravinami. Cukrářství, ve kterém se prodávalo pouze balené zboží (s výjimkou přípravy limonádových směsí, jejíž zvládnutí bylo velice jednoduché), bylo nejmíň specializovaným obchodem a vyžadovalo nejmenší znalosti. Stačilo jen to nejzákladnější.

Jedním z problémů mého čtení magazínů vypůjčených z prodejních stojanů byla mimochodem skutečnost, že jsem je musel přečíst rychle, abych minimalizoval pravděpodobnost, že si příslušný magazín bude přát někdo ze zákazníků. Pokud přišel zákazník a přál si magazín s Dokem Savagem, právě když jsem četl jediný výtisk, vytrhl mi ho otec z ruky rychleji než útočící kobra. Poptávka po science fiction naštěstí nebyla velká. Nevzpomínám si na jediný případ, kdy bych se nějakého výtisku musel vzdát dřív, než jsem ho dočetl. Pokud jsme od nějakého magazínu dostali několik výtisků, jak tomu skutečně bývalo, nehrozilo mi samozřejmě prakticky žádné nebezpečí.

Často se stávalo, že jeden nebo víc z těch magazínů, které patřily k mým oblíbeným, zůstalo před vydáním nového čísla neprodáno. Možná byste mysleli, že v tom případě jsem si mohl takový výtisk nechat natrvalo, jenže když vyšlo nové číslo nějakého magazínu, všechna zbývající neprodaná stará čísla bylo možno vrátit za velkoobchodní cenu; a otec je skutečně vracel. Ani jednou jsem si nesměl žádný magazín nechat - věděl jsem ale, že naše existence balancuje na ostří nože, a nestěžoval jsem si.

Konec konců jsem dostával zdarma jiné věci. Čas od času jsem si mohl dopřát čokoládovou limonádu, i když jsem o ni vždycky musel poprosit. Nevzdělanci tomuto nápoji říkají „vaječný krém", přestože v něm nejsou vejce ani mléko. Je to jen hustý čokoládový sirup a sodová voda. A nepokoušejte se dnes sehnat jeho ekvivalent. Nevím, jakého syntetického svinstva se v dnešní době používá při přípravě sirupu, každopádně ale naprosto postrádá tu sladkou, hustě čokoládovou chuť nápoje z otcova cukrářství. A matka mi často připravovala maltózové mléko s čokoládou, protože byla přesvědčena, že pro dospívajícího chlapce je to vhodný nápoj. A pro tohoto dospívajícího chlapce to skutečně vhodný nápoj byl. Bylo to mléko, maltóza a pořádná porce toho báječného čokoládového sirupu, to všechno našlehané do pěny, kterou jste naplnili půldruhé velké sklenice a po které vám na horním rtu zůstal knírek, který jste jen neochotně otírali.

To ale odbočuji od tématu...

Možná by vás zajímalo, jak se čtení vší téhle pulpové literatury projevilo na mně a na mém intelektuálním vývoji. Otec jí říkal „brak“, a i když to jen hrozně nerad přiznávám, v devětadevadesáti procentech měl pravdu. Mám ovšem následující názor.

Ať byla pulpová literatura jakkoli braková, musela se číst. Mladí lidé, dychtící po lacině sentimentálních a neohrabaně sepsaných příbězích plných nejrůznějších klišé, museli číst jednotlivá slova i celé věty, aby svou touhu uspokojili. Každého, kdo je četl, vyškolily v gramotnosti a alespoň malé procento těchto lidí snad své gramotnosti využilo i k něčemu lepšímu.

A teď se zamyslete nad tím, jak se situace vyvíjela později. Koncem třicátých let začaly trh zaplavovat komiksy a pozice pulpových magazínů pod náporem konkurence slábla. Druhá světová válka přinesla nedostatek papíru a pozice pulpových magazínů tak zeslábla ještě víc. S příchodem televize odumřelo i to, co z nich ještě zbývalo (kupodivu s jedinou výjimkou science fiction).

Obecně řečeno směřoval trend uplynulých přibližně padesáti let od psaného slova k obrázkům. Komiksové magazíny pozdvihly procento pouhého prohlížení a snížily procento čtení. Televizor tento trend dovedl až do samotného extrému. Dokonce i křídové magazíny se ocitly v situaci, kdy odumíraly v důsledku konkurence nejprve obrázkových magazínů čtyřicátých let a později erotických magazínů, které je následovaly.

Krátce řečeno, éra pulpových magazínů byla poslední érou, v níž byli mladí lidé nuceni ke gramotnosti, chtěli-li se dostat ke své primitivní zábavě. Tato éra už patří minulosti a dnešní mládež vysedává se skelným pohledem upřeným na televizní obrazovku. Výsledek je zřejmý. Z opravdové gramotnosti se stává jakési tajemné umění a celý národ nepřetržitě „hloupne".

Puká mi nad tím srdce a na dobu pulpových magazínů vzpomínám s lítostivým povzdechem, který není adresován jen mně samotnému, ale celé společnosti.

15
Literární začátky

S psaním jsem začal roku 1931 ve věku jedenácti let. Nepokoušel jsem se psát science fiction, ale pustil jsem se do něčeho mnohem primitivnějšího.

Období pulpové literatury předcházela éra „šestákových románů". Já sám jsem zažil úplný konec této éry. Když otec koupil první ze svých cukrářských obchodů, nabízel v něm na prodej několik starých, zaprášených a zažloutlých brožovaných knih, v nichž vystupovali Nick Carter, Frank Merriwell a Dick Merriwell.

O každé z těchto literárních postav byly sepsány celé tucty knih a domnívám se, že podobně tomu bylo i s dalšími. Nick Carter byl detektiv, který proslul jako mistr převleků. Frank a Dick Merriwellovi byli typičtí američtí zlatí chlapci, kteří věčně za obtížných podmínek vyhrávali baseballové zápasy pro starou dobrou Yaleovu univerzitu. Nikdy jsem žádnou z těchto knih nečetl. Otec byl neoblomně proti, a když konečně ustoupil a dovolil mi číst brakovou literaturu, byly už šestákové romány pryč.

„Knižní seriály" byly vázané knihy, pojednávající o nějaké ústřední postavě, jejíž osudy byly tématem neustále chrlených nových svazků. Některé z těchto seriálů byly určeny těm nejmenším dětem, jako například ty, v nichž vystupoval Bunny Brown a jeho sestra Sue (jednu nebo dvě z těchto knih jsem ve velice raném věku četl i já), nebo knihy určené dětem jen o málo starším, jejichž hrdiny byla Bobbseyovic dvojčata, Darewellská parta, Roy Blakely, Poppy Ott a další. (Podobné knihy vycházely ještě celá desetiletí, konkrétně Hardyovi hoši a Nancy Drewová.)

Hrdiny nejoblíbenějšího z knižních seriálů mých mladých let byli Roverovi hoši. V jedné z těchto knih, která se jmenovala The Rover Boys on the Great Lakes (Roverovi hoši na Velkých jezerech), vystupovala jistá mladá dívka jménem Dora, která byla tak primitivní ukázkou „milostného objektu", že jsem si to vůbec neuvědomoval. Měla přívětivou, avšak slabou matku, která byla neustále obětí úlisného podvodníka pana Crabtreeho. Vystupoval tu také párek ještě zkaženějších padouchů, otec a syn (i když otec se nakonec napravil).

Když jsem já sám začal psát, byl výsledek přesným - ba dokonce otrockým - napodobením této knihy. Svému dílu jsem dal název The Greenville Chums in College (Greenvillská parta na vysoké škole).

Tady se naskýtá otázka: Proč jsem začal psát?

Mnohokrát už jsem psal o svých literárních začátcích a obvykle na tuto otázku odpovídám tak, že mi bylo líto, že nemám žádnou četbu, která by byla trvale moje, jen knihy, které jsem musel vracet do knihovny, a magazíny, které jsem musel vracet na prodejní stojany. Napadlo mě, že bych si mohl některou z knih opsat a kopii si nechat. Vybral jsem si k tomuto účelu knihu o řecké mytologii a během pěti minut jsem si uvědomil, že je to metoda nepraktická. A pak jsem konečně dostal další nápad, že si své knihy napíšu sám a udělám si z nich stálou knihovnu.

Nepochybně to byl jeden z motivů mého počínání, určitě to ale nebyl motiv jediný. Musel jsem v sobě prostě mít neodolatelné nutkání vymýšlet si příběhy.

A proč ne? Existuje nepochybně mnoho lidí, kteří pociťují nutkání vymyslet si nějaký příběh. Určitě je to touha, společná celému lidstvu a pramenící z agilní mysli, tajemného okolního světa a pocitu rivality, vypráví-li nějaký příběh někdo jiný. Není snad vyprávění různých příběhů oblíbenou zábavou u táborového ohně? Nejsou mnohé společenské události zasvěceny reminiscencím a nevypráví na nich každý rád o něčem, co se skutečně stalo? A nejsou snad tyto příběhy nevyhnutelně přikrašlovány a vylepšovány natolik, že se jejich podobnost s realitou vytrácí?

Snadno si dokážeme představit, jak lidé dávných věků sedí kolem táborových ohňů, vyprávějí si o svých hrdinských loveckých skutcích a absurdně přitom přehánějí, nikdo však o jejich slovech nahlas nepochybuje, protože všichni ostatní přítomní mají v úmyslu vykládat podobné lži. Zvlášť dobrá historka se pak vyprávěla znovu a znovu a připisovala se někomu z předků nebo nějakému legendárnímu lovci.

A bylo zcela nevyhnutelné, že někteří lidé uměli tyto příběhy vykládat zvlášť poutavě, takže ve chvílích odpočinku byli vítanými společníky. Možná byli dokonce odměňováni kusem vybraného masa, pokud byla jejich historka doopravdy zajímavá.

To je přirozeně vedlo k tomu, že si vymýšleli ještě složitější, lepší a napínavější příběhy.

Nechápu, jak o tom někdo může vůbec pochybovat. Nutkání vyprávět je většině lidí vrozeno, a pokud se snoubí s dostatečným nadáním a s dostatečnou energií, nelze je potlačit. Tak tomu bylo v mém případě.

Prostě jsem musel psát.

Greenvillskou partu na vysoké škole jsem samozřejmě nikdy nedopsal. Napsal jsem osm kapitol a došel mi dech. Pak jsem se pokoušel napsat něco jiného, a když mi i tentokrát došel dech, pustil jsem se zase do něčeho jiného - a tak to šlo stále dál po dobu sedmi let.

Psaní bylo vzrušující, protože jsem je nikdy neplánoval dopředu. Vymýšlel jsem své příběhy za pochodu, což se nesmírně podobalo čtení nějaké knihy, jejímž autorem jsem nebyl. Co se s postavami příběhu stane příště? Jak se asi dostanou z toho maléru, ve kterém se právě ocitli? Tenhle pocit vzrušení byl jediným důvodem, proč jsem v tomto raném věku psal. Ani v nejdivočejších snech mě nikdy nenapadlo, že by něco z toho, co píšu, mohlo být publikováno. Ctižádost motivem mého psaní nebyla.

A musím říci, že svá beletristická díla dodnes píšu stejným způsobem - vymýšlím je za pochodu - ovšem s jedním nesmírně důležitým zdokonalením. Zjistil jsem, že nemá smysl vymýšlet si zápletku za pochodu, nemá-li váš příběh jasně stanovené rozuzlení. Právě proto, že moje první díla takové rozuzlení neměla, jsem je nebyl schopen dokončit.

Postupuji dnes tím způsobem, že si vymyslím nějaký problém a spolu s ním i jeho řešení. Pak začnu psát a děj si vymýšlím za pochodu, takže nepřijdu o nic z onoho vzrušení, pramenícího ze zjištění, co se stane s postavami příběhu a jak se dostanou ze svých malérů, neustále však směřuji k předem stanovenému rozuzlení, takže cestou nezabloudím.

To je věc, na kterou vždy kladu důraz, když mě požádá o radu nějaký začátečník. Musíte mít konec, říkám jim, jinak se totiž může stát, že se řeka vašeho příběhu rozplyne v pouštním písku a nikdy nedospěje do moře.

16
Ponížení

Vysvětlil jsem už, že jsem odjakživa - dokonce i v dětském věku - sám sebe považoval za pozoruhodného chlapíka, a v tomto přesvědčení mě nikdy nic ani v nejmenším nezviklalo. Musím snad říkat, že tento můj názor ani zdaleka nesdíleli všichni ostatní?

Nemám teď na mysli lidi, kteří si byli vědomi existence mých nedostatků - mé upovídanosti, mého sklonu za všech okolností prosazovat vlastní názor, mého egocentrismu, mého malého společenského taktu. Těchto nedostatků jsem si byl vědom i já sám a vědomě jsem se snažil (byť jen s nepatrným úspěchem) o jejich nápravu. Mám na mysli lidi, kteří mě nepovažovali za nijak intelektuálně pozoruhodného či neobvykle (pokud vůbec) nadaného.

Prvními šesti lety školní docházky jsem proplul neobyčejně snadno, posilován uklidňujícím vědomím, že nikdo ze tříd, do kterých jsem chodil, mi nesahá ani po kotníky. S tím však byl konec, když jsem roku 1932 začal chodit na střední školu a nastoupil jsem do desáté třídy.

Problém byl částečně v tom, že jsem nechodil na školu, která nám byla nejblíž, totiž na střední školu Thomase Jeffersona. Chtěl jsem na Chlapeckou střední školu, která od nás byla poměrně daleko, i když i ta byla samozřejmě v Brooklynu, kde jsem strávil celé své mládí. Chlapecká střední škola byla v té době elitní školou a otec i já jsme se domnívali, že po jejím absolvování se snáze dostanu na nějakou dobrou vysokou školu.

To ovšem znamenalo, že na Chlapecké střední škole se soustředily „nejlepší děti" z celého Brooklynu, a některé z nich byly chytřejší než já, alespoň pokud šlo o umění získávat dobré známky. Začal jsem to tušit v okamžiku, kdy jsem se pokusil vstoupit do matematického kroužku (Chlapecká střední škola s železnou pravidelností vítězila ve všech matematických soutěžích) veden přesvědčením, že jsem úžasné matematické eso. Velice brzy jsem zjistil, že ostatní studenti ovládají matematiku, o jaké jsem v životě neslyšel, a zmaten tímto zjištěním jsem tam přestal chodit.

Po nějaké době jsem také zjistil, že celá řada studentů dostává z toho či onoho konkrétního předmětu lepší známku než já. To mě nijak nevyvádělo z míry. Vzpomínám si, že na nižší střední škole získal jeden chlapec cenu za biologii, matematika mu ale vůbec nešla, a jiný zase získal cenu za matematiku, přičemž v biologii na tom byl bídně — zatímco já jsem byl nominován v obou předmětech.

Bohužel jsem však také zjistil, že někteří studenti dosahují v celkovém konečném hodnocení lepšího průměrného prospěchu než já. Jejich průměrný prospěch byl nejen vyšší, ale udržoval se na vyšší úrovni trvale. Uvedené průměry se vyvěšovaly na nástěnku a já jsem ke své rozmrzelosti vídal své jméno někde dole na desátém nebo dvanáctém místě. (Nebyla to sice žádná hanba, nebyl jsem už ale „ten nejchytřejší ze všech".)

Tato skutečnost na mne tak hluboce zapůsobila, že si ještě dnes, po více než půlstoletí, pamatuji jména tří z oněch studentů, kteří měli lepší prospěch než já. V případě někoho, kdo je natolik zahleděn sám do sebe, že považuje za zbytečné pamatovat si jména druhých, je to skutečně pozoruhodné. Tihle studenti mi evidentně pořádně pili krev.

Žádná z těchto skutečností neotřásla mou vírou ve vlastní výjimečnost, v duchu jsem se ale tímto problémem zaobíral a hledal vysvětlení. Vždycky se snažím přijít problémům na kloub sám a v tomhle případě jsem ani neměl na vybranou. Nemohl jsem přece jít za někým, rozhodně ne za žádným z učitelů a zeptat se: „Proč tihle studenti dostávají lepší známky než já?“

Jediná odpověď na tuto otázku by byla zněla: „Protože jsou chytřejší než ty, Asimove, ty mizero ošklivá, a já z toho mám radost. " To nebyla odpověď, na jakou jsem byl zvědavý a jaké se mi chtělo věřit.

Zdůvodňoval jsem si to naopak tím, že tyhle neobyčejné děti pocházejí z usedlých a zámožných rodin, že byly od malička vychovávány v intelektuální atmosféře, že mají spoustu času na studium a určitým způsobem že doopravdy jsou inteligentní.

Pokud šlo o mne, stále ještě jsem musel pracovat v cukrářství, což znamenalo, že můj volný čas na studium byl omezený. Kromě toho jsem se nijak doopravdy nesnažil čas na studium si najít. Tvrdohlavě jsem se držel přesvědčení, že se prostě učit nepotřebuji. Přečetl jsem si učebnice, vyslechl jsem si učitele a tím to končilo.

Jenže přání bývá otcem myšlenky; kdybych byl doopravdy chtěl s ostatními soutěžit, kdybych byl doopravdy pociťoval potřebu dostávat lepší známky, byl bych šprtal jako ďábel - to jsem ale odmítal. Dospěl jsem k názoru, že šprtat nemusím, protože si žádným rekordním prospěchem nemusím dokazovat, že jsem výjimečný. Na uspokojení pramenící z toho, že jsem, jaký jsem, to nemělo žádný vliv. Konec konců jsem nebyl jen student; byl jsem také spisovatel.

Jenže i v tomto směru mi bylo souzeno dočkat se na střední škole ponížení. Byla to dokonce ta nejtěžší rána, jakou kdy moje sebevědomí inkasovalo. Roku 1934 se jeden z učitelů angličtiny jménem Max Newfield, který byl z profesorského sboru vybrán jako poradce pololetně vydávaného školního literárního magazínu, rozhodl otevřít speciální kurz literární tvorby, protože doufal, že tak pro magazín získá víc materiálu. Rychle jsem se přihlásil. Bylo mi teprve čtrnáct a všem ostatním bylo šestnáct nebo sedmnáct, jenže já byl spisovatel.

To byl obrovský omyl. Dostali jsme všichni za úkol napsat nějaký esej a ten můj byl absolutně a nenapravitelně mizerný. Když Newfield požádal o dobrovolníky, kteří by svůj esej přečetli nahlas, honem honem jsem se přihlásil. Dočetl jsem jen asi do čtvrtiny, když mě Newfield zarazil a vyjádřil se o mém písemném projevu jediným urážlivým a obscénním slovem. (Ještě nikdy předtím jsem neslyšel učitele vyslovit „sprosté slovo" a byl jsem šokován.) Třída ovšem šokována nebyla. Všichni se mi nesmírně bouřlivě chechtali a já jsem se posadil s pocitem trpké hanby a ponížení.

Do kurzsu jsem však chodit nepřestal. Bylo mi jasné, jaké jsem se dopustil chyby. Pokoušel jsem se psát „literárně" a neuměl jsem to. Umínil jsem si, že téhle chyby se už v životě nedopustím. (A své předsevzetí jsem také splnil. Dopustil jsem se snad jiných chyb, téhle ale ne.) Byl jsem odhodlán se zlepšit.

Nakonec jsme dostali za úkol napsat něco speciálně pro semestrální literární magazín a já jsem to se zaťatými zuby zkusil znovu. Napsal jsem esej s titulem „Bratříčci" o tom, jak do naší domácnosti před pěti lety přišlo čerstvé novorozeně. Snažil jsem se pojednat o tom humorně. Newfield můj esej skutečně akceptoval a následně i otiskl; byl to první ze všech mých opravdových literárních produktů, který kdy vyšel tiskem.

Pokoušel jsem se Newfieldovi poděkovat, protože jsem doufal, že mi řekne, jak velice jsem se zlepšil, nic takového mi ale neřekl. Došlo totiž k tomu, že v této době vrcholící velké hospodářské krize všichni studenti celého kurzu, kteří jí byli krutě poznamenáni, sepsali tragické příběhy v Dostojevského stylu. Jedině já, zachráněn naším cukrářstvím, jsem napsal něco v optimistickém tónu. Newfield potřeboval něco optimistického a můj esej byl jediný. Měl v sobě tolik nedostatku taktu a zbytečné krutosti, že mi řekl, že to byl jediný důvod, proč ho otiskl. Doplnil dokonce do semestrálního magazínu redakční poznámku, v níž se za jeho zařazení prakticky omlouval.

Jak jsem to vůbec mohl přežít?

Musím vám prozradit, že jsem byl otřesen až do morku kostí, a nevzpomínám si už, jakých argumentů jsem použil, abych přesvědčil sám sebe, že jsem doopravdy dobrý spisovatel a že budu mít úspěch. Nejspíš jsem se prostě tvrdohlavě držel svého vlastního dobrého mínění o sobě samotném a spásu jsem našel v tom, že jsem nenáviděl Newfielda. (Je jen velice málo lidí, které jsem kdy doopravdy nenáviděl, on k nim ale patří.)

Všichni lidé, kteří „se vypracují", v sobě určitě nosí nějaký pocit typu jen kdyby se o tomhle ten a ten dozvěděl, litoval by, že o mně říkal to a to". Nebo „litovala by, že mě pustila k vodě". Může vás znát a pochlebovat vám celý svět, ale někdo z minulosti, kdo už je navěky mimo váš dosah a kdo se o tom už nikdy nedozví, to všechno kazí. Zůstává kaňkou, temnou skvrnou, bolestí, která nikdy neodezní.

V mém případě je tím někým Newfield. Předpokládám, že zemřel dřív, než se ze mne stal skutečně slavný spisovatel, takže se nikdy nedozvěděl, co vlastně provedl. Čas od času se mě ovšem zmocňuje lítost, že nemám stroj času, nemohu se vrátit do roku 1934 s několika svými knihami a s některými články, které o mně byly napsány, a říci mu: „Co tomu říkáš, ty špinavá kryso? Nevěděla, koho v tom svém kurzu máš. Kdyby ses ke mně byl choval objektivně, mohl jsem tě uvádět jako člověka, který mě objevil, a nemusel bych o tobě mluvit jako o špinavé kryse.“

Tohle už více než padesátileté utrpení, které musím snášet, ve mně zanechává natolik nezahojenou ránu, že jsem před nedávnem dokonce napsal povídku s názvem „Time Traveler" („Cestovatel časem"), v níž se jistý člověk, který trpěl přesně jako já, doopravdy časem vrátil. Protože jsem ale spisovatel, byl jsem bohužel nucen dát té povídce dramatické a vhodné zakončení a ne takové, které by mě skutečně uspokojovalo. (Ne, neprozradím vám, jak to dopadlo.)

Jedinou satisfakci čerpám z následujícího faktu: Určitě se ještě dochovalo několik výtisků toho semestrálního literárního magazínu, ve kterém „Bratříčci" vyšli. Já sám například jeden výtisk mám. Ujišťuji vás, že kromě mne není v obsahu ani jedno opravdu slavné jméno. Vyšlo v něm několik básní Alfreda A. Ducketta, mladého talentovaného Afroameričana, který byl v pozdějších letech poměrně plodným autorem, ale naprosto přesvědčivě lze tvrdit, že jediné skutečně známé jméno je moje vlastní. Někteří sběratelé, kdyby tento magazín viděli, by za něj byli pravděpodobně ochotni zaplatit slušnou částku už jen proto, že obsahuje mou první tiskem vydanou práci, právě tu, za kterou se Newfield omlouval.

Když vyšla absolventská ročenka, byla v ní uvedena jména studenta s nejlepším celkovým prospěchem, nejlepšího spisovatele, nejlepšího toho a nejlepšího onoho. Není snad ani třeba zdůrazňovat, že jsem nebyl uveden jako nejlepší v žádném předmětu, a není také třeba zdůrazňovat, že nikdo z těch, kdo byli v tom či onom nejlepší, se (alespoň pokud je mi známo) později nijak neproslavili. V celé ročence o mně byla jediná zmínka přímo pod mou fotografií. Stálo tam: „Když pohlédne na hodiny, ty se nejen zastaví, ale rozejdou se pozpátku. " Studentský humor.

Ne, moje středoškolské studium skutečně nebylo úspěšné v žádném běžně užívaném smyslu tohoto slova, přestože můj celkový závěrečný prospěch byl vysoce nadprůměrný. A to navzdory skutečnosti, že jsem ke svému značnému zděšení zjistil, že existují předměty, s nimiž si vůbec nevím rady.

Byl jsem zvyklý na to, že jsem stejně snadno zvládal všechny školní předměty od mluvnice po vyšší algebru, od němčiny po dějepis. Na Chlapecké střední škole jsem však měl jeden semestr ekonomie a ke svému naprostému ohromení jsem zjistil, že jí vůbec nerozumím. Když jsem poslouchal učitele, nebylo mi to nic platné, a když jsem se snažil nastudovat ji z učebnice, nebylo mi to také nic platné. Poprvé v životě jsem narazil na mentální bariéru - na předmět, který mi prostě nelezl do hlavy.

Tohle všechno jsem musel nějak přežít. Musel jsem se smířit se svým ponížením v kurzu literární tvorby, se skutečností, že nejsem ani v prvním půltuctu nejlepších studentů, s tím, že ročenka se o mně ani slovem nezmiňovala, a s tím, že existují předměty, které mi nic neříkají.

Podařilo se mi to. Nevzpomínám si alespoň, že by mě to všechno nějak deprimovalo. Stále ještě jsem byl výjimečný člověk a měl jsem v úmyslu to celému světu dokázat. Střední školu jsem dokončil roku 1935, ve věku pouhých patnácti let.

17
Neúspěch

Měl jsem v úmyslu jít studovat na Kolumbijskou vysokou školu, která byla elitní přípravkou Kolumbijské univerzity. Její školné si otec vlastně ani nemohl dovolit, prohlásil ale, že s tím si budeme lámat hlavu až pak. Nejdřív jsem se na ni musel dostat. Šel jsem k přijímacímu pohovoru k příslušnému funkcionáři Kolumbijské univerzity, na jejíž akademickou půdu jsem prvně vkročil desátého dubna 1935.

Funkcionář, který se mnou pohovor prováděl, se rozhodl mě nepřijmout. Vím, proč se tak rozhodl. Kvóta pro přijímání židů na Kolumbijskou vysokou školu už byla pro ten školní rok vyčerpána. Byla to moje první vážná zkušenost s tím, jak může antisemitismus člověku zkomplikovat život. Choval se ale vlídně a zdůvodnil svoje odmítnutí faktem, že jsem ještě nedosáhl předepsaného věku. Minimální požadovaný věk pro přijetí do prvního ročníku Kolumbijské vysoké školy byl šestnáct let. Navrhl mi, abych nastoupil na Sethovu přípravnou vysokou školu, což byla další z přípravek univerzity. (Všiml jsem si, že ta také požadovala minimální věk šestnácti let, ale u neelitní školy na tom zřejmě nezáleželo.) Byla v Brooklynu, mohla mi dát dva roky vysokoškolského vzdělání, po nichž bych pak závěrečné dva roky absolvoval spolu se studenty Kolumbijské vysoké školy.

Souhlasil jsem. Nic jiného mi ostatně nezbývalo.

Nesouhlasil s tím ale můj otec. Ten byl ochoten podstoupit značné oběti, dokonce se třeba i zadlužit, aby mě mohl poslat na Kolumbijskou vysokou školu, ne ale na Sethovu přípravku. Překousl jsem tedy své zklamání a začal jsem chodit na Městskou vysokou školu, na kterou jsem si také podal přihlášku a která mě přijala. Neúčtovala si školné, byla to ale jakási škola pro ghetto, silně židovská, a její absolventi měli jen malou naději, že najdou nějaké dobré místo.

Strávil jsem tam tři dny plné utrpení a jediné, na co si vzpomínám, byla vstupní lékařská prohlídka. Všichni ostatní dostali na svou kartu razítko WD, moje však byla orazítkována písmeny PD. Zeptal jsem se, co to znamená. Vysvětlili mi, že WD je zkratka pro „well developed" neboli "v dobré tělesné kondici". PD byla zkratka pro „poorly developed" neboli „ve špatné tělesné kondici". Nikdo nepřihlížel ke skutečnosti, že jsem byl až o tři roky mladší než všichni ostatní, kteří prohlídkou prošli. Cítil jsem se hluboce uražen.

Pak ale přišel dopis ze Sethovy přípravky. Ptali se, co se mnou je. Otec, který dopis otevřel, jim zatelefonoval a vysvětloval, že si nemohu dovolit jejich školné. Nabídli mi stodolarové stipendium a tomu otec neodolal. Přešel jsem tedy na Sethovu přípravku. Později jsem dostal dopis z Městské vysoké školy. Podívali se na výsledky testu inteligence, který dávali svým studentům, a měli velký zájem o to, abych s nimi promluvil o svých vysokoškolských plánech. Dost odměřeně jsem jim odepsal, že už je pozdě, protože chodím na Kolumbijskou vysokou školu. (Tak „špatná tělesná kondice", ano?)

(Tato příhoda mimochodem vedla k vážné výměně názorů mezi mnou a otcem. Když v Rusku přišel nějaký dopis, byla to tak mimořádná událost, že ho otevřel kterýkoli člen rodiny, jemuž se dostal do ruky jako prvnímu. Poměrně rozhořčeně jsem otci vysvětloval, že ve Spojených státech si takhle lidé nepočínají. Dopis, adresovaný mně, jsem směl otevřít jen já. Otce tenhle podivný exkluzivismus zarážel, od té doby však na mou poštu nikdo nesahal.)

Ukázalo se, že Sethova přípravka je také škola pro příslušníky ghetta, asi z poloviny židovská a z druhé poloviny italoamerická. Byla evidentně určena pro přebytek slibných studentů, kteří už se nevešli do kvót Kolumbijské vysoké školy.

Sethova přípravka nebyla škola úspěšná. Když jsem na ní ukončil první ročník, byla zrušena a my všichni jsme byli hromadně převedeni do kampusu na Momingside Heights. Celý zbytek své vysokoškolské kariéry jsem absolvoval se studenty Kolumbijské vysoké školy, chodil jsem na jejich přednášky, skládal jsem stejné zkoušky jako oni a byl jsem hodnocen podle jejich měřítek.

Udělalo to snad ze mne posluchače jejich ročníku? Vůbec ne. Byl jsem veden jako student univerzitní přípravky. Když přišel čas promoce, byl všem studentům Kolumbijské vysoké školy udělen titul bakaláře svobodných umění, což je titul džentlmenů. Mne jmenovali bakalářem přírodních věd, což je titul méně prestižní. Myslel jsem si, že je tomu tak proto, že mým hlavním studijním zaměřením byly přírodní vědy, ale nebyla to pravda; jak jsem později zjistil, šlo o výraz mého druhořadého občanského statutu, což bylo dalším zdrojem mého rozhořčení.

A co víc, univerzita nakonec založila fakultu všeobecného vzdělání, která nahradila dřívější nástavbové univerzitní studium. Posluchači této fakulty byli především studenti, kteří navštěvovali večerní kurzy, protože ve dne museli pracovat. Pod tuto hlavičku byla shrnuta celá řada nejrůznějších kategorií včetně studentů univerzitní přípravky. Znamená to, že jsem veden jako student fakulty všeobecného vzdělání, z čehož každý nepříliš pečlivý životopisec usoudí, že jsem studoval večerně. Nebylo tomu tak.

Nakonec samozřejmě došlo k tomu, že na mne byla Kolumbijská univerzita dostatečně hrdá a udělila mi čestný doktorát, nadělala kolem mne spoustu rozruchu a začala mě zvát, abych při té či oné příležitosti přednesl projev. A když mě pozvala samotná Kolumbijská vysoká škola, abych promluvil na její půdě, byl jsem už dost silný v kramflecích a trval jsem na tom, že pozvání přijmu jen v tom případě, budu-li oficiálně zařazen do ročníku 1939. Stalo se a roku 1979 jsem se zúčastnil ročníkového setkání po čtyřiceti letech. Ne snad proto, že bych o to nějak zvlášť stál (obecně vzato na setkání tohoto typu nechodím, protože podle mne nemá smysl takhle se oddávat nostalgickým vzpomínkám), využil jsem však této příležitosti, abych - dá-li se to tak říci - potvrdil svou zásadu. Neznal jsem žádného z ostatních účastníků setkání, a přestože oni o mně všichni slyšeli, nemyslím, že by si mě byl někdo z nich pamatoval jako svého spolužáka.

V mnoha směrech bylo tudíž moje vysokoškolské studium neúspěšné, možná dokonce ještě neúspěšnější než studium středoškolské. Dočkal jsem se také dalšího poklesu svého akademického postavení. Na základní a nižší střední škole jsem byl nejlepším studentem. Na střední škole jsem patřil k těm lepším. Na vysoké škole jsem byl prostě průměrně dobrý student, který ale ničím zvláštním nevynikal.

Největší fiasko však přišlo ke konci mého vysokoškolského studia.

Konec vysoké školy byl totiž doprovázen určitým nebezpečím. Dokud jsem chodil na základní, nižší střední, střední či vysokou školu, byl jsem studentem, který spokojeně bydlel u rodičů, pracoval spolu s nimi a žil navyklým a pravidelným životem. Jak ale pomalu plynula léta, začala se blížit perspektiva promoce a získání bakalářské hodnosti a spolu s tím i nutnost najít si práci. Promovat jsem měl roku 1939. Bylo mi devatenáct let a práce se tehdy stále ještě těžko hledala.

A co bylo ještě horší, některá zaměstnání mi byla za všech okolností odepřena. Neměl jsem sebemenší naději na získání některého z oněch míst, do nichž měli židé automaticky vstup zakázán - samozřejmě to byla ta místa, v nichž se člověk ocitl na žebříčku služebního postupu, vedoucím k těm nejprestižnějším a nejvýnosnějším funkcím. Nebudu to ale svádět jen na antisemitismus. I kdybych nebyl židovského původu a byl jen prostě sám sebou, nebyl bych měl potřebné předpoklady. Byl jsem vyčouhlý trudovitý mladík, snadno jsem se nechával svést k úšklebku, který mému obličeji myslím dodával výraz hlupáka, a ještě ke všemu jsem byl až neuvěřitelně společensky neotesaný. Nedokázal jsem si představit, že by o mne někdo stál.

Jediným řešením bylo zůstat na škole a pokud možno získat kvalifikaci pro nějakou samostatně výdělečnou činnost. Díky zvláštní shodě okolností jsem už tohoto cíle dosáhl, aniž bych si toho sám byl vědom. V posledních dvou letech studia na vysoké škole jsem prodal první dvě nebo tři svoje povídky a stal jsem se tak profesionálním spisovatelem.

Rozhodně jsem si však ani v nejmenším nepředstavoval, že bych svými povídkami dokázal něco víc, než příležitostně si přivydělat pár dolarů na přilepšenou. Myšlenka na profesionální spisovatelskou dráhu, a to ještě ke všemu dráhu slušně vynášející, mohla napadnout jen člověka trpícího megalománií, a tou já jsem přes veškeré své sebevědomí přece jen netrpěl.

Samostatně výdělečné činnosti, které byly otevřené židům a slibovaly dobré společenské postavení a pohodlné živobytí, spadaly do oblasti svobodných povolání: tedy povolání lékaře, dentisty, právníka, účetního a tak podobně. Nejlepší bylo samozřejmě povolání lékaře. V New Yorku byla celá řada židovských lékařů a povolání lékaře bylo pro žida zárukou úspěchu ve společnosti mírně antisemitského charakteru.

Skutečnost byla taková, že můj otec s tím počítal už dávno. Považoval za zcela přirozené, že jakmile ukončím vysokou školu, začnu studovat medicínu a stanu se lékařem. A protože mě nikdy nenapadlo otci v těchto záležitostech odporovat, počítal jsem s tím jako se samozřejmostí i já.

Postupem času však ve mně začaly hlodat určité pochybnosti. Především mi nebylo jasné, kde na to proboha vezmeme peníze. Naprosto jsem si nemohl dovolit platit školné, učebnice a potřebné vybavení. Vysokou školou jsem se prokousal jen čiročirou náhodou za přispění letních příležitostných prací, několika prodaných povídek, několika velice malých stipendií a díky tomu, že rodina dávala na má studia všechny peníze, které se jí podařilo sehnat. Nikdy jsme neměli ani cent nazbyt. Lékařská fakulta by bývala byla mnohem nákladnější; neměl jsem sebemenší šanci, že by se mi to mohlo podařit.

A jako by toho všeho nebylo dost, onemocněl otec roku 1938 angínou pectoris, takže bylo nanejvýš pochybné, jestli bude vůbec schopen nadále pracovat v cukrářství nebo jestli nebudu nucen nastoupit na jeho místo a vzdát se všech nadějí, že ze mne bude něco jiného než hokynář.

Otec, který tou dobou vážil dvě stě dvacet liber, naštěstí okamžitě začal systematicky shazovat, zhubl na sto šedesát liber a tuto váhu si udržel po celý zbytek života. Trvale bral léky a pokračoval ve své práci v cukrářství, mé vyhlídky na studium na lékařské fakultě to však ještě víc oslabilo.

Osobněji se mě dotýkala skutečnost, že bych možná byl nucen odejít z domova. Co kdyby mě přijala nějaká lékařská fakulta v Ohiu nebo v Nevadě?

Skutečností bylo, že jsem celý svůj dosavadní život prožil doma s rodiči a New York City jsem opouštěl jen při mimořádně výjimečných příležitostech, a to na dobu co nejkratší. I v tomto ohledu, stejně jako v případě dlouhé pracovní doby, jsem se proti své situaci mohl vzbouřit, a když se mi konečně naskytla příležitost a nebyl jsem už nucen zůstávat doma, mohl jsem se s maximálním potěšením vydat za poznáváním světa. Můj bratr Stanley reagoval přesně tímto způsobem. On i jeho manželka cestují po celém světě a náramně si to užívají.

Naneštěstí (nebo snad naopak naštěstí - kdo to může v těchhle věcech vědět?) ve mně touha po cestování odumřela; nechtěl jsem z domova odejít. Naopak, představa odchodu z domova mi naháněla obrovský strach. Nemohl jsem spát při pomyšlení, že bych třeba musel odjet do jiného státu, že bych tam byl zcela sám a musel se starat sám o sebe. Nevěděl jsem, jak bych si s tím poradil.

Život šel samozřejmě dál a já jsem nakonec byl nucen z domova odejít, vést samostatnou existenci a vzít na sebe odpovědnost za vlastní manželku a děti. Ať jsem však kdykoli zůstal na jakémkoli místě tak dlouho, že jsem mu začal říkat domov, okamžitě jsem se k němu pevně upnul a nechtělo se mi ho opustit.

Tak to pokračovalo po celý život a můj odpor vůči cestování i moje touha zůstávat doma ve vlastním pohodlném a důvěrně známém prostředí i nadále sílily. V současné době bydlím v Manhattanu a jsem tu už dvacet let. Upřímně se snažím z Manhattanu nikam neodjíždět, není-li to nevyhnutelně nutné. Mám-li být naprosto upřímný, není mi ani nijak zvlášť příjemné, odcházím-li někam ze svého bytu. Závidím literárnímu detektivovi Neru Wolfovi, který doslova nikdy neopouštěl svůj dům na Západní pětatřicáté ulici.

Třetí důvod byl nejprostší ze všech. Čím víc jsem o tom přemýšlel, tím zřetelněji jsem si uvědomoval, že se nechci stát lékařem, a to lékařem žádného druhu. Nesnáším pohled na krev, při zmínce

o tělesných poraněních se mi dělá nanic a popisy všech nemocí mě znervózňují. Bylo mi jasné, že si člověk zvykne. Když jsem na vysoké škole studoval zoologii, zvykl jsem si na pitvy, nestál jsem ale o to, abych ten bolestivý proces musel prodělávat znovu.

Problém studia na lékařské fakultě za mě naštěstí vyřešily samotné lékařské fakulty a jejich rozhodnutí bylo správné. Podal jsem si přihlášku pouze na pět lékařských fakult, které se tehdy nacházely v newyorské metropolitní oblasti (protože jsem byl pevně rozhodnut z domova neodcházet). Dvě z nich, včetně lékařské a chirurgické fakulty Kolumbijské univerzity, mě odmítly hned, pravděpodobně proto, že už měly naplněné své kvóty židů. Ostatní tři mě pozvaly k přijímacímu pohovoru, na kterém jsem jako obvykle zapůsobil nepříznivým dojmem. Rozumějte, nedělal jsem to úmyslně; ze všech sil jsem se snažil být příjemný a roztomilý, prostě to ale ve mně nebylo, alespoň v mém tehdejším věku ne.

Všech pět fakult mou přihlášku zamítlo, ještě když jsem byl ve třetím ročníku vysoké školy, a když jsem to následujícího roku zkoušel znovu, zamítly mě ještě rychleji.

Pro otce to bylo obrovské zklamání. Poprvé se stalo, že se jeho pozoruhodný syn pokoušel o něco, co bylo podle jeho názoru nesmírně důležité, a odešel poražen. Měl mám dojem pocit, že je to do jisté míry moje vina (v tom měl nepochybně pravdu), a vztahy mezi ním a mnou na nějakou dobu ochladly. Pokud šlo o mne, byl jsem trochu uražen ve své pýše; nebyl bych ani normální, kdyby se mě to nebylo dotklo. Mého nejlepšího přítele z vysoké školy, který měl sice horší prospěch, ale mnohem aktivněji se účastnil společenského života, na lékařskou fakultu přijali a já jsem byl na krátkou dobu zachvácen onou bolestivou emocí, kterou jinak prakticky neznám - závistí.

Brzy jsem se však vzpamatoval a následující léta jen potvrdila moje přesvědčení, že bych lékařskou fakultu nikdy nebyl dokázal vystudovat. Byl bych zakusil mnohem větší ponížení, až bych byl musel ze školy odejít, i kdybych měl všechny potřebné peníze, prostě proto, že jsem neměl nezbytné schopnosti ani - což bylo ještě horší pro lékařské povolání vhodnou povahu.

To by teprve byla pro mne rána, z jaké bych se možná vůbec nebyl vzpamatoval. Nikdy si na toto nebezpečné období svého života nevzpomenu, aniž bych pocítil obrovskou vděčnost k předvídavosti a inteligenci všech těch různých lidí, kteří rozhodovali o přijímacích kritériích a kteří mému přijetí na lékařskou fakultu prozřetelně zabránili.

18
Futuriáni

„Fanouškem" science fiction (slovo „fan“ neboli fanoušek je zkrácenou podobou slova „fanatik" - a to myslím naprosto vážně) jsem se stal v polovině třicátých let. Mám tím na mysli, že jsem se neomezoval pouze na čtení science fiction. Snažil jsem se zapojit do její mašinérie. Nejjednodušším způsobem bylo psaní dopisů redakci.

Všechny magazíny science fiction měly korespondenční rubriky a vyzývaly své čtenáře, aby jim psali. Mě teď ze všech nejvíc přitahoval magazín Astounding Stories. Ten se zrodil roku 1930 pod vedením nakladatelství Clayton Publications. Díky krizi byl s celým nakladatelstvím po vydání březnového čísla ročníku 1933 nucen zastavit svou činnost, jeho název však převzalo největší ze všech nakladatelství pulpové literatury, Street & Smith Publications.

Půl roku po své smrti byl tudíž magazín Astounding znovu vzkříšen, když vyšlo říjnové číslo ročníku 1933. Pod vynalézavým vedením svého šéfredaktora F. Orlina Tremaina se brzy stal nejúspěšnějším a zároveň nejlepším ze všech magazínů science fiction. Existuje dodnes, i když se přejmenoval na Analog Science Fact - Science Fiction. V lednu roku 1990 slavil šedesáté výročí svého založení (k mému obrovskému zklamání mi však nemoc nedovolila oslav se zúčastnit).

Svůj první dopis jsem roku 1935 poslal právě do Astounding a hned tento první dopis byl otištěn. Způsobem příznačným pro všechny fanoušky jsem v něm vyjmenovával povídky, které se mi líbily či nelíbily, uváděl jsem důvody a dožadoval jsem se hladkých okrajů místo typických nerovných a drsných okrajů pulpových magazínů, které se třepily a všude po sobě zanechávaly papírová vlákna. (Magazín skutečně nakonec k hladkým okrajům dospěl. A důvodem jejich pozdního zavedení nebyla lhostejnost ke čtenářům. Hladké okraje jsou drahé.)

Roku 1938 už jsem do Astounding posílal dopisy každý měsíc a obvykle jsem se dočkal jejich uveřejnění. Ukázalo se, že to pro mne mělo větší význam, než jsem si mohl představit.

Existovaly i jiné způsoby, jak dávat najevo svoje fandovství. Jednotliví fanoušci se spolu mohli seznamovat (třeba prostřednictvím rubriky Dopisy čtenářů, protože ta uváděla jména i adresy). Pokud bydleli nedaleko sebe, mohli se spolu i scházet, diskutovat o různých povídkách, půjčovat si magazíny a tak dále. Tato forma vzájemných styků pak přerostla ve „fankluby". Roku 1934 jeden z magazínů vynalezl Americkou společnost science fiction a fanouškové, kteří do ní vstoupili, se mohli přátelit na ještě větší vzdálenost.

Protože jsem byl trvale uvázán k našemu cukrářství, nevěděl jsem o fanklubech vůbec nic a nikdy mě ani nenapadlo, že bych mohl vstoupit do Společnosti. Jeden mladík, který se mnou chodil na Chlapeckou střední školu, si však u dopisů v Astounding všiml mého jména a roku 1938 mi poslal lístek s pozváním na schůzku Klubu science fiction v Queensu.

Možnost účastnit se těchto schůzek mě nesmírně vzrušila a okamžitě jsem v tomto směru zahájil jednání s rodiči. Nejprve ze všeho jsem se musel postarat o to, aby mě po dobu schůzky mohli v cukrářství postrádat. Potom jsem je musel přesvědčit, aby mi dali potřebné peníze na tramvaj a několik šestáků navíc pro případ, že bychom si v klubu dali něco k jídlu a že bych i já byl nucen něco si koupit.

Na tomto místě bych možná měl vysvětlit, že jsem nikdy nedostával kapesné žádného druhu. Pracoval jsem v obchodě za stravu, ubytování, ošacení a vzdělání, což podle názoru mých rodičů stačilo, a já sám jsem s nimi souhlasil. O tom, že některé děti dostávají kapesné, jsem věděl z filmů, z komiksových seriálů a z dalších podobných pramenů, vždycky jsem ale měl mlhavý pocit, že jde jen

o romantický odklon od reality.

Pokud jsem potřeboval peníze za nějakým legitimním účelem (na jízdné do školy, na oběd či dokonce na něco tak frivolního, jako bylo kino), nikdy mi samozřejmě nebyly odepřeny, musel jsem o ně ale požádat. Teprve když mi začaly přicházet šeky za mé povídky, mohl jsem si otevřít vlastní bankovní účet, a i to jen pod jasně akceptovanou podmínkou, že peněz z něj budu používat jen na školné a další nevyhnutelné výdaje související se školní docházkou a na nic jiného.

V pozdějším věku jsem přemýšlel o tom, jak zvláštní bylo, že mi otec sice nedával ani cent na útratu, přitom mi však bez váhání umožňoval přístup ke své kontrolní pokladně. Pokladna samozřejmě evidovala všechny tržby, a kdybych z ní byl občas potají vzal nějaký ten čtvrťák, bylo by se na to přišlo, klidně jsem ale mohl prodat nějakou maličkost, jako třeba pár kousků cukroví nebo balíček cigaret, a pak „zapomenout" dát peníze do pokladny a strčit je do vlastní kapsy. Byl jsem ale dobře vychován a nikdy mě nenapadlo nic takového udělat; otce evidentně také nikdy ani nenapadlo, že bych něco takového udělat mohl.

Každopádně jsem dostal povolení zúčastnit se schůzky fanklubu a byly mi za tím účelem přiděleny i nezbytné finanční prostředky, takže osmnáctého září 1938 jsem se poprvé setkal s dalšími fanoušky science fiction: Mezi tím prvním pozváním a druhým lístkem obsahujícím instrukce, jak se dostanu na místo schůzky, došlo v queenském klubu k rozkolu a jedna z malých odštěpných frakcí utvořila novou organizaci. (Později jsem pochopil, že fanoušci science fiction jsou hašteřivé a popudlivé plémě a že jejich kluby se v jednom kuse rozpadají na znepřátelené frakce.)

Můj přítel ze střední školy patřil právě k této malé frakci a já jsem se k ní připojil, aniž bych ve své nevědomosti tušil, že nejedu do klubu v Queensu. Frakce se odštěpila z toho důvodu, že byla tvořena aktivisty zastávajícími názor, že fanoušci science fiction by měli zaujmout aktivnější antifašistický postoj, zatímco hlavní skupina byla přesvědčena, že science fiction je nad politiku povznesena. Kdybych byl o onom rozkolu věděl, byl bych se rezolutně postavil na stranu zmíněné frakce, takže když jsem skončil právě u ní, dostal jsem se vlastně na správné místo.

Nová skupina si dala velice dlouhé a bombastické jméno, všeobecně je ale dodnes známa pod názvem futuriáni a byl to nepochybně ten nejúžasnější fanklub, jaký byl kdy založen. Tvořila ho parta nesmírně inteligentních teenagerů, kteří - pokud mi bylo známo vesměs pocházeli z rozvrácených rodin a měli za sebou dětství plné utrpení nebo přinejmenším nejistoty.

Už zase jsem byl mezi nimi outsider, protože jsem byl z rodiny, která pevně držela pohromadě, a měl jsem šťastné dětství, v  ostatních směrech mi ale všichni učarovali a měl jsem pocit, že jsem našel nový duchovní domov.

Abych vám mohl popsat, jak to změnilo můj život, musím vysvětlit svůj názor na přátelství...

Z knih a z filmů se často dozvídáme o kamarádech z dětství, jejichž přátelství vydrželo po celý život, o někdejších spolužácích, kteří spolu udržují přátelské styky po dlouhá léta, o lidech, kteří spolu sloužili v armádě a kteří neustále chodí na společné flámy, na nichž se ve vzpomínkách znovu oddávají slastem vojenského života, o spolužácích z vysoké školy, kteří si ve jménu své staré dobré boudy po celý život vzájemně pomáhají.

Snad je něco takového možné, já se na to ale odjakživa dívám skepticky. Vždycky se mi zdálo, že lidé, kteří spolu chodí do školy nebo slouží v armádě, žijí ve vztahu vynucené vzájemné důvěrnosti, který si sami nezvolili. Může snad existovat určité přátelství založené na konvencích a vzájemné blízkosti mezi jedinci, kteří v sobě nalezli zalíbení nezávisle na svém okolí nebo kteří se stýkají na stejné společenské úrovni mimo umělé prostředí školy či armády, jinak ale ne.

Pokud jde o mne, ani jedno z mých školních přátelství nepřežilo školu a ani jedno z mých armádních přátelství nepřežilo mou vojenskou službu. Důvodem byla částečně skutečnost, že jsem mimo školu ani mimo armádu neměl žádnou příležitost ke společenskému životu, a částečně moje vlastní zaujatost sebou samým.

To všechno se ale změnilo, když jsem se seznámil s futuriány. Přestože po většinu doby jsme měli jen málo příležitostí ke vzájemnému společenskému styku a přestože jsem s tím či oním z nich často nebyl dlouhou dobu vůbec v kontaktu, navázal jsem s nimi důvěrná přátelství, která v některých případech přetrvala půl století a trvají dodnes.

Proč tomu tak bylo?

Konečně jsem potkal lidi, v nichž hořel stejný oheň jako ve mně, kteří stejně jako já milovali science fiction, kteří stejně jako já chtěli science fiction psát, kteří byli nadáni stejnou nevypočitatelnou a nevyrovnanou vysokou inteligencí jako já. Nebylo třeba, abych existenci spřízněných duší poznával na vědomé úrovni. Okamžitě jsem ji prostě cítil a nemusel jsem si tento pocit nijak rozumově zdůvodňovat. V některých případech, a to jak mezi futuriány i mimo ně, jsem dokonce cítil duševní spřízněnost a věrné přátelství i s lidmi, kteří se mi v podstatě vůbec nelíbili.

Každopádně mám v úmyslu věnovat krátké kapitolky této knihy jednotlivým lidem, kteří výrazně ovlivnili mou životní dráhu nebo jejichž životy se určitým způsobem proplétaly s mým, a k tomu nemohu přistoupit lépe, než když začnu s některými význačnými futuriány.

19
Frederik Pohl

Frederik Pohl se narodil roku 1919 a je o pouhých několik málo týdnů starší než já. Když jsme se v září roku 1938 ve fanklubu futuriánů seznámili, blížily se nám oběma devatenácté narozeniny. Přestože svým biologickým věkem jsme si rovni, byl odjakživa světaznalejší a praktičtější než já. Byl jsem si této skutečnosti vědom a bez jakéhokoli váhání jsem se na něj obracel, když jsem potřeboval poradit.

Fred je vyšší než já a mluví nesmírně tichým hlasem. Má výrazný předkus a ve tváři často mívá šibalský výraz, takže poněkud připomíná králíka, podle mého názoru mu to ale sluší, protože ho mám velice rád. Má světlé vlasy, které už v době, kdy jsem ho poznal, začínaly řídnout.

Fred je velice neobyčejný chlapík. Nevybuchuje čas od času oslnivými záblesky, jako to dělám já a jako to dělali i někteří další futuriáni. Fred místo toho září jasným a stálým světlem. Je jedním z nej inteligentnějších lidí, jaké jsem v životě poznal, a pravidelně píše pro magazíny fandomu i pro odborné magazíny dopisy nebo rubriky, v nichž se vyjadřuje k vědeckým či společenským otázkám. Dychtivě je čtu, protože píše jasně a poutavě, a nikdy za celých padesát let jsem nenašel jediné jeho slovo, se kterým bych nesouhlasil. Při oněch nesmírně vzácných příležitostech, kdy vyjádřil nějaký názor odlišný od toho, s nímž jsem předtím přišel já, jsem si vždy okamžitě uvědomil, že má pravdu a já že se mýlím. Řekl bych, že je to jediný člověk, s jehož názory jsem se nikdy nerozcházel.

Vždycky mi připadal bližší než kdokoli z ostatních futuriánů, přestože jsme se svou osobností i podmínkami svého života tak lišili. Měl pohnuté dětství, i když o něm nikdy nijak blíž nemluvil, a velká hospodářská krize ho přinutila zanechat studia na střední škole. Dávno už se s tím smířil, přistupuje k tomu s humorem a říká o sobě, že je „středoškolský vyklouz". Nenechte se tím ale mýlit. Pokračoval ve svém programu vzdělávání jako samouk s takovým úspěchem, že má o mnohem větší škále různých věcí podstatně hlubší vědomosti než mnozí lidé, kterým se jako mně dostalo intenzivního školního vzdělání.

Žije mnohem aktivnějším společenským životem než já. Je například už popáté ženatý, jeho současné páté manželství s Bette však vypadá pevně a štastně.

V době našeho seznámení ze sebe stejně jako ostatní futuriáni chrlil science fiction závratným tempem, psal sám i ve spolupráci s druhými, pod celou řadou pseudonymů. V tom posledním jsem se k nim nepřipojil, protože jsem vždy trval na tom, že budu sám autorem svých děl a že budu užívat svého vlastního jména. Byl jsem náhodou prvním z futuriánů, jehož povídky se začaly prodávat, ostatní mi však byli těsně v patách.

Svá díla začal podepisovat vlastním jménem roku 1952, když mu společně s dalším futuriánem, Cyrilem Kornbluthem, v magazínu Galaxy vyšel třídílný seriál nazvaný „Gravy planet" („Planeta snadného úspěchu"). V románové podobě vyšel roku 1953 pod názvem Obchodníci s vesmírem (The Space Merchants) a zajistil Fredovi i Cyrilovi slávu. Od té doby patřili oba k nejvýznamnějším autorům science fiction.

Jaké bylo jeho spojení se mnou?

Roku 1939 si přečetl moje odmítnuté a neotištěné povídky, vyjádřil se o nich jako o „nejlepších odmítnutých rukopisech, jaké kdy viděl" (což bylo nesmírně povzbudivé), a dal mi několik dobrých rad, jak bych měl svou literární tvorbu vylepšit. Později roku 1940, stále ještě ve věku pouhých dvaceti let, se stal redaktorem (a to velice dobrým redaktorem) dvou nových magazínů science fiction, Astonishing Stories a Super Science Stories. Pro tyto magazíny koupil několik mých raných povídek. Tím mě udržel nad vodou, dokud jsem se nevypracoval do kategorie Astounding, nejlepšího magazínu žánru. Na dvou povídkách jsme dokonce s Fredem spolupracovali, i když to bohužel nejsou povídky zvlášť povedené.

Když jsem se roku 1942 ocitl ve slepé uličce a nevěděl jsem, jak dál s jednou novelou, kterou jsem právě psal a kterou jsem bezpodmínečně musel asi tak za týden odevzdat, poradil mi, jak se dostat z té zdánlivě bezvýchodné situace, do které jsem se sám vepsal. Pamatuji se, že jsme tehdy stáli na Brooklynském mostě, nevzpomínám si už ale, v čem spočíval můj problém, ani jaké bylo řešení, s nímž přišel on. (O mnoho let později jsem se dozvěděl, že jsme stáli na Brooklynském mostě, protože Fredova první manželka Doris mě považovala za „nechutného chlapa" a odmítala mě vpustit do bytu.

Když jsem se to dočetl ve Fredově autobiografii, úplně mě to vyvedlo z rovnováhy, protože Doris mi byla sympatická a o jejím odporu vůči mně jsem neměl sebemenší ponětí. A nemohl jsem to ani dodatečně napravit, protože zemřela v mladém věku.)

Roku 1950 měl Pohl největší zásluhu na tom, že byl vydán můj první román. Krátce řečeno to byl právě Fred, kdo se s výjimkou Johna Campbella, Jr. (k němuž se brzy vrátím podrobněji) nejvíc zasloužil o mou spisovatelskou dráhu.

20
Cyril M. Kornbluth

Cyril M. Kornbluth byl ze všech futuriánů nejmladší a v jistém směru byl nadán nejpronikavějším nevyzpytatelným intelektem. Narodil se roku 1923, a když jsem se s ním seznámil, bylo mu pouhých patnáct let. Byl malý, zavalitý, měl kudrnaté hnědé vlasy a mluvil s nádechem jedovaté ironie, takže nebyl zvlášť příjemnou osobou.

Byl chytřejší než já a domnívám se, že v něm byl také mnohem větší příslib pro budoucnost, stejně jako Fred Pohl však odešel ze školy z nějakého důvodu, který jsem se nikdy nedozvěděl. Snad jsem mu mohl závidět jeho inteligenci, bylo však na něm jasně vidět, že je to nešťastný člověk. Nevím, z čeho byl nešťastný, mám ale pocit, že důvodem bylo, že žil ve světě plném lidí mnohem méně inteligentních než on, kteří ho tak málo dokázali ocenit.

Na druhé straně mě jistě nemohl házet do jednoho pytle s těmi „méně inteligentními" lidmi, přesto jsem však měl pocit, že mu nejsem sympatický, a to se vyjadřuji velice umírněně. Nemám žádný přímý důkaz tohoto pocitu. Nikdy mi otevřeně neřekl, že se mu z nějakého důvodu nelíbím, vyhýbal se ale mé přítomnosti, nikdy na mne sám nepromluvil a občas se o mně vyjadřoval jízlivě. Je ovšem pravda, že měl sklon neustále být mrzoutský a jízlivý, a byla to možná jen má přecitlivělost, která mě vedla k dojmu, že se do mne neustále strefuje. Snad mu lezl na nervy můj nepřetržitě hlasitě projevovaný optimismus, nedělal jsem mu to ale naschvál. Byl jsem stejně beznadějný optimista, jako on byl beznadějný morous.

Když jsem si jednou tenorem prozpěvoval píseň „Hezké děvče“ z muzikálu H. M. S. Pinafore (Loď Jejího Veličenstva Pinafore), snadno jsem zvládl vysoké tóny poslední sloky a Cyril zahuhlal: „Zatraceně! On to vyzpíval! " Jako by čekal jen na to, že mi přeskočí hlas, aby si mohl vychutnat můj nezdar.

A jednou, když jsem mluvil na jistém shromáždění příznivců science fiction, mi Cyril s takovou pravidelností a tak nepřátelským tónem skákal do řeči, že jsem se na chviličku odmlčel, abych vystupňoval napětí a zajistil si pozornost všech přítomných, a pak jsem hlasitě a zřetelně pronesl: „Cyril Kornbluth - náhražkový George O. Smith.“

George O. Smith byl další spisovatel science fiction, který proslul jako neuvěřitelný protiva. Na každém shromáždění doháněl k šílenství všechny přítomné, řečníky i posluchače, svými nejapnými a věci se vůbec netýkajícími poznámkami. Srovnání s Georgem, vyznívající v Cyrilův neprospěch, evidentně Cyrilovi vzalo dech. Ani jednou už mě pak nepřerušil.

Z Cyrila se však stal vynikající autor píšící vybroušeným stylem ve svých dílech uplatňoval vtip a smysl pro humor, jaký se u něj ve skutečném životě neprojevoval nikdy. Nejlepší byl jako povídkář a jeho nejslavnější povídkou jsou „Debilové na pochodu" („The Marching Morons“) (Galaxy, duben 1951). Líčí v ní obrázek světa, obydleného převážně debily s podprahovou inteligencí, kteří se rozmnožují mnohem rychleji než ta hrstka inteligentních lidí, která sama udržuje svět v chodu. Jsem si jist, že do ní Cyril vložil své osobní pocity.

Spolupracoval s Fredem Pohlem na „Planetě snadného úspěchu" a napsal i několik vlastních románů. Jsem přesvědčen, že měl v úmyslu žánr science fiction opustit a že by byl velice brzo začal psát tradiční vážnou literaturu a získal si obrovské jméno nebýt toho, že všechno náhle skončilo.

Měl slabé srdce a jedenadvacátého března roku 1958 odhrabával sníh po překvapivé bouři, která doprovázela jarní rovnodennost. Potom běžel na vlak, na nádraží byl stižen srdečním infarktem a zemřel. Bylo mu teprve pětatřicet let.

21
Donald Allen Wollheim

Donald Allen Wollheim, který se narodil roku 1914, byl mezi futuriány nejstarší. Byl jejich nejdynamičtějším členem a dominoval celé společnosti, což je pochopitelné, protože byl pravděpodobně nejaktivnějším fanouškem science fiction ve Spojených státech, snad jedině s výjimkou Forresta J. Ackermana z Los Angeles.

Nebyl to člověk zvlášť pohledný, protože měl poněkud bambulovitý nos, a když jsem se s ním seznámil, trpěl navíc (stejně jako já) silnou akné. Vyzařovala z něj však nepopiratelná síla, přestože to byl stejný kakabus jako Cyril Kornbluth. Roku 1941 se stal redaktorem dvou magazínů science fiction, Stirring Science Fiction a Cosmic Stories. Oba tyto magazíny vydával jen s obrovskými finančními potížemi. Neměl dokonce peníze ani na to, aby mohl platit za otištěné povídky, a musel se spoléhat na své kolegy futuriány, že ho budou zásobovat materiálem, který by jinde neprodali. Požádal o nějakou povídku i mne a já jsem mu dal jednu nazvanou „The Secret Sense" („Utajený význam"), která vyšla v březnovém čísle Cosmic ročníku 1941. Nikde jsem ji předtím nemohl prodat, protože i podle mého vlastního názoru to byla hrozná slátanina, takže jsem byl ochoten mu ji jako svému příteli dát zdarma.

Jenže F. Orlin Tremaine, který do roku 1938 byl šéfredaktorem Astounding, také začal vydávat nový magazín nazvaný Comet Stories a platil špičkovou sazbu jednoho centu za slovo. Vysvětlil mi, že autoři, poskytující své povídky magazínům, které za ně neplatí, pomáhají těmto magazínům přetahovat čtenáře od magazínů, které platí. Tito autoři že škodí svým spisovatelským kolegům a celé science fiction a měli by být dáni na černou listinu.

To mě vyděsilo. Okamžitě jsem Wollheimovi zavolal a požádal jsem ho o deset dolarů za svou povídku (což reprezentovalo pět slov za cent) jen proto, abych mohl říci, že jsem za ni dostal zaplaceno. Wollheim zaplatil, spolu s šekem mi ale poslal velice ošklivý dopis.

V následujících letech dokázal velké věci. Je autorem celé řady povídek, z nichž první byl „The Man from Ariel“ („Muž z Arielu“ Wonder Stories, leden 1934), který vyšel pět let před mou první povídkou. Na mě osobně nejsilněji zapůsobila povídka „Mimic" („Nápodoba" - Fantastic Novels, září 1950). Je také autorem četných science fiction románů, určených většinou mladým čtenářům.

Přesto bylo zcela zřejmé, že stejně jako legendárního Johna Campbella z Astounding ho zajímá spíš práce vydavatelská než spisovatelská. Byl editorem první antologie magazínové science fiction, která vyšla roku 1943 pod názvem The Pocket Book of Science Fiction. Dlouhá léta byl redaktorem nakladatelství Ace Books, kde odváděl záslužnou a inovační práci. Později založil nakladatelství DAW Books, první nakladatelství brožovaných knih, které bylo věnováno výhradně science fiction, a při tom všem pomohl rozvoji celé řady současných hvězd tohoto žánru.

Roku 1971 vyšla jeho kniha nazvaná The Universe-Makers (Stvořitelé vesmíru). Byla to historie science fiction, v níž se pokusil zbavit falešného pozlátka některé z křiklavějších aspektů campbellovské legendy. Pochvalně se v ní také zmínil o mých dílech zahrnutých v cyklu příběhů o Nadaci (k nimž se i já sám v patřičnou dobu dostanu), a vyslovil tvrzení, že se tato díla stala základem moderní science fiction. Ani v jedné z těchto dvou otázek jsem s ním úplně nesouhlasil, jeho chválu jsem ale přijal s potěchou a konečně jsem mu prominul ten incident s „Utajeným významem". (Ano, jsem snadno ovlivnitelný lichotkami: Toho si velice rychle všimne prakticky každý, zejména moji redaktoři.)

Roku 1989 Dona postihla mozková mrtvice, která v převážné míře ochromila jeho tělo, neochromila však jeho mysl. Nakladatelství DAW Books bez problémů pokračuje v práci pod vedením jeho manželky Elsie (jeho jediné manželky, což je jev, který se mi občas mezi autory science fiction zdá být něčím velice neobvyklým) a jeho dcery Betsy.

22
První prodané povídky

Teprve v sedmnácti letech mě poprvé napadlo, že bych si měl vymyslet nějaký příběh s předem určeným koncem, místo abych děj svých povídek prostě flikoval dohromady jen tak namátkově. Začal jsem takový příběh psát v květnu roku 1937, dal jsem mu název „Cosmic Corkscrew" („Kosmická vývrtka") a pracoval jsem na něm jen příležitostně a nárazově, takže někdy zůstával nedotčený v zásuvce mého psacího stolu celé měsíce.

Počátkem roku 1938 však Astounding bez předchozího upozornění změnil termín svého vydání, takže nedorazil v den, kdy jsem ho očekával. Naplněn obavami, že přestal vycházet, jsem zavolal do nakladatelství Street & Smith a dozvěděl jsem se, že vyjde v jiném termínu. Tahle chvilková panika, pramenící z pomyšlení, že můj oblíbený magazín jednou provždy zanikl, mě však přinutila k tomu, abych vylovil „Kosmickou vývrtku" ze stolu a dopsal ji. Chtěl jsem ji poslat do redakce, dokud ji budu mít kam poslat. Dokončil jsem ji v červnu 1938.

Odkud se vzalo to náhlé nutkání poslat honem nějakou povídku do redakce? Zdá se mi, že roku 1938 už mě omrzely všechny pulpové magazíny s výjimkou science fiction. Četl jsem výhradně science fiction a její autoři mi začali připadat jako polobozi. Chtěl jsem být také polobohem.

K tomu přistupovala skutečnost, že pokud by se mi podařilo některou ze svých povídek prodat, mohl jsem si přivydělat trochu peněz, a já jsem si zoufale přál, abych mohl zaplatit alespoň část svého vysokoškolského školného a nemusel se přitom obracet na otce. V létě roku 1935 jsem několik týdnů pracoval jako pomocná síla, dělal jsem to ale hrozně nerad a mnohem raději bych si byl vydělával u psacího stroje.

Jenže teď, když jsem měl svou povídku napsanou, jakým způsobem jsem ji měl redakci nabídnout? Otec, který se v těchhle věcech nevyznal o nic víc než já, mi radil, abych ji příslušnému vydavateli odnesl osobně a předal mu rukopis. Namítal jsem, že k něčemu takovému nemám dost odvahy. (Představoval jsem si, jak mě z redakce vyhazují za doprovodu hlasitých opovržlivých urážek.) „Čeho se bojíš? " přesvědčoval mě otec. (Samozřejmě, on tam nešel.)

Poslouchat otce pro mě bylo dávno zakořeněným zvykem, takže jsem odjel podzemní dráhou do nakladatelství Street & Smith a požádal jsem o rozhovor s panem Campbellem. Nemohl jsem tomu uvěřit, když mu recepční zavolala a pak mi řekla, že mě pan šéfredaktor přijme. Vděčil jsem za to skutečnosti, že jsem pro něj nebyl někým naprosto neznámým. Dostával a otiskoval moje dopisy, takže věděl, že jsem vážný fanoušek science fiction. Kromě toho, jak jsem zjistil, to byl člověk, který neustále mluvil a potřeboval někoho, kdo by ho poslouchal, a právě v tom okamžiku ho napadlo, že bych mu mohl jako posluchač posloužit já.

John Campbell se ke mně choval nesmírně uctivě, vzal si můj rukopis, slíbil, že si ho v nejbližší době přečte, a svůj slib také dodržel. Přišel mi poštou zpět doslova obratem, jeho zamítavý dopis byl však napsán v tak laskavém duchu, že jsem se okamžitě pustil do psaní další povídky, které jsem dal název „The Callistan Menace" („Hrozba z Kallistó"). Měl jsem ji napsanou za jediný měsíc.

Potom už jsem psal rychlostí jedné povídky měsíčně a všechny tyto povídky jsem nosil Campbellovi, který si je pokaždé přečetl a vrátil je s užitečnými připomínkami.

Bylo to teprve jedenadvacátého října 1938, přesně čtyři měsíce po mé první návštěvě u Campbella, kdy se mi podařilo prodat svou třetí povídku nazvanou „Ztroskotání u Vesty" („Marooned off Vesta"); neprodal jsem ji ale Campbellovi, protože ten ji odmítl. Prodal jsem ji magazínu Amazing Stories; ten se právě stal majetkem nového nakladatelství Ziff-Davis, které se rozhodlo vydávat pulpové akční příběhy a snižováním kvality zvyšovalo náklad.

Magazín tehdy řídil šéfredaktor Raymond A. Palmer, stodvaceticentimetrový hrbáček s nesmírně čilým a neortodoxním mozkem.

V pozdějších letech doslova bez cizí pomoci vytvořil psychózu létajících talířů a dal se do vydávání magazínů s pseudovědeckou tématikou. Zemřel roku 1977 ve věku sedmašedesáti let. Osobně jsem se s ním nesetkal, byl však prvním redaktorem, který kdy koupil některou z mých povídek, a přišla doba, kdy se tímto faktem otevřeně pyšnil.

Za svou povídku jsem dostal čtyřiašedesát dolarů; vyšla v březnovém Čísle Amazing ročníku 1939. Toto číslo se na prodejních pultech objevilo devátého ledna 1939, týden po mých devatenáctých narozeninách. Otec všem svým přátelům (netušil jsem, že nějaké má) rozeslal vychloubačné dopisy psané květnatým stylem a byl zřejmě připraven opakovat to v případě každé mé další prodané povídky. Dalo mi hodně práce, než jsem mu to zarazil.

Svou druhou povídku, „Hrozbu z Kallistó", jsem později prodal Fredu Pohlovi, který ji otiskl v dubnovém čísle Astonishing ročníku 1940. Svou první povídku, „Kosmickou vývrtku", jsem nikdy neprodal a stejně to dopadlo asi se sedmi dalšími ranými povídkami. Žádná z nich už dnes neexistuje. Podezírám matku, že je vyhodila, když jsem roku 1942 (z důvodů, k nimž se ještě dostanu) odjel z města, protože si neuvědomovala, co v nich má. Z literárního hlediska jich nebyla škoda; naopak, světu jejich zmizení jen prospělo. Z hlediska historického to však škoda je. Vždycky se najdou lidé, kteří se zajímají o juvenilie.

První povídka, kterou jsem prodal Johnu Campbellovi, se jmenovala „Trends" („Trendy") a vyšla v červencovém čísle Astounding ročníku 1939. Už předtím vydal Amazing další z mých povídek, velice mizerné dílko nazvané „The Weapon Too Dreadful to Use" („Nepoužitelně strašlivá zbraň" - Amazing, květen 1939), takže má první v Astounding byla mou celkově třetí publikovanou prací.

To se mi nikdy doopravdy nezamlouvalo. Vždy jsem tyhle první dvě povídky ignoroval, protože Amazing nakladatelství Ziff-Davis se mi nelíbil a připadal jsem si zahanben tím, že se mé povídky ocitly v tak ubohé společnosti. Chtěl jsem být tištěn v Astounding a v hloubi duše se snažím považovat „Trendy" za svou první publikovanou povídku.

Není to ode mne ale správné, protože tyhle dvě povídky v Amazing mě možná zachránily před osudem horším než smrt. John Campbell byl přesvědčeným zastáncem názoru, že jeho autoři by měli mít hezká jednoduchá jména, a jsem si jist, že za normálních okolností by po mně byl chtěl, abych používal nějakého pseudonymu typu John Smith, což bych byl rezolutně odmítl a možná bych si tím byl zhatil svou spisovatelskou dráhu.

Zmíněné dvě rané práce však v Amazing vyšly pod mým pravým jménem - tedy pod jménem Isaac Asimov. Palmerovi díky bohu na jménech nezáleželo. Snad právě proto, že už se tak stalo a že moje jméno ve své skutečné podobě ozdobilo na stránce s obsahem jeden z magazínů science fiction, Campbell ani náznakem nezaprotestoval a také na posvátných stránkách Astounding se toto jméno objevilo takové, jaké má být.

Celkem jsem si v posledním ročníku Kolumbijské vysoké školy vydělal 197 dolarů. Nebylo to mnoho, přestože roku 1939 to bylo podstatně víc peněz než dnes, byl to však signál určitého začátku. Nebyl to jen začátek éry, kdy jsem mohl sám hradit výdaje na vzdělání, ale zároveň začátek mého vykoupení z nevolnictví, začátek mé schopnosti sám sebe uživit.

A pro mne samotného to znamenalo ještě mnohem víc, protože existovalo něco, po čem jsem toužil ještě intenzivněji než po penězích. Přál jsem si - snil jsem o tom a smyslně jsem po tom prahnul - vidět své jméno na stránce s obsahem a znovu ještě větším písmem na první stránce samotné povídky.

Dočkal jsem se toho a hřálo mě to u srdce.

23
John Wood Campbell, Jr.

John Wood Campbell, Jr., který se narodil roku 1910, byl jen

o devět a půl roku starší než já, přestože v době, kdy jsem se s ním seznámil, mi jeho věk připadal zcela nepodstatný. Byl to vysoký rozložitý muž se světlými vlasy, skobovitým nosem, širokým obličejem s úzkými rty a v zubech neustále svíral cigaretu ve špičce.

Byl nesmírně upovídaný, dogmaticky tvrdohlavý, rtuťovité mysli a panovačného založení. Mluvit s ním znamenalo naslouchat jeho monologu. Někteří autoři to nesnášeli a vyhýbali se mu, mně ale připomínal otce, takže mi nedělalo sebemenší problémy poslouchat ho jakkoli dlouho.

Jako tolik jiných vynikajících osobností science fiction měl i on nešťastné dětství. Nikdy jsem se o něm nedozvěděl nic bližšího, protože mi o něm nikdy nic neřekl, a když mi někdo nechce něco říct sám od sebe, neptám se ho. Za prvé nejsem člověk, který by strkal nos do záležitostí druhých, a za druhé stejně raději mluvím o sobě než o někom jiném.

Vysokoškolské studium zahájil na Massachusettském technickém institutu, který však nedokončil. Pokud je mi známo, nedokázal se naučit německy. Přešel na Dukeovu univerzitu v Severní Karolíně, která byla v době mého mládí známá především díky Josephu B. Rhineovi a jeho výzkumům mimosmyslového vnímání; to možná ovlivnilo Campbellovy pozdější názory na tuto problematiku.

První jeho publikovaná povídka se jmenovala „When the Atoms Failed" („Když selhaly atomy") a vyšla v lednovém čísle Amazing ročníku 1930. V té době byl nejslavnějším autorem science fiction Edward Elmer („Doc") Smith, který psal „supervědecké příběhy".

Smith byl prvním autorem, který ve svém románu Skylark of Space (Vesmírný skřivan - srpnové, zářijové a říjnové číslo Amazing ročníku 1928) pojednával o mezihvězdných letech, a Campbell toužil napodobit ho svými příběhy o nadlidských hrdinech, nedbale si pohrávajících s hvězdami a planetami. Povídkou „Piracy Preferred" („Piráti mají přednost" — Amazing, červen 1930) započal svůj slavný cyklus „Wade, Arcot and Morey“ („Wade, Arcot a Morey"), který ho vynesl téměř na Smithovu úroveň.

Smith však pokračoval v psaní svých supervědeckých příběhů až do své smrti roku 1965, kdy mu bylo pětasedmdesát let. Byl jedním z nejmilovanějších autorů science fiction všech dob, setrvával však stále na jednom místě. Jeho první díla o deset let předběhla svou dobu, zatímco ta poslední za svou dobou o deset let zaostávala, přestože je Campbell i nadále na stránkách Astounding svědomitě otiskoval.

Campbella na rozdíl od něj supervěda přestala bavit, takže se orientoval jinam. V letech 1936 a 1937 napsal pro Astounding cyklus osmnácti článků o nejnovějších vědeckých objevech, týkajících se sluneční soustavy. Byl to jeden z prvních výletů autora science fiction do oblasti opravdové vědy.

Ještě důležitější byla změna jeho literárního stylu. Nechal supervědy a začal psát náladové příběhy. Tyhle jeho nové povídky se od těch starších tak diametrálně lišily, že musel začít používat pseudonymu, aby nepřinášel zklamání těm čtenářům, kteří by se do jejich čtení pustili v domnění, že budou pojednávat o supervědě. Psal pod pseudonymem Don A. Stuart, což byla prostá variace na dívčí jméno jeho první manželky Dony Stuartové. První povídka, která pod tímto pseudonymem vyšla, se jmenovala „Twilight" („Šero" Astounding, listopad 1934) a stala se nesmrtelnou klasikou.

Od svých campbellovských povídek úplně upustil a pokračoval v psaní jako Stuart až do doby, kdy byla publikována povídka „Who Goes There? “ („Kdo je tam V Astounding, srpen 1938). Taje možná tím vůbec nejlepším, co kdy bylo v žánru science fiction napsáno.

Tou dobou už však také objevil své pravé životní poslání. Roku 1938 převzal funkci šéfredaktora Astounding a zůstal v ní až do konce života. Název magazínu okamžitě změnil z Astounding Stones na Astounding Science Fiction (obvykle je známý pod zkratkou ASF).

Byl tou nejdynamičtější silou, jaká kdy v science fiction působila, a v prvních deseti letech své šéfredaktorské práce celý žánr kompletně ovládl. Roku 1939 začal vydávat Unknown, magazín věnovaný fantasy pro dospělé, který byl zcela unikátní a skvělý - nedostatek papíru za druhé světové války však vedl k jeho zániku.

V těchto deseti báječných letech svého působení objevil a dále zdokonalil tucet předních autorů science fiction, včetně mne samotného.

Zdálo se prakticky nemožné, že by tento gigant mohl ztratit něco ze svého významu a začít upadat, přesto se to však stalo. Byl to právě jeho úspěch, který science fiction dodal novou serióznost jakožto literatuře přinášející příběhy o vědcích a technicích a nejen o různých dobrodruzích a superhrdinech a který zároveň vytvořil konkurenci. Roku 1949 vyšlo první číslo magazínu The Magazine of Fantasy and Science Fiction (F&SF), jehož společnými šéfredaktory byli Anthony Boucher a J. Francis McComas, a zaznamenalo okamžitý úspěch. Roku 1950 se na scéně objevil magazín Galaxy Science Fiction pod vedením Horace L. Golda a také ten byl úspěšný. Campbell ve stínu obou těchto magazínů upadal.

K urychlení Campbellova úpadku přispěly i jeho vlastní charakterové zvláštnosti. Měl zálibu ve zkoumání různých okrajových oblastí vědy, z nichž sklouzával do pseudovědy. Zdálo se, že bere zcela vážně takové věci, jako byly létající talíře, psionické schopnosti, jako například schopnosti mimosmyslového vnímání (pod vlivem Rhinea), a ještě mnohem větší bláhovosti, kterým se říkalo „Deanův pohon" nebo „Hieronymův stroj“. Ze všeho nejvíc ho zaujala „dianetika“, což je jistý druh nekonvenční mentální léčby, kterou vynalezl spisovatel science fiction L. Ron Hubbard. Její základní principy byly poprvé zveřejněny v článku nazvaném „Dianetics“ („Dianetika" - ASF, květen 1950).

Tohle všechno se projevovalo ve výběru povídek, které Campbell kupoval, a podle mého názoru to jeho magazín nesmírně oslabilo. Celá řada autorů začala psát pseudovědecké nesmysly, aby je Campbell dál kupoval, jeho nejlepší autoři však odmítli a mezi nimi i já. Nepřestal jsem pro něj psát a nepřestal jsem se s ním přátelit, naše vztahy však trochu ochladly, protože jsem nebyl ochoten akceptovat jeho podivné názory a protože jsem mu to také řekl.

Napsal jsem povídku nazvanou „Belief" („Víra" - ASF, říjen 1953), v níž jsem o psionických schopnostech pojednal po svém. Po dlouhých diskusích s Campbellem jsem se uvolil, že kvůli němu změním její závěr, a to jsem mu nikdy úplně neodpustil.

Campbell pokračoval ve vydávání ASF, jehož jméno se počátkem šedesátých let změnilo na Analogy až do 11. července 1971, kdy ve věku jedenašedesáti let zemřel. V posledních dvaceti letech svého života byl však už jen stále blednoucím stínem člověka, kterým kdysi byl.

24
Robert Anson Heinlein

Během prvních několika let spolupráce s Johnem Campbellem jsem se seznámil s řadou lidí, z nichž se později staly hvězdy science fiction první velikosti. Přátelství, která tímto způsobem vznikla, mi vydržela po celý život, jako tomu bylo v rámci společenství science fiction vždy.

Důvodem toho byla podle mého názoru skutečnost, že jsme si všichni připadali jako součást maličké skupinky, zesměšňované a ostouzené obrovskou většinou, která nám ani v nejmenším nerozuměla. Drželi jsme proto pohromadě, hledali jsme v sobě teplo a bezpečí a vytvářeli jsme bratrstvo, v kterém jsme se nikdy nezklamali. Nedokázalo nás znepřátelit ani soupeření o prodej našich děl. Science fiction v oněch dnech vynášela tak málo peněz, že nebylo o co soupeřit. Psali jsme doslova z čisté lásky k science fiction.

(Obávám se, že dnes je situace jiná. Autorů science fiction je desetkrát víc než v roce 1939 a peníze, které dostávají na zálohách, za prodej filmových práv a podobně, někdy dosahují závratných částek. Mám takový dojem, že ten někdejší pocit bratrství za těchto podmínek nemůže existovat.)

Nejdůležitějším z mých přátelství bylo v jistém smyslu přátelství s Robertem Ansonem Heinleinem. Byl to velice pohledný muž s úhledně zastřiženým knírkem, laskavým úsměvem a uhlazeným vystupováním, takže jsem si v jeho společnosti vždy připadal zvlášť neotesaně. Vedle jeho aristokratického zjevu jsem hrál roli venkovského prosťáčka.

Sloužil u válečného námořnictva Spojených států a roku 1934 byl pro tuberkulózu vyřazen jako invalida do civilu. Roku 1939, ve věku dvaatřiceti let (což je na autora science fiction dost pozdě), se začal věnovat psaní science fiction a jeho první povídka „Lifeline" (Záchranné lano “ - ASF, srpen 1939) vyšla měsíc po mé povídce „Trendy". Od okamžiku, kdy se tato jeho první povídka objevila, ho ohromený svět science fiction začal považovat ze nejlepšího žijícího autora science fiction a toto postavení si udržel po celý svůj život. Samozřejmě udělal dojem i na mě. Byl jsem mezi prvními, kdo ho ve svých dopisech redakcím magazínů začal velebit.

Okamžitě se stal jednou z hlavních opor ASF a dobrým Campbellovým přítelem, i když jednou z podmínek jeho přátelství evidentně bylo, že Campbell nikdy neodmítne žádnou z jeho povídek.

Se svým propuštěním z válečného námořnictva se Heinlein nikdy nevyrovnal. Po Pearl Harboru se snažil znovu nastoupit do služby, byl však odmítnut. Vydal se proto na východ a hledal nějakou možnost uplatnění jako civilista.

Podařilo se mu sehnat místo na Letecké experimentální stanici válečného námořnictva, známé pod zkratkou NAES, a rozhlížel se po dalších inteligentních vědecky či technicky vzdělaných lidech, kteří by se k němu připojili. Získal k sobě Sprague de Campa (kterému se už brzy budu věnovat podrobněji) a nabídl tam místo i mně. Po dlouhém mučivém rozmýšlení, které vylíčím později, jsem jeho nabídku přijal.

Moje přátelství s Heinleinem mimochodem neplynulo stejně klidným a rovnoměrným tokem, jaký byl příznačný pro všechna moje ostatní přátelství v rámci společenství science fiction. Ze tomu tak nebude, to se ukázalo téměř okamžitě, když jsme spolu začali v NAES pracovat. Nikdy jsem se s ním otevřeně nepohádal (snažím se s nikým se otevřeně nehádat) a nikdy jsem se k němu neotočil zády. Až do Heinleinovy smrti jsme se při každém setkání srdečně zdravili.

Musel jsem však v tomto přátelství postupovat s jistou obezřetností. Heinlein nebyl stejně bezstarostně tolerantní chlapík, jakými byly jiné osobnosti science fiction, které jsem znal a miloval. Nebyl přesvědčen o tom, že by se měl sám chovat po svém a vás nechat, abyste se také chovali po svém. Byl pevně přesvědčen, že má ve všem pravdu, a snažil se vás přesvědčit, abyste se přiklonili na jeho stranu. Campbell si počínal podobně, jenže Campbellovi bylo vždy srdečně jedno, pokud jste s ním nakonec nesouhlasili, zatímco Heinlein začínal být za podobných okolností agresivní.

Nemám nijak zvlášť v oblibě lidi, kteří jsou přesvědčeni, že jsou jejich názory lepší než moje, a kteří mě kvůli tomu otravují, takže jsem se mu začal vyhýbat.

Kromě toho byl sice Heinlein za války zapálený liberál, okamžitě po válce se z něj však stal neoblomný ultrapravicový konzervativec. K této změně došlo prakticky ve stejné době, kdy vyměnil svou liberálně smýšlející manželku Leslyn za neoblomně ultrapravicovou konzervativní ženu jménem Virginia.

Ronald Reagan si počínal stejně, když se rozvedl s liberálkou Jane Wymanovou a oženil se s ultrakonzervativní Nancy, jenže Ronalda Reagana jsem odjakživa považoval za naprostého tupce, který papouškuje názory každého, s kým se dostatečně sblíží.

Heinleinovo počínání si tímto způsobem rozhodně vysvětlovat nemůžu, protože prostě nevěřím, že by se mohl tak slepě řídit názory svých manželek. Často jsem se nad touto záhadou zamýšlel (ani ve snu by mě samozřejmě nikdy nebylo napadlo zeptat se Heinleina přímo - jsem si jistý, že by mi byl odmítl odpovědět a že by to byl učinil s maximální agresivitou) a dospěl jsem k jednomu závěru. Za žádných okolností bych se neoženil s nějakou ženou, která by v obecné rovině nesouhlasila s mými politickými, společenskými a filozofickými názory na život.

Oženit se s někým, kdo by se se mnou v těchto základních názorech diametrálně rozcházel, by znamenalo koledovat si o život plný hádek a konfliktů nebo (což by bylo v jistém směru ještě horší) o život vedený za podmínek nevyslovené dohody, že jsou tyto věci v rozhovorech tabu. Neviděl jsem ani sebemenší šanci na to, že bychom své názory mohli nějak sladit. Já sám bych ty své rozhodně nezměnil jen proto, aby byl klid v rodině, a nechtěl bych také mít za partnerku ženu s tak chabým názorovým přesvědčením, že by to byla ochotna udělat ona. Ne, chtěl jsem takovou ženu, které by od začátku moje názory vyhovovaly, a musím říci, že v případě obou mých manželek tomu tak skutečně bylo.

Další věcí, která mi na Heinleinovi vadila, byla skutečnost, že nepatřil k těm autorům, kteří se dopracují k nějakému vlastnímu literárnímu stylu a toho se pak navzdory módním zvratům celý život drží. Už jsem uvedl, že jedním z těch, kteří na svém stylu přesvědčeně lpěli, byl E. E. Smith, a musím přiznat, že totéž platí i o mně. Romány, které jsem napsal v poslední době, jsou psány ve stejném stylu jako ty, které jsem psal v padesátých letech. (Někteří kritikové mi to vyčítají, jenže pravděpodobnost, že začnu přihlížet k názorům kritiků, je asi stejně velká jako pravděpodobnost, že zítra nevyjde slunce.)

Naproti tomu Heinlein se snažil držet krok s dobou, takže jeho pozdější romány byly z hlediska literárních trendů postšedesátých let psány „moderním" stylem. Zdůrazňuji, že se „snažil", protože podle mého názoru neuspěl. Nejsem kompetentní k tomu, abych soudil literární výtvory druhých (či dokonce své vlastní) a nechci uvádět žádná jejich subjektivní hodnocení, jsem ale nucen přiznat, že jsem vždy litoval, že nezůstal u onoho stylu, k němuž se dopracoval v povídkách, jako byla „Solution Unsatisfactory" („Neuspokojivé řešení" -ASF, říjen 1941), kterou napsal pod pseudonymem Anson MacDonald, nebo v románech, jako byl Dvojník (. Double Star), vydaný roku 1956, který považuji za to vůbec nejlepší, co kdy napsal.

Prosadil se také mimo omezený svět magazínové science fiction. Byl první z naší skupiny, komu se podařilo prorazit do „křídových magazínů", když v The Saturday Evening Post vyšly jeho „Zelené stráně Země" („The Green Hills of Earth"). Tenhle jeho úspěch jsem mu nějakou dobu dost silně záviděl, než jsem si spočítal, že přispěl k posílení pozice science fiction obecně a usnadnil cestu nám ostatním, kteří jsme chtěli následovat v jeho šlépějích. Heinlein byl také zapojen do práce na jednom z prvních filmů, který chtěl být inteligentním ztvárněním science fiction - na filmu Destination Moon (Místo určení Měsíc). Když roku 1975 Americká společnost autorů science fiction začala udílet titul velmistra, byl pro první z těchto titulů jednomyslně vybrán právě Heinlein.

Zemřel 8. května 1988 ve věku osmdesáti let, hlasitě oplakáván i lidmi nepatřícími do světa science fiction. Postavení největšího autora science fiction si neotřesené udržel až do samotného konce.

Roku 1989 byla posmrtně vydána jeho kniha nazvaná Grumbles from the Grave (Stížnosti z hrobu). Obsahuje dopisy, které psal různým redaktorům a především svému agentovi. Přečetl jsem ji, zavrtěl jsem nad ní hlavou a zalitoval jsem, že vůbec vyšla, protože Heinlein v těchto dopisech (alespoň podle mého názoru) odhalil svou určitou sobeckost a nízkost, kterou jsem v něm vytušil už v oněch dnech v NAES, s níž však podle mne neměla být seznámena široká veřejnost.

25
Lyon Sprague de Camp

Lyon Sprague de Camp se narodil roku 1907, tedy v tomtéž roce, kdy spatřil světlo světa Robert Heinlein. Je vysoký a pohledný, drží se zpříma a mluví překrásným barytonem (přestože zazpívat neumí ani notu). Když jsem se s ním seznámil, nosil úhledný knír, ke kterému v pozdějších letech přidal úhlednou, krátce zastřiženou bradku. V jeho vzhledu je něco nesmírně britského.

Ze všech lidí, které znám, zůstává nejméně poznamenán během času. Seznámil jsem se s ním, když mu bylo dvaatřicet let. Dnes,

o padesát let později, by ho každý okamžitě a bez zaváhání poznal - má o trochu řidší vlasy a o trochu prokvetlejší vousy, pořád ještě je to ale L. S. de Camp. Jiní se změnili, a kdybyste je porovnávali s fotografií z mládí, mohli byste si myslet, že je to někdo jiný, pro něj to ale neplatí.

Působí dojmem povznesenosti a suverenity, to je však pouhé zdání. Ve skutečnosti (byť je to zcela neuvěřitelné) je to ostýchavý člověk. To je myslím důvod, proč spolu tak dobře vycházíme, protože v mé společnosti nikdo ostýchavý být nemůže; to prostě nepřipouštím. Vedle mě se může uvolnit. Každopádně k němu cítím tu nejhlubší náklonnost. Od samého začátku, když jsme se roku

1939 setkali v Campbellově kanceláři - já jako nezkušený devatenáctiletý mladík a on už jako ostřílený spisovatel se ke mně choval s vážnou úctou a získal si tak mé srdce. A po všechna ta léta, která od onoho setkání plynula, jsme zůstali v telefonickém a písemném kontaktu, kdykoli jsme žili v různých městech.

Ve svém styku s Campbellem jsem byl vždycky příliš ovlivněn úctou a hlubokou vážností, v níž jsem ho choval, takže jsem si nedovolil říkat mu křestním jménem, a k Heinleinovi jsem vždy pociťoval dost antipatie na to, abych se jeho křestnímu jménu vyhýbal. De Camp ale pro mne je, vždycky byl a vždycky bude „Sprague".

Se svou manželkou Catherinou je oddán už přes padesát let (když jsem ho poznal, byli to novomanželé). Je narozená ve stejném roce jako on a stejně jako on si také ona udržela všechen svůj půvab. Je to zdánlivě nestárnoucí pár, jehož život je naplněn neustálým psaním a cestováním.

Za velké hospodářské krize si Sprague jen s potížemi vydělával na živobytí (byl na tom snad někdo z nás jinak?) a roku 1937 začal psát science fiction. Jeho první povídka „The Isolinguals“ („Izolingvisté") vyšla v zářijovém čísle ASF ročníku 1937. To bylo ještě v předcampbellovské době, a když se magazínu ujal Campbell, zavedl do celého žánru takové změny, že mnozí autoři, kteří byli před Campbellovou érou velice slavní, se s tímto přechodem nedokázali vyrovnat a sjeli na vedlejší kolej. (Připomínalo to masakr, k němuž došlo mezi hvězdami němého filmu, když přišel film zvukový.) Sprague však tuto změnu lehce zvládl.

Patří k těm autorům science fiction, kteří si dokážou se stejnou lehkostí poradit s beletrií i s nebeletristickou literaturou. Napsal mnoho knih o nejrůznějších okrajových aspektech vědy a vždy si při jejich psaní uchoval přísnou racionalitu. Je také autorem báječných fantasy příběhů a vynikajících historických románů.

Heinlein, Sprague a já jsme za druhé světové války společně pracovali na Letecké experimentální stanici válečného námořnictva. Začínali jsme všichni tři jako civilisté. Heinlein důstojnickou hodnost získat nemohl a mně se pomyšlení na ni silně příčilo. Sprague o ni však usiloval a brzy se stal poručíkem válečného námořnictva. Ještě před koncem války dosáhl hodnosti korvetního kapitána, přestože ho jeho povinnosti držely v NAES za psacím stolem.

Zopakuji teď jednu historku, kterou jsem už popsal ve své předchozí autobiografii...

Z bezpečnostních důvodů jsme byli všichni nuceni nosit identifikační odznaky, když jsme vstupovali do prostor NAES. Pokud jsme si odznak zapomněli, byli jsme podrobeni pokořujícímu napomenutí, vystavili nám prozatímní odznak a strhli nám jednu hodinovou mzdu.

Když jsme tam tehdy Sprague a já začínali, chodívali jsme často do práce společně a jednou se stalo, že když jsme došli k bráně, chytil se Sprague rukou za klopu saka a vyjekl: „Zapomněl jsem si odznak! " Byla to pro něj vážná věc, protože měl strach, že bude-li tento incident zapsán do jeho materiálů, mohlo by to ohrozit jeho snahu o získání důstojnické hodnosti.

Odepnul jsem si tedy svůj odznak a řekl jsem: „Tady máš, Sprague, vezmi si tenhle a běž. Nikdo si ho nebude prohlížet a klidně projdeš. Po práci mi ho vrátíš.“

„A co ty? “ zeptal se.

„No tak dostanu trochu vynadáno. Jsem na to zvyklý.“

„Dobré srdce je víc než šlechtická korunka, " zamumlal Sprague zastřeným hlasem.

Od té doby na mě Sprague nepřestal pět ódy, a to v ústním i v tištěném podání, přestože tvrdí, že si na tu příhodu nevzpomíná. Rád bych si myslel, že motivem mého počínání byla má upřímná láska ke Spragueovi, kdybych však byl skutečný cynik s darem předvídavosti, považoval bych toto počínání za dobrou obchodní investici.

Po druhé světové válce zůstal Sprague ve Philadelphii, kdežto já jsem se vrátil do New Yorku. Sedmadvacátého listopadu 1987 jsem se zúčastnil oslavy jeho osmdesátých narozenin. Roku 1989 se Sprague a Catherine přestěhovali do Texasu, aby využili tamějšího teplejšího klimatu a aby byli blíž svým dvěma synům Lymanovi a Gerardovi. Na tom ale nezáleží. Včera večer jsme si spolu telefonovali.

26
Clifford Donald Simak

Clifford Donald Simak se narodil roku 1904; povoláním to byl novinář a pracoval v Minneapolis. Do prvního kontaktu s ním jsem se dostal, když jsem v prosincovém čísle Wonder Stories ročníku 1931 četl jeho povídku „Svět rudého slunce" („The World of the Red Sun"). Zalíbila se mi natolik, že jsem se o polední přestávce na své nižší střední škole posadil na obrubník chodníku a do všech podrobností jsem ji vyprávěl skupince pozorně naslouchajících spolužáků.

Skutečnosti, že autorem zmíněné povídky byl Cliff Simak, jsem nevěnoval pozornost. Neuvědomoval jsem si to dokonce ani o více než čtyřicet let později, když jsem sestavoval antologii svých oblíbených povídek z třicátých let, která vyšla pod názvem Before the Golden Age (Před příchodem Zlatého věku - Doubleday, 1974). Tou dobou už byl Cliff mým starým a nesmírně ceněným přítelem a zjištění, že právě on je autorem povídky, kterou jsem si tak zamiloval, mě úplně ohromilo.

„Svět rudého slunce" byl Cliffovou první povídkou. Napsal jich ještě několik a potom psát přestal, protože se mu tehdy vydávaná science fiction nezamlouvala. Když ale Campbell převzal řízení ASF, přimělo to Cliffa k nové aktivitě a brzy se z něj stala jedna z hlavních Campbellových opor.

Na tomto místě musím vyprávět, jak jsme se spřátelili, i když jsem to povídal už mnohokrát.

Cliff Simak napsal povídku „Rule 18" („Pravidlo č. 18" - ASF, červenec 1938) a já jsem se v jednom ze svých pravidelných dopisů, které jsem tehdy magazínu každý měsíc posílal, zmínil o tom, že se mi jeho povídka nelíbila, a dal jsem jí skutečně velice mizerné hodnocení.

Obratem pošty mi od Cliffa došel zdvořilý dopis, v němž mě žádal o podrobnosti toho, co se mi nelíbilo, aby se mohl propříště zlepšit. Jeho zdvořilost a laskavost mi úplně vyrazila dech a upřímně řečeno si nedokážu představit, že bych se já sám stejně zdvořile zachoval k nějakému neomalenému mladému holobrádkovi, který by měl tu drzost, že by kritizoval některou z mých povídek.

Pro Cliffa, který byl nepochybně jednou z nejméně konfliktních osobností science fiction, to však bylo příznačné. Nikdy jsem neslyšel, že by o něm někdo řekl něco špatného, všeobecně se mu dostávalo jen slov chvály a uznání.

Každopádně jsem si okamžitě „Pravidlo č. 18" přečetl znovu (bylo to už v době, kdy jsem si své magazíny science fiction nechával) a ke svému obrovskému zahanbení jsem zjistil, že je to velice dobrá povídka a že se mi líbí.

Zaskočilo mě totiž to, že Cliff přeskakoval z jedné scény do druhé bez jakéhokoli propojovacího textu, a protože jsem na tuto metodu psaní nebyl zvyklý, při prvním čtení mě zmátla. Při druhém čtení už jsem ji pochopil a uvědomil jsem si, co udělal a proč to udělal. Nesmírně to zrychlilo spád celého příběhu.

Napsal jsem velice pokorný dopis, v němž jsem vysvětlil, jaké jsem se dopustil chyby. To byl ještě dřív, než jsem sám prodal svou první povídku, počátek naší korespondence a našeho přátelství, které přetrvalo až do Simakovy smrti.

Zmíněný incident mě navíc přiměl k tomu, že jsem jeho povídky pozorně četl a začal jsem napodobovat jeho jednoduchý a žádnými zbytečnostmi nezatížený styl psaní. Myslím, že do jisté míry jsem měl úspěch a že to mému vlastnímu psaní nesmírně prospělo. Cliff je tedy třetím z oněch tří lidí, kteří utvářeli mou spisovatelskou dráhu. John Campbell a Fred Pohl to dělali svými dobrými radami a Cliff Simak vlastním příkladem.

Vyprávěl jsem tuhle historku tak často, že se mě Simak, který byl nesmírně skromný, jednou poněkud rozpačitě zeptal, jestli ho už konečně přestanu vychvalovat.

Odpověděl jsem mu jediným slovem: „Nikdy!“

Cliff byl jedním z těch, komu Americká společnost autorů science fiction udělila titul velmistra, a byla to pocta naprosto zasloužená.

Zemřel 25. dubna 1988 ve věku čtyřiaosmdesáti let. O necelé dva týdny později však zemřel Heinlein, takže Simakova smrt se v mysli čtenářů science fiction odsunula na druhé místo. To mě mrzelo, protože i když byl Heinlein úspěšnější jako autor, nemohl jsem se zbavit pocitu, že Cliff byl lepší člověk.

27
Jack Williamson

Jack Williamson má anglosaské jméno, které jako by bylo přímo šité na míru pulpových magazínů, přišel k němu však poctivě. Jeho plné jméno zní John Stewart Williamson a Jack je přirozená hovorová podoba jména John.

Narodil se roku 1908 a je v současné době mezi autory science fiction nesporným Doyenem, protože jeho první povídka „The Metal Man" („Muž z kovu") vyšla v prosincovém čísle Amazing ročníku 1928 a dodnes aktivně píše, což je rekord, kterému se - pokud je mi alespoň známo - nemůže rovnat žádný z významných autorů tohoto žánru. Je další univerzálně oblíbenou osobností, které se nemohou dotknout konflikty ani kritika, a v tomto směru ho předčí pouze Cliff Simak. Jeho díla patřila ve třicátých letech k povídkám, které jsem miloval nejvíc.

Byl jedním z onoho mála autorů, kterým nedělal problémy přechod z předcampbellovské do campbellovské éry, a byl druhým spisovatelem (po Heinleinovi), kterého Americká společnost autorů science fiction ocenila titulem velmistra.

První zkušenost s Jackovou dobrotou jsem si udělal roku 1939; poté, co vyšla moje povídka „Ztroskotání u Vesty", jsem od něj dostal korespondenční lístek se slovy: „Vítej mezi námi. " Byla to vůbec první příležitost, při které jsem si začal připadat jako spisovatel science fiction, a nikdy jsem mu za toto pozorné a velkorysé gesto nepřestal být vděčný.

Williamson prožil nuzné dětství na jihozápadě Spojených států a v době, kdy začal psát, měl jen malé formální vzdělání. Když se ale naplnil čas, vrátil se zase do školy a získal nakonec dokonce profesuru. Velice neobvyklý člověk.

Stejně, jako tomu bylo s Cliffem Simakem, se i s Jackem vídám jen při oněch vzácných příležitostech, kdy se oba účastníme stejného conu science fiction.

28
Lester del Rey

Lester del Rey (což je zjednodušená podoba zvučného španělského jména) se narodil roku 1915. Je to malý subtilní chlapík, který hlasitě mluví a má útočnou povahu. Má trojhranný obličej, který se zužuje dolů k bradě, a od té doby, co mu operovali oči na šedý zákal, nosí brýle s tlustými čočkami. Když jsem se s ním roku 1939 seznámil, chodil hladce oholen, později si však nechal narůst řídkou bradku. Kdykoli ho vidím, nemohu se ubránit dojmu, že přesně tak by měl vypadat Gandalf v Tolkienově Pánovi prstenů.

Horace Gold (spisovatel a redaktor science fiction, o kterém se později zmíním podrobněji) s oblibou říkával, že Lester „má tělo básníka a duši řidiče kamiónu", a to mi připadá naprosto výstižné. Horace se bohužel tuhle vtipnou glosu snažil doplnit slovy: „A Isaac má tělo řidiče kamiónu a duši básníka. “ Myslím, že v mém případě se v obou těchto přirovnáních mýlil.

Lester je jedním z těch lidí, které mi do cesty přihrála štěstěna. Je to absolutně čestný člověk, který za všech okolností drží slovo, a je na něj dokonalé spolehnutí. Člověk konec konců na světě potkává takové množství různých tajtrlíků, tolik odporných ničemů, tolik lidí, kteří lžou, vykrucují se a kterým nelze věřit jediné slovo, že má občas znechucený dojem, že je život skládka odpadků a lidé v něm jsou hnijící banánové slupky. A přece jeden čestný člověk osvěží vzduch, zamořený tisícovkou křivých podvodníků. Proto si cením Lestera i dalších čestných lidí, které jsem poznal v rámci společenství science fiction i mimo ně.

Jistý příběh v židovské moralistické literatuře tvrdí, že bůh se zdržuje zničení tohoto hříšného a zkaženého světa jen kvůli těm několika málo spravedlivým, které lze v každé generaci najít. Kdybych byl nábožensky založen, upřímně bych tomuto příběhu věřil, a nikdy nebudu moci být dostatečně vděčný za to, že v mém životě se vyskytlo tolik spravedlivých lidí a že jsem jen tak vzácně upadal do rukou hříšníků.

Lester byl celkem čtyřikrát ženatý. Nevím, jestli je na spisovatelském povolání něco zvláštního, co nahrává rozvodům. Nezbytnou součástí této profese možná je, že jsou spisovatelé natolik pohrouženi sami do sebe, natolik zaujati svým psaním, že jim nezbývá téměř vůbec žádný čas na rodinu. Řekl bych, že s takovou situací se dokáže dlouhodobě vyrovnat jen velice výjimečný partner. Zvlášť to možná platí vzhledem k tomu, že spisovatelé jen zřídkakdy zbohatnou a jejich manželky či manželé ani nemohou spokojeně zamumlat: „No co, alespoň vydělává slušné peníze."

Znal jsem poměrně dobře Lesterovu třetí manželku Evelyn. Byla to přitažlivá a inteligentní žena s úzkým obličejem. Domnívám se, že zpočátku jsem jí nijak nepřirostl k srdci. (Nevím, proč tomu tak bylo; nikdy nevím, proč tomu tak je.) Když mě ale poznala, začal jsem sejí víc zamlouvat. Ona sama se mi líbila od samého začátku. Pomohla mi vrátit se zpět k science fiction poté, co jsem od ní na delší dobu odešel (z důvodů, které vysvětlím, až přijde čas). V březnu roku 1967 se mě zeptala: „Proč už vlastně nepíšeš science fiction, Isaaku?“

„Moc dobře víš, že už mi tenhle žánr utekl, " odpověděl jsem smutně. „Zůstal jsem pozadu.“

A ona prohlásila: „Ty ses zbláznil, Isaaku. Když píšeš, tak jsi tenhle žánr ty.“

Přivinul jsem její slova k hrudi a skutečně mi pomohla časem se k science fiction vrátit.

Evelyn tragicky zahynula při autonehodě 28. ledna 1970. Bylo jí teprve čtyřiačtyřicet let.

V Lesterově minulosti bylo jedno období, kdy se mi zdálo, že příliš pije. Možná jsem ale díky své antipatii k alkoholu celý problém příliš zveličoval a každopádně, pokud vůbec nějaký problém měl, už před několika desetiletími se s ním vyrovnal.

To mě ale vede k otázce, jestli je pro spisovatele alkoholismus rizikem z povolání. Slyšel jsem to některé lidi docela vážně tvrdit a myslím, že chápu, proč by tomu tak skutečně mohlo být. Práce spisovatele je práce osamělá. I když nějaký spisovatel pěstuje pravidelně společenské styky, skutečná podstata jeho života je závislá jen na něm a na jeho psacím stroji či textovém procesoru. Neovlivňuje a nemůže ji ovlivňovat nikdo jiný.

A co víc, spisovatele neustále provází nejistota. Není to, co právě píše, naprostá slátanina? I když je to oblíbený autor, který si může být jist tím, že všechno, co napíše, se bude publikovat, může mu dělat starosti kvalita jeho psaní. Řekl bych, že spojení osamělosti s nejistotou (doplněné v některých případech neúprosně se blížícím termínem odevzdání díla) může až příliš snadno vést k tomu, že spisovatel hledá útěchu v alkoholu. A skutečně znám mnoho autorů science fiction, kteří hodně pijí.

Jak jsem tomu unikl já? Za prvé jsem byl svým přísným otcem vychován jako abstinent. Za druhé ty důvody, které spisovatele vedou k pití, v mém případě neexistují. Líbí se mi být sám, přestože dokážu být nesmírně družný a zábavný, ocitnu-li se v nějaké společnosti, kde je mi dovoleno obstarat všechno mluvení. A také si nikdy nemyslím, že bych snad mohl psát slátaniny. Jsem absolutně nekritický a líbí se mi všechno, co napíšu.

Překvapuje mě ale skutečnost, že Harlan Ellison (o kterém se rozepíšu později), který je nadanějším spisovatelem než já, který však měl nesnadnější literární život, také vůbec nepije. My dva a Hal Clement (o kterém se také rozepíšu později) jsme myslím tři nej známější abstinenti v science fiction.

To ale utíkám od tématu...

Lesterův život se od základu změnil, když se oženil se svou čtvrtou manželkou Judy-Lynn. Byla to nesmírně dramatická událost, k níž se vrátím později.

Lesterova první povídka „The Faithful“ („Oddanost" - Astounding, duben 1938) byla napsána za okolností, s nimiž se často setkáváme v literatuře, ne ale ve skutečném životě. Když dočetl jakousi science fiction povídku, která se mu nelíbila, mrštil magazínem o zeď a prohlásil: „To už bych něco lepšího napsal i já"

„Tak to zkus, " vyzvala ho jeho přítelkyně, které byla tato poznámka adresována. Lester si okamžitě sedl k psaní povídky a ostatní už je známá historie.

Mou oblíbenou del Reyovou povídkou je „The Day Is Done" („Den je u konce" - ASF, květen 1939), kterou jsem četl v podzemní dráze a rozplakal jsem se nad ní. Neprozřetelně jsem mu to jednou prozradil a od té doby to od něj mám neustále na talíři.

29
Theodore Sturgeon

Theodore Sturgeon, který se narodil roku 1918, se původně jmenoval Edward Hamilton Waldo, přijal však jméno svého nevlastního otce. Podobně jako Fred Pohl, Jack Williamson, Lester del Rey a další měl i Ted nesnadné dětství a dostalo se mu jen omezeného vzdělání. (Vede snad omezené vzdělání lidi ke spisovatelské dráze, protože se jim nenabízí žádná samozřejmější profese?)

Ted vystřídal všechna možná zaměstnání, než se konečně začal věnovat psaní science fiction. Jeho první povídkou byli „Ether Breathers" („Ti, co dýchají éter") v zářijovém čísle ASF ročníku 1939. Bylo to měsíc po Heinleinově prvotině a dva měsíce po mé. Campbell v té šťastné době objevoval jednoho význačného autora měsíčně.

Ted byl, podobně jako Ray Bradbury, autor nesmírně poetický. (Bradbury byl jediným význačným autorem čtyřicátých let, kterého neobjevil Campbell a který také nikdy Campbellovi neprodal žádnou ze svých prací. Ti dva si prostě vzájemně nevyhovovali, Bradburymu to ale nevadilo a dopracoval se ke slávě a bohatství i bez něj.)

Problém poetického literárního stylu spočívá v tom, že pokud vystihnete správnou notu, je výsledek skvostný, pokud ale ne, nestojí za nic. Díla poetických autorů mívají obvykle kolísavou úroveň. Prozaický autor, jakým jsem já, může trvale nedosahovat vrcholu, nepropadá se ale také do hlubin. Tedovy povídky však každopádně byly obvykle přesně takové, jaké měly být.

Sturgeon byl člověk, kterého vystihuje skotské slovo „fey“.[1] (Nevím přesně, co toto adjektivum znamená, ať ale znamená cokoli, na Teda se přesně hodí.) Mluvil vždy tiše a zdvořile, působil plachým dojmem a byl to člověk přesně toho typu, o jaký se mladé ženy s velkou oblibou starají — a to i v pozdějším věku. Výsledkem bylo, že vedl velice spletitý sexuální život a velice komplikovaný život manželský, v kterém jsem se nikdy ani nepokoušel udělat si jasno. Odráželo se to i v jeho pracích, které se stále více zabývaly láskou a sexem v jejich nejrůznějších podobách.

Ve čtyřicátých a padesátých letech patřil k velice plodným autorům, potom však začal mít stále větší problémy s nedostatkem inspirace a v pozdějším období svého života se ocitl ve stavu značné nejistoty. Čas od času mi psal a žádal mě o drobné půjčky, které ho měly zachránit před různými trapnými situacemi, a já jsem mu vždy peníze posílal.

Jsem v tomto směru tím, čemu se říká „snadná oběť", a celé tucty autorů se na mne čas od času obracejí se žádostí o drobné půjčky. Pravda je, že moje osobní potřeby jsou skromné a že mám jen málo příležitostí k nevázanému utrácení. Dokonce i na vojně za mnou ostatní vojáci pravidelně chodili a půjčovali si ode mne malé částky do příští výplaty. Když člověk nekouří a nepije, zůstávají mu peníze v kapse. Osobně mám pocit, že pokaždé, když někomu půjčuji peníze, je to vyjádření mé hluboké vděčnosti za to, že jsem ten, kdo je půjčuje, a ne ten, kdo si musí vypůjčovat.

A nepočítám také s tím, že bych je dostal zpátky. Tím, že každou půjčku považuji doslova za dar, především k celé záležitosti přistupuji realisticky. Lidé, kteří jsou nuceni půjčovat si od přátel, se často ocitají v situaci, kdy nemají možnost půjčku vrátit, a já je přirozeně nikdy neupomínám. Za druhé se tím, že neočekávám vrácení svých půjček, vyhýbám zklamání. Musím ale přiznat, že v mnoha případech, byť ne ve všech, se mi peníze vrátí.

Jistý křesťanský přítel za mnou kdysi přišel se žádostí o malou půjčku a já jsem beze slova vytáhl šekovou knížku a vypsal jsem mu šek. Slíbil, že svůj dluh splatí za šest týdnů, a tento slib také dodržel. Potom mi řekl: „Obrátil jsem se nejdřív na všechny své křesťanské přátele, ti mě ale všichni odmítli. Za tebou jsem šel až naposled, protože jsi žid, a tys mi ty peníze půjčil."

„No páni, “ řekl jsem tónem, který byl doufám jen mírně ironický, „a já jsem ti dokonce ani nepočítal úroky. To jsem nejspíš zapomněl, že jsem žid.“

Pojďme ale zpátky ke Sturgeonovi. Ted patřil k lidem, kteří své dluhy vždycky spláceli, v jednom případě po tak dlouhé době, že už jsem úplně zapomněl, že jsem mu něco půjčil.

Platilo to samozřejmě oboustranně. Ted jednou zorganizoval akci, v níž se celá řada autorů science fiction účastnila jakéhosi rozhlasového projektu. Impresário, který celý projekt řídil, ho však nedokázal dotáhnout do konce a upustil od něj, přičemž autorům zůstal dlužen peníze - nebyly to sice žádné velké částky, trocha peněz to ale byla. Ted celé měsíce pracoval na tom, aby impresária přiměl k zaplacení. Nakonec se mu to podařilo, takže všichni zúčastnění autoři včetně mně dostali poštou šek.

Po několika týdnech jsem od Teda dostal dost rozčarovaný dopis. Podrobně mi popisoval veškerou námahu, kterou musel vynaložit, aby ty peníze získal, a potom dodal: „A ze všech těch autorů, kterým jsem nechal poslat šek, jsi mi jedině ty napsal a poděkoval.“

Odjakživa zastávám názor, že není nijak těžké prokazovat lidem různé drobné zdvořilosti, a rozhodně je to musí přimět k tomu, aby na oplátku ochotněji různé drobné zdvořilosti prokazovali oni vám.

30
Postgraduální studium

Ať byl rok 1939 jakkoli naplněn psaním science fiction a navazováním kontaktů s lidmi ze společenství science fiction, zůstával přede mnou jeden vážný problém. Ze sto devadesáti sedmi dolarů ročně jsem žít nemohl, takže jsem se na psaní mohl dívat jen jako na báječného koníčka a nic víc.

Skutečnost, že jsem se nedostal na lékařskou fakultu, mě v okamžiku, kdy se moje vysokoškolské studium chýlilo ke konci, postavila před problém, co si počít dál. Stále ještě mi připadalo nesmyslné prostě ze školy odejít s hodností bakaláře. Práci bych žádnou nenašel - musel jsem tedy dál studovat.

Pokud titul doktora medicíny nepřipadal v úvahu, musel jsem se snažit o získání doktorátu v nějakém jiném oboru. Nemohl jsem si být jist ani tím, že mi doktorát pomůže sehnat práci, rozhodující ale bylo, že strávím další dva až čtyři roky na škole a že se můj problém možná časem vyřeší sám.

Jestliže jsem ale chtěl získat doktorát, v jakém by to mělo být oboru? V době mého vysokoškolského studia mě i nadále fascinovala historie stejně jako tehdy, když jsem začínal navštěvovat knihovnu. Tou dobou už jsem se dávno propracoval k Hérodotovi a Edwardu Gibbonovi.

Napadlo mě, a na to si zcela zřetelně vzpomínám, že bych se možná měl stát profesionálním historikem. Mé srdce po tom prahlo, domýšlel jsem to ale dál a bylo mi jasné, že jako profesionální historik bych našel místo jen v profesorském sboru nějaké vysoké školy, a to nejspíš nějaké malé školy. Musel bych se možná odstěhovat daleko od domova a pravděpodobně bych nikdy nevydělal mnoho peněz.

Rozhodl jsem se tedy, že se budu muset stát odborníkem na přírodní vědy, protože to mi dá možnost najít si práci v průmyslu nebo v nějakém významném výzkumném ústavu. Mohl bych si tam přijít na slušné peníze, vydobýt si značný věhlas, získat (kdo ví) Nobelovu cenu a tak dále.

Jenže takovéhle logické úvahy se někdy ukážou jako naprosto scestné. Skutečně jsem se stal odborníkem na přírodní vědy, jenže jak to skončilo? Našel jsem si místo vysokoškolského učitele na poměrně malé škole daleko od domova a nikdy jsem nevydělal mnoho peněz. (Jak vysvětlím později, následující události to všechno naštěstí zvrátily.)

Musím ale přiznat, že své touhy stát se historikem jsem se nikdy úplně nezbavil. Když Eric, syn mého bratra Stana, dokončil vysokou školu, odjel do Texasu, aby tam získal doktorát z historie; pocítil jsem tehdy zřetelný záchvěv závisti a přemýšlel jsem o tom, jak jinak by se asi byl vyvíjel můj život, kdybych udělal totéž. (Eric si to ale později rozmyslel, vrátil se do New Yorku a stal se novinářem jako jeho otec.)

Pokud jsem se tedy chtěl rozhodnout pro získání doktorátu v nějakém oboru přírodních věd, který obor to měl být? Tahle otázka s sebou naštěstí sama přinášela odpověď. Když jsem nastupoval na vysokou školu, musel jsem si zvolit hlavní předmět studia, a protože jsem žil v domnění, že mým cílem je lékařská fakulta a že tudíž budu navštěvovat přípravný kurz pro budoucí mediky, vybral jsem si zoologii. Byl to jeden z mých nejneuvěřitelnějších omylů. Nemohl jsem zoologii ani cítit. Samozřejmě bych si s ní byl snadno poradil, pokud by šlo pouze o studium učebnic, jenže tím to nekončilo. Byla tu laboratoř a my jsme v ní pitvali žížaly, žáby, ryby a kočky. Cítil jsem k tomu hrozný odpor, ale časem jsem si zvykl.

Problémy nastaly, když jsme dostali za úkol najít nějakou toulavou kočku a usmrtit ji hozením do popelnice, kterou jsme předtím naplnili chloroformem. Jako úplný pitomec jsem to skutečně udělal. Konec konců jsem jen plnil příkazy svého nadřízeného jako každý nacistický funkcionář ve vyhlazovacích táborech. Nikdy jsem se z toho však nevzpamatoval. Ta zabitá kočka mě doprovází životem a ještě dnes, po víc než půlstoletí, mě popadají křeče zoufalství, kdykoli si na ni vzpomenu.

Po ukončení ročníku jsem zoologie nechal.

To je mimochodem příklad rozdílu mezi intelektuálním a emocionálním chápáním. Intelektuálně zcela chápu, že je nutno provádět pokusy na zvířatech, má-li moderní medicína postupovat kupředu (za podmínky, že jsou tyto pokusy absolutně nezbytné a že při jejich provádění zvířata minimálně trpí). Dokážu to zdůvodnit výmluvnými argumenty.

Nikdy, za žádných okolností, však nejsem ochoten se těchto pokusů osobně účastnit či dokonce jim jen přihlížet. Jakmile se na scéně objeví zvířata, jsem nucen odejít.

Když jsem takto eliminoval zoologii, musel jsem si vybrat mezi chemií a fyzikou. Fyziku jsem také brzo vyloučil, protože v ní bylo příliš mnoho matematiky. Po dlouhých letech, kdy mi matematika šla sama, jsem konečně dospěl k integrálnímu počtu a narazil jsem na nepřekonatelnou bariéru. Pochopil jsem, že tady moje cesta skončila, a do dnešního dne jsem se nikdy úspěšně nedostal dál kromě zcela povrchního seznámení.

Zbývala mi tudíž chemie, v níž příliš mnoho matematiky nebylo. Znamenalo to, že chemie zvítězila kontumačně, což je sotva dobrý základ pro volbu profese, nic jiného jsem ale dělat nemohl.

Protože jsem však od začátku pomýšlel na doktorát medicíny a ne na doktorát v oboru přírodních věd, zjistil jsem bohužel, že budu mít problém s tím, jak se na postgraduální studium dostat. Neměl jsem totiž dostatek přípravných kurzů chemie. Pro lékařskou fakultu jsem předpoklady měl, pro postgraduální studium chemie ne. Navíc mě vedoucí katedry chemie neměl v oblibě. Měl jsem dokonce dojem, že se mu nesmírně protivím.

To mě samo o sobě nijak zvlášť nezneklidňovalo. Měl jsem už bohaté zkušenosti s učiteli a profesory, kteří mě neměli v lásce, nepochybně z dobrých a dostatečných důvodů. Vedoucí katedry mi však mohl zabránit v přijetí na postgraduální studium a zdálo se, že to skutečně má v úmyslu.

Vyvinul se z toho souboj mezi námi dvěma. Stále znovu a znovu mě vykazoval ze své kanceláře a já jsem se stále znovu a znovu vracel s různými předpisy a směrnicemi, z nichž vyplývalo, že bych mohl být na postgraduální studium přijat podmíněně, dokud neabsolvuji přípravný kurz, který mi chybí - fyzikální chemii.

Zvítězil jsem jen díky tvrdošíjné neústupnosti. Začínal jsem si získávat sympatie ostatních členů katedry, takže se její vedoucí nakonec vzdal, nijak mi to ale neusnadnil. Mohl jsem se zapsat na fyzikální chemii pod podmínkou, že se zapíšu i na všechny ostatní předepsané kurzy (pro které byla vesměs bezpodmínečně nutná znalost fyzikální chemie). Navíc jsem musel dosáhnout minimálního průměrného prospěchu B, protože v opačném případě by se mi ani jeden z těchto kurzů nezapočítal a všechny peníze, věnované na celý rok školního vzdělání, by tak přišly nazmar. Byly to nesmírně tvrdé podmínky, já s nimi ale souhlasil. Co jiného mi také zbývalo?

Zvládl jsem to. V kurzu fyzikální chemie, který vedl Louis P. Hammet, jsem byl jedním ze tří studentů z celého početného ročníku, kteří jako jediní dostali hodnocení A. Tak jsem se po pouhém jednom semestru zbavil své podmínky a stal jsem se řádným postgraduálním studentem.

Bylo mi tehdy dvacet let a shodou okolností to byl můj poslední studijní triumf.

Abych řekl pravdu, po mém pozoruhodném začátku to s mou akademickou dráhou šlo neustále z kopce. Na vysoké škole jsem stále ještě patřil k nadprůměrným studentům. Když jsem se však dostal na postgraduální školu, nebyl jsem prostě lepší než středně podprůměrný. Zdálo se, že ostatní studenti všeobecně přednášenou látku chápou lépe a snáze než já, a v laboratoři jsem si počínal naprosto beznadějně. Pokusy mi jen zřídkakdy vycházely, a když mi náhodou vyšly, prokazoval jsem při nich menší obratnost a odbornost než kdokoli jiný z celého ročníku.

V určitém směru to nebylo nijak překvapivé. Ostatní studenti na chemii pohlíželi jako na své celoživotní poslání. Měli zcela vážně namířeno na důležitá místa v akademickém světě nebo v průmyslu. Já jsem pouze utrácel čas a zabýval jsem se chemií jen proto, že všechno ostatní mi připadalo ještě horší, jen proto, abych odsunul na později onen strašný den, kdy budu muset začít hledat práci a (jak jsem byl pesimisticky přesvědčen) žádnou nenajdu.

Co se ale stalo s mým přesvědčením (které bylo v dětství tak neotřesitelné), že jsem výjimečnou osobností? Teď, když už jsem nebyl zářným příkladem chytrosti a inteligence, ale naprosto obyčejným studentem dosahujícím hodnocení B (kterého stále ještě profesoři neměli v lásce), měl jsem se snad smířit s tím, že zatáhnu drápky, ztratím alespoň něco ze své sebejistoty, posadím se někam do kouta a připravím se na zapomnění a lítost nad životem, který tak slibně začal a který jsem tak mizerně zúročil?

Byť se to může zdát zvláštní, nic z toho mě nepotkalo. Zůstal jsem naprosto neotřesen a mé víry v sebe samotného se to ani v nejmenším nedotklo. Musíte pochopit, že jsem do jisté míry zmoudřel. Začínal jsem si uvědomovat, že studijní úspěchy neznamenají víc než pouhé známky a hodnocení testů, protože to byla jen více méně subjektivní a triviální kritéria určená k posuzování toho, jakého pokroku mladí lidé ve své školní výuce dosahují. Skutečný přínos mého úsilí, vynakládaného ve škole (a v knihovně), spočíval v tom, že vytvářelo základy znalostí a chápání široké škály různých oborů.

Nebylo důležité, že všichni postgraduální studenti chemie, kteří mě obklopovali, se v chemii vyznali lépe než já. Většina z nich byla doslova negramotná v kterékoli z tuctu dalších oblastí, v nichž jsem si já připadal jako doma.

Začínalo mi být jasné, že ze mne nikdy nebude specialista, že v každém oboru lidských znalostí budou existovat mnozí, kteří toho budou vědět mnohem víc než já, kteří se prací v tomto oboru budou moci živit a třeba se v něm i proslaví, což já nikdy nedokážu. Byl jsem člověk všestranného zaměření, který měl značné znalosti prakticky ve všech oborech. Říkal jsem si, že existují mnozí specialisté ve stovkách či tisících různých oborů, že však bude existovat jen jediný Isaac Asimov. Byl to pocit zpočátku jen matný, postupem času však rychle sílil.

Byla to snad megalománie? Vůbec ne! Naprosto přesně jsem chápal svoje schopnosti a vlohy a měl jsem v úmyslu dát o nich světu vědět.

Jestliže se moje úspěchy na poli chemie nadále zmenšovaly (a bohužel tomu tak skutečně bylo), mých úspěchů na literárním poli naopak přibývalo a můj pocit, že jsem někým výjimečným, ve mně byl zafixován ještě pevněji (a možná i logičtěji) než kdy dřív.

31
Ženy

Štěstěna tomu chtěla, že jsem v otázkách sexu nikdy nepociťoval žádnou nejistotu či pochyby. Už v mateřské školce jsem dospěl k názoru, že holčičky jsou na pohled mnohem příjemnější než chlapečci. Nikdy jsem se tehdy sám sebe neptal, proč tomu tak je, považoval jsem to prostě za danou skutečnost.

Jak šel čas dál, poučil jsem se samozřejmě i o tom, co vlastně znamená sex. Aby bylo jasno, nepoučil jsem se o tom prostřednictvím rodičů. Otce či matku by ani ve snu nebylo napadlo, že by si se mnou mohli promluvit o sexu (a mám takové podezření, i když jim možná křivdím, že o něm nemluvili ani spolu). A mě by zase ani ve snu nebylo napadlo, že bych se na ně mohl obrátit s nějakými dotazy na toto téma.

O sexu jsem se nepoučil ani z žádného jiného zasvěceného zdroje, který by logicky připadal v úvahu. Poučil jsem se o něm ze zkreslených a nedokonalých informací, které jsem obdržel od svých kamarádů. To je obvyklý osud, který své mládeži nutí společnost příliš škrobená a pokrytecká na to, aby zavedla výuku sexu jako kterékoli

jiné oblasti znalostí.

Vezmeme-li v úvahu, jak je sex důležitý, jakým je obrovským zdrojem rozkoše a zároveň utrpení a chorob, jak prostupuje naše vztahy k druhému pohlaví a naše manželství, není trochu zvláštní, že věnujeme obrovské úsilí tomu, abychom své děti naučili hrát kopanou, a vůbec se je přitom nesnažíme poučit o sexu?

Všechny snahy o zavedení kurzů sexuální výchovy do školních osnov narážejí bez výjimky na zuřivý odpor. Jejich odpůrci se obávají (necháme-li stranou pokrytecké argumentování „morálkou"), že poučí-li se mladí lidé o sexu, bude je to svádět k tomu, aby s ním experimentovali, což povede k nežádoucím těhotenstvím a chorobám.

Mně tyto obavy připadají směšné. Nic na světě nemůže mladým lidem zabránit v tom, aby se sexem experimentovali, nejsou-li udržováni v tak brutální nevědomosti a tak drženi pod zámkem, že to poznamená a zničí celý jejich život. Kdybychom sex zbavili jeho tajemnosti a přistupovali k němu otevřeně, zbavili bychom zároveň sexuální akt jeho ilegálnosti a přitažlivé příchuti „zakázaného ovoce". Rádná znalost všech aspektů sexu včetně správných metod antikoncepce a hygieny podle mého názoru naopak počet nežádoucích těhotenství a chorob sníží.

Mohl jsem samozřejmě ve svém objevování sexu postoupit ještě o krůček dál za to, co mi pověděli kamarádi, a své matné a nedokonalé znalosti si prakticky vyzkoušet. Experimentovat s ochotnými mladými dívkami by rozhodně bývalo snadné. V tom nejlepším případě jsem dokonce mohl potkat nějakou dívku se sexuálními zkušenostmi, která by mě do nich bývala s potěšením zasvětila.

Faktem zůstává, že jsem nic z toho neudělal. Ne že bych o to nebyl stál. Na děvčata jsem pohlížel žádostivýma očima a naučil jsem se poněkud těžkopádně flirtovat, nikdy z toho ale nic nebylo.

Hlavním důvodem byla skutečnost, že jsem neměl čas. Musel jsem biflovat svoje vysokoškolské učivo a přispívat svým dílem k práci v cukrářství. A jako by toho všeho ještě nebylo dost, usmyslel si otec, že bude prodávat první ranní vydání novin Daily News, které se tisklo vždy předchozího dne večer, které se ale nerozváželo přímo prodejcům. Na sklonku svého teenagerského věku jsem proto každý večer, bez výjimky a bez ohledu na počasí, musel ujít asi půl míle k distribučnímu středisku, počkat na náklaďák, vyzdvihnout a zaplatit noviny a pak je odnést zpět do obchodu. To efektivně zaplňovalo mé večery a znemožňovalo mi to navázat s nějakou dívkou třeba jen zcela nevinnou společenskou známost.

Po pravdě řečeno jsem až do svých dvaceti let neměl rande s žádnou dívkou.

Celou situaci ještě zhoršovala skutečnost, že mezi dvanáctým a devatenáctým rokem věku jsem chodil na Chlapeckou střední školu, na Sethovu přípravku a na Kolumbijskou vysokou školu, přičemž ani na jednu z těchto škol neměly přístup dívky. To znamenalo, že jsem ve škole zůstával v řeholní samotě.

Možná to mělo i své kladné stránky. Nepřítomnost opačného pohlaví znamenala, že jsem se mohl soustředit na studium bez rozptylujícího vlivu, kterým by na mě byly dívky určitě působily. Navíc díky tomu, že jsem byl neustále přeřazován do vyšších ročníků, by všechny dívky v mých třídách bývaly byly o dva roky starší než já, byly by mě považovaly za děcko a s opovržením by byly odmítaly jakékoli pokusy o navázání bližšího styku, k nimž bych se byl snad osmělil.

Mělo to ale i své záporné stránky. Nepřítomnost žen přispívala k deformování mého společenského vývoje. Znamenala také, že jsem ke své svatební noci (ve věku dvaadvaceti let) dospěl jako panic, a to s novomanželkou, která byla také panna. Moralistům to snad může připadat báječné, podle mého názoru to však skončilo katastrofálně.

32
Zlomené srdce

Když jsem ve věku devatenácti let nastoupil na postgraduální studium, konečně jsem se ocitl ve škole, kam chodily i dívky. Náhoda tomu chtěla, že dívka sedící u vedlejšího stolu v mém kurzu syntetické organické chemie byla světlovlasá, přitažlivá, jen o rok starší než já a v chemii mnohem lepší než já.

(Když jsem se zmiňoval o tom, že jsem byl jedním ze tří studentů, kteří dostali z fyzikální chemie hodnocení A, mezi těmi zbývajícími dvěma byla i ona a dokázala to mnohem snáz než já.)

Vzhledem k těmto okolnostem nepovažuji za nijak překvapivé, že jsem se do ní okamžitě zamiloval. Byla to hloupost, takhle rychle ztratit hlavu, myslím si ale, že to bylo zcela přirozené.

Ani v nejmenším jsem si nelámal hlavu tím, že je v chemii mnohem lepší než já. Když o tom dnes přemýšlím, považuji to za nejpřesvědčivější důkaz, že jsem už v té době přehodnotil své priority. V dřívějších letech, kdy pro mě byly školní známky tím nej důležitějším na celém světě, jsem nikdy neměl doopravdy v oblibě studenty, kteří dosahovali lepších výsledků než já nebo u nichž dokonce jen hrozilo, že by mohli lepších výsledků dosahovat (i když jsem nikdy neplýtval časem na aktivní zášť či závist). Kdybych byl ještě tehdy pohlížel na „chytrost" stejně, bylo by mě její lepší nadání pro chemii odradilo.

Byla to milá a laskavá dívka, která si nesmírně dávala záležet na tom, aby se nějak nedotkla mých citů, přestože sama ke mně necítila sebemenší romantickou náklonnost. Několikrát jsme si spolu vyšli (byly to moje první schůzky) a při těchto příležitostech statečně nesla mou neuvěřitelnou společenskou neotesanost. Poučila mě například o tom, že jíst se dá i jinde než v samoobslužných jídelnách, a zavedla mě do malé restaurace, když mě předtím nesmírně ohleduplně dala najevo, že tam budu muset dát spropitné.

Musím přiznat, že nejšťastnější den celého mého tehdejšího života přišel šestadvacátého května roku 1940, když jsem s ní šel na světovou výstavu, strávil jsem v její společnosti celý den a podařilo se mi dokonce dát jí několik drobných ďobnutí, která jsem tehdy považoval za „polibky".

U toho to ovšem skončilo. Získala hodnost mistra přírodních věd a to jí stačilo. Sehnala si práci v nějakém průmyslovém podniku ve Wilmingtonu ve státě Delaware; třicátého května mi dala sbohem a opustila mě zahlceného pocitem bolestné ztráty.

Po jejím obchodu jsem se s ní ještě dvakrát setkal. Jednou jsem ji dokonce jel navštívit do Wilmingtonu a šli jsme tam spolu do kina. A o čtvrtstoletí později jsem přednášel v Atlantic City pro Americkou chemickou společnost a žena, která tiše čekala, aby si se mnou mohla po přednášce promluvit, se mě zeptala: „Pamatuješ se na mě, Isaaku?“

Byla to ona a já jsem ji poznal, nedoprovázel to ale žádný emocionální výbuch. Povečeřel jsem s ní i s jejím manželem v jedné restauraci na pláži. Měla tehdy už pět dětí.

Nejzajímavější na celé té epizodě mi (dnes, po půlce století) připadá to, co mě postihlo po našem rozloučení. Poprvé a také naposledy v životě jsem měl zlomené srdce.

Zlomené srdce, pokud to mohu na základě svých omezených zkušeností posoudit, se projevuje bolestí, kterou člověk cítí při ztrátě milované osoby v případě, kdy tato milovaná osoba naši lásku neopětuje, rozejde se s námi (krutě nebo ohleduplně) a zmizí. Osoba, kterou milujeme, je pryč, stále ovšem existuje a prostě k ní nemáme přístup. V porovnání s neodvolatelnou ztrátou v případě úmrtí někoho milovaného je to situace relativně snesitelná, přesto je však bolestná.

Dlouhou dobu jsem pak nešťastně chodil jako tělo bez duše. Zdálo se mi, že se nad mou hlavou neustále stahují mračna, a sluneční svit jako by se mě netýkal. Nedokázal jsem jaksi myslet na nic jiného než na tu dívku, a kdykoli jsem na ni pomyslel, pocítil jsem tlak na prsou a jen těžce se mi dýchalo. Dospěl jsem k závěru, že život nemá smysl, a byl jsem si naprosto, ale docela naprosto jistý, že se ze své deprese už nikdy nedostanu. Nebyl jsem si dokonce jistý, jestli by nebylo nejlepší, kdybych si prostě někam lehl a nechal své zlomené srdce, aby mě zabilo.

Zvláštní je, že jsem se z toho vzpamatoval, nepamatuji se ale přesně, jak k tomu došlo. Vzpamatovával jsem se snad postupně? Opadávala moje bolest den po dni? Nebo jsem se prostě jednoho dne ráno probudil a vesele jsem si pohvizdoval? Nejsem si ani jistý, jak dlouho mi trvalo, než jsem se z toho dostal.

A když bylo po všem, nezůstala mi jediná jizva. Proto také tvrdím, že to bylo snesitelné. Předpokládám, že čím je člověk mladší, když onemocní zlomeným srdcem, tím mírnější má jeho nemoc průběh a tím méně komplikované je jeho uzdravení. (Zajímalo by mě, jestli někdo někdy provedl vědecký výzkum těchto záležitostí.) Pokud je tento můj předpoklad správný, jsem rád, že mně se to přihodilo v pouhých dvaceti letech.

Chtěl bych vyslovit ještě jednu domněnku, že totiž zlomené srdce dává postiženému do budoucnosti jistou imunitu, není-li až neuvěřitelně emocionálně založen. Já sám jsem alespoň po vlastní zkušenosti se zlomeným srdcem velice pečlivě dbal na to, abych se nedal emocemi unést. Držel jsem své city k mladým ženám pod kontrolou a popouštěl jsem jim uzdu jen tehdy, když se mi zdálo, že jsem vycítil příznivou reakci. Díky tomu jsem už nikdy zlomené srdce neměl.

Později jsem se dvakrát oženil, v obou případech z lásky, chtěl bych se ale domnívat, že jsem tak učinil po rozumné úvaze; a v druhém případě to platilo ještě víc než v prvním.

33
„Soumrak“

Do jara roku 1941 vyšlo tiskem celkem patnáct mých povídek, z toho čtyři v ASF. Kromě toho jsem napsal asi deset dalších povídek, které zůstaly neprodané. Většina z mých publikovaných povídek měla doopravdy mizernou úroveň. Tou dobou jsem už ale začal psát cyklus příběhů o „pozitronických robotech", kterým bylo souzeno dosáhnout jisté proslulosti. Do doby, o níž mluvím, vyšly celkem tři. Byly to povídky „Strange Playfellow“ („Podivný kamarád"), kterou jsem později přejmenoval na „Robbie“ (Super Science, září 1940), „Rozum" („Reason" - ASF, duben 1941) a „Lhář" („Liar! " - ASF, květen 1941). Ty byly docela dobré.

Téměř tři roky poté, co se moje povídky začaly prodávat, jsem však stále ještě nenapsal nic opravdu pozoruhodného.

Když jsem ale sedmnáctého března 1941 navštívil Campbella v jeho kanceláři, přečetl mi následující úryvek z jistého raného eseje Ralpha Waldo Emersona nazvaného „Nature" („Příroda").

„Kdyby se hvězdy objevovaly jen na jedinou noc za každých tisíc let, jak by lidstvo věřilo v existenci města božího, jak by je uctívalo a uchovávalo si vzpomínku na ně po mnohé generace.“

„Myslím, že Emerson nemá pravdu, " prohlásil Campbell. „Myslím, že kdyby se hvězdy objevovaly jen na jednu noc za každých tisíc let, lidé by se zbláznili. Chtěl bych, abys o tom napsal povídku a pojmenoval ji ,Nightfall´ (,Soumrak´).“

Alexej Panshin, který je jedním z významných historiků science fiction, je přesvědčen, že Campbell chtěl, abych to byl právě já a nikdo jiný, kdo tuto povídku napíše. Já o tom tak přesvědčen nejsem. Myslím, že Campbell prostě čekal, až přijde některý z jeho spolehli-vých autorů, a že jsem to byl náhodou právě já. Jaké štěstí pro mne, pokud tomu tak skutečně bylo. Mohl ji napsat třeba Lester del Rey nebo Ted Sturgeon a já bych byl přišel o svou životní příležitost.

Pracoval jsem na „Soumraku" zcela stejně jako na kterékoli své jiné povídce a v dubnu jsem ho prodal Campbellovi. Vyšel v zářijovém čísle ASF ročníku 1941.

Z mého pohledu to byla prostě další povídka, ale Campbell, který tyhle věci dokázal posoudit mnohem líp, k ní přistupoval jako k něčemu mimořádnému. Poprvé mi dal zvláštní příplatek a poslal mi šek na jeden a čtvrt centu za slovo místo obvyklého jednoho centu. (Dokonce mi to ani neřekl předem, takže mě přiměl k tomu, abych se nad tím na chvíli hluboce zamyslel a pak, veden přísným etickým kodexem, který mi otec vštípil, mu zavolal a oznámil mu, že mi zaplatil příliš vysokou částku. Campbella to nesmírně pobavilo. Byl zvyklý na stížnosti, že platí příliš málo; tohle bylo ale poprvé, co si někdo stěžoval, že dostal zaplaceno příliš mnoho. Samozřejmě mi vysvětlil, jak se věci mají.)

Dal mi také ilustraci na obálku - bylo to vůbec poprvé, kdy měla moje povídka ilustraci na obálce ASF - a „Soumrak byl hlavní povídkou celého čísla.

Povídka „Soumrak" si od té doby získala pověst klasického díla.

Celá řada lidí se domnívá, že je to nejlepší povídka, jakou jsem kdy napsal, a někteří ji dokonce považují za vůbec nejlepší magazínovou science fiction povídku všech dob. Upřímně řečeno mi to připadá směšné a připadalo mi to směšné vždycky.

Zmíněná povídka se především ve svém stylu vyznačuje mnoha charakteristickými rysy pulpových příběhů. Podle vlastního odhadu jsem se svého dědictví pulpových magazínů nezbavil až do roku 1946.

Uznávám sice, že tato povídka má zajímavý námět, nutící člověka k zamyšlení (je o světě zalitém nepřetržitým denním světlem, kam tma přicházela jen jednou za velice dlouhou dobu), později jsem ale napsal povídky — celou řadu povídek —, které se mi zamlouvají víc než „Soumrak".

V pozdějších letech zavedl Campbell rubriku, které říkal „Analytická laboratoř" a která na základě čtenářského hlasování hodnotila relativní popularitu jednotlivých povídek v každém čísle. Jsem pevně přesvědčen, že kdyby byla tato rubrika existovala už roku 1941, byli by čtenáři jako nejlepší dali své hlasy povídce Alfreda Bestera "Adam and No Eve" („Adam a žádná Eva“), která vyšla v tomtéž čísle jako „Soumrak". Bylo by to tak bývalo správné, protože Bester byl lepší spisovatel než já (tehdy i později) a protože jeho povídka byla mimořádně dobrá.

V pozdějších letech také začaly různé organizace science fiction udělovat stále prestižnější ceny za nejlepší literární díla roku v různých kategoriích. Dvě nejvýznamnější z těchto cen jsou Hugo, kterého udílí světový con science fiction, a Nebula, kterou udílí Společnost amerických autorů science fiction. Jsem přesvědčen, že kdyby se tyto ceny udílely už roku 1941, nebyl by „Soumrak" v kategorii povídka dostal ani jednu z nich. Zdaleka nejoblíbenějšími autory science fiction, jimž se ani v nejmenším nikdo nemohl rovnat, a absolutními pilíři, na nichž spočíval ASF, byli toho roku Robert A. Heinlein a A. E. van Vogt. Ti dva by byli nepochybně ukořistili všechna ocenění.

A přesto si „Soumrak" uchovává své retrospektivní postavení.

V řadě pozdějších čtenářských anket, které měly určit pořadí nejoblíbenějších povídek všech dob, pravidelně získával první místo. A dokonce ještě dnes poměrně často slýchám, že je-li „Soumrak" zařazen mezi povídky, které jsou předmětem studia kurzů science fiction, je pokaždé ze všech nejoblíbenéjší.

Do smrti to nepochopím.

Přestože nechápu důvody jeho úspěšnosti, byl „Soumrak" určitým mezníkem. Po jeho vydání se mi přestaly vracet odmítnuté rukopisy. Prostě jsem psal a prodával a během roku nebo dvou jsem se dostal či téměř dostal na Heinleinovu a van Vogtovu úroveň.

Když jsem se čtyřicet let po jeho vydání konečně dostal k tomu, že jsem zakládal vlastní společnost, neměl jsem na vybranou. Dal jsem jí jméno Nightfall, Inc.

34
Začíná druhá světová válka

Prakticky přesně ve stejné době, kdy jsem začal postgraduální studium, vypukla v Evropě druhá světová válka.

Jen nerad bych hledal nějaké vnější výmluvy pro úpadek své akademické kariéry, je ale pravda, že válka odváděla mou pozornost od studia. Bylo to nevyhnutelné. Žádný inteligentní mladý žid, který už celá léta s bolestí v srdci sledoval pozorně vývoj událostí v Evropě, nemohl přece válku ignorovat jako něco, co se ho osobně netýká jen proto, že jeho země se jí neúčastní a uchovává si neutralitu.

V případě vítězství hitlerovského Německa hrozilo nebezpečí všem

židům celého světa.

Zoufale jsem si přál, aby Hitler válku prohrál. Opravdu zoufale!

Školní rok, v jehož průběhu jsem prožil svůj neúspěšný milostný románek, začal likvidací Polska a skončil likvidací Francie. Trávil jsem denně celé hodiny (hodiny) posloucháním rozhlasu a čtením novin a mamě jsem pátral po nějakých příznivých zprávách, po něčem, co by mi dodalo optimismus. V létě roku 1940 bylo období mého zlomeného srdce ještě nesnesitelnější díky bolesti, která se mu poněkud podobala, která však pramenila z nešťastného osudu Evropy.

Moje školní studia tím nepochybně musela trpět. Bylo obtížné soustředit se na ně nebo dokonce považovat je za důležitá. Dodnes mě překvapuje, že jsem pokračoval v psaní. Mohu to vysvětlit jen jednou svou zkušeností z pozdějších let. Kdykoli jsem se cítil sklíčeně a nešťastně, jediným utišujícím prostředkem, který jsem měl (protože jsem nikdy v životě nekouřil, nepil alkohol a nebral drogy), bylo psaní. Jedině psaní dokázalo zmírnit mé stresové stavy. Když si kdysi Robyn zlomila kotník a já byl úplně zoufalý, protože jsem měl strach, že by to mohlo narušit zdravý vývoj její nohy a že by mohla až do smrti kulhat, utekl jsem svému zoufalství jen tím, že jsem si sedl ke stolu a napsal na jedno posezení tři dlouhé eseje.

Ani psaní v té nešťastné době nestačilo. Pouhých několik měsíců poté, co jsem prodal „Soumrak", vtrhla německá armáda v obrovském počtu a s obrovskou silou do Sovětského svazu. A když byl „Soumrak" otištěn, zdálo se, že Sovětský svaz je na samotném prahu záhuby.

Spojené státy přes to všechno zůstávaly neutrální. Je samozřejmě pravda, že každé Hitlerovo vítězství dál oslabovalo izolacionistické síly, působící ve Spojených státech. Každé jeho vítězství nahánělo stále více a více lidem strach a vedlo je k přání, aby Spojené státy podnikly něco, čím by aktivně přispěly na pomoc silám bojujícím proti Hitlerovi. Zejména pozoruhodný způsob, jakým se Hitlerovi na podzim roku 1940 postavila Velká Británie, a její vítězství v bitvě o Anglii podnítily americké sympatie do té míry, že jsme už byli s Německem prakticky ve válce, přestože jsme spolu ještě nebojovali. Dokonce i hlasy těch lidí (a nebylo jich málo), kteří se Sovětského svazu báli víc než Německa, se ztrácely mezi hlasy obrovské většiny, která se připojila k neustále sílícímu zatracování Hitlera.

35
Mistr svobodných umění

Dříve nebo později musela přijít doba, kdy bylo třeba skládat zkoušky, v nichž se mělo ukázat, (a) zda si student zasluhuje udělení hodnosti mistra svobodných umění (M. A.) a (b) zda si student také zasluhuje, aby mu bylo povoleno další studium a získání hodnosti doktora filozofie (Ph. D.).

Ta mladá dívka, do které jsem byl zamilovaný, neměla na konci prvního roku studia sebemenší problémy, úspěšně složila zkoušky a získala hodnost mistra svobodných umění, a kdyby byla chtěla, mohla dál studovat na doktorát. Známkou toho, jak hluboko upadly mé vlastní akademické schopnosti, je skutečnost, že když jsem šel ke zkouškám já, dostal jsem sice hodnost mistra svobodných umění, byla to však z mého pohledu vysloveně cena útěchy, protože jsem nedosáhl výsledků, které by mi umožňovaly pokračovat ve studiu a získat hodnost doktora filozofie.

Díky tomu jsem se ocitl před dilematem - před stejným dilematem, jakému jsem čelil už několik let. Pokud bych se byl spokojil se získáním mistrovské hodnosti, byl bych musel odejít ze školy a hledat práci. Na druhé straně jsem se mohl zapsat do dalších kurzů, protože zkoušky bylo dovoleno opakovat.

Situace na trhu práce už byla pochopitelně podstatně jiná. Spojené státy už se tou dobou aktivně připravovaly na válku pro případ, že by byly nuceny se do ní zapojit; pokud by k tomu nedošlo, chtěly alespoň sloužit jako „arzenál demokracie", jak to vyjádřil Franklin Roosevelt.

Různé instituce proto vyhledávaly dobré studenty v oborech přírodních věd, kteří by se mohli zapojit do válečného úsilí. S radostí bych byl takové místo přijal a hřál se pocitem, že něčím přispívám k boji proti Hitlerovi.

Naneštěstí mi v tom bránily hned dvě věci. Za prvé už jsem nebyl dobrý student, alespoň ne v chemii. Za druhé jsem se potýkal se svým prastarým problémem — profesoři o mně měli ubohé mínění a byli to právě oni, kteří byli potřeba, aby tomu či onomu studentovi dali doporučení.

Narazil jsem na dalšího profesora, kterému činilo potěšení, když mohl šikanovat své studenty. Odmítal jsem se jeho šikanování podrobit, takže měl nejspíš pocit, že znevažuji jeho autoritu; nebylo tudíž pravděpodobné, že by mě kamkoli doporučil, přičemž jeho názor měl velkou váhu. Tak už to zase bylo tady - byl jsem na postgraduálním studiu a pořád ještě jsem nedokázal se svým učitelem navázat normální vztah slušné spolupráce.

Potom jsem začal mít problémy s profesorem Arthurem W. Thomasem, mrzoutem toho nejhrubšího zrna, a veden Čirým zoufalstvím jsem ho požádal o rozhovor, abych se mu pokusil celý problém vysvětlit ze svého hlediska. (Dostával stížnosti, že si v  chemické laboratoři prozpěvuji a ruším tím ostatní studenty - nápadně se to podobalo mým dětským problémům se šeptáním při vyučování.) Usilovně jsem se snažil udělat na něj dobrý dojem a získat ho na svou stranu a nějakým zázrakem se mi to podařilo.

K mému vlastnímu obrovskému překvapení se přiklonil ke mně a krátce poté se stal zastupujícím vedoucím katedry chemie. Mám takový dojem, že jedním z důvodů změny jeho postoje byla skutečnost, že dal laboratorním asistentům (sami mi to o rok později prozradili) instrukce, aby mi zadávali složité analytické problémy, a chtěl se mě tak zbavit na základě nedostatečného prospěchu. Já jsem se však všemi těmito problémy zatvrzele prokousával a dělal jsem to bez jediné stížnosti, protože jsem ve své naivitě neměl sebemenší podezření, že jsem obětí spiknutí.

Často jsem na svůj rozhovor s Thomasem vzpomínal a přemýšlel jsem o tom, jakou cestou by se asi byl ubíral můj život, kdybych byl důsledně uplatňoval svůj osobní šarm pokaždé, kdy by mi to podle vlastního uvážení mohlo prospět, místo abych se stavěl do pozice typu, já mám pravdu a vy se mýlíte - a nehodlám přistoupit na žádný kompromis". Nikdy jsem to ale neudělal. Až do doby, kdy jsem si začal na živobytí vydělávat zcela samostatně, jsem se dostával do nepřetržitých vážných konfliktů s každým, koho bylo možno považovat za mého hierarchického nadřízeného.

Když jsem šel ke zkouškám podruhé, dostal jsem třináctého února 1942 konečně svolení pokračovat ve studiu s cílem získání doktorátu, možná díky intervenci teď už přátelsky naladěného profesora Thomase. Ani tím však moje problémy neskončily. Potřeboval jsem najít nějakého profesora, který by byl ochoten se mě ujmout, zadat mi nějaký problém, na kterém bych pracoval, a kompetentně a zároveň přátelsky na mou práci dohlížet. Profesoři, které jsem na katedře znal, bohužel za žádných okolností nebyli ochotni mě vzít a Thomas sám byl zahlcen administrativní prací a výzkumu se nevěnoval.

Jeden ze spolužáků mi však řekl, že jeho vlastní profesor, Charles Reginald Dawson, je laskavý člověk, který bere všechny „lazary", o které ostatní nemají zájem. To označení se mě nedotklo, protože jsem si uvědomoval jeho příhodnost.

Šel jsem honem za Dawsonem a ten mě vzal. Byl to muž střední výšky, který mluvil klidným hlasem a choval se vyrovnaně. Nikdy se nerozčilil a nikdy neztratil nervy. (Možná za to také musel něčím zaplatit, protože měl velké potíže s dvanácterníkovými vředy.) Byl nekonečně trpělivý a ze mě měl trochu legraci. To mě těšilo. Nevadí mi, když mě někdo považuje za podivína, pokud je alternativou, že mě bude považovat za problémového studenta.

Dawson byl džentlmen projevující naprosto neochvějnou laskavost a působil na mě inspirativně. Navzdory mému beznadějnému nedostatku nadání pro laboratorní práci mě pozorně a neúnavně vedl a dosáhl toho, že jsem ji zvládl. Myslím, že nějak nabyl dojmu, že jsem nadšeným vynálezcem různých nápadů a výjimečnou osobností. (Při jedné či dvou příležitostech jsem ho alespoň zaslechl, jak se o mně baví s ostatními profesory, a dělalo mi problémy poznat’ v jeho popisu sama sebe.) A výsledek? Žil dostatečně dlouho, aby byl svědkem toho, jak jsem se dopracoval svého současného postavení, věnoval jsem mu několik svých knih a při řadě nejrůznějších příležitostí jsem na něj v tisku pěl chválu. (Mám snad mnohé nectnosti, nikdy jsem se ale neprohřešil nevděkem.)

Řekl mi dokonce - i když jsem si jist, že to z jeho strany bylo přátelské přehánění —, že jak se ukázalo, nejvíc ho v celém životě přiblížila ke slávě skutečnost, že jsem byl kdysi jeho studentem. Nevěřím tomu, ale hrozně bych si přál, aby to byla pravda, protože si nedokážu představit nic lepšího, Čím bych se mu mohl odvděčit za všechno, co pro mě udělal.

36
Pearl Harbor

Dva měsíce před tím, než jsem se kvalifikoval k dalšímu studiu na doktorát, bombardovali Japonci Pearl Harbor, takže sedmého prosince roku 1941 jsme byli ve válečném stavu.

Bylo by nejspíš báječné, kdybych mohl říct, že jsem okamžitě všeho nechal a přihlásil se do armády, strávil celou válku v bojích a odnesl si z nich vyznamenání a zranění.

Kdyby byl svět ideální a já dokonalý, byl bych to udělal, jenže svět ideální není, já také dokonalý nejsem a nic takového jsem neudělal. Odjakživa přiznávám, že z fyzického hlediska v sobě nemám ani špetku hrdiny.

Kdybych byl dostal povolávací rozkaz, byl bych samozřejmě do armády šel, přestože bych byl na každém kroku vyděšen k smrti. Vůbec si nedokážu představit, jaký by ze mě asi tehdy byl voják, a ochromuje mě pomyšlení, že pod nepřátelskou palbou bych se byl možná projevil jako zbabělec a byl bych s vyděšeným jekem utekl nebo provedl něco stejně strašného. Utěšuji se tím, že lidé se dokážou v kritických situacích vzchopit a že i zbabělci v sobě v případě potřeby najdou nějakou zásobárnu vnitřní síly.

No prosím, možná by to tak bylo - domníval jsem se ale, že můžu vlasti rozhodně víc prospět svým mozkem, než bych jí prospěl svým slábnoucím tělem.

Ano, samozřejmě se stydím za to, že jsem se okamžitě nepřihlásil jako dobrovolník, mnohem víc bych se ale styděl, kdybych se snažil předstírat statečnost, která ve mně není. Každopádně jsem povolávací rozkaz nedostal, alespoň nějakou dobu ne, a prostě jsem pokračoval v psaní a začal jsem studovat na doktorát.

37
Manželství a problémy

Roku 1941 jsem se stal členem Brooklynského autorského klubu. Scházeli jsme se, předčítali si svoje rukopisy a navzájem jsme si je kritizovali. Byla to docela zábavná činnost. Jistému dalšímu mladému členovi klubu, Josephu Goldbergerovi, se zalíbila jedna z  mých povídek; navrhl mi, abych si s ním vyrazil na společné rande. Vysvětlil jsme mu, že nechodím s žádnou dívkou, a on prohlásil, že nějakou sežene. Velice nervózně jsem souhlasil.

Jak jsem později zjistil, pokoušela se Goldbergerova přítelkyně Lee dospět k rozhodnutí, jestli se za něj má nebo nemá provdat, a chtěla ho představit své nejlepší kamarádce, aby na něj získala názor někoho nestranného. Poprosila tedy tuto nejlepší kamarádku, která se jmenovala Gertrude Blugermanová, aby s ní šla na tu schůzku naslepo jen proto, aby se podívala na Goldbergera. Gertrude jen váhavě svolila. Vylíčili mě jako kníratého Rusa a jen bůh ví, jaký exotický zjev předpokládala, že uvidí. Datum schůzky bylo stanoveno na čtrnáctého února 1942. Nikdo z nás si nejspíš neuvědomoval, že je to právě svátek svátého Valentýna, alespoň já určitě ne.

Tou dobou už jsem si skutečně rok pěstoval knírek, byl to ale knírek nesmírně ošklivý a jeden z mých spolužáků proti němu vsadil dolar na to, že složím kvalifikační zkoušky na doktorské studium. Když se mi to třináctého února skutečně podařilo, knírek jsem si oholil a Gertrudě jsem se prezentoval s hladkou tváří.

Jen jednou na mne vyděšeně pohlédla a pokusila se (alespoň myslím) vymluvit na náhlou nesnesitelnou bolest hlavy a ze schůzky utéct, jenže Lee jí to nedovolila. Bude to jen pár hodin, přesvědčovala ji, a já chci, abys mi pomohla rozhodnout se ohledně Joea.

Se mnou tomu bylo úplně jinak. Viděl jsem v kině Kapitána Blooda, kde se v hlavních rolích představili Errol Flynn a Olivia de Havillandová, a přestože nepatřím k lidem, kteří se zamilovávají do filmových hvězd, některým z nich se obdivují víc než jiným. Olivia de Havillandová na mne v té době zapůsobila jako ideální ztělesnění ženské krásy. A mému oslněnému zraku se zdálo, jako by Gertrude Olivii de Havillandové z oka vypadla. Byla to doopravdy neobyčejně krásná dívka.

Moje reakce byla nevyhnutelná, byl jsem už ale o tři roky starší než v době, kdy jsem se zamiloval v chemické laboratoři. Naprosto jsem neměl v úmyslu trpět ještě někdy znovu zlomeným srdcem. Reagoval jsem proto obezřetně a postupoval jsem kupředu jen krok za krokem.

Byl jsem však odhodlán uspět. Projevoval jsem takovou výmluvnost a rozhodnost, tak neústupně jsem trval na dalších schůzkách, tak samozřejmě jsem byl přesvědčen o tom, že se vezmeme, že se konečně podvolila. Rozhodně mě nepovažovala za předmět romantického zbožňování (kdo by mě také proboha za něco takového mohl považovat?), podařilo se mi ji svým řečněním ale tak omámit, že se rozhodla to se mnou zkusit. (Samozřejmě se obdivovala mé inteligenci. To bylo ku prospěchu věci.) Šestadvacátého července 1942, necelý půlrok poté, co jsme se seznámili, se konala svatba.

Nebylo to jednoduché manželství. Konec konců jsem si poměrně jistý, že mě nemilovala. Byl jsem panic a ona byla panna (přestože byla o dva roky starší než já) a po sexuální stránce nám to příliš neklapalo, protože ani jeden z nás neměl žádné zkušenosti. Byly mezi námi i další neslučitelné rozpory, které se postupem času prohlubovaly a které bych jen těžko popisoval. Ani se o to nehodlám pokoušet.

Jeden z těchto neslučitelných rozporů, kterého jsem si v době svých námluv nevšímal (z toho prostého důvodu, že mě ani ve snu nenapadlo, že by mohl být tak životně důležitý), však nakonec dosáhl takových rozměrů, že do našeho manželství vnesl obrovské problémy.

Gertrude kouřila!

Dovolte mi teď vrátit se zpět a pojednat o tabáku. Jedním z artiklů, kterých se v našem cukrářství prodávalo nejvíc, byly tabákové výrobky. Prodávali jsme cigarety po krabičkách i po kartonech, doutníky po kusech i po krabicích a několik různých druhů lulkového tabáku. Nevzpomínám si, jestli jsme také někdy prodávali dýmky, pamatuji se ale na vertikální prodejní automat kulatých krabiček kodaňského šňupacího tabáku. Žvýkací tabák jsme myslím nikdy nevedli.

Dýmky a doutníky byly zálibou poměrně exotickou, cigarety však kouřil skoro každý. Jednotlivé krabičky se dvaceti cigaretami nejznámějších značek se prodávaly po třinácti centech a některé méně oblíbené značky po deseti. Kromě toho jsme vždy měli od každé z nejznámějších značek jednu krabičku otevřenou, aby si lidé mohli kupovat jednotlivé cigarety po centu za kus. Mnozí z teenagerů, kteří do našeho obchodu pravidelně chodili a byli stejně staří jako já, si tam takhle cigarety po jedné kupovali, na místě si je zapalovali a odcházeli v oblacích dýmu.

Zcela pochopitelně jsem měl k cigaretám snadný přístup. Stačilo vytáhnout si jednu z načaté krabičky. Otec však stanovil přísná pravidla. Zboží v obchodě bylo určeno k prodeji a ne ke konzumaci.

To pro mne bylo krušné, pokud šlo o cukroví. Měli jsme nesčetné krabice různého cukroví, vždy otevřené a vystavené za prodejním pultem; přicházely děti se svými centy a pěticenty, vybíraly si to, co chtěly, a já jsem jim vybrané pochoutky prodával. Nikdy jsem si ale nesměl vzít kousek cukroví pro sebe.

Ne, netrpěl jsem neukojenou touhou po cukroví. Vždycky jsem mohl požádat otce nebo (což bylo mnohem lepší) matku: „Mami, můžu si vzít čokoládovou tyčinku? " Někdy, i když rozhodně ne pokaždé, jsem dostal kladnou odpověď a byl jsem spokojený. Totéž, co v obchodě platilo pro všechny ty báječné pamlsky, platilo i pro cigarety. Byl bych se musel zeptat: „Tati, můžu si vzít cigaretu?“

Nikdy jsem se nezeptal. Ani jednou. Věděl jsem, že by odpověď zněla ne. Výsledkem je, že jsem nikdy v životě nekouřil. Jak tedy vidíte, jsem nekuřák díky shodě okolností. Byla by stačila jen malá změna v otcově postoji a klidně jsem se mohl stát silným kuřákem.

Moje sestra a můj bratr také nikdy v životě nekouřili a totéž platí pro mou matku. Stanley tvrdí, že po určitou dobu (ale jen určitou dobu) otec silně kouřil, a já toto jeho tvrzení přijímám s naprostým úžasem. Bratr přísahá, že je to pravda, a já o jeho slovech nemohu pochybovat, protože je to absolutně pravdomluvný člověk, ať se však ale snažím sebevíc, nevzpomínám si na jedinou příležitost, kdy bych otce viděl s cigaretou v ruce.

Je docela možné, že můj retrospektivní odpor vůči tabáku je tak silný, že jsem si prostě z paměti vymazal všechny vzpomínky na otcovo kouření.

Přestože jsem tedy roku 1942 sám nekouřil, neměl jsem vůči kouření žádné zásadní námitky. V našem cukrářství se kouřilo a nám to vyhovovalo, protože prodej tabákových výrobků do značné míry přispíval k naším skromným tržbám. Byl jsem tudíž na pach tabákového kouře zvyklý a vůbec jsem o něm nepřemýšlel. Skutečnost, že Gertrude kouří, mi proto nepřipadala jako něco, co bych měl brát v úvahu při rozpracovávání svých plánů na svatbu, a to byla katastrofa.

Kdybych byl měl tehdy stejné názory, jaké mám dnes nebo jaké jsem měl jen několik let po naší svatbě, nic na světě by mě nebylo přesvědčilo, abych se oženil s kuřačkou. Scházet se s ní, no prosím. Oddávat se s ní sexuálním hrátkám, no prosím. Ale natrvalo se odsoudit k životu v uzavřeném prostoru s někým, kdo kouří? Ani náhodou.

To tedy ne. Nikdy. Nezáleželo by mi na kráse, nezáleželo by mi na příjemné povaze, nezáleželo by mi ani na tom, v kolika ohledech bychom si navzájem vyhovovali.

To jsem ale tehdy ještě nevěděl. Do té doby jsem nikdy nežil v domě nebo v bytě, který by byl neustále plný kouře a zápachu z nevyklepaných popelníků. Když jsem zjistil, že život s Gertrudou znamená přesně tohle a že nemám žádnou možnost úniku, začal náš vztah uvadat.

Musím říct, že Gertrude byla v mnoha směrech velice dobrou ženou. Kromě toho, že si uchovala svou krásu, byla pečlivou hospodyní, dobrou kuchařkou, byla mi absolutně loajální a přísně hlídala výdaje na domácnost.

To jsou obrovské klady, přitom je však dokážou zvrátit naprosté maličkosti. Vzpomínám si na jistou historku o muži, který se chtěl rozvést s ženou, kterou všichni jeho přátelé považovali za ideální manželku. Přesvědčovali ho, vynášeli až do nebes její přednosti a ctnosti, a on je poslouchal tak dlouho, dokud byl schopen. Potom si zul botu, přidržel ji ostatním před očima a zeptal se: „Může mi někdo z vás říct, kde mě tahle bota dře?“

A nezapomínejte, že nešlo jen o zápach tabáku. Začal jsem si být také vědom zdravotních problémů, které z kouření vyplývají. Objevily se první informace o dýchacích potížích a rakovině plic a já jsem neviděl žádný rozdíl mezi vdechováním kouře do plic přímo z cigarety a vdechováním kouře, který už prošel plícemi někoho jiného.

Zahájil jsem proto kampaň, jejímž cílem bylo přimět Gertrudu, aby přestala kouřit. Kdyby se mi to nepodařilo, chtěl jsem, aby alespoň kouření omezila, a kdyby mi nevyšlo ani to, aby za žádných okolností nekouřila v ložnici, v autě nebo při jídle. Ani jeden z těchto mých plánů však bohužel neuspěl. S postupem let se tento problém začal podobat otevřené ráně, která se neustálým drážděním rozdírá do stále palčivějších boláků.

Vydržel jsem to déle, než snad bylo normální, ze tří důvodů. Za prvé jsem o tom, že kouří, věděl už v době, kdy jsem šiji bral, a připadalo mi nespravedlivé vyčítat jí něco, s čím jsem se původně smířil.

Za druhé jsem si byl vždy vědom toho, že jsem to byl já, kdo ji přesvědčil, aby si mě vzala, a že to učinila jen velice neochotně. Zdálo se mi tudíž, že bych měl svou situaci pokorně snášet.

Za třetí jsem v době, kdy jsem tajně uvažoval o rozvodu, měl dvě malé děti. Mohl jsem se s Gertrudou rozvést, protože důvody k rozvodu mi připadaly naprosto dostatečné, za žádných okolností jsem ale nemohl opustit své děti. Musel jsem počkat, až vyrostou.

Může se snad zdát zvláštní, že jsem dovolil, aby taková maličkost, jako je kouření, rozbila dlouhotrvající manželství, které bylo v tolika ohledech naprosto vyhovující. Bylo to samozřejmě víc než jen pouhá maličkost. Kromě toho mezi námi byly i jiné neslučitelné rozdíly, o kterých už se nemluví snadno. Mám dojem, že mě Gertrude nikdy neměla zvlášť ráda, a to mě zraňovalo v mé hrdosti. Asi po dvanácti letech už mě začalo unavovat být takhle jednostranně zamilovaný a přestal jsem ji milovat také, i když naše manželství čirou setrvačností přetrvalo ještě mnoho dalších let.

Jedno však musím Gertrudě přiznat. Neměla mě možná nijak zvlášť ráda, nikdy ale nesnižovala mou inteligenci. (To už bych byl doopravdy nesnesl.)

V armádě jsem se například podrobil jakémusi testu inteligence zvanému AGCT, což byla zkratka něčeho, co už jsem zapomněl. Dosáhl jsem sto šedesáti bodů, což byl výsledek, který ti vojáci, co test prováděli, dosud nikdy neviděli. Určitě to bylo téměř dosažitelné maximum. Zatelefonoval jsem Gertrudě a řekl jsem jí to.

Při mém následujícím opušťáku se mi rozhořčeně svěřila, že o mých sto šedesáti bodech řekla jisté přítelkyni. „Chceš říct sto šestnáct, " opravila ji přítelkyně. „Ne, " odsekla Gertrude, „sto šedesát"

„Jak to víš? “ zeptala se přítelkyně.

„Isaac mi to řekl, " odpověděla.

„Tak to ti lhal, " zasmála se přítelkyně, což u Gertrudy vyvolalo záchvat vzteku.

„Jak víš, že jsem ti nelhal? " zeptal jsem se Gertrudy se zájmem.

Doufal jsem, že mi prostě odpoví, že nikdy nelžu, nic takového ale neřekla. Místo toho prohlásila: „Sto šedesát je pro tebe úplně normální, tak proč bys lhal?“

A pak také, to bylo asi o dvacet let později, nás přišla navštívit Lee - ta dívka, která původně smluvila naši schůzku ve čtyřech. (Myslím, že tou dobou už za sebou měla manželství i rozvod s Joem Goldbergerem.) Zeptala se Gertrudy: „To tě asi ani ve snu nenapadlo, když ses poprvé setkala s Isaakem, že bude jednou takhle slavný, vid?“

„Ale ano, " odpověděla Gertrude, „čekala jsem to.“

„Jak jsi to mohla čekat?“

„No, on mi hned od začátku říkal, že to tak dopadne.“

Podobný příběh vám musím povědět o Fredu Pohlovi. Když jsme byli oba propuštěni z armády, řekl mi jednou: „Udělal jsem na AGCT sto padesát šest. Co ty?“

Zaváhal jsem a pak jsem rozpačitě odpověděl: „Promiň, Frede. Já udělal sto šedesát.“

„Aha... “ vzdechl.

Vůbec však o mém slovu nepochyboval. Věděl, že bych nedokázal zalhat jen proto, že bych ho chtěl trumfnout, a já jsem ho za to měl o to víc rád.

38
Nové příbuzenstvo

Skutečnost, že jsem se oženil, znamenala, že mi přibyla další rodina, totiž Blugermanovi. Osud tomu chtěl, že jsem je za svého manželství vídal častěji než vlastní rodinu. Když jsem se odstěhoval z New Yorku, pravidelně jsme tam jezdívali a vždycky jsme přespávali u Blugermanů, protože Gertrude to tak chtěla. Ani jsem jí to neměl za zlé. Moje rodina se svým cukrářstvím nám mohla nabídnout mnohem menší pohostinnost.

Gertrudin otec, Henry Blugerman, byl velice tichý, velice laskavý a velice vlídný člověk, kterého měli rádi všichni včetně jeho zetě. Vzhledem mi připomínal Edwara G. Robinsona. (Oba Gertrudini rodiče byli docela obyčejní lidé a já jsem žasl, jak mohli zplodit tak krásnou dívku, jakou byla Gertrude, nebo tak pohledného chlapce, jakým byl jejich syn.)

Henry byl typickým příkladem tradičního pasivního židovského otce. Mým oblíbeným vtipem, který jsem nikdy neřekl v  Gertrudině přítomnosti, bylo, že se ve čtrnácti letech zeptala matky: „Mami, kdo je ten pán, co s námi vždycky sedává u jídla?“

V pozdějších letech jsem slyšel anekdotu o muži, který se chtěl stát hercem a vzrušeně přišel domů s novinou, že konečně dostal roli. „Jakou roli? " zeptal se jeho přítel. „Budu hrát židovského otce, “ chlubil se herec. „Co to má znamenat? " podivil se přítel, „tos nemohl sehnat něco lepšího než statistu?“

To byl Henry.

Byla to Gertrudina matka Mary, která byla neomezeným vládcem celé rodiny. Byla vysoká jen asi pět stop a mně se zdálo, že je také pět stop široká. Byla strašlivě tlustá. Byla také středem všeho dění, kolem kterého se celá malá rodina otáčela. Hlasitě všechno organizovala, všechno kritizovala, trvala na tom, že všechno musí být tak, jak si přeje ona, a podle mého názoru naprosto zlomila ducha svých dětí; podařilo se jí vychovat z nich osoby, které na ní byly naprosto závislé a které nebyly schopny navazovat opravdové vztahy s nikým mimo vlastní rodinu.

Myslím, že to byla právě Gertrudina oddanost matce (oddanost podle mého názoru nikoli zdravá), která jí znemožňovala, aby se mi plně odevzdala. Je myslím příznačné, že když jsme po sňatku odjížděli na svatební cestu, matka na ni přímo na ulici hlasitě zavolala: „Nezapomeň, Gittel, že kdyby to nevyšlo, vždycky se můžeš vrátit ke mně domů. “ Umíte si asi představit, jakým pocitem sebedůvěry mě to naplnilo.

Když jsem se s Mary seznámil, bylo jí sedmačtyřicet let a zdravotně na tom nebyla dobře. Přinejmenším sama prohlašovala, že má zdravotní potíže, a to jí pomáhalo udržovat ve zbytku rodiny kázeň.

V rozhodujících okamžicích se jí vždy podařilo svůj zdravotní stav rapidně zhoršit, což v rodině vyvolávalo obrovskou paniku.

Gertrude žila v přesvědčení, že její matka (opakuji - ve věku sedmačtyřiceti let) je ubohá stará žena, která se o sebe nedokáže sama postarat. Během prvního roku našeho manželství dokonce při několika příležitostech projevila přání vrátit se do New Yorku, aby se mohla postarat o chudinku svou přestárlou matku. „Je to už stará ženská, " říkávala mi rozhořčeně, když jsem argumentoval, že její místo je po mém boku. Ve skutečnosti však Gertrude svou hrozbu, že odjede do New Yorku a bude tam čtyřiadvacet hodin denně dělat matce ošetřovatelku, nikdy nerealizovala.

O mnoho let později, když bylo Gertrudě už přes padesát, jsem se jí jednou zeptal, jestli si vzpomíná, jak chtěla jet domů za svou ubohou stařičkou matkou a starat se o ni. Gertrude si na to neprozřetelně vzpomněla a já jsem (poněkud zlomyslně, jak musím se zahanbením přiznat) řekl: „No vidíš, a to byla o čtyři roky mladší, než jsi teď ty.“

Gertrude měla bratra jménem John, kterému bylo v době naší svatby devatenáct let. V Johnovi jsem se nikdy nevyznal. Byl o něco vyšší než já, dobře stavěný a nesmírně pohledný. Připadalo mi, že se podobá Carymu Grantovi právě tak, jako se jeho sestra podobala Olivii de Havillandové.

John byl poměrně inteligentní a zjevně mu působilo potěšení, když dokázal vyvést z rovnováhy mladíky, které si Gertrude občas přivedla domů. Jedním z mála kladných bodů, které mi Gertrude připsala k dobru, byla evidentně skutečnost, že mě se mu vyvést z rovnováhy nepodařilo. (Ani jsem si neuvědomoval, že se o to snaží.)

Zvláštní na Johnovi bylo, že to byl člověk trpící hlubokou depresí, přičemž já sám jsem si nebyl vědom jediného důvodu, proč by měl takovou depresí trpět. Bylo mi naprosto jasné, že navzdory jeho vzhledu a inteligenci ho trápí pocit vlastní neschopnosti a zbytečnosti. A po pravdě řečeno, Gertrude na tom byla stejně.

Mám na to svou teorii. Domnívám se, že Johna jeho nekriticky obdivná matka tlačila tak dlouho, až překročil hranici svých schopností. Měl pocit, že naprosto není schopen dosáhnout cílů, jejichž dosažení se od něj očekávalo, ani spokojit se s náhradními menšími cíli. Nedostal se na lékařskou fakultu a skončil na fakultě zubního lékařství, takže se z něj stal, řečeno slovy jeho matky, „doktor zubní chirurgie". Nikdy si však neotevřel vlastní ordinaci. Začal se zajímat o jungovskou psychiatrii a odjel do Švýcarska, kde se chtěl stát laickým psychoanalytikem, po delší době se však vrátil, aniž by příslušný kurz dokončil. A nikdy se neoženil.

Gertrude byla o šest let starší než John (narodila se šestnáctého května 1917) a matka ji strašlivě rozmazlovala až do Johnova narození. John byl chlapec. Gertrude okamžitě upadla do kategorie druhořadého člověčenství a na malé děvčátko to zapůsobilo obrovským šokem. Navíc mi prozradila, že jí matka neustále zdůrazňovala, že není krásná, aby jí její krása nestoupla do hlavy. Nebylo divu, že chudák Gertrude trpěla nedostatkem sebedůvěry.

Vzpomínám si, jak jsem se jednou s Gertrudou pohádal a v průběhu naší hádky jsem si stěžoval na její zbytečně depresivně pasivní přístup k životu. „Každý by trpěl depresemi, kdyby byl provdaný za tebe, " odsekla.

Na což jsem odpověděl: „Jenže tvůj bratr John trpí ještě většími depresemi než ty a není za mě provdaný. Nemáte spolu vy dva něco společného?“

Gertrude pochopila, jak to myslím. Určitě to pochopila, protože ji to rozzuřilo.

Moje tchyně a já jsme spolu nevycházeli. Nedokázala mě opanovat, protože jsem jí to ani na okamžik nedovolil. Počítám, že svým nepokrytým antagonismem vůči ní jsem si u svého jména vysloužil černou tečku.

Rozčilovalo ji také, že můj vzrůstající úspěch jako by vrhal stín na jejího milovaného syna, kterému zásadně říkala „Sonny“, což mi z její strany připadalo jako cílevědomá snaha o zachování jeho infantility. Jednou mi značně povzneseně řekla: „Můj Sonny je umělec a ne obchodník jako vy.“

Odpověděl jsem na to: „Jsem vysokoškolský profesor a romanopisec. To pro vás není dost umělecká dráha? " (Byla; další černá tečka na mém kontě.)

Podnikatelské rady, které Mary dávala Henrymu a kterými se Henry bez odmluvy řídil, skončily katastrofálně. Po druhé světové válce na její naléhání odešel ze zaměstnání a otevřel si vlastní podnik, který byl od samého začátku odsouzen k zániku a který také brzy zkrachoval. Mary se však navzdory tomu vždy tvrdohlavě zříkala jakékoli odpovědnosti za tento neúspěch a veškerou vinu svalovala na hlavu ubožáka nevinného Henryho.

Byl jsem jediným členem rodiny, který proti tomu protestoval a snažil se připsat odpovědnost za zmíněnou katastrofa tomu, kdo šiji zasloužil. To znamenalo další černou tečku na mém kontě.

Musím ale přiznat, že i ona měla své dobré stránky. Pochybuji

o   tom, že někdy někde existovala lepší kuchařka než Mary Blugermanová. Když jsem jedl její pečené kuře s nádivkou, její nudlový nákyp s nasekanými játry nebo její štrůdl, byl jsem ochoten odpustit jí cokoli. Znamenalo to také, že Gertrude, která se u své matky vyučila, byla rovněž dobrá kuchařka, i když nebyla tak dobrá jako ona.

39
NAES

Na jaře roku 1942 mě Robert Heinlein přemlouval, abych stejně jako on a Sprague de Camp odjel pracovat do Letecké experimentální stanice válečného námořnictva ve Philadelphii. To mě postavilo před skutečné dilema, protože jsem v duchu zvažoval přesvědčivé argumenty pro i proti přijetí jeho nabídky.

Proti mému odchodu do Philadelphie mluvila skutečnost, že jsem nechtěl odcházet nikam. Chtěl jsem zůstat doma. Přestože mi už bylo dvaadvacet let, pořád jsem měl strach z toho, že bych se musel starat sám o sebe.

Také jsem chtěl pokračovat ve studiu na doktorát. Nechtěl jsem je přerušit na neurčito, možná dokonce navždycky.

Argumenty, mluvící pro odchod do Philadelphie, však byly mnohem přesvědčivější. Nebyl jsem si jist, zda mi tak či onak bude dovoleno, abych svou doktorskou práci dokončil. Prvních několik měsíců po Pearl Harboru se pro Spojené státy nevyvíjelo příznivě, a přestože Sovětský svaz dal v Evropě dohromady všechny své síly a podařilo se mu německou armádu zastavit, mohla to také být poslední zoufalá obrana před konečnou porážkou.

Bylo zřejmé, že značná část amerických mladých mužů bude povolána do zbraně, a já jsem sotva mohl argumentovat tím, že je můj doktorát důležitější než válečné úsilí. Kdybych ovšem pracoval pro NAES, mohla by být moje práce tomuto válečnému úsilí přímo prospěšná; věděl jsem, že jako poměrně schopný chemik mohu být vlasti užitečnější než jako vyplašený infanterista, a doufal jsem, že vláda by se na to mohla dívat stejně jako já.

Dalším argumentem ve prospěch Philadelphie byla prostě sku tečnost, že to byla práce. Chtěl jsem se oženit s Gertrudou Jak jsem se ale chystal manželku uživit? V bance jsem měl nastřádaných čtyři sta dolarů, což mi připadalo jako slušná suma do začátku, potřeboval jsem ale zaměstnání, které by mi poskytovalo zaručený a trvalý příjem. Práce, kterou mi Heinlein nabízel, by mi byla vynášela 2 600 dolarů ročně. Počítal jsem, že by to mělo stačit.

Moje touha po ženění byla nakonec rozhodující. Třináctého května 1942 jsem se přestěhoval do Philadelphie a dokázal jsem tam asi deset týdnů žít sám (na víkendy jsem jezdil za Gertrudou do New Yorku). Po svatbě jsem strávil týdenní líbánky v Allaben Acres v pohoří Catskills.

Tam se mi podařilo podat Gertrudě názorný příklad mé inteligence, když jsem se dobrovolně přihlásil do jakési kvizové soutěže a ujistil jsem ji, že vyhraju. Seděla úplně sama na balkónu, aby všichni přítomní nebyli svědky jejích rozpaků, až se mi to nepodaří, jenže já jsem samozřejmě vyhrál. Zprotivil jsem se tak mnoha lidem, kteří v tamějším rekreačním středisku přebývali, protože když jsem vstal a připravoval se odpovídat na otázky — nesmírně nervózní z toho, že bych mohl Gertrudu zahanbit -, vykládali si nervozitu v mé tváři jako hloupost a všichni se smáli. (Nikomu jinému se nesmáli.) Když jsem pak vyhrál, považovali zřejmě z mé strany za podvod, že jsem se tvářil hloupě a úmyslně jsem je zmátl.

Po svatební cestě jsem svou nevěstu odvezl do Philadelphie, kde jsme si našli byt (a později jiný a lepší), za který jsme platili nájemné něco přes čtyřicet dolarů měsíčně. Zjistil jsem, že mi vlastně vůbec nevadí, že nejsem doma, protože s Gertrudou jsem se cítil jako doma, Gertrude však bohužel moje pocity nesdílela. Byt byl malý, neměl klimatizaci (v oněch dnech ji neměl prakticky žádný byt) či dokonce ani pořádný ventilační systém a venku právě vrcholilo horké a dusné philadelphské léto. Gertrude musela o samotě vysedávat v prázdném bytě, zatímco já jsem pracoval v klimatizované laboratoři. Nesmírně ji to rozčilovalo — tím víc, že se jí stýskalo po matce a svém někdejším domově.

Pravidelně jednou měsíčně jsme v pátek večer odjížděli do New Yorku. Já sám jsem se vracíval v neděli večer, zatímco Gertrude zůstávala až do středy s matkou, která dělala všechno, co bylo v jejích silách, aby se Gertrude u ní doma cítila superpohodlně a aby si pak ve Philadelphii připadala tím mizerněji. A já jsem si každý měsíc znovu myslel, že už se ke mně nevrátí - pokaždé se ale vrátila. Přesto jsem prostě neměl sebemenší šanci dosáhnout toho, že se se mnou bude cítit Štastně, a to mě občas dohánělo k zoufalství.

Zůstal jsem v NAES tři roky a čtyři měsíce - od roku 1942 do roku 1945. Doufám, že práce, kterou jsem tam dělal, byla důležitá pro válečné úsilí; alespoň mi tvrdili, že doopravdy je.

Díky této práci jsem během války nedostal povolávací rozkaz a nemohl jsem si nepovšimnout toho, že na stanici bylo velké množství mladých mužů v mém věku (a v mnohem lepší tělesné kondici), kteří tam také pracovali a kterým zjevně ani trochu nevadilo, že nebyli povoláni do armády. Já sám jsem si byl za všech okolností vědom své nedostatečné odvahy a v jednom kuse se ve mně střetávala touha vyhnout se vojenské službě i hanba nad tím, že se jí vyhýbám. Nemusím ani říkat, že touha nakonec nad hanbou zvítězila, zvlášť když jsem byl beznadějně zamilovaný do Gertrudy a děsilo mě pomyšlení na to, že bych ji opustil.

Doba mého působení v NAES pro mne nebyla dobou nijak šťastnou. Naopak to bylo katastrofální fiasko. Jsem přesvědčen, že nebýt války a toho, že jsem byl zaměstnán u instituce státní správy a byl jsem tudíž vystaven působení oné neuvěřitelné setrvačnosti, kterou je státní správa postižena ve všech společnostech, byl bych dostal vyhazov. Za tehdejších podmínek mě však poměrně nedlouho po mém přijetí povýšili, čímž můj plat stoupl z 2 600 na 3 200 dolarů ročně, a tím to skončilo. Dali mi zcela jasně najevo, i když to nikdo neřekl nahlas, že s ničím dalším nemůžu počítat.

Proč tomu tak bylo? Z obvyklého důvodu. Určitě už vás unavuje v jednom kuse to poslouchat. (Zázrak byl, že mě samotného k smrti neunavovalo v jednom kuse to prožívat.) Nevycházel jsem se svými nadřízenými. Samozřejmě, že v pozdějších letech se ke mně ti z mých tehdejších nadřízených, kteří se toho dožili, chovali nesmírně kamarádsky, a já jsem jim oplácel také velice přátelsky (proč ne?), všichni jsme ale v sobě nepochybně měli dost cynismu, abychom si uvědomovali, jak málo to znamená. Když se mnou jednali za války, by jsem v laboratoři „problémem".

Když o tom dnes zpětně přemýšlím, doopravdy je mi záhadou, proč jsem se tehdy víc nesnažil. Konec konců jsem poprvé v životě potřeboval uspokojit kromě sebe i někoho jiného. Skutečnost, že nedokážu získat další zvýšení platu, jsem mohl odbýt pokrčením ramen a poukazem na to, že je to jen dočasné zaměstnání a že mě v budoucnosti čeká mnohem úspěšnější kariéra. S následky svého neúspěchu jsem však musel předstupovat před Gertrudu, a tu po pravdě řečeno znepokojovalo, že jiní vydělávají víc než já. „Jen to se mnou vydrž, děvče, " říkával jsem jí, „a za deset let budeš nosit diamanty. " Přestože později tvrdila, že mi tehdy věřila, nezdálo se mi, že by to na ni udělalo nějaký zvláštní dojem.

A co moje psaní?

Požadavky, které na mne kladl šestidenní pracovní týden, spolu s mou touhou trávit všechen volný čas s Gertrudou, výrazně omezily mou literární produkci. Za celý první rok svého působení v NAES jsem dokonce nenapsal vůbec nic. Jenže práce ani manželství nemohly moje nutkání potlačit navěky, takže roku 1943 jsem zase začal psát.

Už dřív jsem napsal povídku nazvanou „Foundation" („Nadace), která vyšla v květnovém čísle ASF ročníku 1942. Napsal jsem k ní také pokračování nazvané „Bridle and Saddle" („Uzda a sedlo"), které vyšlo v následujícím čísle. Byla to právě „Uzda a sedlo", kde jsem se ocitl ve slepé uličce, ze které mě tehdy na Brooklynském mostě dostal Fred Pohl. Povídka „Uzda a sedlo" se objevila na regálech v tomtéž měsíci, kdy jsem začal pracovat pro NAES.

Tyto dvě povídky byly první z mého cyklu o Nadaci, a když jsem se za svého působení v NAES znovu vrátil k psaní, napsal a publikoval jsem čtyři další jejich pokračování, která během válečných let vyšla v ASF. Jmenovala se „The Big and the Little" („Velký a malý"), „The Wedge" („Klín"), „The Dead Hand" („Mrtvá ruka") a „The Mule" („Mezek").

Dovolte mi teď, abych vysvětlil, jaký to mělo význam.

Zmínil jsem se už o tom, že mě v dětství zaujala historie, že jsem měl chuť vybrat si ji za svůj hlavní studijní obor a dokonce i získat doktorát historie. Nic z toho jsem neudělal, protože jsem se domníval, že by to nevedlo k ničemu dobrému. Místo toho jsem se věnoval chemii, ale o historii jsem se zajímal i nadále.

Mám strašně rád historické romány (pokud v nich není příliš mnoho násilí či příliš mnoho vulgárního sexu) a čtu je dodnes, kdykoli se mi naskytne příležitost. Je přirozené, že stejně jako mě láska k science fiction přivedla k touze psát science fiction, také láska k historickým románům ve mně probudila touhu psát historické romány.

Jenže napsání historického románu pro mne bylo nepraktickou záležitostí. Vyžadovalo by obrovskou spoustu přípravného čtení a výzkumů a na to já jsem prostě neměl čas. Chtěl jsem psát.

Poměrně brzo mě tudíž napadlo, že bych mohl napsat historický román, kdybych si vymyslel svou vlastní historii. Že bych, řečeno jinými slovy, mohl napsat historický román z budoucnosti, science fiction, která by se četla jako historický román.

Nehodlám samozřejmě předstírat, že sepisování historie budoucnosti bylo mým vlastním originálním nápadem. Udělala to už celá řada lidí přede mnou a mezi nimi nejefektivněji a nejpřesvědčivěji britský spisovatel Olaf Stapledon, který je autorem děl First and Last Men (První a poslední lidé) a The Star Maker (Stvořitel hvězd). Tyto knihy se však četly jako historická pojednání, zatímco já jsem chtěl napsat historický román, příběh, který by byl plný dialogů a děje jako kterákoli jiná science fiction s tou výjimkou, že by nepojednával jen o technologii, ale také o politických a sociologických problémech.

Pokusil jsem se o něco takového už roku 1939, když jsem napsal povídku nazvanou „Pilgrimage" („Pouť"). Byla to příšerná povídka a Campbell s ní nechtěl mít nic společného. Prodal jsem ji nakonec Planet Stories pod názvem (který vybral šéfredaktor a ne já) „Black Friar of the Flame" („Černý mnich ohně") a vyšla v jarním čísle ročníku 1942 tohoto magazínu. Velice pravděpodobně je to nejhorší povídka, jaká mi kdy vyšla, a navíc povídka s nejhorším názvem. (Než jsem ji prodal, několikrát jsem ji přepisoval a po každém přepisu byla ještě horší. Od té doby, až na zcela výjimečné příležitosti, ve svých pracích žádné podstatné změny nedělám.

To poněkud ochladilo moje nadšení, touhy napsat historický román z budoucnosti jsem se však nezbavil. Právě jsem podruhé dočetl dílo Edwarda Gibbona History of the Decline and Fall of the Roman Empire (Dějiny úpadku a pádu říše římské), když tu mě napadlo, že bych mohl napsat příběh o úpadku a pádu říše galaktické.

Prvního srpna 1941 jsem s tímto nápadem přišel za Campbellem a toho to chytlo. Nechtěl jen jeden příběh, chtěl dlouhou ságu s otevřeným koncem, ságu o pádu galaktické říše, o období temna, které po něm následovalo, a o příštím vzestupu druhé galaktické říše, což by všechno bylo zprostředkováno vymyšleným vědním oborem „psychohistorie", která kvalifikovaným psychohistorikům umožňuje předvídat hromadné trendy budoucích dějin.

Náhoda tomu chtěla, že cyklus příběhů o Nadaci se ukázal být nejoblíbenějším a nejúspěšnějším ze všech mých literárních děl a že moje pokračování tohoto cyklu v osmdesátých letech, které přišlo po dlouhé odmlce, bylo ještě oblíbenější a úspěšnější. Tyto příběhy víc než kterékoli jiné přispěly k tomu, že jsem získal mnohem větší bohatství a slávu, než jsem si kdy mohl představovat. Rozhodující část cyklu o Nadaci vznikla právě v době, kdy jsem byl tak naprosto neúspěšně zaměstnán v NAES.

Samozřejmě jsem ani v nejmenším nemohl vědět, co mě čeká, když jsem za druhé světové války pracoval jako chemik. Když se na to dnes dívám zpátky, jasně vidím, že v chemii, která byla mou profesí, jsem byl čím dál neúspěšnější, přičemž moje neúspěchy se s postupem času dramaticky stupňovaly. Nejen že jsem nebyl schopen vycházet se svými nadřízenými, ale nebyl jsem ani nijak zvlášt dobrý chemik a nikdy jsem jím být neměl.

Historie, od níž jsem odešel, se však znovu objevila v té nejnepravděpodobnější podobě, jako cyklus historických science fiction románů o budoucnosti, a pozdvihla mě do mých dnešních výšin.

Věděl jsem sice, že se dopracuji k úspěchu, rozhodně bych však nebyl mohl předpovědět, v jaké konkrétní podobě se tento můj úspěch projeví.

40
Život na konci války

Druhého září roku 1945 válka skončila a celé Spojené státy s hlasitým jásotem oslavovaly vítězství nad Japonskem. Sedmého září roku 1945 jsem dostal povolávací rozkaz.

Jak vynikající příležitost to byla k sebelítosti! Všichni kolem mne oslavovali a já jsem hleděl na dopis, který začínal slovy: „Buďte pozdraven. " Pouhých šest týdnů scházelo do mých šestadvacátých narozenin a po vítězství v Evropě byl věk šestadvacet let stanoven jako maximální věkový limit pro odvod do armády. Kdyby s tím byli jen šest týdnů počkali, byl bych už v bezpečí.

Sebelítost je příšerný pocit a já jsem se snažil ze všech sil sám sebe přesvědčit, že se mu nesmím poddávat. Konec konců byl můj povolávací rozkaz pozdržen po celá ta dlouhá léta krvavých bojů, a když mi konečně na rameno poklepal volající prst, byl už mír. Děla umlkla. Měl bych spíš být vděčný za to, že moje zbabělost nikdy nebyla podrobena zkoušce ohněm a že jsem si nemusel dokazovat, jestli se v případě potřeby zachovám jako hrdina.

A co víc, věděl jsem také, proč musím nastoupit na vojnu právě v okamžiku, kdy se chystám vrátit se ke své výzkumné práci. Měl jsem jít do armády proto, aby se mohl vrátit domů jeden z vojáků, kteří prošli bitevní vřavou. V bezpečí jsem nastupoval na jeho místo. Měl bych se na to dívat jako na zvláštní a zajímavou zkušenost.

Takhle nějak promlouvala logika a zdravý rozum, všechno to ale bylo zbytečné. Stejně jsem se hrozně litoval.

Vojenskou službu jsem nastoupil prvního listopadu 1945. Na konci svého prvního dne, který jsem celý strávil v armádě, večer druhého listopadu, jsem se rozhlédl po neutěšené scenérii základny a pomyslel si: „Dva roky! Dva roky! " Hleděl jsem do nekonečné propasti věčnosti.

Abych řekl pravdu, nedostalo se mi v armádě v žádném směru špatného zacházení. Musel jsem projít přísným a otravným drilem základního výcviku a nevycházel jsem s většinou ostatních vojáků (překvapuje vás to?), nikdy jsem ale za nic nebyl potrestán. Mých 160 bodů v testu inteligence AGCT přesvědčilo důstojníky o tom, že z takového pitomce nikdy neudělají vojáka, takže mě okázale ignorovali - což mi vyhovovalo až do morku kostí.

V únoru 1946 jsem už armádnímu režimu víceméně přivykl. Z Camp Lee ve Virginii, kde jsem prodělával svůj základní výcvik, jsem to měl domů poměrně blízko, takže jsem čas od času mohl odjet na opušťák a vidět se s Gertrudou. Upřímně jsem doufal, že budu přidělen ještě někam blíž k New Yorku.

Ani náhodou. Na atolu jménem Bikini v jižním Pacifiku se měla uskutečnit zkouška atomové bomby a na tomto úkolu se měl podílet také oddíl vojáků, mezi nimi i já. Měl jsem na blíže neurčenou dobu odjet nějakých deset tisíc mil od domova a myslím, že v tom okamžiku, když jsem se to dozvěděl, bych byl dal přednost smrti.

Jistá laskavá knihovnice se mě zeptala, proč se tvářím tak zoufale, a já jsem jí plačtivým tónem vypověděl všechno o svém krutém osudu. Vyslechla mě a pak chladně řekla: „Poslyšte, tady kolem vás a na celém světě není jediný člověk, který by neměl nějaké problémy. Tak proč myslíte, že jste něco extra?“

A právě tohle její napomenutí mě přimělo pohlédnout do tváře vlastní pošetilosti a smířit se s osudem.

Nehodlám tady podrobně popisovat své zážitky z armády, které byly nudné a nezajímavé. Stejně tak jako jsem skončil bezkonkurenčně první v testu inteligence AGCT, skončil jsem bezkonkurenčně poslední ve všech tělocvičných disciplínách — a v obou případech byl mezi mnou a všemi ostatními výrazný odstup. Čas od času jsem musel nastoupit službu v kuchyni, té jsem však většinou unikl, protože jsem uměl rychle psát na stroji a vojáci, kteří uměli psát na stroji, byli (a) nesmírně potřební pro administrativní práce a (b) zproštění služby v kuchyni.

Vypěstoval jsem si samozřejmě absolutní nenávist k armádě, k jejímu režimu života, k její bezmyšlenkovitosti, necitelnosti a nesmyslnosti, když se na to však dnes dívám z retrospektivy, ublížilo mi to mnohem víc než armádě.

Moje odmítání racionálně se smířit se situací mi znemožnilo podrobně sledovat zvláštní subkulturu, které jsem jinak mohl použít ve svých esejích a povídkách, a nedovolilo mi, abych si užíval toho, co se mi nabízelo. Cestou na Bikini jsem například strávil deset týdnů na Havaji, nezatížen žádnými povinnostmi. Docela klidně jsem mohl všechen svůj čas trávit vychutnáváním toho báječného místa - to jsem ale nikdy sám sobě nedovolil. Tvrdohlavě jsem to všechno považoval za nenáviděné vyhnanství. (Na Havaji se mi podařilo chytit mírnou formu dermatomykózy, které jsem se už nikdy úplně nezbavil.)

Během mého pobytu na Havaji došlo mimochodem k něčemu, co by se samo o sobě rozhodně nemohlo zdát nijak zvlášt důležité, co však od té doby, kdy si na to vzpomínám, považuji za významný bod obratu ve svém společenském životě — možná za vůbec nejdůležitější bod obratu.

Skupina vojáků, kteří byli přes Havaj posláni na Bikini, zahrnovala šest „kriticky potřebných specialistů" (to znamená vojáků s určitou vědeckou průpravou, k nimž jsem patřil i já) spolu s větším množstvím těch, kteří měli jen středoškolské nebo ještě nižší vzdělání. (Říkal jsem jim v duchu dost nešetrně „venkovští prosťáčci" oni sami se však na mě dívali ještě nešetrněji a dávali to občas dokonce najevo. Byl jsem z celých kasáren nejstarší, takže mi někdy říkali „taťka", což se mě velice dotýkalo, protože jsem sám sebe dosud považoval za zázračné dítě.)

My „kriticky potřební specialisté" jsme samozřejmě drželi pohromadě a musím přiznat, že když jsme si spolu ve vlaku a na lodi cestou z Camp Lee na Havaj přátelsky povídali, byly to z celé mé vojenské služby právě tyto okamžiky, které bych nejspíš nazval chvílemi pohody. Sehráli jsme bezpočet partií bridže. Vůbec mi to nešlo, na tom ale nezáleželo, protože jsme nehráli o peníze.

Jednou jsem byl v honolulských kasárnách v době, kdy ostatních pět specialistů bylo někde venku, takže jsem byl přítomen jen já. Protože jsem si s venkovskými prosťáčky neměl o čem povídat, ležel jsem na kavalci a četl si.

V kasárnách spolu se mnou byli tři z oněch venkovských prosťáčků a všichni tři (stejně jako my všichni, což bylo vzhledem k charakteru našeho poslání přirozené) přemýšleli o atomové bombě.

Jeden z nich se podjal úkolu druhým dvěma vysvětlit, na jakém principu vlastně atomová bomba funguje, a nemusím snad ani podotýkat, že to všechno úplně zmotal.

Utrápeně jsem odložil knihu a chystal jsem se vstát, abych se k nim připojil, vzal na sebe „břímě vzdělance" a poučil je o tom, jak se věci mají doopravdy. Byl jsem už napůl na nohou, když mě napadlo: „Kdo se prosil, abys byl jejich učitelem? Uškodí jim snad, když nepochopí princip atomové bomby? " A vrátil jsem se ke své knize.

Byla to první příležitost, na kterou si vzpomínám, kdy jsem promyšleně odolal nutkání stavět na odiv svou výjimečnost.

Neznamená to, že se moje povaha změnila ze dne na den úplně radikálně, byl to však určitý krok, první maličký krůček ke tvorbě toho, co mohu označit jen za své nové já. Mnoha lidem jsem i nadále připadal nesnesitelný, stále ještě jsem nebyl schopen dobře vycházet se svými nadřízenými, začal jsem se ale učit. Začal jsem být schopen „vypnout", dokázal jsem se už věčně nevychloubat svou vlastní inteligencí.

Když se mě někdo na něco zeptá, odpovím mu, když je třeba něco vysvětlit, podám vysvětlení, píšu naučné články pro ty, kdo je chtějí číst, naučil jsem se ale nevnucovat své znalosti lidem, kteří o ně nemají zájem.

Je až neuvěřitelné, jakou to ve mně vyvolalo změnu. Zřejmě jsem začal, byť jen velice pomalu, moudřet, a při tomto moudření se zřejmě změnila nej důležitější složka mé povahy, onen syndrom typu, já vím všechno nejlíp", který vedl k tomu, že mě druzí lidé měli v tak malé oblibě. Zdá se dokonce, alespoň mohu-li věřit tomu, co mi různí lidé už mnoho let stále vehementněji tvrdí, že jsem se k stáru stal osobou nesmírně oblíbenou. Když si vzpomenu, jak se věci měly v době, kdy jsem byl o téměř dvě třetiny mladší než dnes, vždycky nad tím žasnu - zvlášť když se ke mně krásné mladé ženy chovají, jako bych byl roztomilý plyšový medvídek. Naštěstí jsem se naučil se v tomto pochlebování vyžívat.

A přísahám, že kořeny toho všeho vidím v onom okamžiku v honolulských kasárnách.

Proč k tomu došlo právě tehdy? Možná že moje nezvyklá role nejstaršího ze všech přítomných, role „taťky", ve mně vypěstovala věkem vynucenou rozvážnost. Možná že pokles mých akademických schopností, kterého jsem si samozřejmě byl velice dobře vědom, mi nedovoloval, abych si připadal tak strašně a kolosálně „vševědoucí" ve smyslu formálního vzdělání.

Všechno, co děláme, je evidentně výsledkem nejrůznějších změn okolních podmínek, které jen zřídkakdy můžeme sami ovlivnit. Nezahájil jsem svou proměnu z nesnesitelného klacka v milovaného patriarchu proto, že bych se k tomu sám vědomě rozhodl, ale proto, že mě život v několika různých směrech prostě utvářel jako víceméně nevědomý objekt.

Mohu být jen vděčný za to, že mě utvářel tím správným směrem - sám si za to ale žádné zásluhy připisovat nemohu.

A co víc, o nic jsem tím nepřišel. Nebyl jsem připraven o potěšení, plynoucí z vysvětlování a objasňování problémů. Měla přijít doba, kdy jsem napsal tisíce esejů, vesměs určených k poučení a rozšíření obzorů mých čtenářů, kdy jsem přednesl stovky projevů, vesměs určených k poučení a rozšíření obzorů mého posluchačstva, a kdy dokonce i moje science fiction měla určité osvětové aspekty.

Jenže, a to je právě to, o co jde, nikdo není nucen číst to, co píšu, a drtivá většina obyvatel Země také to, co píšu, skutečně nečte. Moje osvětová snaha je určena pouze těm, kdo jsou dobrovolně ochotni podrobit se jejímu působení.

To je naprosto a diametrálně něco jiného, než když jsem svoje nutkání poučovat druhé vnucoval svým nešťastným obětem, a právě jen tohoto nutkání jsem se vědomě rozhodl zbavit - a tím se také všechno změnilo.

Další neobvyklou událostí, k níž došlo v průběhu mé vojenské služby, bylo to, že se mi na vojně podařilo napsat jednu povídku. Během základního výcviku jsem přesvědčil knihovníka, aby mě přes polední přestávku nechával zamčeného v knihovně, kde mi dovolil používat psacího stroje. Po několika sezeních jsem dopsal povídku na robotické téma a poslal jsem ji Campbellovi. Jmenovala se „Evidence" („Důkaz") a vyšla v zářijovém čísle ASF ročníku 1946.

Na téhle povídce je jedna zajímavá věc; když jsem šiji totiž před nedávném znovu přečetl, protože vycházela v jisté antologii a já jsem musel zkontrolovat, zda nejsou v sazbě chyby, uvědomil jsem si, že je to první povídka, kterou jsem napsal stejným stylem, jakým bych ji napsal o čtyřicet let později.

Nejhorší část pulpového charakteru mé tvorby byla náhle pryč a od doby vzniku „Důkazu" jsem psal mnohem racionálněji (nebo mi to tak alespoň připadá). Proč došlo k tomu, že za vojenské služby můj styl psaní tak náhle vyzrál, to nevím. Dlouze jsem o tom přemýšlel, ale odpovědi jsem se nedobral.

Štěstěna tomu chtěla, že jsem nakonec v armádě dva roky nezůstal. Díky jakémusi administrativnímu omylu dostala Gertrude vyrozumnění, že se zastavuje výplata části mého služného, kterou dostávala, protože jsem byl propuštěn do zálohy. Okamžitě jsem s tímto dopisem zašel za kapitánem. Ten se nad celou záležitostí zamyslel a prohlásil, že ji řešit nebude, ale že mě pošle zpět do Camp Lee, abych si to dal do pořádku sám. (Byl nejspíš rád, že se mě zbaví.)

Díky tomu jsem vyrazil zpět do Camp Lee den předtím, než odplula naše loď z Havaje na Bikini. Znamenalo to, že jsem nikdy z bezprostřední blízkosti neviděl výbuch nukleární bomby. Možná to také znamenalo, že jsem v relativně mladém věku nezemřel na leukémii.

Jakmile jsem se ocitl zpátky v Camp Lee, začal jsem se všemožně snažit o „propuštění do výzkumu", protože v armádě už jsem nicnedělal a protože v případě propuštění jsem se hodlal vrátil k vědeckému výzkumu. Nakonec mě tedy propustili (a snad byli také rádi, že se mě zbaví). Odešel jsem do civilu šestadvacátého července 1946, což bylo shodou okolností datum čtvrtého výročí mé svatby. Odsloužil jsem osm měsíců a šestadvacet dní.

41
Hry

V minulé kapitole jsem se zmiňoval o tom, že jsem s „kriticky potřebnými specialisty" sehrál bezpočet partií bridže a že mi to vůbec nešlo. Je prostě pravda, že obecně v hrách vůbec nevynikám.

Nemám tím na mysli neúprosné zákony pouličních dětských her, obratnost potřebnou v hodinách tělocviku ani organizované sportovní úsilí, vyžadující rychlý postřeh a dobré reflexy v hrách, jako jsou tenis či golf.

Moje neznalost všech podobných záležitostí je přímo žalostná.

Roku 1989 jsem měl projev v jistém vysoce prestižním společenském venkovském klubu a ocitl jsem se uprostřed skupiny vyvolených, kteří tam na příslušnou konferenci přijeli jen proto, že v hodinách volna měli možnost zahrát si tenis a golf. Byly tam vystaveny různé předměty, které mohli soutěžící vyhrát v případě, že dosáhnou vynikajících výsledků, a jeden z těchto předmětů mi byl naprostou záhadou. Pozorně jsem si ho prohlédl a nakonec jsem se obrátil na jakéhosi mladíka, který působil dojmem, že by mohl na zdvořilou otázku odpovědět. „Promiňte, ale co to je?“

Chvíli na mne upřeně zíral a pak řekl: „Přece golfová brašna.“

„Ach tak, vážně? " odpověděl jsem naivně, jako by mi bylo pouhých sedm let, i když jsem klidně věkem mohl být jeho dědeček. „Ještě jsem v životě žádnou neviděl.“

Tahle příhoda se určitě roznesla a všichni si jistě vyděšeně vyčítali, že mě pozvali, abych k nim promluvil. Dokázal jsem jim ale, že je možné nevědět, jak vypadá golfová brašna, a přesto pronést velice zajímavý projev.

S tím, že nevynikám v pohybových sportech, jsem si nikdy nelámal hlavu. V mladším a pošetilejším věku jsem se dokonce utěšoval teorií, že je to prostě vedlejší produkt mé „inteligence", s přibývajícím věkem jsem ale zjistil, že nemám talent ani pro různé soutěživé činnosti, vyžadující zapojení duševních schopností. Nejen že jsem neuměl hrát bridž, neuměl jsem pořádně vůbec žádnou karetní hru, což mělo také určité výhody, protože mě to uchránilo před neuváženým hazardem.

Co mi ale vadilo, byla moje neschopnost naučit se pořádně hrát šachy. Když jsem byl ještě hodně malý, měl jsem šachovnici, ale neměl jsem figurky; přečetl jsem si několik knih o šachu a naučil jsem se jednotlivé tahy. Potom jsem si z lepenky vystříhal čtverečky, na které jsem nakreslil symboly jednotlivých figurek, a pokoušel jsem se hrát sám se sebou. Nakonec se mi podařilo přesvědčit otce, aby mi koupil skutečné šachové figurky. Když jsem je měl, naučil jsem základním tahům sestru a hrál jsem s ní. Oba jsme hráli neuvěřitelně mizerně.

Můj bratr Stanley, který nás při hře pozoroval, také odkoukal tahy a poprosil mě, jestli by si nemohl zahrát. Jako správný starší sourozenec jsem blahovolně souhlasil a připravoval jsem se na to, jak ho rozdrtím. Problém byl v tom, že v první partii, kterou kdy sehrál, porazil on mě.

V následujících letech jsem přišel na to, že mě porazí každý bez ohledu na rasové příslušenství, barvu pleti či náboženské vyznání. Byl jsem zkrátka nejmizernější hráč šachu, jaký se kdy narodil, a po nějaké době jsem prostě šachy hrát přestal.

Moje neúspěchy v šachu mě skutečně rozčilovaly. Zdálo se mi, že jsou v příkrém rozporu s mou „inteligencí", dnes už ale vím (nebo tak jsem to alespoň slyšel), že slavní hráči šachu dosahují svých výsledků díky dlouholetému studiu šachových partií a učí se nazpaměť obrovská množství složitých „kombinací". Nedívají se na šachy jako na jednotlivé po sobě jdoucí tahy, ale jako na komplexní schéma. Vím, co to znamená, protože já sám se na esej či povídku dívám také jako na schéma.

To však vyžaduje nadání jiného druhu. Kasparov vidí šachovou partii jako schéma, v eseji však vidí pouhý soubor slov. Já vidím esej jako schéma, v šachové partii ale vidím pouhý soubor tahů. Proto umí Kasparov hrát šachy a neumí psát eseje, zatímco se mnou je tomu naopak.

To ovšem ještě není všechno. Nikdy mě ani ve snu nenapadlo srovnávat se s šachovými velmistry. Dělala mi starost moje neschopnost kohokoli porazit! Závěr (správný či nesprávný), k němuž jsem nakonec dospěl, byl asi takový, že nejsem ochoten studovat šachovnici a zvažovat důsledky každého potenciálního tahu, který bych mohl učinit. Dokonce i lidé, kteří nedokázali postihnout složitá schémata, dokázali alespoň myslet na dva nebo tři tahy dopředu, já ale ne. Tahal jsem naprosto impulzivně, ne-li přímo náhodně, a k ničemu jinému jsem se prostě nepřinutil. To znamenalo, že jsem byl prakticky odsouzen k prohře.

A znovu - proč tomu tak bylo? Odpověď mi připadá zřejmá. Byl jsem rozmazlen svou schopností okamžitého chápání problémů a okamžitého vybavování si jejich řešení. Očekával jsem, že všemu ihned porozumím, a odmítal jsem se smířit se situací, v níž to nebylo možné. (Zcela stejně, jako jsem odmítal na střední a vysoké škole šprtat a biflovat.)

Štěstí mi přálo v tom ohledu, že ve svém psaní i ve svých veřejných projevech vidím příslušná schémata okamžitě a bez námahy. Kdybych byl nucen věci si promýšlet, nejspíš bych byl v obou těchto činnostech neúspěšný. (A ani trochu by mě nepřekvapovalo, kdyby to byla právě moje neochota najít si čas a všechno si pořádně promyslet, která přispěla k tomu, že jsem se neosvědčil ani jako vědec.)

42
Akrofobie

Díky své akrofobii nikdy necestuji letadlem, a jak brzy vysvětlím, je to důvod naprosto legitimní. Přesto jsem však jednou v letadle seděl, když jsem pracoval pro NAES, a později ještě jednou za své vojenské služby. Musím vysvětlit, za jakých okolností k tomu došlo.

V NAES jsem pracoval na „barevných značkovačích", kterých mohli použít piloti, když se katapultovali nad oceánem, k zabarvení vody kolem sebe, takže byli lépe vidět z pátracích letadel nahoře. (Miloval jsem tuhle práci, protože byla evidentně prospěšná našim aktivně bojujícím vojákům a omlouvala tak mou nepřítomnost mezi nimi - alespoň trochu.)

Obvyklá metoda testování různých barevných značkovačů spočívala v tom, že člověk sedl do letadla a studoval jejich srovnatelnou viditelnost. Já jsem však vypracoval test, který podle mého názoru mohl přinést stejné výsledky i bez nákladného letu. Abych se ale přesvědčil o tom, že je můj test dostatečně průkazný, musel jsem porovnat jeho výsledky s výsledky leteckých pozorování. Pokud by obojí byly stejné, pak snad...

Přistupoval jsem k tomuto problému s takovým nadšením (a mám dojem, že to byla poslední jiskra skutečného zápalu, který se mě kdy zmocnil při opravdovém vědeckém výzkumu), že jsem dokonce sám požádal, abych se mohl zúčastnit leteckého pozorování barevných značkovačů. Odstartoval jsem v malém dvoumotorovém letadle, které patřilo NAES a které pilotoval jeden z jejích důstojníků. Hledám těch drobných zelených skvrn na vodní hladině mě natolik zaujalo, že jsem zapomněl na svou akrofobii a nepropadl jsem panice. Plánoval jsem si dokonce další lety, moji nadřízení ale chtěli vědět, jestli mohu zaručit výsledky.

„To samozřejmě nemůžu, " odpověděl jsem. „Kdybych je mohl zaručit, nepotřeboval bych pozorovací lety.“

Takže ve své neuvěřitelné stupiditě moje další lety zrušili.

Podruhé jsem se na palubě letadla ocitl, když jsem se vracel z Havaje. Požádal jsem o první volné námořní spojení do San Franciska, což znamenalo šest dnů na moři. Dával jsem tomu přednost před letadlem.

Jenže v armádě „námořní spojení" znamená letadlo. Vehementně jsem protestoval, ale velící seržant mi prostě nařídil, abych do letadla nastoupil, takže jsem neměl na vybranou a musel jsem jeho rozkaz splnit. Letadlo okamžitě odstartovalo a jeho vrtule mě dvanáct hodin nesly nocí, až jsme dorazili do San Franciska. Všechno se to seběhlo tak rychle a já jsem byl tak nejistý a zmatený, že jsem neměl čas zpanikařit.

Ani na jednom ze svých letů jsem k letadlům nijak nepřilnul. Je samozřejmě pravda, že zrovna tyhle stroje neměly velkou šanci přesvědčit mě. Poprvé to bylo malé letadlo, které ani v nejmenším nebylo určeno pro civilní přepravu, a podruhé vykuchaná DC-3, v níž všichni cestující museli spát, nebo se snažit usnout, na zprohýbané dřevěné podlaze.

Co kdybych někdy letěl moderním letadlem, které má pohodlná sedadla, kde letušky roznášejí jídlo, můžete se dívat na film a tak dále? No ano, jak bych se na to asi díval pak? Nikdy se to nedozvím, protože není sebemenší šance, že bych dokázal sám sebe přesvědčit a zkusil to (pokud by Janet nebo Robyn nebyly někde daleko a zoufale a rychle mě nepotřebovaly). Navíc je tu ještě ta neobyčejná publicita a morbidní líčení podrobností, doprovázející každou leteckou katastrofu, a každá z těchto strašlivých událostí dál posiluje mé neochvějné odhodlání nikdy do letadla nesednout.

Trpím ale skutečně akrofobii, nebo je to jen výmluva, abych nemusel létat? Nejsem snad, jak kdysi naznačil Lester del Rey, spíš zbabělec než akrofob?

Věřte mi, skutečně jsem akrofob. Poprvé jsem si tuto skutečnost plně uvědomil hned při první příležitosti, kdy jsem se podrobil opravdové zkoušce. Když jsem roku 1939 ve společnosti dámy svého srdce z chemické laboratoře navštívil newyorskou světovou výstavu, napadlo mě, že bychom se mohli svézt na horské dráze. Podle toho, co jsem viděl ve filmech, jsem čekal, že bude moje společnice ječet a křečovitě se mě držet, což jsem považoval za báječnou vyhlídku.

V okamžiku, kdy se vozík vyšplhal na vrchol prvního a nejvyššího stoupání a velkou rychlostí se začal řítit dolů, zareagoval jsem jako akrofob. Zaječel jsem hrůzou a křečovitě jsem se chytil své společnice, která zůstala naprosto nevzrušeně a klidně sedět. Vylezl jsem z vozíku horské dráhy polomrtvý a jsem si jistý, že kdybych byl starší a měl jen o něco málo opotřebovanější srdce, bylo by mě to zabilo.

Nemyslím si, že tento zážitek byl příčinou mé akrofobie. Myslím, že jsem akrofobii trpěl už od narození, jenže až do té doby jsem se nikdy neocitl ve velké výšce, kde bych mohl mít strach z pádu. Zajímalo by mě, jestli jsem se se svou fóbií skutečně narodil, jestli je součástí mých genetických dispozic, a zajímalo by mě, jestli někdo tyhle věci někdy zkoumal.

Když jsem si ověřil, že trpím akrofobii, pečlivě jsem se vyhýbal všem situacím, které by ve mně mohly strach z výšek vyvolat. Jen jednou jsem se nechal přesvědčit a toto rozumné preventivní opatření jsem porušil.

V prosinci roku 1982 byla u příležitosti svátku chanuka na náměstí Columbus Circle, kam pohodlně dojdu ze svého bytu, postavena obrovská, třicet stop vysoká menóra. Zatelefonoval mi jistý rabín a požádal mě, jestli bych určitého dne nezapálil acetylénovou lampou několik světel, nepronesl stručný projev a nezopakoval po něm krátkou modlitbu. Ani v nejmenším mě to nelákalo, jen nerad se ale chovám, jako bych neměl vůbec žádné židovské cítění.

„Jak se tam nahoru dostanu? " zajímal jsem se.

„Na jeřábové plošině, " odpověděl, čímž měl na mysli jeden z těch hrozných křápů, kterými se lidé zvedají do výše, když ošetřují koruny stromů.

„To nepůjde, " namítal jsem. „Trpím akrofobii. Mám z výšek chorobný strach.“

„Nesmysl, " prohlásil rabín rozhodně. „Já se taky nechám zdvihnout na jeřábové plošině a kromě toho nezapomínejte, že čím jste výš, tím blíž jste k bohu.“

To byl tedy nesmysl, jak sami jistě uznáte. I kdyby existoval nějaký bůh, určitě by nepřebýval někde „tam nahoře". Byl by obsažen v samotné podstatě veškerého stvoření. Nechal jsem se k tomu ale přesvědčit. Když na to teď vzpomínám, ani se mi nechce věřit, že jsem udělal tak neskutečnou pitomost - ale udělal jsem jí.

Toho příslušného večera jsem došel pěšky na Columbus Circle, doprovázen Janet a její neteří Patti. Janet se hrozně zlobila, že jsem se k tomu propůjčil - částečně proto, že to znamenalo mou účast na náboženském rituálu, a částečně proto, že se bála mé akrofobie. Já jsem si říkal: „Jde přece o nadvládu ducha nad hmotou. Budu prostě ignorovat skutečnost, že mě někdo zdvihá vzduchem do výšky.“

Jakmile jsem si ale na tu jeřábovou plošinu stoupl a pocítil jsem, že se začínám odlepovat od země, bylo mi okamžitě jasné, že samotnou silou ducha nad svou fóbií nezvítězím. Zhroutil jsem se na podlahu plošiny a moje křečovitě sevřené prsty, zbělalé námahou a zoufale se přidržující jejího okraje, byly tím jediným, co ze mě lidé dole viděli. Trpěl jsem tehdy záchvaty angíny pectoris a ty mě obvykle postihovaly jen v okamžicích, když jsem někam šel pěšky. Tehdy jsem poprvé dostal záchvat ve stavu nehybnosti a můj hrudník se bolestně sevřel.

Nemohl jsem myslet na nic jiného než na možnost, že mě postihne smrtelná srdeční příhoda, a napadlo mě: Jestli teď umřu, tak mě Janet zabije.

Nějak jsem se ale, stále ještě naživu, dostal až nahoru k menóře a s maximálními potížemi se mi podařilo zapálit acetylénovou lampou potřebný počet světel. (Nikdy předtím jsem acetylénovou lampu neměl v ruce a naučit se ovládat její plamen, když jsem byl ve spárech své fóbie, opravdu nebylo snadné.)

Pronesl jsem projev, který trval několik minut, přestože nemám ani nejmlhavější vzpomínku na to, co jsem říkal, a potom, prakticky v agónii, jsem opakoval ony hebrejské slabiky, které slavnostně předříkával rabín. (Ten akrofobii netrpěl.)

Konečně, konečně jsme začali klesat dolů a já jsem vděčně přemýšlel o tom, že s každou stopou svého poklesu se vzdaluji bohu a přibližuji požehnané zemi.

Moje problémy tím ale neskončily. Když jsme byli zpátky na úrovni země, zjistil jsem, že mě zachvátila nervová paralýza. Nedokázal jsem pohnout nohama a z jeřábové plošiny mě museli vytáhnout. Vzpřímeně jsem stál, a když mě Janet podpírala z jedné strany a Patti z druhé, podařilo se mi dělat drobné šouravé krůčky. Teprve cestou domů mi svaly na nohou začaly zase normálně sloužit.

Děsil jsem se toho, jak mi Janet vyčiní, protože celou cestu domů zachovávala zlověstné mlčení (jako to dělávala moje matka, když přemýšlela o výprasku, který mi uštědří, jakmile se vrátím do bezpečí bytu). Abych tomu předešel, žalostně jsem se ozval: „Bál jsem se, že kdybych dostal srdeční záchvat a umřel, zabila bys mě“

A Janet odpověděla: „To ne, ale zabila bych toho rabína. " Jednou jsem měl možnost pozorovat při práci člověka, který akrofobií netrpěl, a dodnes se mi nechce věřit tomu, co jsem viděl. Ve zdi našeho činžovního domu byla jakási trhlina, takže za prudkých bouří hnal vítr vodu stěnou přímo dovnitř bytu. Sedmnáctého prosince 1986 spustili dolů ze střechy muže na malém visutém lešení, aby odsekal cihly a zjistil, v čem je problém. Lešení vypadalo velice chatrně a viselo třiatřicet pater nad zemí.

Udivovala mě jeho nonšalantnost a s nervózně staženým žaludkem jsem se ho zeptal, jestli mu nevadí být takhle zavěšený ve vzduchu. Podíval se pod sebe, pak vzhlédl ke mně a řekl: „Nevadí" Našel ve zdi jakýsi kus kovu, který byl očividně příčinou našich potíží, a jak se ho snažil vypáčit, kov náhle povolil a zůstal mu v rukou. Když zavrávoral, zareagoval jsem jako pravý akrofob a příšerně jsem zaječel. Dělník, který se zarazil o zábradlí svého lešení, se na okamžik zatvářil znepokojeně a pak začal klidně pokládat nové cihly do onoho místa zdi, které předtím vyboural.

Takové to je, když člověk netrpí akrofobii.

43
Klaustrofilie

Když už mluvím o svých zvláštních fóbiích, měl bych se zmínit o další zvláštnůstce, kterou trpím ve velice mírné formě. Je to klaustrofilie neboli záliba v uzavřených prostorách.

Dovolte mi vylíčit, jak se stalo, že jsem si začal být tohoto svého sklonu vědom. Chodíval jsem jednou za čas s Gertrudou do jistého obchodního domu. (Nenávidím nakupování a nelze se na mne spolehnout, že si sám opatřím potřebné oblečení, takže Gertrude musela chodit se mnou, aby na mne dohlédla, a nakupovala při těch příležitostech i pro sebe.)

Když jsme procházeli obchodním domem, díval jsem se kolem sebe po vystaveném zboží a zjišťoval jsem, že mě obzvlášť přitahují výstavky nábytku. Obchodní domy budovaly v odděleních nábytku modelové ložnice nebo obývací pokoje a předváděly správné rozestavění nábytku v nich. Tyhle místnosti mi připadaly neobyčejně přitažlivé, komfortní a přátelské. Zdálo se mi, že se mi líbí víc než obyčejné místnosti v mém bytě nebo bytech mých přátel.

Ale proč? Místnosti, v nichž jsem sám bydlel, byly dostatečně vybaveny nábytkem a nijak zásadně se nelišily od simulovaných místností v obchodním domě. Lámal jsem si tím hlavu, až jsem jednoho dne, když jsem si jednu ze simulovaných místností prohlížel se svou obvyklou touhou po bydlení v ní, spatřil, v čem je ten rozdíl.

Ta simulovaná místnost neměla žádná okna. Existovala pouze v záři teplého umělého osvětlení a nepronikaly do ní žádné rušivé sluneční paprsky.

Náhle jsem pochopil několik věcí, týkajících se mé vlastní osoby, které jsem až do té doby prostě považoval za samozřejmé. V jednom z oněch cukrářství, které jsme měli, jsme bydleli v prvním patře nad obchodem. Za obchodem byla také malá místnůstka, vybavená sporákem a dalším kuchyňským příslušenstvím, protože když jsme ho kupovali, byla v něm i primitivní jídelna. Rodiče její provoz ukončili, já sám jsem si ale do té malé místnosti často bral svůj oběd.

Rozhodně jsem téhle místnůstce dával přednost před kuchyní v prvním patře. Když jsem si uvědomil, že trpím klaustrofilií, vzpomněl jsem si, že v ní nebyla žádná okna a že jsem tam i v pravé poledne sedával a obědvával při elektrickém osvětlení.

V podzemní dráze stávaly v oněch dnech stánky, kde se prodávaly noviny, časopisy a cukroví. Přes noc se jejich dřevěné boční stěny sklápěly a zamykaly, takže celý stánek připomínal zavřenou krabici, dokud se před ranní dopravní špičkou znovu neotevřel a nezahájil prodej.

Toužíval jsem tehdy být majitelem takového stánku a snil jsem v duchu o tom, jak bych po zavírací době zůstal uvnitř s rozsvíceným elektrickým světlem. Tam bych měl možnost v úplné izolaci a v malém uzavřeném prostoru číst svoje oblíbené magazíny a jen čas od času bych slyšel rachocení vlaku podzemní dráhy. (Takové přízemní problémy, jako jak bych si asi uprostřed noci mohl odskočit na toaletu, mě tehdy vůbec nenapadly.)

Moje klaustrofilie není nijak zvlášť výrazná. I když mám raději uzavřené prostory, dokážu se bez problémů vyrovnat s pobytem v prosluněných místnostech i pod širým nebem. Ani trochu netrpím agorafobií (chorobným strachem z otevřených prostranství), přestože dám vždy přednost chůzi kaňony Manhattanu, kde mě z obou stran svírají vysoké budovy, před procházkou v otevřeném Central Parku.

Vliv klaustrofilie je viditelný v mé pracovně, kde nechávám neustále zatažené žaluzie a pracuji výhradně za umělého osvětlení bez ohledu na to, jak je venku krásně a slunečno. Navíc je můj psací stroj vždy na takovém místě, že když u něj sedím, mám před sebou stěnu bez oken.

V současné době je však můj textový procesor umístěn v našem obývacím pokoji, kam má sluneční světlo volný přístup, protože žaluzie na oknech se tam nikdy nezatahují. Ať je však v pokoji jakkoli jasné světlo, vždycky si rozsvěcím stropní lampu.

Jednou mi má klaustrofilie velice dobře posloužila.

Jak člověk stárne a jeho tělo ochabuje a jak lékařská technologie postupuje kupředu, doktoři si hrozně rádi hrají se svými hračkami a používají mě jako své oběti. Jednou na mně prováděli test magnetické rezonance, což je neoperační a žádným nebezpečím nehrozící metoda zkoumání vašich vnitřních orgánů. (Hned na místě vás uklidním, že nenašli žádný důvod k znepokojení.)

Aby mohli svůj test provést, uložili mě celého do válcovitého pouzdra a nechali mě v něm tři a půl hodiny, zatímco se kolem mne ozývaly podivné praskavé zvuky. Zásadně důležitá byla skutečnost, že to válcovité pouzdro bylo velice těsné, takže silně připomínalo rakev, a člověk v něm měl ležet nehybně, takže silně připomínal mrtvolu.

Bylo to nudné a zmocňovaly se mě obavy, že na mě doktoři zapomněli a odešli domů, ale ten těsný uzavřený prostor válce, který mě obklopoval, mě nijak neznepokojoval. Nevím, jak by asi dokázali testovat lidi trpící klaustrofobií (chorobným strachem z uzavřených prostor). Mám takový dojem, že by to nešlo.

Bylo by dokonce možno tvrdit, že celý můj způsob života je odrazem mé klaustrofilie. Moje absolutní zaujetí psaním kolem mne vytváří hřejivý umělý svět, který mě těsně obklopuje (svět bez oken) a který mě chrání před drsným vnějším světem s jeho oslepujícím sluncem. A není také možná náhoda, že jsem ve svém románu Ocelové jeskyně (The Caves of Steel - Doubleday, 1954) vylíčil podzemní města Země, která jsou nejdokonalejší ukázkou uzavřenosti bez oken.

Heinlein mě v souvislosti s mou povídkou „Dreaming Is a Private Thing" („Sny jsou soukromá záležitost" - F&SF, prosinec 1955) dobromyslně obvinil, že využívám k obživě svých vlastních neuróz. Po pravdě řečeno jsou Ocelové jeskyně mnohem lepším důkazem tohoto tvrzení. - A nijak se za to nestydím. Jsem přesvědčen, že každý spisovatel ve svých dílech maximálně využívá vlastních neuróz.

44
Doktorát a přednášková činnost

Snadno by se dalo předpokládat, že když někdo na několik let přeruší práci na svém doktorátu, už se k ní nikdy nevrátí. Musím přiznat, že i mně samotnému tahle myšlenka dělala starosti a byl to další malý argument hovořící proti tomu, abych přijal nabídku na zaměstnání ve Philadelphii. Jeden z mých spolužáků byl dokonce pevně přesvědčen, že se už ke studiu nikdy nevrátím, ani ne tak kvůli svému zaměstnání, jako spíš kvůli své plánované svatbě. Domníval se, že mé rodinné povinnosti mě přinutí, abych svůj život usměrnil do jiných, přízemnějších kolejí.

Když skončila válka i moje práce v NAES a když jsem si odbyl i vojenskou službu, uplynulo čtyři a půl roku od mého odchodu ze školy. Moje manželství se naštěstí doposud nedopracovalo ke komplikacím, které by přinášely děti, a já jsem byl pevně odhodlán se práce na svém doktorátu nevzdat. V září roku 1946 jsem se proto objevil na Kolumbijské univerzitě, připraven dát se znovu do práce. Profesor Dawson tam ještě byl, dobře si mě pamatoval a byl potěšen, že mě zase vidí.

Jenže žádné skutečné návraty domů neexistují. Nebylo to už stejné. Byl jsem o čtyři roky starší, měl jsem za sebou další čtyři roky rozčarování, které mi věda přinesla, a byl jsem o čtyři roky přesvědčenější o tom, že se pro vědecký výzkum nehodím. Ještě horší bylo, že zatímco jsem byl pryč, došlo v chemii k revoluci, když na ni byla aplikována kvantová mechanika; v převážné míře to bylo výsledkem práce slavného Linuse Paulinga.

Nedržel jsem s těmito změnami krok a byl jsem zděšen, když jsem zjistil, že se pro mne chemie změnila ve španělskou vesnici. Naštěstí jsem před odchodem do Philadelphie absolvoval všechny předepsané kurzy, takže jsem se už nemusel věnovat ničemu jinému než výzkumu. Bylo to opravdu neuvěřitelné štěstí, protože sotva už existoval nějaký kurz, v němž bych měl jakoukoli reálnou šanci uspět, kdybych ho snad potřeboval absolvovat.

Bylo to další pokračování mého úpadku. Nebyl jsem už jen obyčejným průměrným studentem; byl jsem studentem, který nemohl prospět.

Přesto však v průběhu mé doktorské výzkumné práce došlo k jedné pozitivní události, k něčemu, co bylo určitým předznamenáním událostí budoucích.

V rámci svých povinností kandidáta doktorské hodnosti jsem měl uspořádat seminář o práci, kterou jsem se zabýval. (Byl to výzkum kinetických vlastností - to znamená rychlosti reakce — jistého nepříliš známého enzymu.)

Sám jsem se v minulosti podobných seminářů účastnil a jejich vyznění bývalo většinou naprosto katastrofální. Lidé, kteří tyto semináře pořádali (ať to byli jakkoli schopní chemici), obvykle neměli žádné zvláštní nadání pro slovní interpretaci své práce. Navíc byl většinou předmět jejich výzkumu poměrně záhadný, takže mu kromě nich samých bez poměrně dlouhého pečlivého objasnění nikdo snadno neporozuměl. A pokud šlo o posluchače, kteří z předchozí zkušenosti věděli, že po prvních pěti slovech už nebudou ničemu rozumět, ti byli připraveni jen na nadcházející utrpení a chodili na semináře jen proto, že byla účast povinná.

Já sám jsem však ke svému úkolu přistupoval s nadšením. Především to bylo něco, co jsem mohl zvládnout, aniž bych do toho zapojil své ruce. Nemusel jsem se bát, že něco rozbiju nebo že mi pokusy z nějakého tajemného důvodu nevyjdou.

Bylo v tom však ještě něco víc. Těšil jsem se na to, že budu přednášet, a doopravdy nedokážu říct, proč tomu tak bylo. Neměl jsem s vystupováním na veřejnosti sebemenší zkušenosti, a přitom se na tuto činnost obvykle pohlíží jako na nejvyšší zkoušku sebejistoty a jako na něco, co dokáže zničit i toho nejstatečnějšího. Existují lidé, kteří by raději čelili útočícímu nosorožci než poklidně dřímajícím posluchačům. Na veřejné tribuně si člověk připadá nesmírně zranitelně. Je přece docela dobře možné, že ze sebe veřejně udělá hlupáka. Proč proboha jsem tento nesmírně rozšířený pocit nesdílel i já, to nevím.

Přišel jsem do sálu dlouho předtím, než měl seminář začít, a popsal jsem celou rozměrnou tabuli matematickými a chemickými rovnicemi, abych nemusel přerušovat pravidelný tok svého výkladu tím, že bych je psal během přednášky. (Jak jsem přišel na to, že je to ten správný postup? Mohu jen předpokládat, že mi to napověděl jakýsi můj instinkt. Stejně tak jako jsem byl obdařen téměř vrozeným citem pro základní náležitosti psaní, takže jsem mohl začít psát ve věku jedenácti let, měl jsem zřejmě téměř vrozený cit pro základní náležitosti přednáškové činnosti.)

Samozřejmě, že když moji posluchači dorazili a spatřili napsané rovnice, utrpěli značný šok a zašumělo to mezi nimi nervózní nejistotou. V tom okamžiku si všichni určitě mysleli, že z celé mé přednášky neporozumí jedinému slovu. Zdvihl jsem ale ruce a s naprostou sebejistotou jsem prohlásil: „Jen si poslechněte všechno, co budu říkat, a bude vám to připadat stejně průzračné jako voda v horském plesu.“

Jak jsem to věděl? To přece byla ukázka arogantní sebedůvěry, která spíš odpovídala mým letům na základní škole než pozdějšímu období trpkého zklamání, které mi mé schopnosti přinesly ve vysokoškolském věku a později.

Musíte ale pochopit, že tohle bylo něco, co jsem ještě nikdy předtím nezkoušel. Neměl jsem příležitost být svým přednášením zklamán a hořel jsem touhou to zkusit.

A fungovalo to! Netřásl jsem se nervozitou a žaludek jsem neměl stažený úzkostí. Mluvil jsem klidně a plynule a začal jsem opravdu od začátku (to byla u seminárních přednášejících velká vzácnost, protože ti se spíš hned na začátku nervózně vrhli na ty nej složitější aspekty svého problému - snad proto, aby dali najevo svou erudovanost). Postupoval jsem od rovnice k rovnici, každou z nich jsem jasně vysvětlil, když jsem k ní dospěl, a pokračoval jsem dál.

Když jsem přednášku končil, zdáli se moji posluchači být nadšení a profesor Dawson řekl někomu (kdo mi to neprodleně prozradil), že to byl ten nejsrozumitelnější výklad, jaký v životě slyšel.

Bylo to vůbec poprvé, co jsem před shromážděným publikem pronesl formální hodinovou přednášku. Další příležitost k něčemu podobnému se mi nenaskytla několik let a já sám jsem také žádné přednášky neplánoval a nepřemýšlel o nich. Přesto jsem od onoho okamžiku už navždy věděl, že mi vystupování na veřejnosti nedělá problémy.

Celá tahle záležitost vede k zajímavé otázce. Rozhodně jsem měl talent pro veřejné vystupování, který ve mně poměrně dlouhou dobu musel být latentně skrytý. Nenaskytla se prostě vhodná příležitost, při níž bych ho uplatnil. Když se mi ve věku sedmadvaceti let první taková příležitost naskytla, přednášel jsem s dostatečnou sebejistotou a zvládl jsem to.

Co kdyby se mi byla podobná příležitost naskytla dřív? V jakém věku bych byl dokázal bez problémů přednést dobrý projev? To samozřejmě nevím. A co kdyby se mi podobná příležitost naskytla až mnohem později - nebo vůbec nikdy? Mohl jsem snad prožít celý svůj život a zemřít, aniž bych věděl, že jsem vynikající řečník?

Možná ano.

A to mě vede k dalším úvahám. Mám snad ještě nějaké jiné nadání, jehož uplatnění by pro mne bylo zábavné a užitečné, které jsem ale nikdy neměl příležitost vyzkoušet? To nevím.

A to se mimochodem týká každého. Kdo ví, jaká nevyužitá kapacita je skryta mezi obrovskými masami lidstva a o co všechno přicházíme jen proto, že se tato kapacita nikdy prakticky neuplatní?

K další nečekané události, která se přihodila během mého doktorského výzkumu, došlo následovně:

Seděl jsem u svého pracovního stolu a připravoval si materiály na pokusy, které jsem toho dne chtěl provádět, a truchlivě jsem přemýšlel o tom, že se blíží doba, kdy budu muset napsat svou disertační práci. Doktorandská disertační práce je nesmírně přísně definovaný dokument a její neporušitelné formální náležitosti vyžadují, aby byla psána škrobeným a nenormálním (někdy až pitomým) stylem. Nechtěl jsem psát škrobeným, nenormálním a pitomým stylem.

V okamžiku zlomyslné inspirace mě proto napadlo, že bych mohl napsat parodii na disertační práci, abych se tak odreagoval a mohl se s větším elánem pustit do sepisování té opravdové.

Náhoda tomu chtěla, že jsem právě pracoval s malými a lehoučkými krystalky sloučeniny zvané pyrokatechin, která je velice dobře rozpustná ve vodě. Když jsem jich pár hodil do vody, rozpustily se v tomtéž okamžiku, kdy dopadly na hladinu. Položil jsem si otázku: „Co kdyby se rozpouštěly zlomek sekundy předtím, než dopadnou na hladinu? Co by z toho vyplývalo?"

Výsledkem bylo, že jsem sepsal pseudodisertační práci - tím nejtěžkopádnějším stylem, jakého jsem byl schopen - o sloučenině, která se rozpouští jednu a dvanáct setin sekundy předtím, než k ní přidáte vodu. Dal jsem jí název The Endochronic Properties of Resublimated Thiotimoline (Endochronní vlastnosti resublimovaného thiotymolinu).

Poslal jsem ji Campbellovi, kterému se zalíbila a který nic nenamítal proti občasnému otištění nějaké té legrácky. Uvědomoval jsem si, že v magazínu vyjde přibližně ve stejné době, kdy budu já sám skládat rozhodující ústní zkoušky, a z opatrnosti jsem Campbella požádal, aby ji vydal pod pseudonymem.

Vyšla v březnovém čísle ASF ročníku 1948 a Campbell na mou žádost o pseudonym zapomněl. To tedy dopadlo, jméno Isaac Asimov se nad ní skvělo velkými písmeny a celá fakulta chemie Kolumbijské univerzity se o ní pochopitelně doslechla, takže magazín koloval z ruky do ruky.

Udělalo se mi z toho doslova špatně. Věděl jsem, co bude následovat. Ať zvládnu doktorandské ústní zkoušky jakkoli, nenechají mě projít a zdůvodní to mými charakterovými nedostatky. Všechny ty roky, všechny ty roky, a já to nakonec zkazím tím svým odvěkým zločinem neúcty ke svým nadřízeným.

Jenže to nakonec dopadlo úplně jinak. Když mě profesoři nechali projít inkvizicí doktorandské ústní zkoušky, položil mi profesor Ralph Halford poslední otázku: „Můžete nám něco říci, pane Asimove, o termodynamických vlastnostech resublimovaného thiotymolinu?“

Propukl jsem v hysterický smích, protože mi bylo jasné, že by se mnou takhle nežertovali, kdyby mě chtěli nechat propadnout, a také mě propadnout nenechali. Zkoušku jsem úspěšně složil a komise po jednom vycházela ze zkušební místnosti, každý člen mi potřásl rukou a řekl: „Gratuluji, doktore Asimove.“

To bylo dvacátého května roku 1948. Bylo mi osmadvacet let a želel jsem oněch čtyř roků, o které mě připravila druhá světová válka. Nebýt jí, mohl jsem doktorát udělat už ve čtyřiadvaceti a uchovat si něco navíc ze svého puncu zázračného dítěte - byl to z mé strany neuvěřitelně idiotský pocit, pomyslíme-li na ty nesčetné milióny lidí, kteří za války ztratili mnohem víc než čtyři roky.

Slavnostní promoce se konala druhého června, odmítl jsem se jí však formálně účastnit, protože se mi příčila celá ta středověká fraška, která ji doprovázela. Seděl jsem ovšem mezi diváky i s otcem, který byl nesmírně nešťastný z toho, že nejsem v akademickém hávu nahoře na pódiu. Alespoň se však dočkal toho, že jsem se přece jen stal doktorem, i když ne takovým doktorem, jakého si přál.

45
Postdoktorální práce

Starosti s tím, jak seženu nějakou práci, jsem si začal dělat roku 1938, když jsem v druhém ročníku vysoké školy poprvé podával přihlášku na lékařskou fakultu. Od té doby byl celý můj život jednou dlouhou odkládací taktikou. Přišlo postgraduální studium, NAES, služba v armádě a znovu postgraduální studium. Uplynulo deset let, psal se rok 1948, brzy jsem se měl stát doktorem, stál jsem však před tímtéž starým problémem: jak si najdu práci?

Musím přiznat, že profesor Dawson byl sice skvělý vedoucí výzkumu, nepatřil však k nejvlivnějším členům profesorského sboru, pokud šlo o zajišťování pracovních míst pro jeho studenty. A moje práce zase nebyla dostatečně pozoruhodná, aby se o ni někdo zvlášť zajímal. V důsledku toho jsem žádnou práci nesehnal.

Zachránila mě skutečnost, že mi najeden rok nabídli místo postdoktorálního studenta. To znamenalo, že budu moci pokračovat ve výzkumné práci a dostanu za ten rok zaplaceno pět tisíc dolarů. Měl jsem pracovat v oboru antimalarik a hledat lepší syntetickou náhražku chininu, než byly náhražky už existující.

Nijak zvlášť se mi na tomto problému pracovat nechtělo, celou chemií jsem byl rozčarován a velice dobře jsem si byl vědom vlastní nedokonalosti jako výzkumného pracovníka. Dokonce se nepamatuji téměř na nic ze své práce onoho roku, což je jasný důkaz toho, že mě naprosto nezajímala.

Jak ale rok 1949 pomalu plynul, zjišťoval jsem, že naděje na získání skutečného místa se ztrácí v nedohlednu. Žádné zaměstnání! Dokonce ani vzdálený příslib. Propadl jsem takovému zoufalství, že už jsem se prakticky rozhodl energicky se pustit do antimalarického projektu v naději, že mi rok za rokem bude vždy umožněno v něm pokračovat.

Byla to pravděpodobně nejhorší doba celé mé dráhy chemika, protože jsem vážně uvažoval o tom, že jen kvůli penězům se uvážu na práci, která mi naprosto nic neříkala. Bylo mi devětadvacet let a byl jsem totální a naprostý životní ztroskotanec navzdory všemu svému někdejšímu chvástání a přesvědčení, že se dopracuji úspěchu, kterým ohromím svět.

A pak jsem se poučil o jedné z nepříjemných skutečností poválečného akademického života. Stále větší část akademického výzkumu byla financována ze státních dotací. Tyto dotace se obvykle udělovaly na dobu jednoho roku. Pokud bylo potřebné delší financování, musel profesor, který příslušný výzkumný projekt vedl, každoročně požádat o další dotaci a patřičně svou žádost zdůvodnit.

Vždycky jsem zastával názor, že důsledky tohoto systému byly naprosto katastrofální. Za prvé si profesor, který měl zájem o státní dotaci, musel vybrat nějaký předmět výzkumu, který vypadal, že by mohl stát za to, aby do něj stát vložil svoje peníze. Vědci se tudíž hromadně vrhli na výnosné obory, mohu-li jim tak říkat, a méně dramatické oblasti vědy nechávali bez povšimnutí. To znamenalo, že výnosné obory byly přefinancovány, takže značná část vynaložených peněz přišla nazmar, zatímco zanedbávané vědní obory mohly přinést zásadně důležité nové poznatky, kdyby se jim byl někdo věnoval.

Kromě toho tvrdá konkurence v získávání státních finančních prostředků silně zvyšovala možnost podvodů, protože vědci (jsou to také jen lidé) se snažili uměle vylepšovat či dokonce si úplně vymýšlet experimenty, které by jim zajistily příliv peněz.

Dalším důsledkem systému dotací je to, že druhé pololetí každého roku probíhá spíš ve znamení přípravy dokumentů nezbytných pro poskytnutí další dotace než ve znamení skutečného výzkumu.

Konečně pak níže postavení členové výzkumných týmů, jejichž platy jdou z dotací a ne z univerzitních fondů, žijí v neustálé nejistotě. Nikdy nemohou vědět, kdy bude zamítnuta žádost o další dotaci a oni se ocitnou na dlažbě. Zažil jsem to na vlastní kůži, když koncem roku nebyla schválena další dotace na můj výzkum.

V době mého postdoktorálního výzkumu se přihodila jen jediná pozitivní věc. Jeden z našich sousedů se mě zvědavě zeptal, v čem vlastně spočívá podstata mé práce. Když jsem mu řekl, že se zabývám antimalariky, ve vší nevinnosti mi položil otázku: „Co to je? “ Velice důkladně jsem mu tudíž vysvětlil, co dělám, a to včetně chemických vzorců a rovnic, a když jsem skončil, vskutku upřímně prohlásil: „Umíte to úplně jasně a jednoduše vysvětlit. Děkuji vám. “ Díky tomu mě poprvé v životě napadlo, že bych mohl na nějaké vědecké téma napsat nebeletristickou knihu. Tenhle nápad sice nenašel okamžité uplatnění, utkvěl mi ale v paměti a později přinesl bohaté ovoce.

46
Hledám zaměstnání

Nejhorší zážitek mého hledání nějaké práce se odehrál následovně. Jeden můj známý, který byl zaměstnán u firmy Charles Pfizer, brooklynského farmaceutického podniku, mi řekl, že mi sjednal pohovor s jedním z vedoucích funkcionářů firmy. Schůzka byla dohodnuta na deset hodin dopoledne čtvrtého února 1949 a můžete vzít jed na to, že jsem tam byl včas. Ten funkcionář, se kterým jsem se měl sejít, tam ale nebyl. Objevil se až ve dvě hodiny odpoledne. Byla to ode mne nepopsatelná bláhovost, že jsem tam proseděl čtyři hodiny přes dobu oběda, byla to ale jedna z těch příležitostí, kdy jsem se spíš než zdravým rozumem nechal ovládnout tvrdohlavým vztekem. Nehodlal jsem se nechat odradit a jen tak kavalírsky odejít.

Zmíněný funkcionář nakonec skutečně přišel, pravděpodobně proto, že mu někdo řekl, že vypadám, jako bych nehodlal odejít dřív, než si s ním promluvím. Choval se ke mně se zjevným nezájmem a nechtěl se mnou ztratit příliš mnoho času.

Tou dobou už jsem si o firmě Charles Pfizer udělal dost dobrý obrázek na to, aby mi bylo jasné, že tam pracovat nechci, a i kdyby mi byl nabídl místo, byl bych odmítl, na tom ale nezáleželo. Byl jsem rozzuřen tím, jak se ke mně chovali, a je to jeden z případů, kdy můj vztek dodnes nevychladl. Pálí mě v duši stejně intenzivně, jako by se to stalo včera. Nejsem nijak hrdý na to, že v sobě uchovávám takovouhle antipatii, a pravděpodobně by mi ani tak dlouho nevydržela, nebýt jedné věci, která tomu všemu nasadila korunu.

Navzdory okolnostem jsem zmíněnému funkcionáři předal jeden výtisk své pečlivě zpracované a pečlivě svázané doktorandské disertační práce. Nečekal jsem, že to na něj udělá nějaký zvláštní dojem, měl jsem ale původně v úmyslu mu ji dát, a proto jsem mu jí dal. Po několika dnech jsem svou práci dostal poštou zpět s krátkým a neosobním průvodním dopisem, v němž stálo, že mi vrací můj „prezentační materiál". To jsem si vzal osobně jako urážku. Nechtělo se mi věřit, že by ta ubohá kreatura nepoznala doktorandskou disertační práci, zvlášť když bylo na deskách jasně napsáno, že je to doktorandská disertační práce. Nazvat ji „prezentačním materiálem" bylo jako nazvat spisovatele „pisálkem" a to jsem mu nikdy neodpustil

A ještě jednu závěrečnou příhodu, týkající se firmy Charles Pfizer. O mnoho let později mě požádali, abych uspořádal přednášku pro skupinu jejich manažerů. Nabídli mi pět tisíc dolarů a já se obvykle o honoráře nehandrkuji. Pět tisíc byla tehdy za přednášku na Manhattanu odpovídající částka. Přesto jsem u Pfizera udělal výjimku; požadoval jsem šest tisíc a nebyl jsem ochoten smlouvat. Nakonec souhlasili.

Ta tisícovka navíc měla zaplatit za onu urážku, které se mi před tolika lety dostalo; když jsem pak za hlasitého potlesku svou přednášku ukončil a strčil do kapsy příslušný šek, řekl jsem jim navíc přesný důvod toho, proč mi museli zaplatit o tisíc dolarů víc.

Když jsem jim to řekl, hned jsem se cítil lip. Bylo to ode mne ubohé a podlé, ale jsem také jen člověk. Nehledal jsem pomstu, ale když se mi sama nabízela, nedokázal jsem ji odmítnout.

Přestože incident s firmou Pfizer byl tím zdaleka nejhorším, co mě při hledání práce potkalo, nic jiného nebylo o moc lepší. Prostě jsem nebyl schopen práci najít.

47
Velká trojka

Jestliže však moje hledání práce zůstávalo bezúspěšné, jak tomu bylo s mým psaním?

V tomto ohledu jsem nebyl ztroskotancem, ale naopak stále úspěšnějším autorem. Pokračoval jsem v příbězích o robotech i v příbězích o Nadaci, i když jsem v psaní přece jen trochu polevil v době, kdy jsem se skutečně zabýval výzkumem. Všechny své povídky jsem prodával ASF, kde byly doprovázeny fanfárami rostoucí popularity.

Roku 1949 už nebylo pochyb o tom, že jsem všeobecně uznáván jako jeden z významných autorů science fiction. Někteří lidé zastávali názor, že jsem se připojil k Robertu Heinleinovi a A. E. van Vogtovi a utvořil spolu s nimi třínohý trůn, na němž tehdy science fiction spočívala.

A. E. van Vogt však roku 1950 prakticky úplně přestal psát - snad proto, že ho stále víc přitahovala Hubbardova dianetika. Roku 1946 ovšem začal pro ASF psát britský autor Arthur C. Clarke a jeho díla, stejně jako díla Heinleinova a van Vogtova (ale na rozdíl od mých), se okamžitě stala hitem.

Roku 1949 se poprvé začalo šeptat o Heinleinovi, Clarkovi a Asimovovi jako o „Velké trojce". Toto postavení jsme si udrželi přibližně čtyřicet let díky tomu, že jsme všichni tři žili ještě několik desetiletí a všichni tři jsme zůstali věrní žánru science fiction. Všichni tři jsme se dočkali toho, že jsme pobírali obrovské zálohy a že naše knihy figurovaly na žebříčcích bestsellerů. (Kdo by si to byl ve čtyřicátých letech pomyslel?)

Dnes, když Heinlein už je po smrti a Clarke i já jsme čím dál sešlejší věkem, si lidé nevyhnutelně kladou otázku: „Kdo bude příští Velkou trojkou? ” Obávám se, že odpověď zní tak, že už nikdy žádná Velká trojka nebude. Za starých časů, když se Velká trojka vybírala všeobecným konsensem, byl počet autorů science fiction malý, takže bylo snadné vybrat z nich ty zřetelně nejlepší.

V dnešní době je však počet autorů science fiction, a to dokonce dobrých autorů science fiction, tak obrovský, že je prostě nemožné vybrat z nich tři, na nichž by se všichni shodli.

Možná že to ale není žádná zvláštní tragédie. Vždycky jsem měl takový dojem, že to neustálé oslavování Velké trojky bylo v jistém směru proroctvím, které naplňovalo a přiživovalo samo sebe. Byli jsme Velkou trojkou, protože jsme byli úspěšní, ale kolik z našich dalších úspěchů bylo možno připsat na vrub faktu, že se o nás neustále mluvilo jako o Velké trojce? I když jsem z toho osobně těžil, vždycky jsem si trochu provinile uvědomoval, že to vůči ostatním autorům našeho žánru možná není tak docela fér.

Proč jsem si dělal takové starosti se zaměstnáním, když byla moje literární produkce tak úspěšná? Háček, jak už vás možná napadlo, byl v penězích.

Roku 1949 jsem se už mohl chlubit šedesáti prodanými povídkami a všeobecně jsem byl považován za jednu z čelních osobností science fiction. Přitom jsem však za celé období jedenácti let, po které jsem science fiction psal a prodával, vydělal celkově 7.700 dolarů za celých těch jedenáct let. Průměrný příjem sedmi set dolarů ročně evidentně nestačil manželskému páru na živobytí, takže jsem potřeboval ještě něco.

48
Arthur Charles Clarke

Arthur Charles Clarke se narodil koncem roku 1917 ve Velké Británii. Je dalším z autorů science fiction, kterým se dostalo komplexního vědeckého vzdělání, a dosáhl vynikajících úspěchů ve fyzice a v matematice.

Arthur a já jsme dnes všeobecně známi jako Velká dvojka science fiction. Jak jsem už říkal, až do počátku roku 1988 lidé mluvili

o Velké trojce, jenže potom si Arthur vymodeloval z vosku malou lidskou figurku a pomocí dlouhého špendlíku...

Tak mi to alespoň vylíčil on sám; možná se tím snaží dát mi varování. Já jsem mu ovšem naprosto jasně vysvětlil, že kdyby se sám ocitl v roli Velké jedničky, připadal by si hrozně osaměle. Při pomyšlení na něco takového byl pohnut až k slzám, takže si myslím, že mi nic nehrozí.

Arthura mám velice rád a je tomu tak už čtyřicet let. Dohodli jsme se spolu před mnoha lety v taxíku, který právě ujížděl jižním směrem po Park Avenue, takže se naše dohoda oficiálně jmenuje Pakt z Park Avenue. Podle podmínek této dohody jsem se zavázal, že budu-li na to někdy dotázán, budu neústupně tvrdit, že Arthur je nejlepším spisovatelem science fiction na světě, i když mám také pro případ neústupného vyptávání povoleno dodat, že běžím v těsném závěsu za ním. Arthur se na oplátku zavázal, že bude vždycky trvat na tom, že nejlepším spisovatelem science fiction na světě jsem já. Musí to tvrdit, ať tomu věří nebo ne.

Nevím, jestli mu někdo připisuje zásluhy za moje díla, ale mně lidé za ta jeho obviňují dost často. Mají sklon si nás plést, protože oba píšeme intelektuální příběhy, v nichž jsou vědecké myšlenky důležitější než děj.

Mnohá mladá žena už mi řekla: „Ach, doktore Asimove, myslím, že váš, Konec dětství nedosahuje vašeho obvyklého standardu." Na to vždy odpovídám: „No jistě, má milá, proto jsem ho také napsal pod pseudonymem."

Konec dětství (Childhooďs End) byl mimochodem první knihou ze žánru science fiction, kterou četla má drahá manželka Janet. Já robot (I,Robot) od jejího budoucího manžela byla až druhá. Ani jeden z nás však na jejím literárním žebříčku nezaujal místo nejvyšší. Jejím oblíbeným autorem science fiction je Cliff Simak a já si myslím, že je to důkazem jejího dobrého vkusu.

Arthur a já máme podobné názory na science fiction, na vědu, na sociální otázky a na politiku. Nikdy se mi nestalo, že bych s ním v některé z těchto věcí nesouhlasil, což svědčí o jeho jasnozřivé inteligenci.

Jsou mezi námi samozřejmě i určité rozdíly. Je plešatý, víc než o dva roky starší než já a zdaleka nevypadá tak šarmantně jako já. Na druhé místo je ale zatraceně dobrý.

Arthur se odjakživa zajímal o science fiction a o imaginativnější aspekty vědy. Byl jedním z prvních nadšených přívrženců raketového pohonu a roku 1944 jako vůbec první ve zcela vážně míněném vědeckém článku nadhodil možnost používání komunikačních satelitů.

Pak se dal do psaní science fiction a jeho první povídkou, otištěnou v americkém magazínu, byla „Loophole" („Obezlička") v dubnovém čísle ASF ročníku 1946. Slavil okamžitý úspěch.

Arthur bez sebemenších rozpaků přiznává, že když chodil do školy, říkali mu spolužáci „náfuka". Je to však neuvěřitelně inteligentní člověk, který se stejnou lehkostí píše beletristická i nebeletristická díla. Navzdory svému sebevědomí je to člověk nesmírně roztomilý a nikdy jsem neslyšel, že by o něm někdo řekl něco vážně špatného, i když já jsem o něm v žertu mnohokrát tvrdil spoustu ošklivých věcí - a on o mně také. Panuje mezi námi stejný vztah, založený na lichotivě míněných urážkách, jaký panuje mezi mnou a Lesterem del Reyem a Harlanem Ellisonem. Zjistil jsem, že ženy naše vzájemné škádlení často znepokojuje. Evidentně nechápou, že mezi muži může existovat vzájemná náklonnost, v jejímž rámci lze pozdrav „Tě bouch, ty starej špinavěj zloději koní" přeložit jako „Buď pozdraven, můj drahý a okouzlující přiteli.“

Ano, Arthur i já si počínáme zcela stejně, i když se samozřejmě vyjadřujeme spisovnou angličtinou, kterou se snažíme okořenit špetkou vtipu. Když například kdysi došlo k letecké katastrofě, kterou přežila přibližně polovina cestujících, ukázalo se, že jeden z těch, kteří přežili, během nebezpečných pokusů o přistání zachovával klid tím, že si četl román od Arthura C. Clarka, a toto jeho prohlášení bylo otištěno v novinách.

Arthur, jak se od něj dalo čekat, okamžitě pořídil pět miliónů xerokopií příslušného článku a rozeslal je všem svým známým i lidem, o jejichž existenci jen od někoho slyšel. Jednu z nich jsem dostal i já a na jejím spodním okraji stálo jeho rukopisem: „Jaká škoda, že nečetl nějaký z tvých románů. V tom případě by byl celou tu hrůzu zaspal.“

Bylo záležitostí okamžiku napsat Arthurovi dopis se slovy: „Naopak, četl tvůj román proto, že kdyby se letadlo skutečně zřítilo, přišla by smrt jako milosrdné vysvobození.“

Domnívám se, že Arthur je jedním z nejbohatších autoru, kteří kdy psali magazínovou science fiction, protože napsal celou řadu bestsellerů a účastnil se i práce na několika filmech, mezi jinými na první velkolepé filmové podívané v žánru science fiction, kterou byla 2001: Vesmírná odysea (2001: A Space Odyssey).

Byl jednou krátce ženat, od té doby však vede pohodlný staromládenecký život. Kdysi byl zaníceným sportovním potápěčem a při jedné příležitosti málem přišel pod vodou o život.

49
Další rodinné záležitosti

Ale zpět k poválečnému světu: když mě moje neúspěchy při shánění práce dovedly do řad nezaměstnaných a moje literární snažení bylo sice pozoruhodně úspěšné, ale nepřinášelo žádné peníze, vztahy mezi mnou a mými rodiči do jisté míry ochladly. Nějakou dobu jsme s Gertrudou bydleli v přízemí jednopatrového domku, v němž bydleli i moji rodiče. Nijak zvlášť nám to nevyhovovalo a zejména já jsem nenáviděl bydlení v dosahu našeho cukrářství. Když jsme se proto s Gertrudou roku 1948 dozvěděli, že bychom mohli získat byt na novém a moderním sídlišti zvaném Stuyvesant Town, přestěhovali jsme se na Manhattan. Mých rodičů se to ale těžce dotklo a dost se na mě zlobili. Samozřejmě je to přešlo.

I když se snad můj otec smířil s tím, že po všech příslibech, které ve mně kdysi viděl, jsem v životě zklamal, a s těžkým srdcem se vzdal všech nadějí, že ze mě někdy něco bude, měl stále ještě v záloze druhý trumf, kterým byl můj mladší bratr Stanley. (V dospělosti se rozhodl říkat si zkráceně Stan a já se mu přizpůsobím.)

Stan se narodil pětadvacátého července 1929 a byl prvním členem naší rodiny, který přišel na svět ve Spojených státech. Bylo to právě matčino těhotenství a nutnost starat se o nově narozeného kojence, co mě přinutilo, abych se ujal svých povinností v cukrářství. Navíc jsem musel část svého času trávit tím, že jsem o Stana pečoval, dával mu pít z láhve a vozil ho v kočárku sem a tam. Díky tomu všemu mi připadalo, že Stan je spíš mým než matčiným dítětem; do dnešního dne si Stana pletu se svým vlastním synem Davidem a mám sklon zaměňovat jejich jména.

Stan byl hodné dítě. Nikdy našim rodičům neodmlouval a vždycky udělal to, co mu nařídili. Byla to pro rodiče obrovská úleva, když přišel po mně (s mým nabroušeným jazykem) a po Marcii (s její tvrdohlavou náturou). Odjakživa mi bylo záhadou, proč jsem byl matčiným oblíbencem vždycky já a ne Stan, já, který jsem jí působil nekonečné problémy, zatímco Stan jí nepůsobil problémy vůbec žádné.

Podle všech tradic romantické literatury ženy samozřejmě vždy tíhnou k okouzlujícímu ničemovi, zatímco obyčejného solidního ubožáka ignorují, nemyslím ale, že v tomto případě to byl ten pravý důvod. Byl jsem její starší syn, její první dítě, a když mi byly dva roky, málem jsem zemřel na zápal plic při epidemii, která zachvátila všechny děti v naší vesnici a kterou jsem podle matčina tvrzení jako jediný přežil. Navíc jsem ji přežil jen díky horečné a neúnavné matčině péči; starala se o mne ve dne v noci, nespala a prakticky nejedla, a to mě (jak se alespoň domnívala) zachránilo. Po tomto incidentu jsem jí pochopitelně byl dvojnásob či trojnásob drahý. Přesto musím přiznat, že správně měl být jejím oblíbencem - či oblíbencem kohokoli jiného - Stan.

Když jsem odjel z domova do Philadelphie, ujal se Stan mých povinností v obchodě. Bylo mu tehdy necelých třináct let, kvůli tomu jsem si ale nedělal žádné výčitky. Když jsem začínal já, bylo mi teprve devět, a Stan byl silnější než tehdy já (nejspíš proto, že byl ve Spojených státech v dětství lépe živen než já v Rusku) a šikovnější. Uměl například jezdit na kole od prvního okamžiku, kdy je dostal, zatímco já jsem jízdu na kole dodnes nezvládl.

Ve škole měl Stan dobré výsledky. Chodil na Střední brooklynskou polytechnickou školu, pak na Newyorskou univerzitu a nakonec na žurnalistickou fakultu Kolumbijské univerzity.

Roku 1949, kdy byly moje vyhlídky úplně nejbídnější, byl Stan na vysoké škole. Navštívil jsem otce, který se mi svěřil, že má problémy s tím, jak sehnat peníze na Stanovo školné. Nebyl jsem na tom možná nejlíp, ale úplně bez groše jsem také nebyl a nechtěl jsem, aby si otec odpíral i ta sebemenší vydání ani aby něco nepříznivě zasáhlo do Stanova studia.

Řekl jsem tedy: „To je v pořádku, tati. Já to školné zaplatím “ Načež se otec naježil a prohlásil: „Chraň bůh, aby někdy přišel den, kdy bych musel prosit o peníze svoje děti.“

Tvrdošíjně se toho držel a školné zaplatil sám.

Když jsem si před několika týdny tuhle kapitolu své knihy promýšlel, vzpomněl jsem si na tuto příhodu, řekl jsem o ní Janet a trochu jsem se při té vzpomínce rozčilil.

„Otec mluvil, " prohlásil jsem,, jako bych byl nějaké mizerné děcko, které by mu ty peníze vyčítalo, nebo jako bych mu pak chtěl dávat najevo, že za mnou přišel žebrat. Naopak. Byl bych to rád zaplatil a byl bych to považoval za naprosto nedostatečné vynahrazení toho všeho, co pro mě udělal. Jak to, že to nechápal?“

„Ale, Isaaku, " namítla Janet, „vždyť ty jsi úplně stejný. Vzal by sis ty peníze od dětí?“

Zamračil jsem se a prohlásil jsem: „To je něco jiného. Já mám svou hrdost.“

Po těchto slovech se Janet bouřlivě rozchechtala a nařídila mi, abych to dal do své knihy. „Proč? " podivil jsem se.

„Tví čtenáři už budou vědět proč, " řekla.

Když Stan chodil do školy, angažoval se i v různých mimoškolních činnostech. (Buď měl v cukrářství méně povinností než já, nebo měl dobrodružnější povahu.) Zapojil se do práce na školním časopisu, a když končil vysokou školu, byl už jedním z redaktorů školních novin. Nalezl své pravé povolání a chtěl se stát novinářem. Později nastoupil do redakce Newsday, novin vydávaných na Long Islandu, a postupně se vypracoval až na všeobecně oblíbeného viceprezidenta pro rozvoj.

Stan je dobrý člověk ve staromódním smyslu tohoto pojmu - čestný, zásadový, laskavý a spolehlivý. O mně kdysi prohlásil, že jsem pilný, výkonný, puritánský a ponořený do své práce a že mám tudíž všechny nepopulární vlastnosti. Stan má naopak všechny populární vlastnosti a každý ho má také rád. I jeho bratr ho má rád (a jeho láskaje opětována). Říkával jsem v žertu, že já jsem možná geniální bratr, on že je ale ten dobrý bratr - a nejspíš to tak docela není žert.

Uvedu zde něco, co je podle mne klíčovým příkladem jeho dobroty. Díky jeho příjmení mu hrozí neustálé nebezpečí ztráty identity. Nesčetní lidé se ho při představování ptají: „Nejste příbuzný Isaaka Asimova? " Zachovává si při těchto dotazech dobrou náladu a trpělivě odpovídá: „Ano, to je můj bratr. " Nedovolí, aby to otrávilo vztah mezi námi, a já jsem mu za to nekonečně vděčný. Kdyby tomu bylo naopak, hrozně by mi to lezlo na nervy a vyvolávalo by to mezi námi problémy. Jenže o to právě jde. On je ten dobrý bratr.

Někdy v padesátých letech se seznámil s roztomilou a oslnivě krásnou rozvedenou ženou jménem Ruth a okamžitě se rozhodl, že se s ní ožení (přestože její první otázka, když si byli představeni, byla, jestli je můj příbuzný). Skutečně se vzali a od té doby spolu žijí v dokonalé shodě.

Mají syna Erika a dceru Nanette; ti šli oba v otcových stopách a stali se novináři. (Ruth má kromě toho z předchozího manželství syna Daniela, kterého Stan adoptoval, takže se jmenuje Daniel Asimov. Daniel je matematik.)

Známkou Stanova úspěchu jakožto otce je možná skutečnost, že jeho děti byly ochotny následovat jeho příkladu. Já sám si občas nespokojeně povzdechnu, když myslím na to, že moje vlastní děti mého příkladu nenásledovaly, je to ale pošetilost. Proč by to dělaly?

Když bylo mé dceři Robyn dvanáct let, napsala zcela z vlastní iniciativy kratičkou povídku a přinesla mi ji, abych šiji přečetl. Úplně jsem žasl. Zdálo se mi, že je mnohem lepší než to, co bych v jejím věku dokázal napsat já.

„Robyn, " řekl jsem jí, Jestli máš chuť psát, tak se do toho prosím dej a piš. Pokud to půjde, budu ti pomáhat a až přijde vhodná doba, pokusím se otevřít ti ty správné dveře.“

„Kdepak, " zavrtěla hlavou Robyn. „Já nechci vést takový život jako ty.“

„Jak to myslíš? " zeptal jsem se.

„Práce, práce a zase práce. To nechci.“

„Spisovatelé nemusejí jen pracovat, pracovat a zase pracovat, " vysvětloval jsem. „To je jen moje metoda. Ty bys mohla psát, jen když bys měla chuť.“

„Ne, " odmítla mě. „Nebudu to riskovat. " A nikdy to také neriskovala.

Nu co, možná je to tak lepší. Když se o mnoho let později v rámci své práce pokoušela sepsat jakýsi záznam, škrtala a přepisovala, znovu škrtala a znovu přepisovala, zrovna jako každý jiný. Nakonec odhodila pero a zvolala ke světu kolem sebe: „Věřili byste, že jsem dcerou svého otce?“

50
První román

Přesto vše byl tentýž rok 1949, kdy jsem na tom byl úplně nejhůř, zároveň rokem obratu, i když tento obrat nebyl nijak zvlášť zřejmý a já sám jsem si nebyl vědom toho, že bych dosáhl úplného dna a začal stoupat vzhůru. Bodem tohoto obratu nebyla magazínová povídka, ale sci-fi román.

Science fiction se vlastně poprvé proslavila svými romány. U počátků moderní science fiction stál podle mého názoru francouzský spisovatel Jules Verne. Psal svá díla v druhé polovině devatenáctého století a byl prvním autorem, jehož produkci lze z podstatné části označit za skutečnou science fiction a který si jejím psaním vydělával na slušné živobytí. Jeho romány, zejména Ze Země na Měsíc (1865), Dvacet tisíc mil pod mořem (1870) a Cesta kolem světa za osmdesát dní (1873) si získaly obrovskou oblibu na celém světě. Verne byl jediným autorem science fiction, kterého četl můj otec - samozřejmě v ruském překladu.

Následovali další méně známí autoři science fiction a v devadesátých letech minulého století se proslavil britský spisovatel Herbert George Wells svými romány Stroj času (The Time Machine - 1895) a Válka světů (The War of the Worlds - 1898).

Po nich přišly další sci-fi romány, většinou od britských autorů, jako například Konec civilizace (Brave New World - 1932) od Aldouse Huxleye, Odd John (Podivín John - 1935) od Olafa Stapledona a 1984 (1948) od George Orwella. Na poněkud nižší úrovni byl americký spisovatel Edgar Rice Burroughs autorem populárního cyklu románů, jejichž děj se odehrával na Marsu; prvním z nich byla Princezna z Marsu (A Princess of Mars - 1917).

Příchod magazínů science fiction, které přinášely díla neoddiskutovatelně podřadné úrovně, však romány do značné míry odsunul na vedlejší kolej. Konec konců románů bylo relativně málo a vycházely jen zřídka, kdežto magazíny se z tiskáren valily každý měsíc.

Obecně řečeno měli čtenáři science fiction ve třicátých a čtyřicátých letech sklon věnovat se výhradně magazínům a občasné literární romány dokonale ignorovat. Bylo by snad vyvolalo určité vzrušení, kdyby se některé z magazínových příběhů byly objevily v knižní podobě nebo kdyby byly vyšly původní romány od renomovaných magazínových autorů science fiction. To se ovšem nestávalo. Některá velice malá amatérská nakladatelství, vedená fanoušky science fiction, sice vydávala magazínovou science fiction v knižní verzi, ale úroveň jejich publikací byla mizerná, vycházely malým nákladem a neměly doslova žádnou distribuci.

V době po druhé světové válce se situace změnila. Science fiction si náhle získala větší vážnost. Nejdříve přišla atomová bomba, potom to byly německé rakety, které s sebou nesly nadějnou možnost kosmických letů, a ještě později elektronický počítač. Všechny tyto věci patřily dávno k hlavním pilířům science fiction a všechny se v období těsně po druhé světové válce staly realitou.

Jedno z velkých nakladatelství, firma Doubleday & Company, se proto roku 1949 rozhodlo vydávat edici sci-fi románů a za tímto účelem potřebovalo rukopisy.

Čirou náhodou jsem už roku 1947 napsal novelu o 40 tisících slovech, kterou se mi nepodařilo nikde prodat - byl to až do té doby můj největší literární neúspěch. Založil jsem ji do stolu a pokoušel jsem se na ni zapomenout. Nevěděl jsem samozřejmě o tom, že Doubleday plánuje vydávání románů z žánru science fiction, Fred Pohl to ale věděl a vybídl mě, abych jim svou novelu poslal. „Když se jim bude líbit, " říkal mi, „můžeš ji přepsat, aby vyhovovala tomu, co potřebují.“

Dal jsem mu rukopis a to byl počátek tříletého období, v němž působil jako můj agent.

Walter I. Bradbury, redaktor nakladatelství Doubleday, který měl mít novou edici na starosti, skutečně mou novelu považoval za slibnou a požádal mě, abych ji rozšířil na 70 tisíc slov. Kromě toho mi dal šek na 750 dolarů - a to bylo poprvé v mém životě, kdy jsem dostal zaplaceno za něco, co jsem ještě nenapsal - a slíbil doplatek, až budu hotov.

Dal jsem se do práce rychlostí blesku a devětadvacátého května 1949 mi Bradbury zatelefonoval a řekl, že Doubleday román, kterému jsem později dal název Oblázek na obloze (Pebble in the Sky), přijme a vydá. Prodal jsem svůj první román, což v mé literární kariéře znamenalo obrovský krok vpřed (přestože jsem si to tehdy tak úplně neuvědomoval). Jediný problém byl v tom, že jsem byl náhle postižen chorobou zvanou embarras de richesse neboli rozpaky z bohatství. Nejen že jsem poskočil kupředu literárně, ale navíc jsem měl práci.

Dovolte mi vysvětlit, jak se to stalo.

51
Konečně nové místo

Domnívám se, že každý spisovatel, a to i takový, který toho napsal jen velmi málo, musí čas od času dostávat dopisy od čtenářů.

Mám takové podezření, že zejména autoři science fiction jsou takovými dopisy přímo bombardováni. Především se domnívám, že lidé, kteří čtou science fiction, se vyjadřují srozumitelněji a jsou

o   svých názorech přesvědčenější než jiní čtenáři. Za druhé rubriky dopisů čtenářů v magazínech science fiction psaní takových dopisů podporovaly.

Dopisy od fanoušků jsem vždy miloval, snažil jsem se na všechny odpovídat a dělal jsem to tak dlouhá léta. Jak se počet dopisů spolu s počtem mých vydaných děl zvětšoval, přišel čas, kdy už jsem z nich musel začít vybírat, a to je něco, co mě nikdy nepřestane mrzet. Nemohu se prostě zbavit pocitu, že každý, kdo si dá tu práci a napíše mi, by si zasloužil odpověď, mám ale jen omezené množství času a sil.

A nebyly to všechno dopisy jen od mladých nadšenců. Přicházely dopisy od vážených a vlivných členů společnosti. Tak se stalo, že během svého doktorandského studia a postdoktorálního výzkumu jsem často dostával dopisy od Williama C. Boyda, profesora imunochemie na lékařské fakultě Bostonské univerzity. Moje povídka „Soumrak" na něj udělala obrovský dojem a stal se od té doby mým fanouškem.

Na mne udělal obrovský dojem on. Korespondence mezi námi vzkvétala a když čas od času přijel do New Yorku, vždycky si našel chvíli, kterou strávil se mnou.

Samozřejmě, že v průběhu našeho přátelského vztahu jsem se mu svěřil se svými problémy se zaměstnáním; napsal mi dopis, ve kterém mi sdělil, že se na katedře biochemie jeho fakulty v Bostonu uvolnilo místo a že je ochoten mě na toto místo doporučit.

Zoufale se mi nechtělo podruhé opustit New York, ještě mnohem zoufaleji jsem ale potřeboval nějaké zaměstnání. Sám jsem se už zajímal o některé nabídky míst mimo město a dokonce jsem s jedním ze svých spolužáků, který také hledal práci, jel do Baltimore ucházet se o místo, které znamenalo práci s rostlinnými chemikáliemi. Spolužák místo dostal (věděl totiž něco o botanice), zatímco já (který jsem o ní nevěděl vůbec nic) jsem byl odmítnut.

Řekl jsem si, že bych tuhle novou příležitost měl prozkoumat, se sklíčeným pocitem jsem nasedl na vlak do Bostonu a vešel do kanceláře Burnhama S. Walkera, vedoucího katedry biochemie. Lékařská fakulta Bostonské univerzity na mne neudělala dobrý dojem. Byla malá a připadala mi značně zchátralá. A navíc stála v chudinské čtvrti.

Walker však vypadal příjemně a nabídl mi místo asistenta, které by ze mne učinilo člena univerzitního profesorského sboru. Plat na této funkci činil 5 500 dolarů ročně.

Starosti mi ale dělala skutečnost, že bych nepracoval přímo pro fakultu. Měl jsem pracovat pro Henryho T. Lemona, člověka bez jakéhokoli smyslu pro humor, kterému jsem byl představen a v jehož přítomnosti jsem se okamžitě cítil nesvůj. Ještě horší bylo, že jsem měl být vyplácen z nadačních prostředků, což znamenalo, že bych musel žít z roku na rok.

Vracel jsem se domů naplněn smutnou nerozhodností a stejně nešťasten, jako když mě čekal nástup na vojnu. - Co mi to ale bylo platné? Potřeboval jsem práci a žádnou jinou mi nikdo nenabízel. Místo na lékařské fakultě Bostonské univerzity jsem proto přijal.

A pak, pouhých pár týdnů poté, co jsem je přijal, jsem prodal nakladatelství Doubleday svůj zmíněný první román. Okamžitě jsem byl v pokušení využít toho jako výmluvy a zůstat v New Yorku. Díky prodeji románu jsem mohl počítat s trochou peněz, které by mi dovolily o něco déle pokračovat v hledání práce v newyorské oblasti. A kdyby byl román úspěšný, možná bych práci už vůbec nepotřeboval.

Bylo to velké pokušení. Často slýchávám o mladých autorech, kteří prodají knihu či dokonce jen magazínovou povídku a okamžitě odejdou ze zaměstnání, aby se mohli plně věnovat psaní. Jejich příběh obvykle pokračuje tak, že se jim už nepodaří prodat nic jiného, takže se musí snažit dostat svou práci zpět nebo si najít jinou.

Já jsem si samozřejmě byl jist tím, že budu prodávat dál, věděl jsem ale, že mi to nevynese tolik peněz, abych uživil sebe i manželku. Nemohl jsem si být jist ani tím, že mi můj román nějak pomůže. Nedostal jsem za něj nic jiného než zálohu 750 dolarů, a mohlo se stát, že nebude-li se dobře prodávat, neuvidím už ani cent. (Kdybych ho byl prodal ASF, byl bych dostal 1 400 dolarů.)

Kromě toho jsem nabídku na zaměstnání v Bostonu už přijal, a kdybych se teď rozhodl tam nejet, v jistém smyslu bych vlastně porušil slovo, což je něco, co se mi obzvlášť příčí. Takže jsem, do značné míry proti své vůli, koncem května truchlivě odjel do Bostonu a odvezl jsem s sebou stejně nešťastnou Gertrudu. Byli jsme už svoji téměř sedm let a po těch diamantech, které měla jednou nosit, nebylo ani vidu ani slechu.

Tohle je jedno z míst, kde si můžeme zahrát zábavnou, ale zbytečnou hru zvanou „co kdyby".

Co kdybych nebyl dostal nabídku na místo v Bostonu? Co kdybych byl tu knihu prodal o několik týdnů dřív, ještě předtím, než jsem slíbil, že do Bostonu odjedu? V obou těchto případech se klidně mohlo stát, že bych byl zůstal v New Yorku a vsadil na to, že 750 dolarů a prestiž vydané knihy mi poskytnou čas na nalezení práce blíž domovu.

Jak může někdo říct, co by se bylo stalo? Já sám mám sklon dívat se na to konstruktivně a optimisticky. Zůstal jsem nakonec v aktivní službě pro lékařskou fakultu Bostonské univerzity devět let. V těchto devíti letech jsem učil, přednášel a literárně se diverzifikoval způsobem, jaký by se mi byl jinak možná nepodařil. A co víc, získal jsem profesorskou hodnost, která potvrzovala, že jsem kvalifikován psát odbornou literaturu.

Moje přestěhování bylo sice bolestné, rozšířilo mi ale obzory a jsem přesvědčen, že ze mne udělalo lepšího a úspěšnějšího spisovatele, než bych jinak byl, takže můj odchod do Bostonu byl důležitý.

A kromě toho fakt, že jsem tam odešel, také znamenal, že jsem dodržel slovo.

52
Doubleday

Oblázek na obloze vyšel tiskem devatenáctého ledna 1950, necelé tři týdny po mých třicátých narozeninách. Od té doby jsem u nakladatelství Doubleday zůstal a jsem s ním naprosto spokojen. V době, kdy píšu tyto memoáry, vydali už 111 mých knih a šestnáctého ledna 1990 se chopili příležitosti oslavit mé sedmdesátiny a zároveň i čtyřicáté výročí vydání Oblázku na obloze. V restauraci Tavern on the Green byl naplánován velký koktejl a byly tam pozvány stovky lidí.

Když přišel onen den, ležel jsem právě v nemocnici. Nemohl jsem ale všechny ty lidi zklamat, takže jsem se odpoledne tiše z nemocnice vytratil. Janet mě tlačila v kolečkovém křesle a můj věrný internista, doktor Paul R. Esserman, šel s námi. Koktejl proběhl dobře, přestože jsem byl nucen se všemi se zdravit z kolečkového křesla a také jsem z něj přednášel svůj projev. Pak jsem se proplížil zpět do nemocnice v bláhové naději, že si mého zmizení nikdo nevšiml.

To určitě! Druhý den ráno vyšel v The New York Times humorný článek a věděli o tom všichni. Ošetřovatelky mi dělaly kázání. Lester del Rey mi zavolal a vynadal mi, protože tvrdil, že jsem riskoval život. Když jsem pracovně volal do Los Angeles, první slova té mladé ženy, která zdvihla telefon, zněla: "Ach, vy jeden zlobile...“

O tři dny později bylo šedesáté výročí založení ASF a já jsem tam také měl pronést řeč, tentokrát už jsem se ale k pokusu o útěk neodhodlal a musel jsem to promeškat. Byla to jedna z příležitostí, kdy jsem sám sebe intenzivně litoval. Měl jsem pocit, jako bych Johna Campbella zradil.

Lidé se mě často ptají, proč jsem u nakladatelství Doubleday zůstal všechna ta desetiletí. Panuje zřejmě všeobecný názor, že jakmile se spisovatel proslaví a stane se „žádaným zbožím", měl by prosondovat situaci v různých nakladatelstvích, licitovat a přijmout nejvyšší nabídku. Tím se jeho bohatství neustále zvyšuje — jenže já to nedokážu. Nakladatelství Doubleday se ke mně chovalo slušně a já v žádném případě nejsem schopen na slušnost odpovědět hrubostí. Celý život považuji vděčnost a loajalitu za fetiš a nikdy jsem nelitoval peněz, o které jsem kvůli tomu snad přišel. Raději přijdu o peníze, než bych byl považován za nevděčníka.

Lidé mi říkávají: „Samozřejmě, že se k tobě chovají slušně, Isaaku. Proč ne, když jsi jim vydělal tolik peněz?“

Lidé, kteří to říkají, vůbec nechápou, o co jde. Musím vysvětlit, že v době, když jsem jim předložil první rukopis a nikdo u Doubledaye nemohl vědět, jestli se bude nebo nebude dobře prodávat nebo jestli ještě někdy něco napíšu, už tehdy se ke mně chovali velice slušně.

Zprostředkovatelem této slušnosti byl můj první redaktor u Doubledaye, Walter I. Bradbury (kterému všichni říkali „Brad"). Byl středně velký, trošičku příliš zavalitý a nesmírně se podobal (podle mého názoru) britskému herci Leu Gennovi. Byl vlídný a laskavý a ke mně se choval otcovsky a přitom nijak blahosklonně, takže jsem se v jeho přítomnosti cítil uvolněně i v době, kdy jsem sám o sobě nejvíc pochyboval. Jemně mě v mém psaní usměrňoval, pomohl mi udělat první korektury a vždy byl ochoten popovídat si se mnou po telefonu, dokonce i jednou, když jsem mu kvůli něčemu rozčileně volal domů a jeho dítě bylo nemocné. I tehdy se mnou mluvil zdvořile a beze spěchu. Po Campbellovi a Dawsonovi to byl třetí člověk, který mi v mé kariéře pomohl bez jiného zjevného důvodu než toho, že měl očividně dobré srdce.

Abyste ale mohli doopravdy ocenit, jaký to byl člověk, budu muset opakovat jednu historku. Jisté jiné nakladatelství mi nabídlo zálohu 2000 dolarů za práva na brožované vydání jednoho z mých raných románů, který se jmenoval Kosmické proudy (The Currents of Space Doubleday, 1952). Byl jsem nadšen, protože v té době to pro mne byla obludně vysoká suma. Řekl jsem, že s právy disponuje Doubleday, že ale udělají, co jim řeknu.

Potom jsem zavolal Bradburymu, abych mu to oznámil, a když bylo na druhém konci drátu ticho, začal jsem se obávat něčeho zlého. „Udělal jsem něco, co jsem neměl? “ zeptal jsem se.

„Totiž, Bantam právě nabídl tři tisíce."

Mlčel jsem a Brad se mě laskavě zeptal: „Už jsi jim to slíbil, Isaaku?“

Odpověděl jsem: „No, řekl jsem jim sice, že těmi právy disponuje Doubleday, ale ano, slíbil jsem jim to.“

„V tom případě vezmeme ty dva tisíce."

„Doubleday na tom nemusí být škodný, Bradě, " navrhl jsem. „Vaše polovina ze tří tisíc by dělala patnáct set. Můžete si z těch dvou tisíc vzít patnáct set. Já se spokojím s pěti stovkami.“

„Nemluv hlouposti, " zarazil mě Brad. „Rozdělíme se fifty fifty.“

Řečeno jinými slovy, Brad (a Doubleday) byl ochoten vzdát se pěti set dolarů jen proto, aby zachránil slovo, které jsem dal. Nebyl to pro ně možná nijak velký obnos, na tom ale nezáleželo. Moje slovo je pro mne vším a skutečnost, že to Doubleday respektoval, znamenala, že potom už by mě od nich nikdo neodtáhl ani párem koní; a také jsem je nikdy nezradil. (Samozřejmě už jsem také nikdy nezkoušel vyjednávat za svoje nakladatelství.)

Na penězích mi už dávno přestalo záležet. Mám jich dost. Jsou jiné věci, které chci víc, a první z nich je nadání, díky němuž můžu psát, co chci, způsobem, který mi vyhovuje, a to vše s uklidňující jistotou, že to bude publikováno. To mi nakladatelství Doubleday umožnilo už velice dávno.

Když jsem tudíž přinesl obrovitý rukopis s názvem Asimov’s Annotated Gilbert & Sullivan (Asimovův komentovaný Gilbert a Sullivan - Doubleday, 1988), aniž bych je vůbec předem varoval, že něco takového píšu, bez protestu ho vydali. Nemohli rozhodně počítat s ničím lepším než s tím, že v optimálním případě pokryjí náklady, trvali však na tom, že mi dají vyšší zálohu, než na jakou si podle mého názoru mohla tato kniha vydělat. Horlivě jsem je o tom přesvědčoval, ale neposlouchali mě. Vždycky mi dávají zálohy vyšší, než je pro ně bezpečné, nějak se jim ale vždycky podaří získat své peníze zpátky. (Nechci být nespravedlivý k ostatním mým nakladatelstvím.

Je mezi nimi několik, která jsou dnes ochotna vyjít mi v jakékoli rozumné míře vstříc, nakladatelství Doubleday to však dělalo jako první a také nejštědřeji.)

Jsem přátelsky založený člověk a přátelím se se všemi svými redaktory a vydavateli prostě proto, že jinak to nejde. Pokud právě nejsem nemocen, strašlivě naštván nebo sžírán obavami (a ani jedno z toho téměř nikdy nepřichází v úvahu), jsem samý úsměv, bodrost a vtip. A protože jsem takový a nikdy nedělám problémy a nechovám se jako „primadona“, moji redaktoři a vydavatelé mě evidentně mají rádi a jednají se mnou jako s přítelem. I to by mi vadilo, kdybych chtěl od Doubledaye odejít - jak bych to všem svým tamějším přátelům vysvětlil?

Mám-li říct pravdu, vyhovuje mi to. Mám ve svých pracovních vztazích rád přátelskost a neformálnost. (Z obchodního hlediska to možná není dobré, ale já už jsem takový.)

Proto se jednou stalo, že jsem obědval asi s tuctem zaměstnanců redakce nakladatelství Doubleday a rozhovor se stočil na zlotřilost autorů. (Kdyby u oběda seděla skupina autorů, byl by se určitě rozhovor stočil na zlotřilost redaktorů a vydavatelů - nikdy jsem si ale nedovolil konfrontační přístup tohoto typu.) Na tomto obědě každopádně jeden redaktor zaníceně prohlásil: „Jediný dobrý autor je mrtvý autor. " Rozesmál jsem se. Nikdo u stolu jakoby si nebyl vědom mé přítomnosti. Byl jsem tak pevně začleněn do rodiny nakladatelství Doubleday, že už na mě prostě nemysleli jako na autora.

Můj názor na redaktory byl samozřejmě silně ovlivněn mým dávným kontaktem s Johnem Campbellem. Ten byl naprosto netypickým exemplářem své rasy, i když já jsem to tehdy nevěděl. Především byl stálým inventářem. Zůstal šéfredaktorem ASF třiatřicet let a otázka jeho náhrady nikdy nepřišla na přetřes. Z jeho místa ho vytlačila teprve smrt.

Přirozeně jsem se domníval, že všichni redaktoři jsou polobožské a nadřazené neměnné součásti svých redakcí a dost mě šokovalo, když jsem zjistil, že často mění zaměstnavatele.

Tak jsem přišel o Brada, když odešel k jiné firmě, a úplně mě to vyvedlo z míry. (Po nějaké době se k Doubledayovi vrátil.) Byl mi samozřejmě přidělen jiný redaktor, a když zmizel i ten, dostal jsem zase jiného a tak dál. Celkem jsem u Doubledaye měl asi devět redaktorů a do jednoho to byli báječní lidé.

Na místo mého redaktora tehdy místo Brada nastoupil Timothy Seldes. Byl vysoký, hubený a měl vrásčitou, docela pohlednou tvář, v níž jako by byl neustále náznak úsměvu. Vždycky si hrál na drsňáka a říkal mi řezavě „Asimove", ani trochu mě však neošálil. Byl naopak tak přívětivý, že jsem si mohl dovolit ho škádlit. Když jsem z něj opatrně vymámil přiznání, že spisovatel Gilbert Seldes je jeho otec, spisovatel George Seldes je jeho strýc a herečka Marian Seldesová je jeho sestra, užasle a naprosto nevinně jsem se zeptal: „Jaké to je, Time, být v rodině jediný, kdo nemá žádné nadání?“

Jen jsem si s ním vyrovnával účty za to, že mi dal na vědomí jednu trapnou skutečnost. Šli jsme spolu na oběd a když jsme dorazili k masivním dveřím restaurace, namáhavě jsem je otevřel a chtěl jsem ho nechat projít. (Věděl jsem, kde je moje místo.) Timothy ale dveře chytil a ukazoval mi, abych šel dál.

„Ty jsi redaktor, Time, " protestoval jsem. „Běž první.“

„Ani náhodou, " odsekl Tim. „Maminka mi vždycky říkala, že se ke starším osobám musím chovat uctivě.“

A v tu chvíli jsem si uvědomil, že jsem skutečně starší než on. Zázračné dítě teď bylo starší než jeho redaktor. (Momentálně je starší než papež a prezident Spojených států a dvaapůlkrát starší než jeho současný redaktor u Doubledaye.)

Díky mému přátelskému vztahu k redaktorům a potěšení, které mi jednání s nimi přinášelo, jsem jen těžko sháněl agenta. Když jsem s psaním začínal, neměl jsem samozřejmě o existenci agentů ani tušení. Jednal jsem přímo s Campbellem, protože jsem si žádného prostředníka neuměl představit. Potom, když už jsem se o existenci agentů doslechl, připadalo mi nelogické dávat jim deset procent svých honorářů, když se i bez nich prodávalo všechno, co jsem napsal. (Nikdy jsem neslyšel o možnosti handrkovat se o lepší podmínky, o dodatečných prodejích a dalších věcech, které agenti uměli a já ne.)

Když mi Fred Pohl pomohl s prodejem prvního románu, neměl jsem pochopitelně na vybranou a musel jsem ho přijmout za svého agenta. Fred byl ředitelem Literární agentury Dirka Wylieho, pojmenované podle dalšího futuriána, který stejně jako Cyril Kornbluth zemřel v mladém věku, a tři roky se staral o mé romány. Byl to velice dobrý agent, protože se výborně vyznal ve všem, co kdy dělal, jenže Literární agentuře Dirka Wylieho se z nějakého důvodu nevedlo a roku 1953 toho Fred nechal. To mi způsobilo určité problémy, takže naše vzájemné vztahy na nějakou dobu ochladly, to ale přešlo a později se z nás stali ještě lepší přátelé než kdy dřív.

Každopádně jsem od té doby žádného dalšího literárního agenta neměl s výjimkou několika individuálních projektů, při nichž jsem se bez něj neobešel. Lip mi to tak vyhovuje. Rád svoje věci prodávám sám a dodatečné prodeje obstarává příslušné nakladatelství. Šetří mi to námahu.

Nemám dokonce vůbec nikoho, kdo by mi pomáhal, nemám sekretářku, písařku ani manažera. Obstarávám si všechno sám, dělám ve své pracovně sám, sám beru telefony a sám vyřizuji poštu.

To lidi také udivuje, není na tom ale doopravdy nic zvláštního. Moje pracovní vytížení se zvyšovalo tak postupně, že nikdy nedošlo k žádnému náhlému skoku, který by mě přinutil hledat výpomoc. Trochu se to podobá staré řecké pověsti o slavném vzpěrači Mílovi z Krotónu. Ten údajně zdvihl nad hlavu nově narozené tele a pak je zdvihal každý den až do doby, kdy z něho vyrostl dospělý býk.

Sám jsem si tuto situaci rozumově zdůvodnil k vlastní spokojenosti. Kdybych měl nějaké zaměstnance, musel bych mít kancelář, jenže já rád pracuji doma. A kdybych měl zaměstnance, musel bych jim také dávat instrukce, dohlížet na ně, kontrolovat jejich práci, upozorňovat je na omyly, rozčilovat se a tak dále. To všechno by mě zpomalovalo a znepříjemňovalo by mi to život.

Mám svůj život rád takový, jaký je.

53
Gnome Press

Nakladatelství Doubleday nevydalo všechno, co jsem v těchto svých mladých letech napsal. To se ukázalo, když mě napadlo, že není absolutně nezbytné, abych každý rok psal nový román. Proč bych nemohl využít práce, kterou jsem udělal už dřív?

Roku 1950 jsem například skončil s cyklem příběhů o Nadaci. Pracoval jsem na nich osm let a napsal jsem osm pokračování, čítajících celkem asi 200 000 slov; už mě to přestávalo bavit a chtěl jsem přejít k jiným věcem. Povídky už ale existovaly a mně se zdálo, že by snad stálo za to vydat je znovu.

Vzal jsem tedy průklepy těchto povídek (které nebyly v nejlepším stavu, protože mě nikdy nenapadlo, že by ještě mohly k něčemu být) a ukázal jsem je Bradoví. Přečetl si je a pak je odmítl; vysvětloval mi, že má zájem o nové romány a ne o staré. (To byl ze strany Doubledaye obrovský omyl, a přestože ho později napravili, znamenalo to pro ně i pro mne ztrátu jedenácti let zisků.)

Když jsem se přestěhoval do Bostonu, odnesl jsem rukopisy do bostonského nakladatelství Little, Brown, které je také odmítlo.

V oboru však působilo ještě jedno nakladatelství. Už jsem se zmiňoval o tom, že existovalo několik poloprofesionálních nakladatelství, zřízených fanoušky science fiction. Jedním z nich, možná posledním a nejlepším, byla firma Gnome Press, vedená mladíkem jménem Martin Greenberg. (V pozdějších letech jsem spolupracoval s báječným člověkem jménem Martin Harry Greenberg. Je důležité pamatovat si, že to byli dva různí lidé.)

Martin Greenberg z nakladatelství Gnome Press byl výmluvný mladý muž s knírkem, poměrně šarmantní, jak takoví výmluvní mladí muži často bývají, a jak jsem nakonec zjistil, nedalo se mu tak docela věřit.

Zdálo se však, že je ochoten vydat sbírky mých starých povídek, a to ho v mých očích poněkud glorifikovalo. Dal jsem dohromady devět svých povídek o robotech - osm, které vyšly v ASF, a tu úplně první, které jsem navrátil její původní název „Robbie". Vydal je koncem roku 1950 pod názvem Já robot (I,Robot), což byl titul, který navrhl sám Martin. Upozorňoval jsem na to, že Eando Binder už dřív napsal dobře známou povídku se stejným názvem, Martin to však přešel pokrčením ramen.

Následně vydal cyklus o Nadaci, který vyšel ve třech svazcích s ročními odstupy - Nadace (Foundation - 1951), Nadace a Říše (Foundation and Empire - 1952) a Druhá Nadace (Second Foundation - 1953). K první knize jsem napsal speciální úvod, abych celou ságu čtenářům konkrétněji přiblížil, takže první část první knihy byla vlastně napsána jako poslední.

Nakladatelství Gnome Press vydávalo také knihy Roberta Heinleina, Hala Clementa, Clifforda Simaka, L. Sprague de Campa, Roberta Howarda a dalších autorů. Doslova všem knihám, které Martin vydal, včetně těch mých, se později dostalo renomé slavných klasických děl science fiction a je prostě neuvěřitelné, že je všechny měl právě on.

Martin toho však nedokázal řádně využít. Neměl kapitál, nemohl inzerovat, neměl žádné distribuční možnosti, žádné kontakty na knihkupectví a výsledkem bylo, že neprodával mnoho výtisků.

Kromě toho měl Martin jistou zvláštnost. Měl nevyléčitelný odpor vůči placení procent z prodaných výtisků a nikdy je také neplatil. Alespoň mně je nikdy nevyplatil. Nemohly to být nijak vysoké částky, ať ale byly jakkoli skromné, prostě je neplatil.

Vždycky měl po ruce nějakou výmluvu, obrovské kupy výmluv. Jeho partner byl nemocný. Jeho účetní umíral. Postihlo ho tornádo. Prohlásil jsem, že jsem ochoten na peníze počkat, žádal jsem ale, jestli by mi alespoň nedal výkaz prodeje a tržeb, abych měl přehled o tom, co mi dluží. Ale ne, i to zřejmě bylo proti jeho nejhlubšímu přesvědčení.

Přesto však měl tu obrovskou drzost, že si stěžoval, když jsem mu nedal další knihy. Dostal čtyři knihy, o které Doubleday bláhové neměl zájem, rozhodně jsem ale nehodlal dát mu nějaké, o které Doubleday zájem měl, a Doubleday už tou dobou měl zájem o všechny.

Když si tedy Martin stěžoval, prostě jsem se zeptal: „Kdepak jsou moje procenta? " To ho umlčelo.

Roku 1961 mi Tim Seldes předal dopis od jistého portugalského nakladatelství, které se mylně domnívalo, že knihy o Nadaci vydal Doubleday. Nabízelo, že je vydá v portugalštině. Podíval jsem se na ten dopis, pokrčil jsem rameny a řekl jsem: „To k ničemu nebude. Gnome Press neplatí procenta.“

„Cože? " podivil se rozhořčeně Tim. „V tom případě jim ty knížky vezmeme. " A poslal na Martina firemní právníky.

Martin měl tu drzost, že si stanovil podmínky, které byly pro něj až příliš výhodné, a Tim se s ním chtěl soudit, já jsem ho ale znepokojeně přesvědčoval: „Ne, Time, dej mu, co chce, a odečti si to z mých procent. Musíme ty knížky prostě dostat.“

Byla to dobrá rada a Tim se jí řídil, nikdy si však ty peníze z mých procent neodečetl.

Ostatním autorům se také podařilo získat svá díla od Martina zpět a Martin byl nucen ukončit činnost nakladatelství. Jaké byly jeho další osudy, to už nevím.

A přece, kdyby byl Martin jednal alespoň trochu slušně a platil ta ubohá procenta, na která jsme měli nárok, žádný z autorů by od něj nebyl mohl své knihy stáhnout. Spolu s tím, jak stoupala sláva a popularita ostatních knih každého z těchto autorů, byla by stoupala i poptávka po knihách Gnome Press; Greenberg mohl zbohatnout a přeměnit Gnome Press ve významné nakladatelství science fiction. Sám si ovšem vybral jinou cestu.

Jakmile měl sbírku Já robot a knihy o Nadaci Doubleday, začaly překvapivým způsobem vydělávat a Martin nikdy nedostal ani cent.

Přestože jsem však byl tehdejší situací roztrpčen a měl jsem na Martina vztek, čas ukázal, že stejně jako v mnoha jiných případech mi někdo, kdo se mnou neměl ty nejčistší úmysly, ve skutečnosti pomohl.

Konec konců, ať mi Martin platil nebo ne, vydal ty čtyři knihy, o které Doubleday neměl zájem. Existovaly a zůstaly naživu, dokud nepřišel čas, kdy se Doubleday ujal housenky patřící Gnome Press a vypiplal z ní motýla.

54
Lékařská fakulta Bostonské univerzity

Přestěhování do Bostonu znamenalo, že jsem si musel vytvořit nový okruh přátel a známých.

Vedoucímu katedry Burnhamu Walkerovi bylo v době mého příchodu na univerzitu devětačtyřicet let. Byl to tichý a nepříliš komunikativní Novoangličan, který byl nesmírně inteligentní a působil dojmem, že jeho klidné povaze moje hlučnost a extrovertnost nevadí. Líbil se mi a musím přiznat, že to byl on, díky němuž byl můj život na lékařské fakultě snesitelný.

William Boyd, kterému v době mého příchodu bylo sedmačtyřicet let, byl člověkem, díky němuž jsem toto zaměstnání sehnal. Podobal se nemotornému medvědovi a působil na mne dojmem člověka, který je životem hluboce zklamán. Vystudoval Harvardovu univerzitu, kde byl jedním z jeho spolužáků J. Robert Oppenheimer. Bill s ním samozřejmě nedokázal držet krok (jako bych to nebyl dokázal ani já) a to ho myslím žralo.

On sám i jeho manželka Lyle pro mne byli zosobněním vlídnosti a laskavosti. Často jsem je navštěvoval a seznamoval se s jejich přáteli. To víc než cokoli jiného napomohlo, že jsem se v novém městě začal cítit jako doma. Když přijal nabídku na zaměstnání v egyptské Alexandrii, kde měl pracovat ve státní správě za plat mnohem vyšší, než jaký dostával v Bostonu, nabídl mi, že mě vezme s sebou. Otřásl jsem se hrůzou a odmítl jsem. Nejen že jsem nechtěl odjet do Afriky, ale varoval jsem ho před zaměstnáním ve státní správě a vysvětloval jsem mu, jak to bude vypadat. (Byl jsem samozřejmě ovlivněn skutečností, že jsem strašně nechtěl, aby někam jel. Byl to můj nejlepší přítel v celém Bostonu a měl jsem strach, že po jeho odjezdu zůstanu sám v cizím světě).

Boyd odjel prvního září 1950, tři měsíce po mém nástupu na Bostonskou univerzitu, brzy se však do Bostonu vrátil a nastoupil zpět na své staré místo. Svěřil se mi, že všechno, před čím jsem ho ve státní správě varoval, bylo naprosto přesné a že lituje, že mě neposlechl.

Henrymu M. Lemonoví, člověku, kterému jsem byl přímo podřízen, jsem evidentně od samého začátku nepadl do oka, a možná že to nebylo ani tak docela bezdůvodné. Při našem prvním setkání v nejvyšším patře fakultní nemocnice ukázal z okna a rozhovořil se o krásách „bostonského horizontu", což ve společnosti člověka, který vyrůstal v Manhattanu, nebylo právě nej šťastnější.

Ani trochu mě netěšilo, že jsem v Bostonu; pohlédl jsem na to nekonečné moře jednopatrových cihlových domů, toužebně jsem si vzpomněl na své domovské kaňony a nabručeně jsem odsekl: „Koho zajímá bostonský horizont?“

Byla to ode mne hloupá poznámka a s naším vzájemným vztahem to od té doby šlo z kopce. Byl naprosto oddán své práci na souvislosti mezi rakovinou a nukleovými kyselinami (což bylo doopravdy velice plodné pole výzkumu, které jsme však bohužel já ani on nedokázali řádně prozkoumat), zatímco já ne. Já jsem se čím dál víc věnoval svému psaní. Chtěl po mně, abych se účastnil všech možných vědeckých konferencí, a já jsem také skutečně na několika byl, hlavně jsem měl ale zájem o to, abych mohl pravidelně jezdit do New Yorku za svými nakladateli. Náš vztah postupně narůstal ve vzájemnou nenávist.

Jednoho dobrého přítele jsem získal i mimo fakultu. U Billa Boyda jsem se seznámil s Fredem L. Whipplem, astronomem z Harvardovy univerzity. Když jsme se poprvé setkali, bylo mu třiačtyřicet a byl to zdvořilý dobromyslný chlapík, který si téměř okamžitě našel cestu k mému srdci. Je to jedno z přátelství mimo okruh science fiction, které přetrvalo dodnes. Stejně jako Sprague de Camp vypadá Fred pořád stejně. Dnes už je mu přes osmdesát, je stále štíhlý, pružný, aktivní a do práce jezdí na kole. Je přímo ztělesněním nestárnoucího člověka. Bez výjimky si vzájemně při každých svých narozeninách voláme.

Jenže jsem samozřejmě nebyl na lékařské fakultě proto, abych tam navazoval přátelství. Očekávala se ode mne práce. Kromě toho, že jsem pro Lemona zpracovával výzkumné úkoly, jsem také musel přednášet pro první ročník lékařské fakulty biochemii. Byl to poměrně nevděčný úkol. Studenti medicíny by se chtěli okamžitě dostat ke stetoskopům a k pacientům, a když musejí trávit čas posloucháním přednášek, jako by ještě byli na vysokoškolské přípravce, musí jim to hrozně lézt na nervy.

Našel jsem cesty, jak se výzkumu vyhnout. Měl jsem k dispozici laboranty a postgraduální studenty; výzkumné práce jsem v co největší míře nechával na nich a sám jsem jen kontroloval výsledky. (Stejně uměli s laboratorním zařízením zacházet lip než já.) Mým cílem bylo zbavit se výzkumu úplně. V duši už jsem s ním stejně skončil; výzkum byl pro mne odbočkou na nesprávnou cestu.

Moje práce ovšem nebyla tak úplně špatná. Líbilo se mi být profesorem (roku 1951 jsem byl povýšen do profesorského sboru s  hodností docenta biochemie) a přednášky jako by pro mě byly prostě stvořené. Různí členové katedry si mezi sebou přednášky rozdělovali a každý z nich si vybíral ty předměty, které mu nejvíc vyhovovaly. Já sám (se špetkou své někdejší arogantnosti) jsem prohlásil, že počkám, až si všichni vyberou, a pak si vezmu, co zbude. Výsledkem bylo, že jsem dostal celkem jedenáct předmětů, v nichž vesměs převažovala chemie.

Tyto přednášky, konané na jaře roku 1951, byly prvními významnými veřejnými projevy, které jsem přednášel od onoho semináře na postgraduální škole před třemi lety. Stejně jako tento seminář se pořádaly pro nedobrovolné posluchače - pro studenty, kteří neměli na vybranou a chodili na ně, protože byly povinné. Umíte si asi představit, že to není ten nejlepší recept, jak získat nadšené posluchačstvo.

Kromě toho bylo třeba si tyto přednášky, stejně jako tehdy onu seminární přednášku, pečlivě připravit. Nikdy jsem se neobtěžoval tím, že bych si je psal, natož pak učil zpaměti, musel jsem ale mít velice dobrou představu o tom, co budu říkat, a musel jsem na tabuli psát spoustu vzorců, které jsem si nemohl dovolit poplést.

Stejným tempem, jakým upadal můj výzkum, se zlepšovala úroveň mých přednášek. Když se období mého aktivního působení na lékařské fakultě chýlilo ke konci, byl jsem všeobecně uznáván za nej lepšího fakultního lektora. Donesla se mi dokonce historka o tom, jak spolu dva členové profesorského sboru mluvili někde na chodbě. Odněkud k nim dolehl vzdálený smích a potlesk a jeden z nich se zeptal: „Co to je?“

„To má nejspíš Asimov přednášku, " odpověděl druhý.

Se svým dokonalým neúspěchem ve výzkumu jsem si vzhledem k vynikajícím výsledkům v přednáškové činnosti ani v nejmenším nelámal hlavu. Zdůvodňoval jsem si to takto. Základním posláním lékařské fakulty je připravovat mediky na lékařské povolání a jednou z významných součástí této přípravy jsou přednášky. A já jsem svými přednáškami dokázal nejen studenty informovat a vzdělávat, ale probouzel jsem v nich i nadšení.

Důkazem toho byl způsob, jakým na moje přednášky reagovali. Zavedeným zvykem bylo všechny profesory na konci závěrečné přednášky každého semestru odměnit potleskem. Byl to samozřejmě potlesk jen formální a apatický, spíše výsledek starých tradic než přesvědčení. Já byl jediný, komu se dostávalo potlesku i při přednáškách v průběhu semestru, a byl to potlesk vážně míněný. A když mi tleskali, připadal jsem si přímo nezranitelné.

Jak strašně jsem se mýlil! Opomněl jsem ve svých kalkulacích jeden faktor. Přednášková činnost je prospěšná pouze studentům. Výzkum naproti tomu znamená státní dotace a část těchto dotací je vždy určena na „režii" a připadne fakultě. To znamená, že fakulta dává za všech okolností přednost výzkumu před přednáškami - penězům pro sebe před vzděláním pro své studenty. Nebyl jsem tudíž vůbec nezranitelný; naopak jsem byl spíše bezbrannou obětí, jakmile jsem se výzkumu přestal věnovat úplně, což jsem skutečně udělal.

Snad si myslíte, že si fakulta počínala správně, když dávala přednost sobě samé před svými studenty, protože kdyby byla nucena z důvodu nedostatku finančních prostředků omezovat své vybavení, trpěli by tím právě studenti. Na druhé straně by jistě bylo možno najít určitou rovnováhu. Vynikajícímu učiteli by mohly být odpuštěny výzkumné neúspěchy. Jak ale vysvětlím později, nemělo tomu tak být.

55
Vědecká pojednání

Důležitým, možná dokonce nej důležitějším úkolem výzkumníka bylo psaní vědeckých pojednání o práci, kterou se zabýval, a jejich publikování v nějakém vhodném odborném časopise. Každé takové pojednání se započítávalo do „publikační činnosti" a naděje vědeckého pracovníka na služební postup a získání prestiže byly závislé na kvalitě a množství jeho publikovaných prací.

Kvalita takové práce se však bohužel posuzuje jen těžko, zatímco vyčíslení počtu je velice snadné. Rozmáhala se proto tendence přihlížet jen k počtu publikovaných prací, což vědce vedlo k tomu, že svou publikační činnost rozšiřovali a ke kvalitě přitom přihlíželi o něco méně, než by bylo bývalo správné.

Objevovaly se publikované práce, v nichž bylo sotva dost nových údajů, aby je bylo možno považovat za něco objevného. Některé práce se rozdělovaly na několik fragmentů, z nichž každý byl otištěn zvlášť. Pod některými publikacemi byl podepsán každý, kdo měl s popisovanou prací něco společného, ať jakkoli okrajově, protože si to každý jmenovaný autor mohl započítat do své publikační činnosti. Někteří výše postavení vědci vyžadovali, aby bylo jejich jméno u každého článku, který vyšel z jejich katedry, i když se na práci samotné ani v nejmenším nepodíleli.

Do téhle hry jsem se nikdy nezapojil a neměl jsem to ani v úmyslu. Především jsem sotva kdy dospěl k nějakým údajům, které by stály za publikování. Za druhé se mi nelíbil styl psaní, který byl pro tyto články požadován, a nehodlal jsem se mu přizpůsobovat. A za třetí jsem neměl sebemenší naději, že bych jako výzkumník dosáhl nějakého věhlasu, a nechtěl jsem o něj zbytečně usilovat.

Ne že bych nikdy žádný článek nepublikoval. Moje doktorandská dizertační práce se počítala a její zkrácená verze byla otištěna v časopise The Journal of the American Chemical Society. Za léta svého výzkumu jsem také jako starší vědecký pracovník připojil své jméno asi tak k půltuctu článků, které napsali asistenti a studenti naší katedry. (V těchto případech jsem však alespoň výzkum řídil, příslušné články jsem si přečetl a trochu jsem je upravil.)

To bylo všechno a z hlediska množství i významu to bylo naprosto žalostné. Pokud je mi známo, ani jediné z výzkumných pojednání, u nichž figurovalo moje jméno, se nikdy neukázalo jako sebeméně důležité, nikdy je žádný jiný autor necitoval a nikdy nevedlo k ničemu důležitému.

Dostal jsem ale nápad. The Journal of Chemical Education byl dobrý a užitečný časopis publikující články, které mohly zajímat studenty chemie na vysokoškolské úrovni. Zdálo se mi, že by bylo zajímavé takové eseje psát a zveřejňovat. Byla by to zábavná práce a navíc by se započítávala do publikační činnosti. Počátkem padesátých let jsem napsal asi půltucet takových esejů a všechny byly zveřejněny.

Jeden z nich se dokonce ukázal být jako důležitý, protože jsem v něm poukazoval na konkrétní nebezpečí izotopu uhlíku 14 jako původce škodlivých mutací v lidském organismu. Důležitý byl proto, že Linus Pauling později velice přesvědčivě a podrobně pojednal o tomtéž problému (a je docela možné, že ho k tomu podnítila moje vlastní čistě spekulativní hypotéza.) Nadzemní testy jaderných bomb obohacovaly atmosféru o uhlík 14 a to vedlo k neúměrnému růstu počtu vrozených vad a případů onemocnění rakovinou. Byl to jeden z faktorů, vedoucích k zákazu těchto atmosférických testů, a mě těší pomyšlení, že můj článek snad určitým mikroskopickým dílem k uvedenému žádoucímu vývoji událostí přispěl.

Začlenění těchto krátkých článků do seznamu mé publikační činnosti se však ukázalo jako naprosto bezvýznamné. Konec konců nepojednávaly o výzkumu. Na druhé straně - jak vysvětlím, až se k tomu dostanu - vedly k něčemu mnohem důležitějšímu, než bylo zvyšování počtu mých publikovaných prací.

Vědecká pojednání, která jsem sepsal, však nepředstavovala jedinou odbornou literární činnost, které jsem se ve svých učitelských letech věnoval.

Roku 1951 se Bill Boyd rozhodl napsat učebnici biochemie pro studenty lékařských fakult. Napadlo ho také, že by mohl využít mých spisovatelských zkušeností, a navrhl mi, abychom se do toho pustili spolu.

Jako obvykle, když mi někdo navrhne podobný nový projekt, začne moje mysl horečně pracovat a zvažuje všechna pro i proti. Proti tomuto nápadu mluvila skutečnost, že jsem toho podle svého názoru

o biochemii nevěděl tolik, abych mohl psát učební texty, a měl jsem pocit (i když jsem mu možná křivdil), že s Boydem je to stejné. Pro ale hovořila skutečnost, že to bylo něco, na čem bych vyzkoušel své schopnosti. A někde daleko vzadu se skrývalo tohle: práce na učebnici by mi poskytla příležitost nechat výzkumu se zdůvodněním, že mě vytěžuje jiný důležitý akademický úkol.

Argumenty pro zvítězily a souhlasil jsem, že se k Boydovi připojím za předpokladu, že k tomu dá svolení vedoucí katedry profesor Walker a že se uvolí chránit mě před naprosto spravedlivým hněvem doktora Lemona.

Dostali jsme dokonce víc, než jsme žádali, protože Walker trval na tom, že se k projektu připojí. To bylo výhodné ze tří důvodů: snižovalo to můj podíl práce z poloviny na třetinu, Walker mohl přispět odbornými znalostmi biochemie, které Boydovi a mně chyběly, a konečně pokud sám na projektu pracoval, prostě mě musel chránit.

Jak se ukázalo, sepisování učebního textu nebylo tak zábavné, jak jsem očekával. Psali jsme všichni tři tak odlišným stylem, že jsme se věčně nad svými příspěvky hádali. Skoro nikdy se mi nepodařilo prosadit vlastní názor, takže celá učebnice byla psána obvyklým šroubovaným a bombastickým jazykem. Vyšla nakonec pod názvem Biochemistry and Human Metabolism (Biochemie a lidský metabolismus - Williams & Williams, 1952). Druhé (revidované) vydání vyšlo roku 1954 a třetí roku 1957. Přestože jsme odvedli obrovskou práci, finanční ohodnocení bylo nulové. Všechna tři vydání skončila naprostým a dokonalým fiaskem, protože se v padesátých letech objevily jiné a mnohem lepší učebnice. Po třetím vydání jsem proto tuto knihu nechal zemřít dávno zaslouženou smrtí.

Normálně bych učebnici považoval za neuvěřitelnou ztrátu času a námahy, všechno zlé je ale k něčemu dobré. Bohatě jsem se na ní pocvičil v psaní faktografické literatury a - což bylo ještě důležitější - naučila mě, že psaní faktografie (nezasahují-li mi do toho spoluautoři) je snazší a v určitých směrech i zajímavější než psaní beletrie. To výrazně ovlivnilo další průběh mé spisovatelské kariéry.

Ještě jedno je třeba o Biochemii říci. Byla to teprve moje osmá kniha (a moje první kniha faktografická, což jí podle mého názoru slouží ke cti) a mne tehdy ještě vůbec nenapadlo, že bych se měl starat či zajímat o celkový počet svých knih.

V důsledku toho nebylo druhé ani třetí vydání, přestože každé vyžadovalo víc práce než průměrná beletristická kniha, zahrnuto do mého seznamu jako samostatné dílo. V pozdějších etapách své kariéry jsem každé podstatně revidované vydání na základě práce, kterou tato revize vyžadovala, považoval za novou knihu. To, že jsem zmíněná dvě pozdější vydání nezapočítal, znamená, že kdybych se snad někdy cítil neschopen další práce a přitom věděl, že tím pádem skončím řekněme se 498 knihami na svém kontě, rozčilovalo by mě pomyšlení, že jsem ta dvě vydání nepočítal a že jsem se tak připravil

o celých pět stovek.

To je ovšem neuvěřitelně triviální problém, který mně osobně sice může připadat důležitý, nad kterým se ale ostatní lidé určitě jen shovívavě pousmějí.

56
Romány

Navzdory všem těmto starostem s výzkumem, vědeckými pojednáními a učebnicemi zůstávalo hlavní činností, které jsem se ve svých učitelských letech věnoval, psaní science fiction. Ještě předtím, než vyšel Oblázek na obloze, mě Walter Bradbury vyzval, abych napsal další román. Poslechl jsem ho a poslal jsem mu dvě kapitoly na ukázku. Problém byl v tom, že teď, když už jsem byl publikovaným spisovatelem, jsem se snažil být „literární" jako kdysi v onom nezapomenutelném kurzu literární tvorby na střední škole. Nebylo to samozřejmě ani zdaleka tak hrozné, bylo to ale dost hrozné. Brad mi ty dvě kapitoly poslal zpátky a jemně mě navedl na správnou cestu.

„Víš, " zeptal se mě, Jak by Hemingway napsal:, Druhý den ráno vyšlo slunce?“

„To nevím, " odpověděl jsem nervózně (nikdy jsem Hemingwaye nečetl). „Jak by to napsal, Brade?“

„Napsal by: ,Druhý den ráno vyšlo slunce,´ " řekl Brad.

To mi stačilo. Byla to ta nejlepší literární lekce, jakou jsem kdy dostal, a trvala pouhých deset sekund. Svůj druhý román, který se jmenoval Hvězdy jako prach (The Stars, Like Dust-) jsem napsal obyčejným jazykem a Brad ho vzal. Tady je seznam mých románů, které v padesátých letech vyšly v nakladatelství Doubleday:

Oblázek na obloze (Pebble in the Sky), 1950

Hvězdy jako prach (The Stars, Like Dust-), 1951

Kosmické proudy (The Currents of Space), 1952

Ocelové jeskyně (The Caves of Steel), 1954

Konec Věčnosti (The End of Etemity), 1955
Nahé slunce (The Naked Sun), 1957

Z těchto šesti románů tvořily první tři určitý tématický celek,

kterému se později dostalo souhrnného názvu „romány o Říši“. Ocelové jeskyně a Nahé slunce byly mé první dva „robotické romány", které uvedly na scénu detektivní tým složený z Elijaha Baleyho a R. Daneela Olivawa. (Daneel byl robot s lidskou podobou a pravděpodobně nejoblíbenéjší postava všech mých literárních děl.) A Konec Věčnosti byl samostatný román, který s ostatními nijak nesouvisel.

Kromě toho mě Brad roku 1951 požádal, abych napsal krátký science fiction román pro mládež, který by byl vhodný pro televizní adaptaci. Měl pojednávat o Kosmickém hraničáři (Space Ranger) a pro televizi měl být stejným hitem, jakým byl pro rozhlas Osamělý hraničář (Lone Ranger). Nikdo tehdy ještě tomuto novému sdělovacímu prostředku zcela nerozuměl, považovalo se ale za samozřejmé, že televizní programy budou mít stejně dlouhou životnost jako rozhlasové pořady. Zdálo se, že pokud se to podaří, bude postava Kosmického hraničáře sloužit pro Doubledaye i pro mne jako dlouhodobý zdroj příjmů. (Samozřejmě jsme nevěděli, jak málo programů přežije jen jednu jedinou sezónu, nevěděli jsme ale také o jejich možném pozdějším opakování.)

Nebyl jsem tím nijak nadšen. Bál jsem se, že televize zničí každou mou použitou literární předlohu a že tím utrpí moje spisovatelská pověst. Brad měl připravenou odpověď: „Piš to pod pseudonymem."

V té době jsem byl zaníceným fanouškem Cornella Woolriche a věděl jsem, že píše pod pseudonymem William Irish. Napadlo mne, že bych mohl také použít národnostně zabarveného pseudonymu, takže jsem psal pod jménem Paul French. Byl to strašlivý omyl. K žádné televizní adaptaci samozřejmě nedošlo. Předběhl nás jiný program, který se jmenoval Rocky Jones, Space Ranger (Rocky Jones, kosmický hraničář), a ten byl právě tak hrozný, jak jsem se toho od televize v případě něčeho takového obával. A kromě toho začali lidé říkat, že „Isaac Asimov píše science fiction pod jménem Paul French", jako bych se snad snažil chránit svou pověst seriózního vědce skrýváním skutečnosti, že také píšu laciné thrillery. Nedokážete si představit, jak mi to vadilo.

Každopádně se mi ulevilo, když nám televize dala pokoj, a protože moje první dílo pro mládež bylo celkem úspěšné i jen v knižní podobě, napsal jsem pět dalších pokračování. Na začátku jsem svého hrdinu pojmenoval David Starr. Potřeboval jsem něco atraktivnějšího, takže jsem jméno nahradil přezdívkou a udělal jsem z něj Lucky Starra. Prezentoval jsem ho zpočátku jako napůl mystického kosmického hraničáře skrytého za maskou radiace, toho jsem však rychle nechal a použil jsem místo toho prvků, obsažených v mých ostatních příbězích - jako například pozitronických robotů. Nechtěl jsem své autorství nijak tajit a v pozdějších vydáních jsem trval na tom, že vyjdou pod mým jménem, abych toho nenáviděného Paula Frenche navždy pohřbil.

Zde je mých šest knih o Lucky Starrovi:

David Starr: Space Ranger (David Starr: kosmický hraničář), 1952

Lucky Starr and the Pirates of the Asteroids (Lucky Starr a piráti asteroidů), 1953

Lucky Starr and the Oceans of Venus (Lucky Starr a oceány Venuše), 1954

Lucky Starr and the Big Sun of Mercury (Lucky Starr a velké slunce Merkuru), 1956

Lucky Starr and the Moons of Jupiter (Lucky Starr a městce Jupitera), 1957

Lucky Starr and the Rings of Saturn (Lucky Starr a prstence Saturnu), 1958

Psaní románů, ať pro mládež nebo pro dospělé čtenáře, mi nebránilo v psaní kratších próz pro magazíny. Povídka, kterou mám ze všech svých magazínových povídek nejradši, „The Last Question“ („Poslední otázka"), vyšla roku 1956 a má třetí nejoblíbenéjší, „The Ugly Little Boy" („Ošklivý chlapeček") vyšla (pod otřesným názvem „Last Born" neboli „Posledně narozený") roku 1958. (Svou druhou nejoblíbenéjší povídku jsem napsal až v sedmdesátých letech a dostanu se k ní později.)

Doubleday už tou dobou nic nenamítal proti sbírkám mých kratších prací a vydal v padesátých letech tři takové sbírky:

The Martian Way and Other Stories (Marťanská metoda a jiné povídky), 1955

Earth Is Room Enough (Na Zemi je místa dost), 1957

Nine Tomorrows (Devět zítřků), 1959

Přidáte-li k nim čtyři knihy z nakladatelství Gnome Press, Já robot a tři romány o Nadaci, které měl už brzy převzít Doubleday, vyjde vám, že jsem v padesátých letech napsal dvaatřicet knih, z nichž devatenáct - vesměs science fiction - vyšlo u Doubledaye. Ostatní vyšly jinde.

Nejvíce mě prakticky od samého začátku padesátých let překvapovalo, jak se tyto knihy projevily na mých příjmech. Za těch devatenáct let, kdy jsem psal výhradně pro magazíny, jsem si zvykl na jednorázové honoráře a víc nic (až na drobné částky za vydání mých povídek v antologiích - což je něco, k čemu se dostanu později).

Knihy však vydělávaly procenta z prodaných výtisků a vydělávaly je pořád dál. Nejen že se prodávaly po několik let, ale přinášely i nepřetržitý drobný proud dodatečných práv - nových, brožovaných nebo zahraničních vydání. Když byl vydán román Hvězdy jako prach a začal vynášet procenta, stále ještě jsem dostával nějaké peníze za Oblázek na obloze. Když začal vydělávat procenta můj třetí román, přicházely ještě peníze za první dva, a tak to šlo pořád dál. Musím dokonce říct, že od vydání Oblázku jsem už od Doubledaye dostal osmdesát pololetních výpisů a Oblázek mi na každém z nich bez výjimky přinesl slušnou sumu.

Výsledkem bylo, že částky na mých výpisech příjmů od Doubledaye trvale narůstaly (stejně jako příjmy od jiných nakladatelství, i když tam ne tak rychle). Netrvalo dlouho a uvědomil jsem si, že bych se mohl psaním živit. Roku 1958 (což byl na fakultě rok životně důležitý) jsem si dokonce psaním vydělal třikrát víc než svým školním platem. Asi si umíte představit, jak to posilovalo můj pocit nezávislosti.

Dávalo mi to také určitou látku k přemýšlení. Uvědomoval jsem si nyní, že kdybych byl vsadil na svou první knihu, porušil svůj slib lékařské fakultě a zůstal v New Yorku, skutečně bych se byl dokázal uživit pouze psaním. Žádné stálé zaměstnání jsem nepotřeboval. (Už nikdy později jsem zaměstnání nepotřeboval.)

V polovině padesátých let jsem přemýšlel o tom, jestli bych neměl dát výpověď a vrátit se do New Yorku. Opatrnost tehdy ještě zvítězila. Co kdyby Doubleday z nějakého důvodu svou edici science fiction zrušil? Co kdybych já sám náhle začal trpět autorským oknem? Cítil jsem psychologickou, ne-li už finanční, potřebu nějaké pevné základny, zaručeného, byť třeba malého platu, který by nebyl závislý na nejistých výkyvech literární tvorby. (Kromě toho jsem se ještě pořád nechtěl vzdát své přednáškové činnosti ani své profesorské hodnosti.)

Cítil jsem se však už dostatečně silný, abych si dovolil pohrozit výpovědí, pokud nebudu osvobozen z Lemonových spárů a zařazen na pravidelnou fakultní výplatní listinu. Podařilo se mi prosadit svou a to znamenalo, že jsem mohl úplně skončit s výzkumem a že moje příjmy ze školy byly nezávislé na nestálosti dotací.

57
Nebeletristické práce

Celou tu dobu, kterou jsem strávil na lékařské fakultě, jsem po večerech, o víkendech i o svátcích psal science fiction. Nikdy jsem science fiction nepsal v pracovní době, ať mě jakkoli tlačily termíny, protože to by se bývalo vzpíralo etice. Neplatili mě za psaní science fiction.

Byl jsem ale placen za svou školní činnost a napadlo mě, že když právě neučím, mohl bych se věnovat buď výzkumu nebo psaní odborné literatury. Obojí by působilo ku prospěchu fakulty. To bylo logické zdůvodnění, které mi umožnilo bez jakýchkoli výčitek svědomí v pracovní době psát ty dvě učebnice.

Čím jsem se ale mohl zabývat, když jsem neučil ani nepracoval na učebnicích? Výzkumu jsem se věnovat nechtěl. Chtěl jsem psát, a to znamenalo psát faktografii. To bylo podle mého názoru naprosto v pořádku, jakmile jsem se dostal z Lemonová područí (toho totiž moje práce na učebnici, a to i trochu oprávněně, přiváděla k zuřivosti).

Otázka zněla: co bych měl psát.

Pak mě napadlo, že bych mohl napsat článek stejného typu, jaký jsem napsal pro The Journal of Chemical Education, napsat ale něco delšího, neformálnějšího a žoviálnějšího, mohu-li použít takového výrazu, přitom se však držet na striktně vědecké úrovni. Napsal jsem tudíž krátký článek pro The Journal of Chemical Education o počtu různých způsobů, jakými lze vytvořit proteinovou molekulu ze stovek různých aminokyselin dvaceti různých typů. (Počet těchto způsobů je víc než astronomický. Je přímo nepředstavitelný.)

Pokračoval jsem tím, že jsem na totéž téma napsal ještě jeden článek, mnohem delší a neformálnější, a nazval jsem ho „Hemoglobin a vesmír“. Chtěl jsem ho prodat ASF, který otiskoval vědecká pojednání, byla-li dostatečně imaginativní, aby zaujala čtenáře science fiction. Campbell ho vzal a článek vyšel v únorovém Čísle tohoto magazínu ročníku 1955.

„Hemoglobin a vesmír" byl prvním vědeckým esejem, který jsem napsal a vydal a za který jsem dostal zaplaceno. Zjistil jsem ke svému úžasu, že napsání podobného článku vyžaduje méně času, je snazší a navíc mnohem zábavnější než napsání stejně dlouhé science fiction povídky. (A nemusel jsem si vymýšlet žádnou zápletku; pracoval jsem s faktografickým materiálem.) Tím se stavidla otevřela a od té doby s nesmírnou oblibou píšu eseje na vědecká či příležitostně i nevědecká témata. K dnešnímu datu jsem takových esejů napsal už doslova tisíce.

Psaní faktografických článků mělo jistou zvláštní výhodu: když jsem psal beletrii, dokázal jsem vždy pracovat jen na jedné povídce nebo na jednom románu. Pokusil-li jsem se psát dvě věci zároveň, nevyhnutelně to končilo tím, že se mi pletly postavy i události. S faktografií tomu ale bylo úplně jinak. Jestliže jsem v jednom eseji pojednával o vitamínech a v druhém o vývoji hvězdné soustavy, nemohl jsem si je plést. Zjistil jsem, že mohu pracovat na mnoha faktografických článcích najednou a podle libosti přecházet z jednoho na druhý.

Navíc pak nebyly eseje jedinou formou faktografie, kterou jsem uměl psát.

Boyd, který mě uvrtal do toho učebnicového fiaska, mi to teď vynahradil. Jisté malé nakladatelství ho požádalo, aby napsal knihu o biochemii, určenou teenagerům. Boyd se na to necítil a navrhl, abych ji místo něj napsal já. Nadšeně jsem jeho nabídku přijal. Chtěl jsem psát pro mládež a už jsem se o něco podobného dokonce v minulosti pokoušel, dal jsem si ale laťku příliš vysoko a nepodařilo se mi přesvědčit nakladatelství Little, Brown, aby takovou knihu vydalo.

Teď jsem nakladatele měl a uvědomoval jsem si, že bych měl psát na úrovni inteligentního studenta nižší střední školy. Výsledkem byla kniha zvaná The Chemicals of Life (Chemická podstata života), kterou nakladatelství Abelard-Schuman vydalo roku 1954.

Byla to první nebeletristická kniha určená široké veřejnosti, která mi vyšla, a také ona otevřela další stavidla, protože od té doby jsem napsal mnoho knih stejného typu. Zatímco k napsání románu potřebuji sedm až devět měsíců, Chemickou podstatu života jsem napsal za pouhých šest týdnů. Mohl jsem se jen zeptat sám sebe: „Zatraceně, jak dlouho už tohle ve mně je?“

V padesátých letech jsem pro nakladatelství Abelard-Schuman napsal osm takových knih. Byly to následující tituly:

The Chemicals of Life (Chemická podstata života), 1954 (biochemie)

Races and People (Rasy a národy), 1955 (genetika)

Inside the Atom (Uvnitř atomu), 1956 (jaderná fyzika)

Building Blocks of the Universe (Stavební kameny vesmíru), 1957 (chemie)

Only a Trillion (Pouhý bilión), 1957 (vědecké eseje)

The World of Carbon (Svět uhlíku), 1958 (organická chemie)

The World of Nitrogen (Svět dusíku), 1958 (organická chemie)

The Clock We Live On (Hodiny, na nichž žijeme), 1959 (astronomie)

Jak vidíte, začínal jsem už využívat celé škály svých schopností.

58
Děti

Navzdory tomu, že padesátá léta jako by byla zcela zaplněna záležitostmi lékařské fakulty, učebnicemi, populárně naučnými knihami a obrovským množstvím science fiction, měl jsem i svůj soukromý život, manželství a dokonce (ke svému úžasu) i děti.

Udělám nejlépe, budu-li upřímný a řeknu vám rovnou, že děti nemám rád. Když jsem byl ještě docela mladý, vzala si matka z jakéhosi důvodu do hlavy, že miluji batolata a malé děti. Snad si myslela, že mě tak nenápadně připravuje na to, abych ji jednou zaopatřil vnoučaty. Každopádně, kdykoli někdo ze zákazníků přivedl do cukrářství děcko pod pět let, matka hlasitě zakvílela: „Ach bože, Isaac tak miluje děti! " Pak mě postrčila dopředu, abych svou lásku dal viditelně najevo.

Bylo to pro mne příšerné mučení. Na všechno, co chci o nějakém batoleti vědět, mi stačí jediný pohled. Všechny další jsou už nadbytečné. Pokud jde o děcka dostatečně stará, aby se dokázala pohybovat bez cizí pomoci, dávám si záležet na tom, abych si od nich udržoval patřičný odstup. Taková děcka jsou přehnaně aktivní, přehnaně hlučná a bez výjimky nezvládnutelná. Obvykle také mívají ulepené prsty a snadno se jim zdvihá žaludek. Nechci s nimi mít nic společného.

Není tudíž nijak překvapivé, že když jsem se ženil, nijak konkrétně jsem neplánoval, že bych měl vlastní děti. A Gertrude také ne. Docela klidně bychom se byli spokojili s bezdětnou existencí, a proč také ne? Největším ze všech problémů, kterým dnes lidstvo čelí, je přelidněnost. Není naděje na vyřešení žádného z ekologických problémů, dokud se počet obyvatel nestabilizuje a nebude pod kontrolou.

Za těchto okolností by se zdálo, že každý mladý manželský pár, který

o děti nejeví zájem a neprojevuje ani nejmenší sklon břímě naší Země ještě víc zatížit, by měl být podporován a veřejně oslavován.

Pravda je však zcela opačná. Svět neměl v úmyslu nechat nás bez dětí. Všichni lidé, kteří se s námi setkávali, se nás vyptávali, jestli máme děti, a když jsme řekli, že žádné nemáme, dívali se na nás nesouhlasně nebo soucitně. Mladé manželské páry, s nimiž jsme se znali, jeden po druhém děti měly a nedokázaly pak mluvit o ničem jiném než o slastech rodičovství. (Ve svých cyničtějších okamžicích jsem přemýšlel o tom, jestli jim výdaje, námaha a odpovědnost s rodičovstvím související tak lezou na nervy, že na nás mají vztek, protože my jsme se tomu všemu vyhnuli, a dělají všechno možné pro to, aby do stejné pasti nalákali i nás.)

Protože jsme však byli také jen lidé, nebyli jsme proti této propagandě a proti tomuto nátlaku imunní a začali jsme o děti usilovat. Několik let se nám to nedařilo a mělo to evidentně své důvody. Gertrudiny periody byly nesmírně nepravidelné a když jsem navštívil lékaře já, ukázalo se, že můj spermatický obraz je chudý. Děti jsme sice mít mohli, pravděpodobnost početí však byla podprůměrná.

Smířili jsme se proto (bez zvláštní lítosti) s tím, že i nadále budeme žít bezdětným životem. Koupil jsem primitivní záznamové zařízení, abych mohl své povídky diktovat, protože jsem se domníval, že Gertrude by je pak mohla přepisovat na stroji a že bychom tak mohli zahájit existenci vzájemné spolupráce.

Často uvažuji o tom, jak by se asi byla situace vyvíjela, kdyby tomu tak skutečně bylo. Nalezli bychom k sobě bližší vztah? Bylo by naše manželství šťastnější? Nelze to říci, protože jsme neměli příležitost to vyzkoušet. Nadiktoval jsem celkem tři povídky, které Gertrude přepsala (všechny se prodaly a všechny byly úspěšné), a pak, jak nejspíš tušíte, přišla do jiného stavu a možnost bezdětné existence a vzájemné spolupráce se rozplynula.

Teprve lékařský test nás přesvědčil, že Gertrude je skutečně těhotná, a i potom jsme žili v jakémsi nevěřícném ohromení, dokud se na Gertrudě nezačaly projevovat evidentní tělesné příznaky jejího stavu.

Po uplynutí příslušné doby jsem se stal užaslým a ne tak docela šťastným otcem syna Davida.

59
David

David se narodil dvacátého srpna 1951. Byl to komplikovaný porod a David vážil necelých šest liber. (Je myslím zcela jednoznačně prokázáno, že děti kuřaček, zejména pokud jejich matky kouří i v průběhu těhotenství, což v Gertrudině případě rozhodně platilo, se obvykle rodí s podprůměrnou tělesnou hmotností.)

Brzy začalo být zjevné, že David si nedokáže hrát s jinými dětmi na oboustranně vstřícném základě a neumí si shánět kamarády. Když dorůstal, zjišťovali jsme, že škola je pro něj utrpením, protože ostatní děti si z něj často dělaly obětního beránka. Ještě v pozdějším věku se zdálo, že si nedokáže udržet žádnou práci, protože neumí vycházet se svými spoluzaměstnanci.

Přijímal jsem to s jistým pocitem rezignace, protože jsem to všechno poznával. Býval jsem přece úplně stejný. Dokonce ještě v době, kdy byl David malé dítě a já jsem učil na lékařské fakultě, jsem nevycházel s lidmi, takže mé postavení v práci bylo neustále ohroženo.

Co však Davidovi chybělo, byla má pohotová inteligence. Abyste rozuměli, jeho duševní schopnosti byly naprosto normální a rozhodně nebyl v žádném směru retardovaný. (Nic jsme neriskovali. Nechali jsme ho neurologicky vyšetřit a radili jsme se s psychiatry.) Normálnost ale nestačí, je-li daný jedinec společensky nepřizpůsobivý. Já sám jsem svou společenskou nepřizpůsobivost vynahrazoval jen projevy své nadprůměrné inteligence, a i tak mi to jen sotva procházelo.

David je samozřejmě dobrý a laskavý člověk, který je za normálních okolností mírumilovný a ohleduplný. Má jistou tendenci tvrdohlavě trvat na svém, když mu někdo odporuje (stejně jako já), a v těchto situacích neprojevuje nejlepší úsudek.

Ještě před dvacátým rokem jeho věku mi bylo jasné, že v dospělosti nebude schopen samostatně se uživit, takže jsem přijal potřebné kroky k jeho zaopatření a zřídil jsem pro něj svěřenský fond; s ekonomickými starostmi si proto nemusí lámat hlavu.

Největším Davidovým koníčkem je nahrávání oblíbených televizních pořadů, z nichž si vytváří obrovskou videotéku. Připadá mi to jako poněkud osamělý život, David ale zřejmě stejně jako já má rád samotu a vyhovuje mu, stará-li se jen sám o sebe. Nekouří, nepije, nebere drogy a nepůsobí mi žádné jiné problémy než ten, že ho musím živit, což žádný problém není a je to ostatně moje povinnost (i když ne právě potěšení).

Lidé se občas domnívají, že mám-li syna a jsem-li sám výjimečný člověk, musí být výjimečný i můj syn. Ptají se mě, co dělá, a čekají, že řeknu, že je přinejmenším jaderný fyzik. Odpovídám standardně, že „nedělá nic zvláštního". Pokud se vyptávají dál, řeknu jim otevřeně, že ho živím a že vede klidný a spořádaný život.

Počínají-li si, jako by se domnívali, že bych tím měl být zklamán, řeknu jim (a přitom občas zakrývám trochu podráždění), že můj syn žije svým vlastním životem a nemusí se snažit zahrnovat mě slávou. O vlastní slávu se dokážu postarat sám. Nechci nic jiného, než aby můj syn byl šťastný, a to se mu také snažím ze všech sil umožnit. Když si spolu telefonujeme, mluví vždycky naprosto spokojeně a já mám raději za syna šťastného člověka, který nedělá nic zvláštního, než potenciálně nešťastného jaderného fyzika.

60
Robyn

Musím přiznat, že i když nemám rád děti, mnohem snáze se smiřuji s existencí děvčat než chlapců. Když Gertrude porodila Davida, považoval jsem prakticky za samozřejmost, že bude mým jediným dítětem. Zplodit jedno dítě nám konec konců dalo takovou práci, že se zdálo nepravděpodobné, že bychom si někdy dokázali pořídit druhé, zvlášť když v době Davidova narození bylo už Gertrudě čtyřiatřicet let.

Upřímně jsem proto před porodem doufal, že budeme mít dceru, nikdy jsem ale Davida nezanedbával proto, že byl kluk (to by mě bylo ani ve snu nenapadlo). Vzpomínám si naopak, že ho Gertrude nekojila, a protože měla tvrdý spánek a já ne, byl jsem to já, kdo se každé noci budil při tom nejmenším kojeneckém zavrnění a kdo pravidelně ohříval láhev a dával mu v pozdních nočních hodinách napít jeho mléka.

Roku 1954 se k našemu opětovnému úžasu Gertrude znovu ocitla v jiném stavu a devatenáctého února 1955 porodila holčičku, které jsme dali jméno Robyn Joan. To „y“ ve jménu Robyn jsem prosadil já, protože jsem nechtěl, aby ji lidé považovali za kluka. Joan jsme přidali jako alternativní naprosto obyčejné jméno pro případ, že by se jí jméno Robyn nelíbilo. Naštěstí se tak nestalo. Jméno Robyn se jí zalíbilo stejně, jako se mně vždycky líbilo jméno Isaac, a žádné jiné si pro sebe nedokázala představit.

Robyn toho moc nenaplakala; byla vždy dobře naladěná a spokojená, rychle se naučila chodit na nočník a ve všech směrech mě uspokojovala s výjimkou toho, že měla ve zvyku (občas) vypít své mléko a pak mi je tiše všechno vrátit na košili.

Nejdůležitější bylo, že z ní vyrostlo překrásné blonďaté a modrooké děcko. V sedmi letech vypadala přesně jako Alenka na ilustracích Johna Tenniela k Alence v říši divů. Bylo to tak zjevné, že když ve škole přišla do nové třídy, učitelka na ni jednou pohlédla a požádala ji, aby v třídním představení hrála Alenku.

Měl jsem z ní obrovskou radost a nikdy jsem se nemohl nasytit toho, že jsem ji objímal, líbal a říkal jí, jak je krásná. Gertrude proti tomu protestovala (snad přitom měla na paměti své vlastní dětství) a tvrdila, že bych to neměl dělat. „Co když bude v dospělosti ošklivá? " ptala se.

„Nebude, " odsekl jsem přesvědčeně. „A i kdyby byla, mně bude vždycky připadat krásná a chci, aby to věděla.“

Robyn vyrostla do podoby, kdy připadá neobyčejně krásná každému. Měří pět stop a dva palce a je tedy stejně vysoká jako její matka a stále ještě má blonďaté vlasy, i když oči jí ztmavly. Ještě důležitější než její krása je však skutečnost, že je to milá dívka, dobrosrdečná a laskavá, která plně opětuje otcovu lásku.

K jejím nedostatkům patří nabroušený jazyk (vůbec si nedokážu představit, po kom ho má); musím se před ní mít na pozoru, protože je vždy schopná usadit mě nějakou kousavou a výstižnou poznámkou. S oblibou jsem například v šedesátých letech nosil křiklavě barevné motýlky a Robyn, která si ve vztahu k mému (nikoli však svému) oblékání vypěstovala velice konzervativní vkus, proti nim protestovala. Jednou jsem se vzbouřil, uvázal jsem si motýlka s jasně oranžovými proužky a odhodlán statečně jí čelit jsem vešel do kuchyně, kde právě seděla.

Krátce na mne pohlédla a prohlásila: „Velice efektivní, tati. Teď už stačí, když si namaluješ nos na červeno a...“

Několik let jí také trvalo, než přivykla mému smyslu pro humor. (Nakonec sejí to podařilo a cítíme k sobě tak obrovskou vzájemnou náklonnost právě proto, že si rozumíme. „Celý život jsem se pořád smála, " řekla kdysi jedné své přítelkyni.)

Rozdílnost mezi Robyninou podobou a podobou obou jejích rodičů je tak velká (i když v mém příbuzenstvu už se blonďaté vlasy vyskytly), že už se mě nejeden člověk zeptal, jestli náhodou nemohlo v nemocnici dojít k záměně. Reaguji na tuhle otázku vždycky tím, že Robyn chytím, přitisknu ji k sobě, až z ní vymáčknu dech a prohlásím: „I kdyby, teď už je pozdě něco na tom měnit. Tuhle holku už si nechám.“

Robyn je přímo zrozená k navazování přátelství a k dobrému vycházení s lidmi. Říkával jsem, že kdyby se stočila do klubíčka jako kulečníková koule a kdybych ji prokutálel davem cizích lidí, měla by na sobě na druhém konci nalepených pět přátel. Tenhle společenský instinkt jí poměrně usnadňuje život. Dvakrát už měla dost dlouhý poměr s mladými muži, kterým jsem nestranně říkal moji „pseudozeti“, v době psaní této knihy je však dosud svobodná.

Robyn vystudovala Bostonskou vysokou školu, kde promovala z psychologie, a pokračovala ve studiích na Bostonské univerzitě, kde získala hodnost mistra v oboru sociální práce.

Dal jsem jí jasně najevo, že pokud chce, může mít děti, nemusí ale mít pocit, že je nucena mít nechtěné dítě jen proto, aby mi zaopatřila vnuka.

Často dávám najevo své absolutní zděšení z rostoucí přelidněnosti světa a Robyn tento můj pocit sdílí. Ani jeden z nás není toho názoru, že lidstvu nějak zvlášť prospívá, přivádějí-li se na svět další děti jen z toho důvodu, že je to zavedenou konvencí. Robyn tudíž necítí žádné nutkání mít děti a já necítím žádné nutkání mít vnoučata.

Mimochodem, Robyn má také ráda svoje příjmení. Těší ji, když se jí lidé ptají, jestli se mnou není příbuzná, a s evidentní hrdostí jim oznamuje, že jsem její otec. To mě nesmírně hřeje u srdce.

Když jsem se však jednou zmínil o tom, jak vřelé city ke mně chová, žena, s níž jsem mluvil, řekla (možná trochu cynicky): „Podívejte se, když má někdo zámožného tatínka, který na něm přímo visí, proč by ho nemiloval?“

To mi trochu vrtalo hlavou, jsme si ale s Robyn natolik blízcí, že jí mohu klást i ošemetné otázky a spolehnout se, že mi na ně pravdivě odpoví. Zeptal jsem sejí proto: „Robyn, měla bys mě ráda, i kdybych byl chudý?“

„Samozřejmě, " odpověděla bez váhání. „I jako chudák bys přece byl cvok, ne?“

A to mě uspokojilo. Bylo mi jasné, že si cení svého života stráveného smíchem a že tento život pro ni má větší důležitost než všechny mé peníze.

61
Mluvení spatra

Do léta roku 1950 jsem přednesl celou řadu úspěšných projevů, vždy jsem však mluvil před odborným posluchačstvem a vždy jsem byl pečlivě připraven. Pak jsem ale dostal pozvání, abych na jednom conu science fiction pronesl řeč na téma robotů. Souhlasil jsem, ale nechtělo se mi vynakládat čas, který by byl potřebný na přípravu oficiálního projevu. Měl jsem pocit, že je to téma, které je mi tak důvěrně známé, že žádnou přípravu nevyžaduje.

Gertrude, která věděla, že jsem si žádnou řeč nepřipravil, si ze strachu, že to zpackám, sedla do poslední řady. Chtěla být pro ten případ někde, odkud by se mohla nepozorovaně vytratit.

Začal jsem mluvit a zjišťoval jsem, že i bez přípravy vede jedna věta přirozeně k druhé. K určitému vlastnímu překvapení a k obrovskému potěšení jsem viděl, že se posluchači bez výjimky zasmějí pokaždé, kdy to mám v úmyslu. K ještě většímu svému potěšení jsem spatřil, že Gertrudě se náhle vrátila důvěra ve mě a že si přesedla do první řady.

Tento projev byl dalším rozhodujícím okamžikem, protože jsem při něm zjistil, že dokážu snadno mluvit, a to - jak se později ukázalo - na jakékoli téma, a že to dokážu spatra a bez přípravy. Od té doby jsem si už nikdy s výjimkou svých školních přednášek žádnou řeč nepřipravoval. Nikdy!

V jednom případě jsem sepsal projev, který měl později vyjít tiskem, přednesl jsem ho však tehdy, aniž bych jedinkrát do psaného textu pohlédl. Záleží-li někomu na tom, aby některý z mých projevů publikoval, musí si ho obvykle natočit a pak z pásky přepsat.

Další rozhodující okamžik přišel nedlouho poté, když jsem na žádost jistého svého fakultního kolegy přednesl projev k členům Sdružení rodičů a učitelů na jižním předměstí Bostonu. Ke svému překvapení jsem za něj dostal zaplaceno deset dolarů. Chtěl jsem je odmítnout, protože jsem měl pocit, že nemůžu přijmout peníze za pouhé mluvení, trvali však na tom, abych si je vzal.

Postupem času jsem začal za své úsilí peníze přijímat ochotněji a honoráře za mé projevy neustále rostly. Jednou jsem na Massachusettském technologickém institutu mluvil za sto dolarů a při večeři jsem zjistil, že před několika týdny Wernheru von Braunovi za přednesený projev zaplatili čtrnáct set dolarů.

Zamračil jsem se a zeptal jsem se: „A byl čtrnáctkrát lepší než já?“

„Ale kdepak, " odpověděli bezelstně. „Vy jste byl mnohem lepší.“

Jak si asi umíte představit, bylo to naposledy, co jsem byl ochoten někde mluvit za pouhou stovku. Při jedné pozdější příležitosti jsem dokonce za hodinový projev dostal dvacet tisíc dolarů. Možná vám to připadá přemrštěné (mně to tak alespoň připadá), dávají mi ale ty peníze s úsměvem a se slovy díků, což podstatně pomáhá uchlácholit moje přecitlivělé svědomí.

Proč tomu tak je? Jedním z důvodů je právě to, že přednáším spatra. Projev, který si pečlivě připravíte v literární angličtině a pak přečtete, není podán v mluvené angličtině (věřte nebo ne, ale mluvená angličtina a psaná angličtina jsou dva rozdílné jazyky) a vyzní nepřirozeně. Kromě toho otáčení stránek a občasné zakoktání v textu navozují dojem strojenosti. Této strojenosti se můžete částečně zbavit tím, že se svůj projev naučíte nazpaměť, to je ovšem namáhavá práce a výsledkem stejně zůstává nepřirozená psaná angličtina.

Mluvíte-li ale spatra, můžete používat hovorových výrazů a můžete snadno přizpůsobovat náladu a emocionální vyznění projevu reakcím posluchačů.

Dosahujete-li v nějaké činnosti trvalých úspěchů a nedáváte-li si pozor, vede vás to k arogantnosti. Také mne moje schopnost přednášení projevů občas svádí k jistým projevům arogance. Často se mi například stává, že se ocitnu na pódiu se dvěma či třemi dalšími řečníky, a v tom případě vždy navrhuji, abych mluvil jako poslední. Když se mě někdo zeptá, proč, odpovím po pravdě (i když to zní arogantně): „Protože po mně už nikdo prostě mluvit nemůže.“

Obvykle také ve svém následujícím vystoupení potvrdím pravdivost tohoto tvrzení. Čas od času se ale stává, že někdo, kdo mluví přede mnou, je tak dobrý, že se musím vybičovat k maximálnímu výkonu, abych ho překonal, a při velice vzácných příležitostech dokonce nervózně přemýšlím o tom, jestli se mi to podařilo.

Při jedné příležitosti například řečník přede mnou mluvil o Kissingerovi a o doktríně rovnováhy sil. Bylo to důležité téma a projev byl přednesen tak plynule a vybroušeně, že mi srdce spadlo až do kalhot. Tomu jsem se nikdy nemohl rovnat. Samozřejmě jsem se snažil, měl jsem ale pocit, že jsem neuspěl.

Na recepci, která následovala, mi někdo řekl: „Váš vynikající projev se mi moc líbil, doktore Asimove.“

„Obávám se, že ta řeč o Kissingerovi byla mnohem lepší, " odpověděl jsem rozmrzele.

„Ale kdepak, " ujistil mě můj společník. „Už jsem ho jednou slyšel o Kissingerovi mluvit a tohle byl slovo od slova stejný projev. Vás už jsem taky slyšel, vaše projevy jsou ale vždycky jiné."

A to je další věc. Když si dáte tu práci a naučíte se nějaký dlouhý a složitý projev nazpaměť, nemůžete pak všechnu tu námahu promarnit a přednést ho jen při jedné příležitosti. Musíte ho opakovat znovu a znovu a bůh buď milostiv těm, kdo ho musejí protrpět podruhé.

Když ale mluvíte spatra, umožňuje vám to nekonečné množství improvizovaných variací, a přestože jsem nepochybně za svůj život přednesl několik tisíc projevů, ani dva z nich nebyly úplně stejné.

Proslulost mých projevů (za niž vděčím tomu, že moji spokojení posluchači se o nich zmiňují před dalšími lidmi) je mimochodem tak velká, že neustále dostávám různá pozvání k přednáškám ze všech států Unie, nemluvě už vůbec o zahraničí (dokonce i z takové dálky, jako třeba z Íránu a z Japonska). Můj odpor vůči cestování mi však nedovoluje vystupovat nikde jinde než v relativní blízkosti domova. Nebýt toho, mohl bych si vydělávat na slušné živobytí jen přednášením a ještě bych navíc viděl celý svět.

Nijak toho však nelituji. Mým pravým posláním je psaní a ne mluvení.

S mou přednáškovou činností je spojena velká řada zábavných příhod a já nemohu odolat a musím tu některé z nich uvést. Mnohé z nich se týkají způsobu, jakým jsem posluchačům uváděn.

Když někdo přednáší nějaký projev, neoddělitelnou součástí zavedéného řádu je, že ho někdo jiný uvede. To s sebou nese určitá rizika, protože není-li tento úvod stručný a faktický, může způsobit problémy. Dlouhý a nudný úvod posluchače otráví. Vtipný úvod, ať dlouhý nebo krátký, zastíní řečníka samotného.

Celkem vzato bych dával přednost tomu, aby moje projevy nikdo neuváděl. Nejraději bych vyšel na prázdné pódium v době, kdy má můj projev začít, přikročil k řečnickému pultu a představil se sám:

„Dámy a pánové, jsem Isaac Asimov. ” Pak bych začal mluvit. Žádný jiný úvod nechci a nepotřebuji, ještě nikdy to však takhle neproběhlo. Vždycky se najde někdo, kdo si chce vychutnat svůj okamžik na slunci.

Roku 1971 jsem mluvil na Pennsylvánské státní univerzitě, kde učil můj přítel ze společenství science fiction Phil Klass. Byl určen k tomu, aby mě uvedl, a mě se zmocnila úzkost. Pamatoval jsem si Philovy projevy na shromážděních science fiction. Mluvil vždy neuvěřitelně vtipně a já jsem doufal, že jeho úvod bude stručný a faktický.

Nebyl. Phil fantasticky řečnil patnáct dlouhých minut, během nichž podal směšně přehnané líčení mých povahových vlastností a schopností, až se posluchači zmítali v křečích smíchu. Krčil jsem se na své židli stále níž a níž. Phil mluvil zadarmo, zatímco já jsem mluvil za tisíc dolarů. Uváděl posluchače v nadšení a já jsem pro ně musel být trpkým zklamáním.

Konečně, když už jsem se začal zamýšlet nad nevyhnutelnou katastrofou, došel Phil ke své závěrečné větě: „Nechtěl bych ve vás ale vyvolat dojem, že Asimov umí úplně všechno. Nikdy například nezpíval v Rigolettovi v Metropolitní opeře.“

To bylo odměněno hlasitým výbuchem smíchu a já jsem se naklonil k Janet a navztekaně jsem zašeptal (jako kdysi Thomas Henry Huxley na adresu Samuela Wilberforceho při slavné diskusi o evoluci): „Bůh mi ho vydal na milost a nemilost.“

Vyšel jsem na pódium, došel k řečnickému pultu, otočil jsem se k posluchačům, počkal jsem, až utichne potlesk, a pak jsem zůstal asi patnáct sekund beze slova stát. S vážnou tváří jsem na posluchače hleděl a nechával jsem je v nejistotě, co se vlastně děje.

Přesně v okamžiku, kdy jejich zmatení dosáhlo žádoucí úrovně, jsem bez jakéhokoli varování a co nejzvučnějším tenorem začal zpívat „Bella figlia dell´amore" — úvodní takty slavného kvartetu z Rigoletta, který je přímo ztělesněním veškeré operní tvorby.

Posluchači se mohli potrhat nadšením a od toho okamžiku jsem si s nimi mohl dělat, co jsem chtěl. (Dobrý řečník musí takovéhle triky ovládat.)

Dalším případem, kdy se mi podařilo na poslední chvíli změnit téměř jistou porážku ve vítězství, byla moje přednáška na Swarthmorské vysoké škole nedaleko Philadelphie, která se konala jedenadvacátého března 1958. Přijel jsem dvacátého večer a rektor školy mi sdělil, že budu druhý den mluvit na semináři v osm hodin ráno. Účast studentů na této akci byla povinná a to se mnohým z nich nezamlouvalo.

„Může se stát, " varoval mě rektor, „že si během vaší přednášky bude řada studentů ostentativně číst noviny. Nebudou tím chtít demonstrovat žádný odpor vůči vám osobně, budou jen tím způsobem dávat najevo, že nesouhlasí s povinnou účastí na seminářích.“

„Nemějte strach, “ mávl jsem bezstarostně rukou, „na mé přednášce si nikdo noviny číst nebude.“

Té noci však Philadelphii postihla nejhorší sněhová bouře za posledních sto let. (Byla to mimochodem tatáž bouře, která zabila Cyrila Kornblutha.) Na zemi zůstaly ležet dvě stopy rozbředlého sněhu mokré, lepkavé a těžké sněhové kaše, která zničila nejednu zahradu a poškodila nejeden strom.

Druhý den ráno jsem se díval, jak studenti přicházejí k přednáškové hale, jak se ve vysokých botách namáhavě brodí hlubokým marastem, a nervózně jsem přemýšlel o tom, že mají-li vůči seminářům výhrady za normálních okolností, jak asi budou nenávidět tenhle seminář! Musel jsem počítat s ledově chladným posluchačstvem, a to v pravém i přeneseném smyslu těchto slov.

Co jsem měl dělat? Využil jsem data a zahájil jsem přednášku slovy: „Vážení pánové, přicházím k vám právě v den jarní rovnodennosti, kdy bouře a vichřice zimy naší úzkosti odcházejí ze scény a jarní poupata už slibují oblažit nás vonnými květy, kdy se kruté větry pomalu mění v příjemný mazlivý vánek..."

Pokračoval jsem v tomto duchu, stále květnatěji jsem velebil nadcházející jaro a ve tváři jsem měl výraz svátého vytržení; posluchači se nejdřív začali tiše pochechtávat a pak už propukali v hlasitý smích. Když jsem usoudil, že jsem je už dostatečně rozehřál, přešel jsem k tématu své přednášky a nikdo si noviny nečetl.

Jindy jsem odvrátil mnohem vážnější katastrofu jen díky čiré šťastné náhodě. V šedesátých letech jsem přednášel v Ohiu za pouhých dvě stě padesát dolarů jen proto, abych dostal pamětní medaili od jakési organizace, která pracovala v oboru komunikací. Měl jsem v úmyslu vystoupit se svou takzvanou „mendelovskou přednáškou", s níž jsem už v různých verzích na mnoha místech zaznamenal značné úspěchy. Pojednávala o Gregoru Mendelovi, který objevil zákony dědičnosti; díky jistému komunikačnímu kolapsu však tyto zákony zůstaly vědeckému světu celých třiatřicet let utajeny.

Dostalo se mi tam dalšího dlouhého a vtipného úvodu; seděl jsem v obrovském jídelním sále a s klesající náladou jsem čekal, až se předřečník posadí, dobře si vědom toho, jak se budu muset snažit, abych své posluchače po tomto úvodu nezklamal. Můj soused po pravé ruce mi během úvodního proslovu pošeptal: „Všichni už se na vaši přednášku hrozně těšíme, doktore Asimove.“

Připadal jsem si tak mizerně, že jsem odpověděl: „Jak víte, že bude za něco stát?“

„Protože už jsem vás slyšel přednášet na Gordonově výzkumné konferenci. Mluvil jste tam o Mendelovi.“

„O Mendelovi? " vzpřímil jsem se, jako by do mě udeřil blesk. „Byl na té konferenci ještě někdo jiný z těch lidí, co tu jsou dnes?“

„Skoro všichni, " ujistil mě.

Měl jsem pět minut na to, abych si připravil jinou přednášku. Podařilo se mi to, ale pokaždé, když si vzpomenu, jak málo stačilo, abych svým posluchačům přednášel o něčem, co už v podstatě všichni slyšeli, zalije mě studený pot.

Při jiné příležitosti mě můj předřečník požádal o svolení, aby mohl přečíst něco z korespondence, která předcházela naší dohodě

o podmínkách přednášky. Nevzpomínal jsem si už, co jsem v těch dopisech psal, byl jsem si ale jistý, že v nich nebylo nic žalovatelného, takže jsem klidně řekl: „No jistě! Jen si poslužte!“

Dal se do čtení mých dopisů a ukázalo se, že jsem tvrdošíjně vyžadoval trojnásobek původně nabízeného honoráře a zdůvodňoval jsem to tvrzením, že jsem třikrát lepší než kdokoli jiný. To znamenalo, že jsem musel vstát a čelit posluchačům, kteří byli značně rozladěni faktem, že jsem jejich organizaci odřel o spoustu peněz, a dokázat jim, že jsem skutečně třikrát lepší než kdokoli jiný. Nebylo to snadné, ale podařilo se mi to.

Vůbec nejhorší úvodní řeči, na jakou se pamatuji, se mi dostalo jednou v Pittsburghu. Je to jediná úvodní řeč, na kterou vzpomínám spíš rozzlobeně než pobaveně. Stál jsem na pódiu a čekal jsem na zahájení a jistá nesmírně důležitě se tvářící ženština, která měla celou akci na povel, stála před pódiem a pronikavým monotónním hlasem dirigovala příchozí na místa.

Konečně přišel čas zahájení a ta žena mě představila. Přistoupil jsem tedy k řečnickému pultu, přítomní začali tleskat... a k mému naprostému úžasu si ta ženská najednou stoupla přede mne a máváním posluchače utišila, aby mohla uvést na správná místa několik opozdilců. Měl jsem strašnou chuť srazit ji z pódia, ale ovládl jsem se.

Musel jsem pak přednášku začít před vychladlým obecenstvem a byl jsem příliš rozzuřen na to, abych vymýšlel nějaké triky, kterými bych je zase rozehřál. Neskončila sice fiaskem, ale ani zdaleka se nedala považovat za úspěch. Taková nána pitomá!

Není možné často mluvit na veřejnosti a přitom si v sobě nevypěstovat jakési zvláštní vnitřní hodiny. Když jsem přednášel medikům, často se mi stávalo, že jsem právě dořekl poslední větu, když zazvonilo. V posluchárně byly samozřejmě velké nástěnné hodiny, takže jsem mohl sledovat čas na nich. Přesto to ale byla dobrá praxe, která napomohla nařízení těch vnitřních hodin.

Než začnu přednášet, zeptám se pokaždé příslušného organizátora: „Jak dlouho mám mluvit? “ Stanoví-li nějakou konkrétní dobu, dodržím ji a přidám k ní chvíli na případné dotazy. Když to nechají na mně, mluvím pětačtyřicet minut.

Osmnáctého května roku 1977 (pamatuji si to datum z důvodů, které vysvětlím později) jsem přednášel zahajovací projev na slavnostním promočním aktu Ardmorské vysoké školy na předměstí Philadelphie. Těsně předtím, než jsem povstal, naklonil se ke mně rektor a zašeptal: „Mluvte asi tak patnáct minut.“

„Jistě, " odpověděl jsem, vstal jsem a veselým tónem jsem oznámil, že jsem byl požádán, abych mluvil jen patnáct minut, takže své posluchače nebudu dlouho zdržovat. (To je okamžitě příznivě naladilo. Nepřišli tam, aby mě poslouchali. Přišli si pro svoje diplomy nebo se přišli podívat, jak diplomy dostávají jejich nadějné ratolesti.)

Po proslovu za mnou přišel jeden z čerstvých absolventů a řekl mi, že měl právě náhodou v kapse stopky. Zmáčkl je v okamžiku, kdy jsem se zmínil o svém patnáctiminutovém limitu.

„Mluvil jste přesně čtrnáct minut a šestatřicet sekund, " řekl, „a přitom jsem vás ani jednou neviděl podívat se na hodinky. Jak se vám to podařilo?“

„To je dlouholetá praxe, chlapče, " odpověděl jsem.

Můj bratr Stan mě při jedné pozdější příležitosti postavil před ještě nesnadnější úkol a dokonce mi o něm ani neřekl. Jeho noviny Newsday konaly shromáždění u příležitosti slavnostního zahájení týdenní vědecké rubriky a já jsem prokázal Stanovi tu službu, že jsem tam třináctého září 1984 zajel, abych promluvil k potenciálním důležitým inzerentům z vědeckých kruhů.

„Mluv šedesát minut, " požádal mě Stan.

A tak jsem mluvil - přesně šedesát minut.

Stan zářil vítězoslávou. „Říkal jsem jim, " jásal, „že když tě požádám, abys mluvil šedesát minut, nebudeš mluvit devětapadesát ani jedenašedesát."

Úplně jsem se zhrozil. „Proč jsi mi to neřekl předem?“

„Věřil jsem ti, " odpověděl Stan.

Pořádně mě to rozčililo. Jsem sice dobrý, ne ale zase tak dobrý.

Mimochodem, několik měsíců předtím, když se celá akce plánovala, mi redakce Newsday za tento projev nabídla čtyři tisíce dolarů. Z nějakého důvodu, snad protože jsem to dělal pro Stana, jsem si to nepoznamenal a v době konání akce jsem už na slíbený honorář úplně zapomněl.

Několik týdnů po projevu mi z Newsday zavolali a ptali se mě na číslo sociálního pojištění.

„K čemu vám bude? " zeptal jsem se podezřívavě.

„Abychom vám mohli poslat šek.“

„Za co? " podivil jsem se a museli mi to vysvětlit.

„Ach tak, “ neudržel jsem se. „A já myslel, že tam mluvím zadarmo.

Večer téhož dne jsem zavolal Stanovi. „Stane, " řekl jsem mu, „tvoje noviny mi chtějí za ten projev zaplatit a já na to zapomněl. Kdyby za tebou přišli a ptali se tě, jestli mi opravdu musejí zaplatit, protože jsem jim řekl, že jsem měl dojem, že mluvím zadarmo, řekni jim prosím tě, že musejí zaplatit.“

Následovala chvíle ticha a pak Stan podrážděně zavrčel: „A to mi kvůli takovéhle věci voláš v pátek večer?“

To mě překvapilo. „Co na tom záleží, kdy ti volám?“

„Protože teď," vysvětloval Stan, „budu muset čekat až do pondělního rána, než budu moci vyprávět nejnovější historku o svém praštěném bratru Isaakovi."

To ale odbíhám od tématu...

Vzpomínám si jen na dva případy, kdy jsem mluvil podstatně déle než šedesát minut. Jednou jsem si to zavinil sám a jednou to zavinili posluchači.

Sám jsem si to zavinil třicátého května 1967, když jsem mluvil v centru Bostonu. Gertrude se nemohla hýbat kvůli záchvatu revmatické artritidy, Robyn měla levou nohu v sádře kvůli vlasové fraktuře kotníku a David právě dostal horečku - a já jsem musel přednášet, ten měsíc už posedmé. Byl jsem tím vším tak rozrušen, že jsem jel do centra taxíkem, protože jsem měl pocit, že bych si za volantem nemohl věřit. Když jsem dorazil, udělal jsem dokonce to, že jsem přijal nabízený drink, místo abych ho odmítl, jak je jindy zásadně mým zvykem. Myslel jsem, že třeba umrtví mou nervozitu, ale nebylo tomu tak. Klidně jsem se mohl se stejným výsledkem napít zázvorové limonády.

Pak jsem začal mluvit a to bylo moje anestetikum. Všechny problémy zmizely, bylo mi ale jasné, že jakmile skončím, budou zase zpět. Vůbec se mi proto nechtělo skončit. Projev trval půl druhé hodiny, než jsem se dokázal přimět k tomu, abych ho ukončil (a moje nervozita se samozřejmě ihned vrátila).

Abych mohl vysvětlit druhý případ, musím nejprve říct, že mám rád, když je při mých přednáškách v sále rozsvíceno. Chci si být vědom přítomnosti svých posluchačů. Mluvení do tmy mě znervózňuje. To, že si jsem vědom přítomnosti svých posluchačů, samozřejmě neznamená, že se na ně musím dívat. Mohlo by to rozptylovat mou pozornost, zvlášť kdyby v první řadě seděla nějaká mladá dívka v minisukni se zkříženýma nohama. (Rozptyluje mě to natolik, že se na ni vůbec neodvážím pohlédnout, a zajímalo by mě, jestli to některé z těch dívek nedělají schválně právě proto, aby mě rozptylovaly.)

Moje metoda spočívá v tom, že svému obecenstvu naslouchám. Slyším jeho pokašlávání, poposedávání a povzdechy. To všechno mi říká, v jakém jsou moji posluchači rozpoložení. Říká mi to, kdy bych měl říct něco vtipného, kdy bych měl mluvit vážně, kdy bych měl změnit téma a tak dále.

Neřeknu vám přesně, které zvuky mě vedou ke kterým změnám. Sám to vlastně na vědomé úrovni přesně nevím, něco v mém nitru to ale ví. Vím však, na který zvuk čekám se zvláštním zaujetím. Na zvuk ticha.

Když umlkne všechen šramot a celým sálem se nese pouze zvuk mého hlasu, pak vím, že už je mám a že musím pokračovat dál stejným směrem, kterým se právě ubírám. Musím se vám ovšem zároveň přiznat, že tohoto nejvyššího úspěchu dosahuji jen výjimečně.

Mluvil jsem kdysi ke shromáždění zaměstnanců IBM U pruského krále v Pennsylvanii a byl jsem odměněn tímto tichem. Triumfálně jsem pokračoval a čekal jsem, kdy se znovu ozvou nějaké zvuky, signalizující, že bych měl svůj projev směřovat ke konci. (Moje takzvané vnitřní hodiny jsou možná alespoň částečně založeny na mé podvědomé reakci na zvuky, přicházející z publika.) Ticho však trvalo, a když jsem to už nemohl vydržet, podíval jsem se na hodinky a zjistil jsem, že uplynulo půl druhé hodiny. Okamžitě jsem se zarazil a poněkud bezmocně jsem řekl: „Já už mluvím jeden a půl hodiny.“

„Mluvte dál! " zavolal někdo z publika, a já jsem skutečně pokračoval, už ale jen pět dalších minut.

Každý řečník se samozřejmě chce dočkat dlouhého hlasitého potlesku a mně se takového potlesku dostávalo prakticky pokaždé. Ještě lepší jsou „ovace vestoje“. Tleskání samotné může být celkem automatické, na to, aby člověk vstal, ale musí vynaložit určité úsilí, takže je to ocenění vyšší než samotný potlesk. Přímo miluji ovace vestoje.

Jednou jsem objevil něco ještě lepšího, než jsou ovace vestoje. Přednášel jsem na Camegieho technologickém institutu v Pittsburghu a šlo mi to tak dobře a reakce obecenstva byly tak příznivé, že jsem ovace vestoje považoval za naprosto zaručené. Když jsem však skončil, dostalo se mi jen dlouhého potlesku. Nikdo z přítomných nevstal.

Snažil jsem se skrýt svoje zklamání, usmál jsem se, uklonil, zamával a odešel jsem rozmrzele do zákulisí. Potlesk však pokračoval a po nějaké době za mnou přišel můj předřečník a prohlásil: „Běžte ven, nebo nepřestanou.“

Vyšel jsem tedy ven s úšklebkem, který mi div neroztrhl tvář na dvě půlky a podruhé jsem se děkoval. Byl to jediný případ, kdy se mi to stalo, moc rád na to však vzpomínám.

62
Horace Leonard Gold

Ve čtyřicátých letech jsem doslova všechny svoje povídky prodával ASF. To mě trošičku znervózňovalo. Je totiž poměrně riskantní být autorem, píšícím projeden magazín a jednoho šéfredaktora. Co kdyby se Campbell rozhodl odejít z funkce šéfredaktora na odpočinek nebo co kdyby zemřel; co kdyby magazín zkrachoval? Moje spisovatelská kariéra by pak byla v nejlepším přervána. Kdo ví, jestli bych dokázal svá díla prodávat někomu jinému a jestli bych našel jiný magazín, který by je byl ochoten vydávat?

Svých obav jsem se zbavil, když jsem prodal Oblázek nakladatelství Doubleday. To byl alespoň další, a navíc velice prestižní trh. Svým způsobem ještě důležitější bylo založení dvou nových magazínů.

The Magazíne of Fantasy and Science Fiction (F&SF) pro mne vlastně opravdovým trhem nebyl. Vydával fantasy a literárně pojatá díla a já jsem ani v jednom z těchto zaměření nijak zvlášť nevynikal. Druhý magazín, který se jmenoval Galaxy, byl však zaměřen výhradně na science fiction a hned svým prvním číslem dal jasně najevo, že se hodlá zcela vážně ucházet o titul „nejlepšího magazínu science fiction". Campbellova absolutní nadvláda se otřásla v základech a nikdy už své někdejší pozice nezískala zpět.

Galaxy mě požádala o povídku a já jsem ji napsal a pojmenoval „Darwinian Poolroom" („Darwinovská herna"). Vyšla hned v prvním čísle, kterým bylo říjnové číslo ročníku 1950. Byla dost slabá, magazín ale chtěl další. V druhém čísle mi vyšla o něco lepší povídka, které jsem dal název „Green Patches“ („Zelené skvrny"), kterou však šéfredaktor k mé nelibosti přejmenoval na „Misbegotten Missionary" („Prohnilý misionář").

Potom Galaxy vydala na pokračování můj román Hvězdy jako prach, který šéfredaktor k mé ještě větší nelibosti přejmenoval na Tyrann (Tyran). Navíc mě přinutil přidat do něj vedlejší zápletku, která se mi ani trochu nelíbila, a když jsem ji chtěl před knižním vydáním vypustit, dospěl Brad k názoru, že jemu se líbí, a trval na tom, abych ji tam nechal. To je důvod, proč jsem k tomuhle románu nikdy nenašel takový vztah, jaký jsem k němu mohl najít za jiných okolností.

To vše nemohlo přijít v příhodnější dobu, protože právě roku 1950 začal Campbell prosazovat pseudovědu zvanou „dianetika“. Ta se mi tak bytostně protivila, že jsem se chtěl od Campbella distancovat. Nepřestal jsem mu své povídky prodávat, uvítal jsem však příležitost prodávat je i někomu jinému.

Šéfredaktorem magazínu Galaxy a oním člověkem, který měnil názvy a tvrdošíjně vyžadoval mizerné vedlejší zápletky, byl Horace Leonard Gold (známější jako H. L. Gold). Byl téměř stejně rázovitou postavou jako samotný Campbell. Byl stejně upovídaný a přesvědčený o správnosti svých názorů jako Campbell a mnohem snáze se rozčilil než věčně usměvavý Campbell. Gold nebyl nijak ošklivý, když měl hlavu holou skoro jako kulečníkovou kouli.

V období let 1934 až 1937 napsal několik povídek pod pseudonymem Clyde Crane Campbell (byl jedním z těch, kdo tajili své židovské jméno). Když se John Campbell stal šéfredaktorem ASF, byl už pseudonym Campbell nadále neudržitelný a Horace začal psát pod vlastním jménem.

Za druhé světové války sloužil v armádě; přestože neznám podrobnosti toho, co ho tam postihlo, trpěl od té doby silnou agorafobií a xenofobií (chorobným strachem z otevřených prostor a z neznámých lidí). Když jsem se s ním seznámil, nebyl doslova schopen opustit vlastní byt.

Při našem prvním setkání jsme spolu mluvili v obývacím pokoji jeho bytu. Neměl jsem o jeho potížích sebemenší ponětí, takže mě šokovalo, když se náhle zdvihl a odešel z místnosti. Domníval jsem se, že jsem ho musel něčím urazit a byl jsem dokonale vyveden z míry, když mě jeho manželka Evelyn ujistila, že jsem se ho určitě ničím nedotkl, přesto mě však požádala, abych odešel.

Mířil jsem právě ke dveřím, když zazvonil telefon. „To je pro vás, “ zavolala na mne Evelyn, která zdvihla sluchátko.

„Kdo ví, že jsem tady? “ zeptal jsem se nechápavě.

Byl to Horace. Nevydržel být v přítomnosti cizího člověka, šel tedy do ložnice, zdvihl druhý telefon a zavolal mi. Dlouze jsme spolu hovořili; on v ložnici a já v obývacím pokoji.

Skutečnost, že mu dělalo problémy mluvit s lidmi z očí do očí, z něj v telefonickém styku činila přímo děsivého společníka. Jak jsem brzy zjistil, jakmile začal mluvit, nebyl k zastavení. Telefonovat s Horacem znamenalo cvičit se ve výmluvách typu: „Promiň, Horace, ale už budu muset končit. Hoří mi dům.

Pokud jsem byl schopen to posoudit, jedinou jeho relaxací byla každotýdenní partie pokeru s přáteli. Protože sám poker (ani žádnou jinou hazardní hru) nehraji, nikdy jsem se těchto partií nezúčastnil.

Horace byl výjimečně dobrým šéfredaktorem, nebo alespoň měl potenciál výjimečně dobrého šéfredaktora, měl však jednu osudovou chybu. Byl věčně nabručený a jeho popudlivost jako by s přibývajícím věkem stále sílila. Měnil tituly, zasahoval do povídek zbytečnými redakčními změnami, a když proti jeho zásahům autoři protestovali, byl velice nepříjemný. Rozčilovalo ho také, když někdo po hodinovém nebo dvouhodinovém telefonátu s ním chtěl konečně zavěsit.

Nejhorší ze všeho byl jeho katastrofální zvyk psát urážlivé průvodní dopisy k odmítnutým rukopisům. Některé autory, jako například mne, rozčilovalo každé odmítnutí, i když si příslušný redaktor (vědom si netýkavosti svých autorů) dal záležet a formuloval je zdvořile. Když se ale nějaké povídce dostalo agresivního a destruktivního komentáře, byla to nejvyšší možná urážka.

Tak se stalo, že jsem mu nabídl povídku nazvanou „Profession" („Profese"), první, kterou jsem napsal na elektrickém psacím stroji. Odmítl ji a v průvodním dopise zlomyslně komentoval mou lenost a „duševní nabubřelost"; naznačoval, že si myslím, že můžu prodat jakýkoli škvár jen proto, že je na něm moje jméno. (Chtěl po mně také, abych mu ukázal nějaké jiné povídky, které by byly pečlivěji napsané.) Jeho odmítnutí mnou otřáslo. „Profese" nejspíš nebyla nejlepší povídkou na světě, určitě ale také nebyla tak příšerným póvlem, za jaký ji Horace považoval.

Odnesl jsem ji Campbellovi, který ji okamžitě vzal. Vyšla v červencovém čísle ASF ročníku 1957 a čtenářský ohlas na ni byl velice příznivý.

O něco později jsem měl příležitost napsat humornou báseň nazvanou „Rejection Slips" („Odmítnuté rukopisy"); každá její sloka byla věnována jednomu ze tří nejvýznamnějších redaktorů v žánru science fiction. Druhá sloka patřila Horacovi. Zněla takto:

Ach Iku, už jsem chtěl (v úmyslu vážně měl) smířit se skoro se vším, cos kdy psal.

Jenže ten strašný škvár, papíru hnusný cár,
pochválit prostě nelze, to bych lhal.

Vem si ten blábol zpět, těch smrdutých pár vět,
po jednom přečtení se žaludek mi zdvih’.

Ne aby ses však bál, klidně to zkoušej dál,
s radostí uvítám pár dalších dílek tvých.

Nebyl jsem jediný, kdo se musel smiřovat s podobným nedůstojným zacházením. Horace takhle jednal se všemi svými autory a mnozí z nich, kteří nebyli ochotni snášet jeho urážky, odmítali dávat mu jakékoli své další práce. Já sám jsem byl jedním z těchto „stávkujících", i když jsem si tehdy myslel, že jsem sám.

Horace se dostal do tak obtížné situace, že byl nucen v jednom z magazínů fandomu, o němž věděl, že ho čte mnoho autorů, otisknout dopis, ve kterém žádal o příspěvky a sliboval, že bude-li muset některé z nich odmítnout, udělá to zdvořile.

Musím ale přiznat, že i on měl své dobré stránky. Napsal jsem kdysi povídku o malém neandrtálci, který byl přenesen do dnešní doby, a ukázal jsem ji Goldovi. Jeho kritika (pečlivě zaobalená do té nejzdvořilejší podoby) mi připadala trefná, takže jsem povídku roztrhal a napsal jsem ji znovu úplně jinak (byl to jediný případ, kdy jsem něco takového udělal). Výsledkem byl „Ošklivý chlapeček", o kterém jsem už řekl, že zaujímá na seznamu mých oblíbených povídek třetí místo.

O něco později Horace své místo šéfredaktora ztratil a nahradil ho Fred Pohl, který v jeho práci pokračoval se svou obvyklou kompetentností.

63
Život na venkově

Jsem dítě města, čas od času mě však svět přinutí odjet na venkov. Když jsem byl ještě úplně malý, měla matka ve zvyku trávit dvoutýdenní dovolenou v pohoří Catskills a brát s sebou Marcii a mě. Pokud se nemýlím, byli jsme tam v letech 1927, 1928 a 1931. To znamenalo, že otec zůstal v cukrářství sám, a nedokážu si představit, jak se s tím vyrovnal.

Roku 1941 jsem si z jakéhosi nejasného důvodu usmyslel, že se sám vypravím do téhož místečka v Catskills, kam se mnou matka jezdívala. Pobyl jsem tam týden — přesněji řečeno šest dní, protože jsem odjel o den dřív, když Německo vpadlo do Sovětského svazu a já se obával, že by to mohl být začátek absolutního nacistického vítězství.

Každopádně se mi pobyt tam příčil a nemohl jsem se dočkat návratu do městských ulic.

Když jsem se oženil s Gertrudou, strávili jsme své týdenní líbánky na venkově a pak jsme tam či onam na venkov jezdili na týden nebo na dva prakticky každé léto. Neprotivilo se mi to už tak intenzivně, jako když jsem byl malý, ale také jsem si to nijak nezamiloval.

Kdybychom se tam alespoň seznámili s nějakými zajímavými lidmi, nebylo by to tak špatné, s tím se však nedalo počítat. Pokud tam nikdo takový nebyl, neměl jsem co dělat, nepočítám-li různé pitomosti, které vyžadovala tamější společenská etiketa. Zvlášť si vzpomínám, že po mně chtěli, abych hrál volejbal.

Jednou jsem se pokusil využít čas tam strávený psaním a napsal jsem povídku nazvanou „Lennie“ („Lennie"), která později vyšla v lednovém čísle Infinity ročníku 1958. Getrudě se však nelíbilo, že sedím doma a píšu, takže jsem si vzal práci ven a papíry si zatížil kamením.

Lidé se mě přirozeně vyptávali, co to dělám, a když jsem jim vysvětlil, že jsem spisovatel a píšu povídku, nesmírně je to pobouřilo. Nikdo určitě nemá právo spokojeně o dovolené pracovat, očekává se od něj, že bude trpět při volejbalu.

Jen jednou za celá ta léta, která jsem s Gertrudou strávil, jsme měli dovolenou na venkově, která se mi doopravdy líbila.

Bylo to roku 1950 a byli jsme tenkrát v letovisku jménem Annisquam.

Nějakou dobu jsem si myslel, že to bude prostě další volejbalový očistec, pak jsem se ale dozvěděl, že personál Annisquamu se snaží nacvičit si veseloherní muzikál, který by předváděl hostům. Užívali k tomu účelu hudby z muzikálu Kiss Me, Kate od Colea Portera a pokoušeli se k ní napsat odpovídající vtipné texty.

Brzy jsem však zjistil, že ani jeden z nich nemá sebemenší ponětí o rytmickém rozboru, rýmech či přizpůsobování textu existující hudbě.

„Každé notě musíte přiřadit samostatnou slabiku, " vysvětloval jsem jim. „Musíte dbát na to, aby rytmika a rýmy přesně odpovídaly tomu, co napsal Porter. To už se nedá nijak vylepšit.“

Nechápavě na mě zírali a já jsem pokračoval: „Pracujete zrovna na písni ,Wunderbar’, že? Dovolte, ukážu vám, jak na to. " (To jsem byl celý já, už zase jsem poučoval nevědomce, i když se mě o to nikdo neprosil - nemohl jsem ale poslouchat, jak ty písně przní.)

Na chvíli jsem se zamyslel, pak jsem je požádal o kus papíru a napsal jsem:

Annisquam, Annisquam, po moři jezdíš tam.

Když ale bouře je, jdi na vlak na Annisquam.

Zírali na ta slova jako omámení a já jsem je netrpělivě vyzval: „Tak to zkuste zazpívat.“

Poslechli mě a byli ohromení. Slova přesně odpovídala hudbě.

„Napište ještě něco, " poprosili mě.

„To víte, že ano, " přikývl jsem a celé dny jsem pak s nimi vysedával v rekreačním sále a pracoval jsem na jednom písňovém textu za druhým, předváděl jsem jim, jak je mají zpívat, znovu a znovu jsem s nimi nacvičoval a nakonec jsem hlavní roli zpíval sám.

Jak se dalo předpokládat, Gertrudu to příšerně rozčilovalo. Evidentně se jí zdálo, že platíme značnou sumu za pár týdnů pobytu v táboře, a já tyto dva týdny trávím zavřený v místnosti a ještě ke všemu pracuji pro tábor.

Snažil jsem se jí vysvětlit, že jsou to dobře investované peníze vzhledem k tomu, že při práci na tom muzikálu jsem přímo v sedmém nebi, zatímco jedinou alternativou by byla stáž v očistci při hraní volejbalu. Nebylo to k ničemu; nepochopila to.

Když jsme odjížděli, dal mi dokonce ředitel tábora dvacet dolarů jako úhradu za mou pomoc, jenže já jsem to nedělal pro peníze. Dal jsem je personálu a řekl jsem jim, aby se o ně podělili.

64
Automobil

Dokud jsem bydlel v New York City, auto jsme vůbec nepotřebovali. Díky cukrářství se naše rodina někam vypravila jen velice výjimečně. Musel jsem se samozřejmě dopravovat do školy, ve městě však byla hustá síť veřejné dopravy a za pět centů jste se dostali kamkoli (a za dalších pět centů zpátky). A pokud jsem potřeboval urazit jen jednu míli či tak nějak, chodil jsem samozřejmě pěšky.

Ve Philadelphii byly možnosti veřejné dopravy také dostatečné. Kromě toho byla válka a spotřeba benzínu se přísně regulovala, takže jsem se jen vozil firemními auty.

Když jsem se přestěhoval do Bostonu, ocitl jsem se ve městě, v němž rychlá přeprava z místa na místo nebyla tak uspokojivá, zejména chtěli-li jste bydlet na některém z předměstí. Roku 1950 jsem dospěl k závěru, že budu potřebovat auto. Protože jsem si byl vědom svého nedostatku manuální zručnosti, vůbec jsem nedoufal, že bych se kdy naučil bezpečně řídit. Měl jsem v úmyslu nechat Gertrudu, aby se to naučila, a pak se vozit s ní.

Měl jsem však v sobě dost smyslu pro fair play, takže jsem se uvolil, že sám také zkusím chodit do autoškoly, a jakmile jsem seděl za volantem a cítil, jak se auto rozjelo, ke svému naprostému úžasu jsem zjistil, že jsem se do řízení zamiloval. Když jsem se naučil řídit, koupil jsem si plymoutha.

Autorem nejlepší rady, které se mi kdy ohledně řízení dostalo, byl Sprague de Camp. Vyprávěl jsem mu o tom, jak jsem jel do New Yorku, a chvástal jsem se svou rychlostí a naprostou sebejistotou.

„Sbohem, Isaaku, " řekl.

„Ty někam jdeš, Sprague? " zeptal jsem se překvapeně.

„Nejdu nikam, " odpověděl, „ale jestli budeš ty jezdit takhle rychle, už tady mezi námi dlouho nepobudeš, tak se s tebou loučím.“

Učím se rychle a tak jsem se naučil jezdit pomaleji.

65
Vyhazov!

Pro celou moji minulost, a to až do středního věku, byla příznačná má neschopnost normálně vycházet s bližními a nadřízenými. Dokonce ještě jako profesor na lékařské fakultě jsem dal průchod tomuto svému nepopulárnímu charakterovému rysu.

Možná to nebyla tak docela moje chyba. Mám takový dojem, že jsem u většiny profesorského sboru nebyl nijak zvlášť oblíben, a snad tomu ani nemohlo být jinak, i kdybych se byl jakkoli snažil se mírnit. To, že jsem měl nejlepší přednášky na celé fakultě, možná těšilo mě i studenty, neznamenalo to ale, že by mi za to ostatní přednášející byli ochotni udělit medaili.

Kromě toho jsem nedokázal skrýt skutečnost, že mám ještě jednu, mimoškolní kariéru, a že mi z této kariéry plynou určité příjmy. To byl další z důvodů, proč mě jen těžce se protloukající členové profesorského sboru neměli v lásce. Neschvalovali ani šíři témat, na která jsem psal. Napsal jsem knihu The Human Body (Lidské tělo - Houghton Mifflin, 1963), která byla velice dobrým (i když ji chválím sám) pojednáním o anatomii. Požádal jsem jednu z profesorek anatomie, aby ji prošla a zkontrolovala, jestli jsem se v textu nedopustil nějakých vyložených omylů. Několik jich našla; nejhorší z nich bylo, že jsem umístil slezinu na nesprávnou stranu těla, což ji nesmírně pobavilo.

Když jsem odcházel, slyšel jsem, jak jeden z anatomů říká: „Jak by se asi jemu líbilo, kdybych já napsal knihu o biochemii?“

A konečně jsem se úplně vzdal předstírání jakékoli výzkumné práce a veškerou svou volnou pracovní dobu jsem trávil psaním faktografických děl, což muselo vedení fakulty nevyhnutelně popuzovat.

Pokoušel jsem se vynahradit skutečnost svých mimoškolních příjmů tím, že jsem nikdy nepožádal o zvýšení platu. (Bylo by směšné, kdybych se byl snažil vyrazit ze školy pár dolarů navíc, když moje příjmy z psaní neustále narůstaly.) Výsledkem bylo, že roku 1958 jsem dostával jen šest a půl tisíce dolarů ročně; o těch tisíc dolarů se v průběhu oněch devíti let můj plat zvýšil, aniž bych o to kdy žádal. Byl to nejnižší profesorský plat na lékařské fakultě a možná dokonce na celé univerzitě. Tento fakt, který jsem ve své nevinnosti považoval za svoje plus, se však ukázal být dalším mínus. Můj nízký plat si ostatní vykládali tak, že nic lepšího si nezasloužím.

Horší než tohle všechno byla samozřejmě urážka, kterou pociťoval Henry Lemon, když jsem odešel od jeho výzkumu. Rozhodl se, že se mě za každou cenu musí zbavit. Nemohl mi však prakticky nijak uškodit, dokud byl James Faulkner děkanem a Burnham Walker vedoucím katedry. Ti oba mě totiž navzdory mým extravagancím zřejmě měli rádi.

Pak ale děkan Faulkner oznámil, že se na konci školního roku 1954-55 hodlá své funkce vzdát. To pro mne byla strašlivá rána, protože nešlo jen o katastrofální ztrátu vysoce postaveného spojence, ale také o to, že ho měl pravděpodobně ve funkci nahradit Chester Keefer, asi nejznámější člen profesorského sboru lékařské fakulty. Keefer byl dobrý Lemonův přítel a já jsem si byl jist, že dostanu výpověď.

Walker si to zřejmě myslel také, protože v květnu roku 1955, pouhý měsíc před Faulknerovým odchodem, mi zajistil povýšení do hodnosti mimořádného profesora s platností od prvního července 1955. To mi automaticky zakládalo nárok na definitivu, takže jsem nemohl dostat bezdůvodnou výpověď. Udělal to nejspíš ještě předtím, než Faulkner odešel, protože věděl, že pak už by to nemělo naději na úspěch. A Keefer se také skutečně stal novým děkanem lékařské fakulty.

Keefer si našel záminku, proč se mě zbavit. Roku 1956 jsem dostal malou státní dotaci, abych mohl napsat knihu o krevním oběhu. (Nabídli mi to sami, iniciativa ani v nejmenším nebyla na mé straně.) Tu knihu jsem napsal a později vyšla pod názvem The Living River (Živoucí řeka - Abelard-Schuman, 1960). Keefer vyčkával.

A potom se své funkce (z rodinných důvodů) k prvnímu listopadu 1956 vzdal i Walker a zastupujícím vedoucím katedry se stal Bill Boyd. Bill podle mého názoru doufal, že bude jmenován řádným vedoucím katedry, v létě roku 1957 však do této funkce Keefer ustanovil nového příchozího, F. Marrotta Sinexe. Sinex byl maličký chlapík s věčným nervózním úsměvem, který mluvil pronikavým hlasem, ještě pronikavěji se smál, a jak se ukázalo, vyznat se v jeho přednáškách nebylo právě jednoduché. Doneslo se mi, že Sinex tu funkci dostal až poté, co se zavázal, že se nijak nebude stavět proti mému propuštění.

Teď mohl Keefer zahájit akci. Přišel čas, kdy jsem měl dostat peníze, které mi byly přislíbeny v dotaci za knihu o krevním oběhu, a Keefer mi je odmítl nechat proplatit. Tvrdil, že ty peníze byly věnovány fakultě. Upozornil jsem ho na to, že fakulta dostala dotaci na celkovou režii, že ale z této dotace byla určitá částka vyhrazena jmenovitě pro mne. Na to reagoval ironickým tvrzením, že by nějakou takovou knihu dokázal napsat kterýkoli člen profesorského sboru, kdyby za to dostal zaplaceno. Rozzlobeně jsem odsekl, že nemám zapotřebí, aby mě někdo k psaní knih podněcoval příslibem peněz, že jsem jich už napsal přes dvacet a že jestli mi moje peníze nedá, pořádně mu to zavařím ve Washingtonu. Dal mi je a připravil se na důležitější akt mého vyhazovu.

Osmnáctého prosince 1957 mě zavolali do Keeferovy kanceláře, kde se konala konečná konfrontace. Sinex tam byl také, do hovoru se ale nijak nezapojoval. Plnil úlohu pouhého přitakávače. Keefer se choval klidně a prostě mi oznámil, že nechce, abych v pracovní době psal. Řekl, že se budu muset věnovat výzkumu. Jak správně očekával, odmítl jsem a poukázal jsem na to, že mou povinností je vzdělávat mediky a že se všichni shodují na tom, že moje přednášky jsou nejlepší na celé fakultě. Zarputile opakoval, že nezáleží na ničem jiném než na výzkumu, a já jsem se konečně tak rozvzteklil, že jsem řekl: „Pane doktore, jako autor vědeckých pojednání jsem mimořádně dobrý. Mám v úmyslu stát se nejlepším autorem vědeckých pojednání na světě, a to se příznivě projeví na renomé fakulty. Jako výzkumný pracovník jsem jen středně podprůměrný, pane doktore, a jestli tahle fakulta něco nepotřebuje, je to další středně podprůměrný výzkumný pracovník.“

Keefer si to určitě vyložil jako urážlivě pohrdavý útok proti lékařské fakultě a vyložil si to zcela správně, protože přesně tak jsem to myslel. To byl poslední hřebíček do mé rakve. „Naše fakulta si nemůže dovolit platit autora vědeckých pojednání, " prohlásil. „Vaše jmenování je k třicátému červnu 1958 zrušeno.“

I na to jsem byl připraven. „Tak dobře, pane doktore. Vy mi můžete odmítnout vyplácet můj plat. " (S nadlidským úsilím jsem se zdržel toho, abych mu poradil, kam si může můj plat strčit.) „Já vám na oplátku slíbím, že nebudu pro fakultu vykonávat žádnou pedagogickou činnost. Mou hodnost mi ale nemůžete odebrat ani náhodou. Mám definitivu.“

Prohlásil, že žádnou definitivu nemám, já jsem trval na tom, že mám, a celé dva následující roky jsme oba strávili nepravidelnou bitvou o to, kdo z nás má pravdu. Přestože moje placené zaměstnání na lékařské fakultě skutečně třicátého června 1958 skončilo a po devítiletém působení jsem dostal výpověď, nadále jsem na fakultu poměrně pravidelně docházel pro poštu, zařizoval jsem si tam různé maličkosti, hlavně jsem tam ale chodil proto, abych tím deklaroval svá práva a ukázal, že jsem členem profesorského sboru a nenechám se vyštvat.

Ostatní členové profesorského sboru se mi vyhýbali ze strachu, aby si příliš důvěrnými vztahy s fakultním malomocným nezpůsobili problémy i oni. Jeden z nich však ke mně při jisté příležitosti opatrně přistoupil, a když se přesvědčil, že nás nikdo nepozoruje, řekl mi, že je hrdý na mě i na odvahu, kterou prokazuji ve svém neústupném boji za akademickou svobodu.

„To není žádná statečnost, " pokrčil jsem rameny. „Já mám akademickou svobodu a můžu vám dvěma slovy vysvětlit, co je její podstatou.“

„A co to je? “ zeptal se.

„Mimoškolní příjmy, " odpověděl jsem.

A je to pravda. Průměrný člen profesorského sboru je v boji s vedením fakulty v obrovské nevýhodě. Nemusí ani dostat výpověď, úplně stačí, když mu vedení úmyslně znepříjemňuje život, a prostě si musí začít hledat jiné místo. Nová místa se nehledají snadno a obvykle platí, že čeká-li někdo příliš dlouho, skutečně je propuštěn a bez pravidelného platu se může dostat do značných finančních problémů.

Co ale mně záleželo na tom, co vedení fakulty udělá? Finanční problémy jsem neměl naprosto žádné.

Po dvou letech o celé záležitosti konečně hlasoval senát fakulty (nebo který orgán vlastně musel příslušné rozhodnutí schválit). Rozhodli proti Keeferovi, takže mi má hodnost zůstala. Mám ji dodnes. Osmnáctého října 1979 mi byla dokonce udělena hodnost řádného profesora.

Když na to dnes vzpomínám, ptám se sám sebe: Proč jsem se tím vůbec obtěžoval?

Mělo to dva důvody. Za prvé jsem nechtěl přijít o svou profesorskou hodnost. Příliš dlouho jsem o její získání usiloval, někdy dokonce za velice nepříznivých okolností, takže jsem nebyl ochoten jen tak lehce se jí vzdát.

Za druhé to byla prostě otázka mé tvrdohlavé a neústupné hrdosti. Byli rozhodnuti vykopnout mě a to jsem jim nemohl dovolit.

Měl jsem v té době na Lemona a Keefera strašný vztek, ti dva mi ale nevědomky prokázali tu největší službu, jakou mi kdo prokázal od té doby, co mě o dvacet let dříve odmítlo přijmout ke studiu několik různých lékařských fakult. Kdyby mě byli nechali na pokoji, moje vrozená opatrnost by mi v odchodu z fakulty byla zabránila a donutila mě promarnit značnou část mého času zcela triviálními záležitostmi. Když mě vyštvali, přiměli mě tím věnovat se výhradně psaní, a to pro mne byl velice důležitý životní mezník.

Jsem si jist, že Lemon s Keeferem ani v nejmenším neměli v úmyslu nějak mi prospět, vzhledem ke konečnému výsledku však mohu tuto neúmyslnost přejít. Už jsem jim proto dávno odpustil.

Když se roku 1961 dostalo jedné z mých naučných knih zvlášť vysokého uznání, účastnil jsem se jakéhosi fakultního večírku. Byl tam i Keefer, podal mi ruku a pogratuloval mi. Bylo to podle mého názoru gesto hodné džentlmena, takže jsem nabízenou ruku přijal a zcela upřímně jsem mu poděkoval. Lemon mi také gratuloval a já jsem přikyvoval a usmíval jsem se, nikdy v životě jsem ho už ale neviděl. Později téhož roku z fakulty odešel a přijal místo na lékařské fakultě Nebraské univerzity.

A ještě jedna douška - Na jaře roku 1989 jsem jel do Bostonu, kde jsem se účastnil oslav stopadesátého výročí založení Bostonské univerzity. Před početným shromážděním jejích studentů jsem přednesl jeden ze svých projevů na téma budoucnosti, mluvil jsem se svým obvyklým zápalem, a když přišel čas na dotazy, řekl jeden ze studentů: „Pane doktore, slyšeli jsme několik vašich vynikajících projevů a zajímalo by nás, proč nám nepřednášíte pravidelně, když jste členem profesorského sboru Bostonské univerzity.“

Odpověděl jsem: „Stal jsem se členem profesorského sboru před čtyřiceti lety a přednášel jsem tady devět let. Celkem to bylo asi sto přednášek a byly to ty nejlepší přednášky, na jaké kdy zdejší studenti chodili, jenže“ - krátká, asi dvousekundová odmlka, abych si zajistil pozornost všech přítomných - „pak jsem dostal vyhazov.“

Z obecenstva se ozvalo jakési kolektivní nevěřícné zalapání po dechu a já měl své zadostiučinění. V průběhu své pře s Keeferem jsem řekl proděkanovi Lamaru Soutterovi (který stál na mé straně), že jestli mě fakulta vyhodí, budou to lidé v budoucnosti považovat za něco neuvěřitelného. Nejspíš to znělo jako chvástání, věděl jsem ale, že je to pravda, a byl jsem rád, že se mi to potvrdilo, i když k tomu došlo po tolika letech.

66
Autorská plodnost

Musím připustit, že jsem prvního července 1958 byl trochu nervózní. Bylo mi tehdy osmatřicet let (což je už neoddiskutovatelně střední věk), měl jsem nespokojenou manželku, jedno sedmileté a jedno tříleté dítě a byl jsem bez práce.

Nevedlo se nám zase tak úplně špatně. Roku 1956 jsme koupili dům a hypotéku jsme téměř okamžitě splatili, takže byl náš se vším všudy. V bance jsem měl slušnou sumu a po téměř šestnáctiletém manželství jsem konečně mohl splnit svůj slib a koupit Gertrudě pár diamantů (i když musím přiznat, že jen docela malých) - jenže Gertrude žádné diamanty nechtěla. A samozřejmě tu byla moje spisovatelská činnost, která už tou dobou sama o sobě vynášela něco přes patnáct tisíc dolarů ročně.

Moje problémy měly psychologický ráz. V letech 1942 až 1945 a pak znovu v letech 1949 až 1958 jsem měl zaměstnání a pravidelný plat. Nebyl to plat nijak velký, bylo to ale něco, na co jsem se mohl spolehnout a co mi dodávalo iluzi bezpečí.

Teď otázka zněla: Můžu se věnovat výhradně psaní a nebýt přitom zabezpečen základním platem jako východiskem z nouze? Dokážu se živit jen psaním, aniž by se moje mysl rychle opotřebovala a vyčerpala? Nestanu se brzy obětí problémů, nerozlučně souvisejících s nejistotou spisovatelské profese?

Gertrude si byla naprosto jistá, že to možné nebude. Na tři dny ulehla a nechala mě, abych se staral o děti. To mě nijak neuklidnilo a neukonejšilo to mé pochyby.

Byl jsem dokonce tak nervózní, že jsem podnikl ještě jeden váhavý pokus o získání nového akademického místa. Vypravil jsem se na Brandeisovu univerzitu, která byla celkem blízko našeho domova, a zajímal jsem se o možnost zaměstnání na katedře biologie. Vedoucí katedry však o mě neměl zájem, takže jsem spěšně vycouval. To bylo v mém životě naposledy, co jsem se ucházel o místo.

Nemohl jsem tudíž dělat nic jiného než se dát se skutečně horečnou pílí do psaní, abych ze svého mozku vytěžil co možná nejvíc dřív, než mi vyschne inspirace.

Jak se však ukázalo, nemusel jsem si vůbec dělat starosti.

V oněch letech, která uplynula od okamžiku, kdy jsem se začal plně věnovat psaní, jsem v průměru sepsal třináct knih ročně (jsem vlastně něco jak svůj vlastní měsíční knižní klub). Určitě jsem nejplodnějším americkým autorem všech dob. A co víc, zatímco většina skutečně plodných autorů má sklon psát prakticky výhradně jeden žánr (detektivky, westerny nebo milostné romány), moje knihy svou tématikou pokrývají celou škálu Deweyho desetinného třídění (jak to vyjádřil jeden nadšený knihovník). Nikdo v dosavadní historii nenapsal víc knih na rozličnější témata než já. Pochopte prosím, že díky mé vrozené skromnosti mě uvádí do rozpaků, musím-li něco takového sám o sobě prohlásit, jenže - lhát prostě neumím.

Otázka zní: jak se člověk stane skutečně plodným spisovatelem?

To je věc, o které jsem už častokrát přemýšlel, a řekl bych, že prvním a základním předpokladem je, aby příslušný jedinec vášnivě miloval samotný akt psaní. Nemyslím tím, že ho musí těšit pomyšlení, že píše knihu, nebo že se musí vyžívat ve vymýšlení zápletek. Nemyslím tím také, že ho musí těšit, drží-li v ruce hotovou knihu a triumfálněji mává na lidi kolem sebe. Myslím tím, že musí vášnivě milovat proces, který probíhá mezi okamžikem, kdy dostane nápad na nějakou knihu, a jejím dokončením.

Musí milovat skutečné okamžiky psaní, škrábání pera po listu nepopsaného papíru, rachot klávesnice psacího stroje, pohled na písmena objevující se na obrazovce textového procesoru. Nezáleží na tom, jaké konkrétní metody používá, musí však být zamilován do procesu psaní.

Aby bylo jasno, tato vášeň není nezbytným předpokladem toho, aby se z někoho stal spisovatel, dokonce třeba i slavný spisovatel. Existují mnozí slavní spisovatelé, kterým se psaní příčí a kteří vyprodukují jednu knihu za deset let. Taková kniha může být zázrakem spisovatelské techniky a může svému autorovi zajistit nesmrtelnost, není však produktem plodného spisovatele a já momentálně mluvím pouze o plodných spisovatelích.

Já tuto vášeň mám. Psaní mě baví víc než cokoli jiného. Dokonce se jednou stalo, že nějaký vtipálek, který věděl o mém sklonu chovat se galantně k mladým ženám, mi v čase vyhrazeném pro dotazy položil otázku: „Pane doktore, kdybyste si musel vybrat mezi psaním a ženami, pro co byste se rozhodl?“

Bez váhání jsem odpověděl: „To je jasné; můžu psát dvanáct hodin a neunavím se.“

Lidé mi někdy říkají: „Musíte mít obrovskou sebekázeň, abyste se přinutil každý den sedět u psacího stroje.“

„Nemám vůbec žádnou sebekázeň, " odpovídám jim. „Kdybych nějakou měl, dokázal bych se přinutit alespoň čas od času od psacího stroje odejít, protože jsem ale takový líný lajdák, nikdy se mi to nepodaří.“

Je to pravda. Lidé jako Bing Crosby nebo Bob Hope nepotřebují sebekázeň, aby se přinutili celý den hrát golf. Chlápek, co miluje pivo, nepotřebuje sebekázeň, aby se přinutil podřimovat v křesle a dívat se na televizi. A já nepotřebuju sebekázeň k tomu, abych se přinutil psát.

A nezviklá mě žádné pokušení. Skutečnost, že je venku překrásný den, na mne nijak nepůsobí. Necítím sebemenší touhu vyjít si ven a upevnit si zdraví pobytem na slunci. Překrásný den mě naopak naplňuje nepojmenovatelnými chmurami a obavami (které se obvykle vyplní), že za mnou přijde Janet, vzrušeně zatleská svýma drobnýma ručkama a řekne: „Pojď se projít do parku. Chtěla bych se podívat do zoo.“

Samozřejmě s ní jdu, protože ji miluji, musím vám ale říct, že srdce nechávám doma, zastrčené mezi klávesami psacího stroje.

Asi mě tedy pochopíte, když vám povím, že můj oblíbený den (za předpokladu, že nemám nějakou schůzku, kterou nemohu zrušit a která mě přinutí vyjít z domu) je den chladný a lezavý, plný větru a plískanice, kdy mohu v klidu a bezpečí sedět u psacího stroje nebo textového procesoru.

Dalším předpokladem je, že člověk, který je k psaní nutkán svou vlastní vnitřní potřebou, musí být připraven psát za všech okolností. Sprague de Camp kdysi prohlásil, že každý, kdo chce psát, si musí vyhradit čtyři hodiny nerušené samoty, protože trvá dlouho, než se do toho dostanete, a kdyby vás někdo vyrušil, museli byste začít znovu od samotného začátku.

Možná je to tak, jenže nikdo, kdo nedokáže psát, nemůže-li počítat se čtyřmi hodinami nerušené samoty, se pravděpodobně nemůže stát plodným autorem. Důležité je být schopen dát se do psaní kdykoli. Nemáte-li právě patnáct minut co dělat, stačí to k napsání stránky nebo dvou. Nepotřebuji se také nikdy posadit a promarnit dlouhou chvíli uspořádáváním svých myšlenek, abych se mohl dát do psaní.

Někdo se mě kdysi zeptal, co musím udělat, než se pustím do práce.

„Jak to myslíte? " zeptal jsem se nechápavě.

„Chci vědět, jestli si nejdřív potřebujete zacvičit, ořezat si všechny tužky nebo třeba vyluštit křížovku - rozumíte, něco, co by vás dostalo do té správné nálady.“

„Ach tak, řekl jsem s porozuměním. „Už chápu, jak to myslíte. No jistě! Než se vůbec můžu pustit do psaní, musím vždycky nejdřív zapnout svůj elektrický psací stroj a dostat se k němu do takové blízkosti, abych dosáhl prsty na klávesy.“

Čím to je? V čem spočívá tajemství mé schopnosti okamžitě se dát do psaní?

Za prvé je to tím, že nejsem spisovatelem jen tehdy, když skutečně píšu. Když právě nesedím u psacího stroje - když jím, usínám nebo obstarávám své hygienické potřeby-, můj mozek neustále pracuje. Čas od času se mi stává, že slyším, jak se mi do myšlenek mísí útržky dialogu nebo popisné pasáže. Obvykle se týkají něčeho, co právě píšu nebo co se chystám psát. Dokonce i v případech, kdy neslyším slova jako taková, je mi jasné, že se tím moje mysl podvědomě zabývá.

To je důvod, proč jsem neustále připraven dát se do psaní.

V jistém smyslu už je vlastně všechno napsáno. Stačí, abych se posadil a všechno, co mi moje mysl diktuje, přepsal rychlostí až sto slov za minutu. Kromě toho mi naprosto nevadí, když mě někdo vyruší. Po přerušení práce se prostě vrátím ke svému rozpracovanému dílu a podle svého duševního diktátu pokračuji v psaní.

To samozřejmě znamená, že když vás něco napadne, musí vám to utkvět v mysli. Odjakživa to považuji za samozřejmost, takže si nikdy nedělám žádné poznámky. Krátce po svatbě s Janet se mi v oněch vzácných okamžicích, kdy jsem byl v noci vzhůru, občas stávalo, že jsem jí řekl: „Už vím, jak by ten román měl pokračovat.“

„Tak vstaň a zapiš si to, “ vybízela mě starostlivě.

„To není třeba, “ odpověděl jsem pokaždé, otočil jsem se na druhý bok a nechal jsem se ukolébat spánkem.

A druhý den ráno jsem si to samozřejmě pamatoval. Janet nejprve říkávala, že se z toho nejspíš zblázní, pak si ale zvykla.

Obyčejný spisovatel nevyhnutelně během psaní trpí záchvaty nejistoty. Dává ta věta, kterou právě zplodil, vůbec smysl? Je formulována tím nejlepším možným způsobem? Nevyzněla by lépe, kdyby byla napsána nějak jinak? Obyčejný spisovatel proto neustále něco přepisuje, neustále něco vyškrtává a pozměňuje, neustále hledá jiné způsoby sebevyjádření a osobně se domnívám, že nikdy není s výsledkem úplně spokojen. Tak ovšem rozhodně není možné stát se plodným autorem.

Plodný autor si proto musí být jist sám sebou. Nemůže vyčkávat, zaplaven pochybnostmi o kvalitě svých děl. Musí naopak svá díla obdivovat.

To je můj případ. Mohu vzít do ruky kteroukoli svou knihu, otevřít ji na libovolné stránce a okamžitě se do ní začtu a pokračuji ve čtení tak dlouho, dokud mě z okouzlení nevytrhne nějaký vnější podnět. Janet to považuje za legrační, já si ale myslím, že je to naprosto přirozené. Kdybych svoje díla tak neobdivoval, jak bych proboha všechno to psaní vydržel?

Výsledkem je, že si jen zřídkakdy - pokud vůbec někdy - lámu hlavu s větami, které moje mysl samovolně produkuje. Když jsem je napsal já, předpokládám, že pravděpodobnost, že jsou naprosto dokonalé, je asi tak dvacet ku jedné.

Nejsem si tím samozřejmě úplně jistý. Robert Heinlein mi říkával, že „to přesně vystihl hned napoprvé" a že poslal do redakce hned první verzi. Totéž údajně platilo pro detektivkáře Rexe Stouta. Já až tak dobrý nejsem. První verze svých děl upravuji a dělám v nich změny, které obvykle nepřesahují pět procent celkového textu, a teprve pak je posílám do redakce.

Jedním z důvodů mé sebejistoty je možná skutečnost, že v povídce, v článku nebo v knize vidím určité schéma a ne jen soubor po sobě jdoucích slov. Vím přesně, jak do tohoto schématu zabudovat každý jednotlivý článek, takže nikdy nemusím pracovat podle předem připravené osnovy. I ta nej komplikovanější zápletka, i to nejsložitější pojednání, má tu správnou podobu a všechno je přesně na svém místě.

Domnívám se, že šachový velmistr také v partii šachu vidí určité schéma a ne jen soubor po sobě jdoucích tahů. Dobrý baseballový trenér vidí v zápase určité schéma a ne jen soubor po sobě jdoucích herních prvků. Stejně tak já vidím ve své specializaci schémata, nevím ale, jak to dělám. Prostě to umím a uměl jsem to už jako kluk.

Samozřejmě také pomáhá, nesnažíte-li se psát příliš literárním stylem. Máte-li v úmyslu napsat nějakou poetickou prózu, chce to čas; to platí i pro tak vybroušené poetické prozaiky, jakými jsou Ray Bradbury nebo Theodore Sturgeon.

Já sám jsem si proto cílevědomě vypěstoval velice obyčejný styl psaní, používající snad dokonce poněkud hovorového jazyka, kterým lze psát velice rychle a kterým nemůžete prakticky nic zkazit. Někteří kritici, kteří mají v hlavě víc kostí než mozku, to samozřejmě interpretují tak, že nemám „žádný styl". Pokud se ale někdo domnívá, že je jednoduché psát absolutně jasně a bez jakýchkoli příkras, doporučil bych mu, aby to někdy zkusil.

Být plodným autorem má samozřejmě také své nevýhody. Komplikuje to autorův společenský a rodinný život, protože plodný autor musí být ponořen sám do sebe. Doopravdy musí. Musí doslova nepřetržitě buď psát nebo o psaní přemýšlet a nemá čas na nic jiného.

Je to těžké pro jeho manželku. Janet je přímo ztělesněním tolerantnosti, má mě velice ráda, má ráda i všechny moje zvláštnosti a extravagance, dokonce ani ona se však občas nedokáže zdržet poznámky, že bychom si spolu měli častěji promluvit.

Moje dcera Robyn ke mně chová - jak už jsem řekl - velice vřelé city a já jsem se jí před nedávnem zeptal: „Robyn, jaký jsem byl otec?“

Doufal jsem, že řekne, že jsem byl milující otec, že jsem byl štědrý a velkorysý otec, že jsem byl laskavý a pečující otec (tím vším jsem podle svého názoru skutečně byl a dosud jsem), Robyn se ale zamyslela a nakonec řekla: „No, byl jsi hrozně zaměstnaný otec"

Nejspíš to musí rodinu unavovat, má-li manžela a otce, který nikdy nechce nikam cestovat, který si nikdy nechce udělat žádný výlet, nechce chodit na večírky ani do divadla, který nikdy nechce dělat nic jiného než sedět ve svém pokoji a psát. Řekl bych, že to bylo částečně důvodem neúspěchu mého prvního manželství.

Gertrude se mě kdysi, když jsem se blížil ke své sté knize, rozhořčeně zeptala: „K čemu to je vlastně všechno dobré? Až budeš umírat, uvědomíš si, o co všechno jsi v životě přišel, vzpomeneš si na všechny báječné věci, které sis mohl dovolit za ty peníze, co vyděláváš a kterých sis v tom svém šíleném chrlení dalších a dalších knih vůbec nevšímal. K čemu ti bude stovka knih?“

„Až budu umírat, “ odpověděl jsem, „nakloň se ke mně, abys slyšela moje poslední slova. Budou znít takhle:, Jaká smůla! Jenom stovka!“

Skutečnost, že jsem dnes dospěl k počtu čtyř set jedenapadesáti knih, na tom nic nemění. Kdybych umíral dnes, zašeptal bych: „Jaká smůla! Jen čtyři sta padesát jedna! " (Byla by to moje předposlední slova. Poslední budou: „Miluji tě, Janet. ") [Doopravdy byla. - Janet. ]

Kdysi se mnou mimochodem dělala interview Barbara Waltersová, a když jsme právě netočili, očividně se velice zajímala o mou autorskou plodnost a ptala se, jestli nemám někdy chuť místo psaní dělat něco jiného.

„Nemám, " ujistil jsem ji.

„Co kdyby vám doktor řekl, že vám zbývá jen šest měsíců života? " zeptala se. „Co byste dělal pak?“

„Psal bych rychleji, " odpověděl jsem.

67
Autorské problémy

Každý autor má nějaké problémy. Nejzábavnější ze všech mých problémů je jednání s lidmi, kteří nechtějí nebo nemohou věřit, že jsem tak plodným autorem. Já sám to konec konců nijak nezdůrazňuji. Nepřistupuji k lidem se slovy: „To máme dnes hezké počasí; mimochodem, zrovna mi vyšla kniha číslo iksypsilon.“

Občas ale tato otázka přijde na přetřes. Roku 1979 právě vyšel první díl mé autobiografie a shodou okolností to byla má dvoustá kniha. Byl jsem tehdy na nějakém společenském večírku či podobné akci a někdo, kdo mě neznal a v životě o mně neslyšel (takových lidí jsou bohužel miliardy) mě oslovil: „Co vy vlastně děláte?“

„Píšu, " dal jsem mu svou standardní odpověď.

Čekal jsem, že bude následovat otázka, co píšu, místo toho se ale zeptal: „Pro které nakladatelství?“

„Píšu pro několik různých nakladatelství," vysvětloval jsem, „nejdůležitější z nich je ale Doubleday. Vydali tři osminy mých knih.“

Rozhodl se vyložit si mou poznámku jako snahu o vytahování. Zdvihl obočí, ironicky se ušklíbl a prohlásil: „Tím chcete zřejmě říct, že jste napsal osm knih a tři z nich že vydal Doubleday.“

„Ne, “ odpověděl jsem nevzrušeně, „chci tím říct, že jsem napsal dvě stě knih a Doubleday že z nich vydal pětasedmdesát“

Po těchto slovech se ti lidé u stolu, kteří mě znali, usmáli a můj tazatel ze zatvářil uspokojivě přihlouple.

Něco podobného se přihodilo asi o sedm let později, právě v době, kdy vyšla má tří stá pětašedesátá kniha. Stál jsem v nakladatelství Doubleday u výtahu a v ruce jsem držel její výtisk, když ze dveří vyběhl nějaký mladík. Byl to nový zaměstnanec a chtěl se se mnou seznámit. Když jsme si potřásli rukama, zeptal se: „Kolik vám celkem vyšlo knih, pane doktore? " (To je otázka, kterou mi lidé kladou poměrně často.)

Zvedl jsem výtisk své knihy a řekl jsem: „Tohle je má tří stá pětašedesátá."

Právě v tom okamžiku vešel do haly někdo, kdo mě neznal.

„Napsal jsem jednu knihu pro každý den v roce, " říkal jsem dál tomu mladíkovi.

A ten neznámý, který mě právě při těchto slovech míjel, se laskavě usmál a řekl: „No jistě, někdy to tak asi člověku připadá. " Pak šel dál.

Spisovatelé však mívají i mnohem horší problémy. Život spisovatele je konec konců samotnou svou podstatou životem plným nejistoty. Každý projekt pro něj znamená nový začátek a může skončit neúspěšně. Skutečnost, že předchozí kniha měla úspěch, není žádnou zárukou, že tentokrát neskončí katastrofou.

Ještě horší je skutečnost, na kterou se často poukazuje, že totiž povolání spisovatele je povolání velice osamělé. Můžete sice mluvit o tom, co píšete, diskutovat o tom s rodinou, s přáteli nebo s redaktory, když se ale posadíte k psacímu stroji, zůstanete s ním sami a není nikdo, kdo by vám mohl pomoci. Každé slovo musíte vypáčit ze své vlastní trpící mysli.

Není divu, že se ze spisovatelů tak často stávají misantropové nebo že je potřeba něčím otupit tu agónii dožene k pití. Slyšel jsem, že alkoholismus je pro spisovatele chorobou z povolání.

Z tohoto předpokladu zřejmě vycházela jistá mladá žena, která shromažďovala informace pro připravovaný článek, protože mi zavolala a veselým hlasem se mě zeptala: „Pane doktore, který bar je váš nejoblíbenéjší a proč?“

„Bar? " opakoval jsem po ní. „To myslíte ty podniky, kam se chodí pít?“

„Jistě, " přisvědčila.

„Je mi líto, “ odpověděl jsem. „Občas možná nějakým barem projdu, abych se dostal do restaurace, ale ještě nikdy jsem se v žádném nezdržel. Jsem abstinent.“

Následovala krátká odmlka a pak se zeptala: „Mluvím s Isaakem Asimovem?“

„Ano, " ujistil jsem ji.

„S tím spisovatelem?“

„Ano.“

„S tím, co napsal stovky knih?“

„Ano, “ řekl jsem znovu. „A každou z nich jsem napsal úplně střízlivý.“

Něco zamumlala a zavěsila. Měl jsem dojem, že se ve mně zklamala.

Naskýtá se samozřejmě otázka: Proč jsem abstinent?

A jednou z možných odpovědí (odhlédneme-li od přísné výchovy, které se mi dostalo od otce) je skutečnost, že můj život spisovatele není vůbec životem plným nejistoty. Až na několik bezvýznamných výjimek jsem prodal všechno, co jsem za posledních padesát let napsal.

Nejvážnějším problémem, který může autora postihnout, je však „spisovatelské okno".

To je velice vážná choroba, a když je jí nějaký spisovatel postižen, ocitá se v situaci, kdy upřeně hledí na prázdný list papíru ve svém psacím stroji (nebo na prázdnou obrazovku svého textového procesoru) a nenalézá v sobě nic, čím by tuto prázdnotu zaplnil. Slova prostě nepřicházejí. A pokud nějaká přicházejí, jsou zcela evidentně k nepotřebě, takže je velice rychle roztrhá nebo vymaže. Ještě horší je, že se zmíněná choroba progresivně zhoršuje, protože čím neschopnost něco napsat trvá déle, tím si je sám autor jistější, že tomu tak bude i nadále.

V této souvislosti si vzpomínám na jeden kreslený vtip, který jsem kdysi viděl. Je na něm spisovatel u psacího stroje. Potřeboval by se oholit. Na stole stojí několik prázdných šálků od kávy. Popelník je přeplněn nedopalky. Podlaha kolem něj je posetá roztrhanými a zmačkanými listy papíru a vedle něj stojí malá holčička a něco mu říká. Text pod obrázkem zní: „Tati, pověz mi nějakou novou pohádku." Tomu říkám krvácející srdce.

Ve skutečném životě vím o několika autorech science fiction, a to dokonce o velice dobrých autorech, kteří zažili nesmírně vážná období spisovatelského okna, trvající někdy několik let. Je celá řada vynikajících autorů science fiction, kteří po dobu několika let byli poměrně plodnými spisovateli a potom úplně přestali psát. Možná se prostě vypsali; možná řekli všechno, co říci chtěli, a nic jiného je už nenapadalo; a možná je i to jednou z příčin spisovatelského okna. Spisovatel nemůže nic hodit na papír, když nic (alespoň dočasně) nezbývá v jeho mysli.

Je tudíž docela dobře možné, že spisovatelské okno je nevyhnutelným jevem, který i v tom nejlepším případě na kratší nebo delší dobu postihuje každého spisovatele a umožňuje mu, aby se mu hlava naplnila novými nápady.

Jak je ale v tom případě možné, že já jsem se spisovatelského okna vyvaroval, vezme-li se v úvahu, že nikdy nepřestávám psát? Nejspíš bych se ho nebyl vyvaroval, kdybych měl vždy rozepsanou jen jednu knihu. Často se mi stává, že když pracuji na nějakém sci-fi románu (a ty jsou ze všech těch různých věcí, které píšu, nejobtížnější), začne mi naprosto upřímně lézt krkem, takže nejsem schopen napsat třeba jen jediné další slovo. Nedovolím ale, aby mě to dohnalo k šílenství. Necivím zoufale na nepopsané listy papíru. Netrávím celé dny a noci tím, že bych se snažil něco vytlouct z hlavy, v níž není žádný nápad.

Místo toho prostě nechám román být a věnuji se některému z tuctu dalších projektů, které mám naplánované a připravené ke startu. Napíšu nějaký úvodník, esej, povídku nebo se dám do práce na jedné ze svých faktografických knih. A když mě tyhle věci unaví, měl už můj mozek dost času na to, aby odvedl požadovanou práci a znovu se zaplnil. Vrátím se k románu a jsem zase bez problémů schopen psát.

Tato pravidelná nesnáz, spočívající v nemožnosti přimět mozek k produkování nápadů, mi připomíná, jak mi jde na nervy ta věčně se opakující otázka: „Kam chodíte na svoje nápady?“

Předpokládám, že stejnou otázku dostává každý, kdo píše beletrii, v případě autorů science fiction však obvykle vyznívá takhle: „Kam chodíte na ty svoje pitomé nápady?“

Nevím, jakou odpověď Čekají, Harlan Ellison však na tuto otázku odpovídá: „Do Schenectady. Je tam jedna továrna na nápady a já je tam mám předplacené, takže mi každý měsíc jeden nový pošlou.“

Zajímalo by mě, kolik lidí mu to věří.

Před několika měsíci mi tutéž otázku položil jistý špičkový autor science fiction, jehož dílu se nesmírně obdivuji. Pomyslel jsem si, že ho nejspíš postihlo spisovatelské okno a že mi telefonuje jako člověku, o němž je notoricky známo, že je vůči něčemu takovému imunní. „Kam chodíš na svoje nápady? " zeptal se mě.

„Prostě přemýšlím, přemýšlím a přemýšlím, až mám někdy chuť se zabít, " řekl jsem mu.

„Ty taky? " podivil se s obrovskou úlevou.

„Samozřejmě, " ujistil jsem ho, „nebo sis snad myslel, že přijít na nějaký dobrý nový nápad je snadné?“

Když tohle řeknu, většinu lidí to strašlivě zklame. Mnohem snáze by uvěřili tomu, že musím brát LSD nebo něco podobného, aby ke mně moje nápady přicházely ve stavu pozměněného vědomí. Jestli stačí jen přemýšlet, co je na tom vlastně tak romantického?

Těmto lidem říkávám: „Zkuste někdy přemýšlet a zjistíte, že je to mnohem těžší než brát LSD.“

68
Kritikové

Když vyšel Oblázek na obloze, naivně jsem se domníval, že se o něm hned v den jeho vydání v The New York Times objeví obsáhlé kritické pojednání. Samozřejmě se neobjevilo, tehdy ani nikdy jindy, a já jsem se brzy poučil o tom, že „prestižní kritiky" pro spisovatele mého typu nevycházejí doslova nikdy. Jako příklad mohu uvést, že The New Yorker se o žádné z mých knih nikdy ani nezmínil, i když se snad někdy zmínil o mně jakožto o člověku.

Brzy jsem se také poučil o další věci. Když se kritiky mých knih začaly objevovat v méně prestižních publikacích (a když mi je zasílali nakladatelé nebo výstřižková služba, kterou jsem si v těchto raných dobách platil), zjistil jsem, že nemusejí být nevyhnutelně příznivé — a také jsem zjistil, že se mi nepříznivé kritiky protiví, vlastně ne, že je přímo bytostně nesnáším.

Tyto kritiky jsou dalším zdrojem nejistoty, a to zdrojem obzvlášť destruktivním, protože se objevují až poté, co se příslušná kniha bezpečně dočkala vydání. Co na ni řeknou kritikové? Nemůže se stát, že nějaká příšerně nepříznivá kritika knihu pohřbí po vší té práci, která do ní byla vložena?

V autorově představivosti mají kritikové strašlivou moc, to je však pouhá iluze. Každá kritika (dokonce i nepříznivá) je užitečná, protože se o knize zmiňuje a pomáhá tak čtenáře na ni upozornit. Nebo to lze říct tak, jak to údajně řekl Sam Goldwyn: „Publicita je dobrá. A dobrá publicita je dokonce ještě lepší.“

I když ale není v moci kritika, aby nějakou knihu doopravdy pohřbil, je v jeho moci ublížit křehkému autorovu sebevědomí. Není proto nijak překvapivé, že spisovatelé všeobecně kritiky nenávidí a svůj odpor vůči nim dávají veřejně najevo. Dal by se sepsat docela dlouhý (a pro nekritika zábavný) esej, kdybychom prostě citovali všechny hrubé urážky, kterými spisovatelé kritiky zahrnují.

Jistý autor kdysi prohlásil: „Kritik je něco jako eunuch v harému. Vidí, co se tam děje, a může kritizovat používanou techniku, sám toho ale není schopen. " A je také známý můj vlastní výrok: „Kritik se nemůže považovat za profesionála, dokud nepředloží přesvědčivé důkazy o tom, že bije svou matku“

Ponechme však předpojatost stranou a uznejme, že dobří a profesionální kritikové vykonávají užitečnou práci. Tvrzení, že „toho sami nejsou schopni“, není vždy pravdivé, a i kdyby bylo, co by na tom záleželo? Nemusíte umět snášet vejce, abyste poznali pukavec.

Kritika vyžaduje nadání jiného druhu než psaní. Já sám jsem dobrý spisovatel, jako kritik bych však nestál za nic. Nedokážu posoudit, jestli je nějaké z mých děl dobré nebo špatné, a nevím také, jakými kritérii se toto dělení řídí. Dokážu jen říct: „Tahle povídka se mi líbí" nebo „Docela dobře se to četlo“ či nějakou podobnou triviální a nic neznamenající poznámku.

Kritik sice neumí psát jako já, umí však moje díla podrobit analýze a poukázat na jejich slabiny a přednosti. Radí tak čtenáři a možná dokonce pomáhá autorovi.

Když už jsem řekl tohle všechno, musím vám ještě připomenout, že mám na mysli kritiky nejvyššího kalibru. Většina kritiků, s nimiž přicházíme do styku, jsou však pochybné a bezvýznamné existence, které pro svou práci nemají žádné jiné kvalifikační předpoklady než to, že zvládli elementární základy čtení a psaní. Působí jim potěšení občas nějakou knihu zuřivě strhat nebo místo knihy samotné vyjet proti autorovi. Užívají někdy kritiky jako prostředku, kterým stavějí na odiv vlastní erudici, nebo jako příležitosti pro beztrestný sadismus. (Některé z takových kritik bývají dokonce nepodepsané.)

Jsou to právě tyto kritiky, které mě přivádějí k zuřivosti, jsem-li jejich obětí.

Lester del Rey tenhle problém řeší tak, že kritiky zásadně nečte (přestože sám kdysi vedl rubriku knižních kritik - a dělal to velice dobře).

„Když už musíš nějakou kritiku číst, Isaaku, " radil mi, „tak toho nech při prvním nepříznivém slovu a zahoď ji. Snažím se touto jeho hluboce moudrou radou řídit, ne vždy se mi to ale daří.

Svou první doopravdy nepříjemnou zkušenost s kritikem jsem si udělal počátkem padesátých let, když kdosi jménem Henry Bott nemilosrdně napadl moje knihy. Ve své kritice Ocelových jeskyní se vůbec nezmínil o kterémkoli aspektu zápletky a jeho poznámky věnované prostředí, v němž se příběh odehrává, byly tak směšně scestné, že bylo jasné, že se vůbec nenamáhal knihu si přečíst. To mě rozběsnilo.

Napsal jsem esej, v němž jsem toho idiota opovržlivě strhal, a poslal jsem ho jednomu malému fandomovému magazínu, protože jsem se domníval, že si tak ulevím ve svém rozhořčení, že se to ale nedostane do ruky nikomu důležitému. Jenže i to vedlo ke katastrofě. Odpovídat kritikovi není nikdy bezpečné bez ohledu na to, jak jsou jeho kritiky nekvalifikované a pomlouvačně. Každý, kdo ten fandomový magazín četl, poslal svou kopii šéfredaktorovi magazínu, v němž vyšla Bottova kritika, a šéfredaktor zase napsal redakční článek, v němž proti mně zaútočil.

Nabídl mi, že mohu na jeho článek odpovědět, já jsem se ale rozhodl odepsat svoje ztráty a přestat se celou záležitostí zabývat, jenže pak jsem si přečetl další číslo téhož magazínu. Ten bídák Bott napsal kritiku románu Lucky Starr a piráti asteroidů a dal mu příznivé hodnocení, protože nevěděl, že Paul French jsem já. (Byl to jediný případ, kdy mi ten pseudonym byl k něčemu dobrý.) Okamžitě jsem napsal magazínu dopis, v němž jsem za kritiku Frenchovým jménem Bottovi poděkoval, a až v posledním řádku jsem uvedl, že French jsem já. To toho zloducha dokonale zlomilo.

Šéfredaktor zmíněného magazínu se mi později přiznal, že se jen snažil vyvolat dlouhotrvající polemiku, která by zvýšila jeho náklad. Moje elegantní ukončení celé záležitosti jeho plán zhatilo a magazín později zkrachoval.

Musím přiznat, že v počátečních letech své spisovatelské kariéry jsem byl několikrát požádán, abych napsal kritiky na knihy z žánru science fiction, a že jsem to skutečně udělal. Rychle jsem však od této činnosti upustil ze dvou důvodů. Za prvé jsem si uvědomil, že pro práci kritika nemám nadání a že nedokážu odlišit dobré od špatného. Za druhé se mi zdálo, že není etické, abych psal kritiky science fiction. Jejich autoři byli většinou moji přátelé a hrozilo příliš velké nebezpečí, že podlehnu nutkání neříkat o nich nic špatného. A i když jsem autora osobně neznal, byl to přece jen můj konkurent a nemohl jsem si být jistý, že k němu budu přistupovat nezaujatě.

Jiným autorům science fiction zřejmě toto etické dilema starosti nedělá. Četl jsem nepopsatelně hanlivé kritiky, v nichž jeden autor science fiction strhal knihu jiného svého kolegy a konkurenta. V několika případech jsem byl obětí takových kritik i já sám.

Ať chci nebo ne, pamatuji si jména těch, kdo kritiky tohoto druhu psali. Aby bylo jasno, nic ohledně nich nepodnikám - nikdy nehnu prstem a neřeknu proti těmto zlomyslným lotrům jediné slovo. Jednou ale (utěšuji se v duchu) přijde den, kdy za mnou některý z těch bídných červů přileze s prosbou o nějakou laskavost, a já ho odmítnu.

A vážně se to stalo. Jistý spisovatel, který mě ve své kritice (neprávem) obvinil z nepotismu, měl o několik let později tu neuvěřitelnou drzost, že mě požádal o nějakou službu. - Požádal mě o ni a já jsem odmítl. To byla celá moje pomsta.

69
Humor

Jednou z výhod, které s sebou nese postavení plodného autora, je skutečnost, že žádná kniha není sama o sobě nijak zvlášť důležitá. Když nějaká konkrétní kniha vyjde tiskem, nemá plodný autor mnoho času, aby si lámal hlavu s tím, jak bude hodnocena nebo jak se bude prodávat. Tou dobou už totiž prodal několik dalších, pracuje ještě na dalších a jsou to nové tituly, které mu dělají starosti. Tato skutečnost prohlubuje klid a pohodu jeho života.

Když mu také vyjde dostatečný počet knih, vzniká jakási „nevyčerpatelná obilnice". I když je jedna kniha neúspěšná, všechny ostatní ve svém souhrnu nesou peníze, takže jeden výpadek se nijak neprojeví. Stejný postoj může zaujmout dokonce i nakladatel.

Snáze se také experimentuje. Když se jedna experimentální povídka nevyvede - co má být, co znamená jedna povídka z několika stovek?

Jedním z experimentů, o které jsem se dlouho chtěl pokusit, bylo napsání humorné sci-fi povídky. Nevím, proč tomu tak vlastně je, mám ale silné nutkání lidi rozesmívat. Jsem vynikající vypravěč a napsal jsem dokonce poměrně úspěšnou sbírku anekdot, která obsahuje nejen šest set čtyřicet vtipů, ale také mnoho rad, jak je vyprávět, co dělat a čeho se vyvarovat. Jmenuje se Isaac Asimov’s Treasury of Humor (Antologie humoru Isaaka Asimova - Houghton Mifflin, 1971).

Zmíněná kniha byla napsána díky tomu, že jsme s Gertrudou a ještě s jedním manželským párem jeli kdysi autem do hotelu Concord v pohoří Catskills. Jako obvykle se mi zoufale nechtělo nikam jezdit, přestože to bylo jen na víkend, a abych nějak zamaskoval svoje utrpení, vyprávěl jsem celou cestu nekonečný proud anekdot. „Ty znáš hroznou spoustu vtipů, Isaaku, " pochválila mě ta druhá žena. „Proč z nich nenapíšeš knihu?“

„A kdo by ji vydal? " měl jsem už už na jazyku, pak jsem ale tuhle odpověď spolkl, protože jsem si uvědomil, že by ji vydalo kterékoli z mých nakladatelství. Celý víkend v Concordu jsem proto strávil s malým zápisníkem a čmáral jsem do něj anekdoty tak rychle, jak mi přicházely na mysl. Dělal jsem to dokonce i během posezení v nočním baru (údajně největším na světě), kde jsme museli přetrpět neuvěřitelný randál. Jen díky tomu se mi podařilo návštěvu toho otřesného podniku přežít.

Bylo tudíž jen přirozené, že jsem toužil napsat nějakou humornou povídku. Na samém počátku své spisovatelské kariéry jsem se o humor pokoušel v povídkách „Ring Around the Sun" („Prstenec kolem slunce" - Future Fiction, březen 1940), „Robot AL-76 Goes Astray" („Ztratil se robot AL-76" - Amazing, únor 1942) a „Christmas on Ganymede" („Vánoce na Ganymedu" - Startling, leden 1942). Humor ve všech třech povídkách byl poměrně infantilní a kvalitou se všechny velice blíží spodnímu konci mého žebříčku.

Problém byl v tom, že jsem se pokoušel napodobit komediální gagy, které jsem nacházel v jiných science fiction povídkách, a to jsem prostě neuměl. Teprve když jsem si uvědomil, že mým oblíbeným humoristou je P. G. Wodehouse a že mohu mít s humoristickou tvorbou úspěch jen tehdy, budu-li napodobovat jeho - využívat veškeré své slovní zásoby a s vážnou tváří říkat naprosté nesmysly —, začal jsem psát dobré humoristické příběhy.

Moje první wodehouseovská povídka se jmenovala „The Up-toDate Sorcerer" („Moderní čaroděj" - F&SF, červenec 1958). Potom už mi to šlo lépe. V osmdesátých letech jsem začal psát celý cyklus povídek o maličkém démonovi jménem Azazel, kterého lidé neustále žádali o pomoc a on jejich přání plnil — vždy ovšem s katastrofálními následky. Několik těchto povídek vyšlo ve sbírce Azazel (Doubleday, 1988) a měly tak wodehouseovský ráz, jaký se mi jim podařilo vdechnout.

Nijak se nestydím za to, že v tomto směru nejsem „původní" a nijak se také tuto skutečnost nesnažím skrývat. Sam Moskowitz, který napsal mnoho historických pojednání o science fiction, poněkud trpce tvrdí, že jsem jediný autor science fiction, který je ochoten přiznat, že je jeho tvorba někým ovlivněna. Všichni ostatní podle jeho slov vystupují, jako by jejich tvorba byla originálním produktem mysli, která nikomu za nic nevděčí.

Musím říci, že v tomto ohledu Sam podle mého názoru přehání. Jsem si jist, že při důkladném interview by každý autor připustil, že jeho tvorbu ovlivňuje nějaký jiný autor, kterému se obdivuje (obvykle to bývá Kafka, Joyce nebo Proust, i když u tak skromného člověka, jako jsem já, jsou to Clifford Simak, P. G. Wodehouse a Agatha Christie). A proč ne? Proč si nebrat nějakou slavnou osobnost za vzor? A žádné napodobení není stoprocentně otrocké. Jsem si jist, že ať je povídka, kterou napíšu, jakkoli wodehouseovská, nemohu zabránit tomu, aby byla zároveň aspoň trochu asimovovská. (Můj humor je například nepochybně krutější než humor Wodehouseův.)

Samozřejmě by se těžko vysvětlovalo, proč cítím tak silné nutkání psát humoristické povídky a proč tomu tak není jen v mém případě, ale i v případě mnoha jiných autorů. Konec konců, humor je těžká věc. Jiné příběhy nemusejí trefit přímo do černého. Vnější kruhy terče mají také své klady. Můžete napsat příběh docela napínavý, mírně romantický, poněkud strašidelný a tak dále.

Pro humoristické příběhy to neplatí. Humoristický příběh buď je legrační nebo není. Neexistuje nic mezi tím. Terč humoru má jen černý střed.

Kromě toho je humor věc naprosto subjektivní. Většina lidí se shodne na napínavé zápletce nějakého příběhu, na jeho romantickém charakteru nebo na jeho tajemném hororovém vyznění. Humor však nevyhnutelně vyvolává příkré názorové rozpory. Nad čím jeden člověk div nepopuká smíchy, to druhý považuje za naprostou pitomost, takže i mé nejlepší humoristické povídky jsou často terčem nemilosrdné kritiky čtenářů, kteří je přezíravě označují za hloupé nesmysly. (Jsou to samozřejmě zabednění suchaři bez jakéhokoli smyslu pro humor, které prostě ignoruji.)

Po tomto dlouhém pojednání mi dovolte, abych se vrátil do oblasti mluveného humoru. Už jsem řekl, že jsem dobrý vypravěč, a to mi při psaní beletrie nesmírně pomáhá. Mám v zásobě obrovské množství složitých historek, vlastně jakýchsi minipovídek, které je třeba podat velice obratně, protože musím dbát na to, aby humor prostupoval celé vyprávění. Dokážu při jakékoli příležitosti mluvit pět až deset minut a neztratit pozornost posluchačů, než je konečně dorazím závěrečnou pointou.

Mám tyhle historky hrozně rád, protože lidé, kteří si je vyslechnou, je nikdy nedokážou úspěšně reprodukovat. Pokud si chtějí některou z nich poslechnout znovu, musejí přijít za mnou. A vždy jednou za velice dlouhý čas (protože nejsem ochoten tyto anekdoty opakovat příliš často) mě přemluví, abych ji vyprávěl ještě jednou. Znají pointu, chtějí ale slyšet celý příběh.

A odkud vlastně tyto historky beru? No přece od lidí, kteří mi je vyprávěli ve zkrácené, nevyšperkované podobě, kterou pak já rozpracuji v povídku. Pozoroval jsem kdysi jistého svého známého, jak s potěšením naslouchá historce, kterou vyprávím, a když jsem skončil, řekl jsem mu: „Tenhle vtip jsi mi přece vyprávěl ty. “ „Ale ne takhle, " odpověděl a pořád ještě se smál.

Můj talent pro vyprávění anekdot mě občas dostává do nesnadných situací. Vystupoval jsem kdysi v televizi se slavným humoristou Samem Levensonem a ten se mě zeptal: „Znáš ten vtip o tom židovském kosmonautovi? " Byla to narážka, na kterou jsem měl odpovědět: „Ne, Same, ten vtip neznám, pověz mi ho, “ aby ho on mohl vyprávět. Jenže jsem samozřejmě zapomněl, že jsme v televizi, a řekl jsem: „Ano, ten už jsem slyšel.“

Sam sebou škubl a nedůtklivě zabručel: „Tak si ho vyprávěj sám. “ Zůstal jsem jako opařený. Na to jsem nebyl připraven. Dokonce jsem si ani nebyl jistý, jestli je to ten samý vtip, ale začal jsem: „Ptá se Izraelec Američana:, Ty myslíš, že přistání na Měsíci bylo něco tak zvláštního? To my, židovští kosmonauti, se chystáme přistát na Slunci.“ , „To přece nejde,“ protestuje Američan, „Ta hrozná teplota! Ta radiace!“, „Nebuď naivní,“ zasměje se Izraelec, „Máš nás za pitomce? Přistaneme tam v noci.“

To byla tedy ta anekdota a obecenstvo se rozesmálo, já jsem se však pořádně zapotil.

Můj sklon přehlížet takové drobnosti, jako jsou mikrofony a kamery, se znovu projevil asi před půl rokem při rozhlasovém interview v hotelu Algonquin. Byl tam se mnou jistý hudebník, kterého doprovázela jeho nesmírně atraktivní manželka. Jedna z otázek zněla, zda je sex na překážku tvůrčímu procesu. Odpověděl jsem samozřejmě záporně, a to dosti přezíravě. Hudebník odpověděl také záporně, připustil ale, že večer před nějakým významným koncertem se většinou sexu zdržuje.

Po těchto slovech jsem jeho překrásné manželce hlasitě zašeptal: „Tak to mi vždycky ten večer zavolejte," a teprve pak jsem si uvědomil, že jsem šeptal přímo do mikrofonu. Obličej mi přelétl výraz hrůzy, ale naštěstí se interview nevysílalo přímým přenosem, takže tu větu ještě mohli vystřihnout.

70
Sex a cenzura v literatuře

Jednou z věcí, se kterou jsem navzdory své literární plodnosti nikdy neexperimentoval, je vulgárnost a sex.

V době, kdy jsem začínal s psaním, bylo zcela nemožné, aby autoři píšící pro tisk nebo pro film či televizi užívali vulgarismů, a někdy nemohli užívat ani zcela nevinných výrazů. To byl důvod, proč kovbojové v jednom kuse říkali: „Ty zatracený, prašivý, smrdutý skunku, “ ačkoli není pochyb o tom, že žádný kovboj v životě nic takového neřekl. Víme dobře, co říkali doopravdy, to však bylo nepoužitelné a neotisknutelné.

Neotisknutelná a nevyslovitelná byla i slova jako „panna", „ňadro" a „těhotná". V některých kruzích bylo dokonce nepřípustné říci o někom, že „zemřel". Museli jste říci, že „vypustil duši", „odešel na věčný odpočinek" nebo „spočinul v náruči svých předků".

Puritánství tohoto typu velice otravovalo život autorům, kteří díky němu nemohli prezentovat svět v jeho skutečné podobě, a všem se nesmírně ulevilo v šedesátých letech, když konečně začalo být možné v literární tvorbě a do jisté míry i v televizi užívat vulgarismů. Puritány to šokovalo, ti však žijí v nějaké fiktivní a nikdy neexistující zemi a já nemám chuť lámat si s nimi hlavu.

Přes to všechno jsem se ale já sám k této jazykové revoluci nepřipojil. Důvodem není nějaké mé vlastní puritánství. Vydal jsem pět knih rozpustilých rýmovaček, které jsem sám napsal a které jsou naprosto uspokojivě nemravné. A co víc, neschovávají se pod žádným pseudonymem. Vyšly pod mým vlastním jménem.

To jsou ovšem jen rýmovačky. V mé ostatní literární tvorbě se sex a vulgárnost nevyskytují. V mých raných povídkách dokonce ženy obvykle vůbec nevystupovaly. Vynechal jsem ženy ještě roku 1952, když jsem psal povídku „The Martian Way“ („Marťanská metoda" - Galaxy, listopad 1952). Zápletka je prostě nevyžadovala. Horace Gold se svou charakteristickou popudlivostí prohlásil, že tam musím nějakou ženu přidat, nebo povídku nevezme. „Jakoukoli ženu, " řekl mi.

Obdařil jsem tedy jednu ze svých postav hašteřivou manželkou. Horace samozřejmě protestoval, já jsem ale zavrtěl hlavou. „Na čem jsme se dohodli, to platí, " prohlásil jsem, takže se s tím musel spokojit. Na obálce však chybně uvedl mé jméno a napsal Asimov s dvěma „s“. Nijak by mě nepřekvapilo, kdyby to udělal schválně.

V několika málo mých raných povídkách sice ženy vystupovaly, mou první úspěšnou ženskou postavou však byla Susan Calvinová, která se objevila v některých mých robotických povídkách. Poprvé přišla na scénu v povídce „Lhář" („Liar" - ASF, květen 1941). Susan Calvinová byla ne zrovna pohledná stará panna, nesmírně inteligentní „robopsycholožka", která se bez bázně a bez cizí pomoci snažila prosadit ve světě patřícím mužům a která také pokaždé zvítězila. Byly to vlastně svého druhu „feministická povídky, které o dvacet let předběhly svou dobu, a tento fakt zůstal prakticky nedoceněn. (Susan Calvinová se v jistých směrech velice podobala mé drahé manželce Janet, s níž jsem se seznámil až devatenáct let poté, co jsem si vymyslel ji.)

Navzdory postavě Susan Calvinové považovali někteří lidé mé rané sci-fi povídky za sexuálně diskriminační, protože v nich nevystupovaly ženy. Před několika lety mi napsala jistá feministka a hrubě mi tento nedostatek vyčítala. Zdvořile jsem jí odepsal a vysvětlil jsem jí, že jsem v době svých literárních začátků neměl s ženami naprosto žádné zkušenosti.

„To vás neomlouvá, " odpověděla rozčileně a já jsem další korespondenci s ní přerušil. Hádat se s fanatiky evidentně nemá smysl.

Ve své pozdější literární tvorbě jsem s ženskými postavami slavil větší úspěchy. V románu Nahé slunce jsem nechal vystupovat romantickou hrdinku Gladii Delmarreovou a myslím si, že se mi to docela povedlo.

Znovu se na scéně objevila v románu Roboti úsvitu (The Robots of Dawn - Doubleday, 1983), kde byla podle mého názoru ještě lepší.

V Robotech úsvitu jsem dokonce jasně dal najevo, že se spolu hrdina s hrdinkou vyspali (ještě ke všemu šlo o cizoložství, protože hrdina byl ženatý), neuváděl jsem ale žádné klinické detaily a tato epizoda byla životně důležitou součástí celé zápletky. Neuváděl jsem ji proto, abych příběhu dodal pikantnosti.

Ve svých několika posledních románech jsem šel dokonce tak daleko, že jsem z nich vyloučil nejen všechny vulgarismy, ale také expresivní výrazy jakéhokoli druhu. Nepoužívám ani takových výrazů jako „ach bože“ nebo „no páni“. Není to snadné, protože lidé takových (a mnohem horších) výrazů užívají prakticky neustále. Je to z mé strany částečně projev záměrné vzpoury proti dnešní literární volnosti a částečně určitý experiment. Byl jsem totiž zvědav, jestli si toho někdo ze čtenářů všimne. Evidentně si toho nikdo nevšiml. (Všimli jste si vy, že v této knize nejsou žádné vulgarismy ani expresivní výrazy?)

Přes to všechno jsem narazil na cenzurní potíže. Nemám na mysli své knihy rozpustilých rýmovánek. S těmi jsem nikdy neměl žádné problémy, protože se nedostaly do knihoven ani do škol. Také se jich nikdy mnoho neprodalo, protože moji čtenáři nepatří k lidem, kteří by si libovali v rozpustilých rýmovánkách. Napsal jsem tyto knihy výhradně pro své vlastní potěšení.

Určitá kritika se snesla na mou Antologii humoru Isaaka Asimova. V celé této knize jsem zdůrazňoval, že je žádoucí nepoužívat vulgárních výrazů tam, kde to není nutné. Takové výrazy nejspíš někoho z posluchačů uvedou do rozpaků, přičemž humornost příběhu nijak nezvyšují. Poukazoval jsem naopak na to, že humor je účinnější, uvedou-li se košilaté pikantnosti jen v náznaku; posluchač si v duchu mezeru vyplní podle vlastního vkusu. Uvedl jsem jako příklad několik anekdot, kde pointa vyzní ještě vtipněji, jestliže se nemravné podrobnosti vynechají.

Poslední dvě anekdoty v knize však byly příklady toho typu, kde je použití vulgárních výrazů nezbytné. Poslední anekdota například názorně ukazuje, jak určitý vulgární výraz při příliš častém užívání ztrácí jakýkoli smysl.

Někde v Tennessee se Antologie humoru stala terčem zuřivého útoku. Její kritikové se pokoušeli naznačit, že poslední dvě anekdoty jsou typické pro celou knihu, a ani slovem se nezmínili o tom, že se přimlouvám za omezené používání vulgárních výrazů.

To není nijak překvapivé. Svatouškovští cenzoři se ve své snaze o diskreditaci všeho, co jim nevoní, nijak neštítí překrucování skutečnosti, podvodů a lží. Mám dokonce dojem, že si v nich libují.

V tomto případě ale prohráli. Antologie humoru byla sice vyřazena z regálů nižší střední školy, v městské knihovně však zůstala. Doufám, že díky její publicitě šiji přečetlo víc studentů, i když se určitě zklamali, pokud v ní hledali opravdové obscénnosti.

(Nejabsurdnější mi na celé této příhodě připadá skutečnost, že děti z té nižší střední školy, pokud jsou stejné jako všichni studenti nižších středních škol, které jsem kdy poznal, vulgární výrazy ze zmíněných posledních dvou anekdot dobře znají a běžně jich užívají. A domnívám se, že totéž platí i pro samotné cenzory, protože ti jsou nepochybně dokonale honění ve všech možných aspektech pokrytectví.)

Útokům cenzury neunikli ani Roboti úsvitu. Rodiče v jakémsi městečku ve státě Washington tato kniha šokovala, takže požádali, aby byla vyřazena ze školní knihovny. Někteří z těch, kdo s tímto požadavkem přišli, připouštěli, že knihu nečetli, protože „brak“ zásadně nečtou. Z jejich hlediska stačí něco nazvat brakem a spálit to.

Jeden z členů školní rady v sobě našel tolik odvahy, že si knihu skutečně přečetl. Prohlásil, že se mu nelíbila (musel přece držet s tou správnou stranou, pokud nechtěl přijít o místo), s překvapivou kuráží však dodal, že v ní nenašel nic, co by se dalo považovat za obscénní. Kniha tedy v knihovně zůstala.

Žasnu nad tím, že v době, kdy se knihy s obscénním obsahem vydávají bez jakéhokoli komentáře a mladé ženy je bez uzardění čtou v autobuse, může někdo marnit čas nad mými nevinnými knihami. Někdy ale lituji, že lidé, kteří si s tím tu námahu dají, jsou jen takové ubohé a netýkavé nuly a že kolem některé z mých knih nedokážou rozpoutat opravdovou aféru. O co lip by se prodávala!

71
Soudný den

Další věcí, které se ve své plodné beletristické tvorbě vyhýbám, je scénář „soudného dne“ (s jedinou malou výjimkou, ke které se dostanu později).

Lidstvo škodí své planetě a její ekologické rovnováze už od té doby, kdy se naučilo vyrábět kamenné zbraně a sdružovat se do tlup za účelem společného lovu větších masožravých zvířat. Ani v nejmenším nepochybuji o tom, že to byly právě lovecké tlupy lidí, díky nimž zmizeli velkolepí mamuti a jiní velcí savci, kteří se před dvaceti tisíci lety ve velkých počtech pohybovali po povrchu naší Země.

Před deseti tisíci lety vyvinuli lidé zemědělské a pastevecké metody a pomalu zahájili proces ničení životního prostředí příliš intenzivním spásáním porostů a obděláváním půdy.

Přesto však nic z toho, čeho bylo lidstvo schopno i v těch nejdivočejších výstřelcích války a drancování, nemohlo planetu nijak vážně poškodit až do roku 1945. V tomto roce vybuchla první jaderná bomba, a průmyslová revoluce, poháněná levnou ropou, se rozběhla na plné obrátky. Dnes už jsme nepochybně schopni poškodit svou planetu tak, že následky nebude možno v dohledné budoucnosti napravit, a dokonce to doopravdy děláme.

Autoři science fiction jsou si této skutečnosti vědomi zřetelněji než mnozí jiní lidé a bezprostředně po druhé světové válce se rozmohly příběhy na téma atomové katastrofy. Tyto příběhy se psaly už předtím, než se svět dozvěděl o nukleárním bombardování Hirošimy šestého srpna roku 1945. Agenti amerických zpravodajských služeb dokonce vyšetřovali magazín ASF, protože v březnovém čísle ročníku 1944 v něm vyšla povídka Cleva Cartmilla „Krajní lhůta“ („Deadline“). Tato povídka totiž přinesla až příliš věrný popis jaderné bomby.

Jak tomu bývá téměř vždy, získaly si příběhy tohoto typu, popisující atomovou zkázu, takovou popularitu, že dominovaly celému žánru a staly se obětí svého vlastního úspěchu, protože čtenáře nekonečné omílání jednoho tématu omrzelo. Následovaly katastrofické příběhy jiného typu - líčení otrávené atmosféry, neuvěřitelného přelidnění a tak dále, a celá science fiction se zbarvila šedorudým nádechem zkázy lidstva.

V jistém smyslu to bylo prospěšné. Spisovatel science fiction Ben Bova tvrdí, že autoři science fiction jsou průzkumníky, které lidstvo vysílá, aby mu přinesli zprávy o podobě budoucnosti. Vracejí se s doporučeními, jak by se svět dal vylepšit, a varují před jeho zničením.

V dobách, jako je ta dnešní, kdy lidstvo samolibě pracuje na své vlastní zkáze, musí být varováno - a to znovu a znovu.

Já sám jsem se však nikdy k průvodu těchto proroků zkázy a beznaděje nepřipojil. Ne snad proto, že bych nevěřil, že by lidstvo dokázalo zničit samo sebe. Naopak tomu z celého srdce věřím a jsem autorem četných esejů na téma různých aspektů tohoto problému (zejména na téma přelidnění). Mám prostě pocit, že už je dostatek autorů science fiction, kteří hlasitě proklamují neodvratný a blízký příchod soudného dne, a domnívám se, že nebudu-li mezi nimi, nebude mě nikdo postrádat.

Je sice pravda, že v Oblázku na obloze jsem vylíčil Zemi, téměř dokonale zničenou radioaktivním zářením, jenže lidé už v době, kdy se odehrává jeho děj, žijí v obrovské Galaktické říši, takže osud jednoho malého světa z hlediska lidstva jako takového prakticky nic neznamená.

Moje knihy jsou většinou spíše oslavou technologických triumfů než popisem technologických katastrof. Totéž platí i pro některé jiné autory science fiction, konkrétně pro Roberta Heinleina a Arthura Clarka. Zdá se zvláštní, že všichni členové Velké trojky jsou technologičtí optimisté, možná to ale o něčem svědčí.

72
Styl

Už jsem se zmiňoval o tom, že jsem si cílevědomě vypěstoval obyčejný a dokonce poněkud hovorový styl psaní, a chtěl bych se teď této otázce věnovat trochu důkladněji.

Orson Scott Card, jeden z nejlepších současných autorů science fiction, nešetří při hodnocení mé tvorby slovy chvály. Domnívá se, že je ojediněle čistá a že zatímco jiní autoři mají různé charakteristické idiosynkrazie, které umožňují druhým, aby je napodobovali, já žádné nemám, takže mě nikdo úspěšně napodobit nedokáže. (Musím zdůraznit, že to jsou jeho slova a ne moje. Protože já sám nejsem jako kritik k ničemu, nemám, co bych k tomu dodal.)

Jiní už ke mně tak laskaví nejsou. Považují zejména mé romány za příliš rozvleklé a můj styl za příliš fádní.

Opět proto, že nejsem kritik, jsem se neuměl bránit. Naštěstí se mé obrany ujal Jay Kay Klein.

Jay Kay je zavalitý, téměř holohlavý chlapík, který se rád usmívá, umí vtipně mluvit a je velice oblíbeným účastníkem všech conů science fiction. V kruzích science fiction je to špičkový fotograf a bez svého fotografického nádobíčka nikdy nikam nechodí. Udělal už mnoho tisíc snímků různých osobností science fiction, včetně mne. Dal jednou dohromady několik tuctů fotografií, na nichž jsem líbal různé mladé ženy. Promítl je na plátno a doprovázel je komentářem, při kterém se obecenstvo - a zejména já sám — svíjelo smíchem.

Jay Kay přišel s definicí dvou druhů literární tvorby a já jsem tuto definici dále rozpracoval ve svou vlastní teorii „mozaiky a tabulového skla".

Existuje literární tvorba, která se podobá skleněné mozaice, jakou vidíte v barevných oknech katedrál. Ta okna jsou nádherná sama o sobě a vpouštějí dovnitř světlo v barevných fragmentech, nemůžete ale čekat, že jimi uvidíte ven. Podobně existuje i poetická literární tvorba, která je nádherná sama o sobě a snadno vzbuzuje různé emoce, taková literatura však může být neprůhledná a jen těžko se čte, snažíte-li se přijít na to, co se vlastně děje.

Naproti tomu tabulové sklo samo o sobě nijak krásné není. V ideálním případě byste ho vlastně vůbec neměli vidět, skrze ně však vidíte všechno, co se děje venku. Toto sklo je ekvivalentem obyčejného a nevyšperkovaného písemného stylu. Čtete-li takový text, nejste si v ideálním případě vůbec vědomi, že čtete. Zdá se, jako by nápady a události volně plynuly z autorovy mysli do mysli čtenáře a jako by jim nic nestálo v cestě. Doufám, že právě tak si připadáte při čtení této knihy.

Poetické psaní je nesmírně obtížné, ale čisté a jasné psaní také. Možná je dokonce obtížnější dosáhnout čistoty než krásy, dovolíte-li mi, abych ještě šíře rozvinul svou metaforu mozaiky a tabulového skla.

Barevné sklo toho druhu, kterého se užívá v mozaikách, je známo už od dávnověku. Zbavit však sklo barvy se ukázalo být úkolem tak obtížným, že byl tento problém vyřešen teprve v sedmnáctém století. Tabulové sklo je vynálezem poměrně nedávným a bylo obrovským triumfem benátských sklářů, kteří technologii jeho výroby dlouho drželi v tajnosti.

A stejně tomu je i s psaním. V minulosti psali doslova všichni autoři velice vyumělkovaně. Přečtěte si třeba nějaký viktoriánský román. Přečtěte si dokonce i Dickense, nejlepšího ze všech viktoriánských autorů. Teprve relativně nedávno dostala literatura v rukou některých spisovatelů prostou a čistou podobu.

Prostý a čistý styl psaní má z mého hlediska své výhody. Dostal jsem už celou řadu dopisů od lidí, kteří mi píšou, že čtení k smrti nenáviděli, dokud nenarazili na jednu z mých knih a poprvé v životě nezjistili, že čtení může být zábava. Dostal jsem dokonce dopisy od dyslektiků, kteří došli k závěru, že moje knihy stojí za to, aby se jimi pomalu prokousali, a zjistili, že se díky tomu jejich schopnost čtení zlepšila. A jednou jsem dostal dopis od vděčné matky, jejíhož syna jsem přilákal k četbě.

Něco takového mi vždycky udělá radost. Píšu především pro své vlastní potěšení a proto, abych si vydělal na živobytí, je však báječné zjistit, že kromě toho ještě navíc pomáháte druhým.

Jak si má ale člověk počínat, aby psal čistě a jasně? Nevím. Předpokládám, že první podmínkou je metodická mysl a schopnost uspořádat si myšlenky tak, že přesně víte, co chcete říci. Dál už to vysvětlit neumím.

73
Dopisy

Protože jsem se právě zmiňoval o některých z dopisů, které dostávám, měl bych se možná problematice dopisů věnovat podrobněji.

Většina dopisů, které mi chodí, mi samozřejmě působí čiré potěšení. Přicházejí od lidí, kteří četli některé z mých knih (občas dokonce velkou spoustu), nalezli v nich zalíbení a jsou tak laskaví, že mi napíšou a sdělí mi to. V minulosti jsem se snažil na všechny tyto dopisy odpovědět alespoň korespondenčním lístkem. Musím ovšem přiznat, že s přibývajícími léty se rezervoár mé energie postupně vyčerpává, zatímco moje autorské závazky jako by neustále narůstaly, takže je to stále těžší. Obávám se, že začínám svou korespondenci zanedbávat a neodpovídám už na každý dopis.

Jistou subkategorii zmíněných dopisů tvoří ty, které píšou malé děti tužkou na linkovaný papír a v nichž mi sdělují, že četly ve škole některou z mých povídek a že se jim líbila. Poslední věta obvykle zní: „Odepište mi prosím. " Je prakticky nemožné neuposlechnout protože děti nerozumí výmluvě typu „mám moc práce", a když jim neodpovíte, strašné je to zklame; něco takového nemohu připustit, takže rozesílám další korespondenční lístky.

Chtěl bych mimochodem poznamenat, že korespondenční lístek je báječný vynález. Ušetří vám obrovské množství času i poštovného. Nerespektuje sice soukromí, nikdy jsem ale na korespondenční lístek nenapsal nic, co by si pošťák nemohl klidně přečíst.

Nesmím samozřejmě zapomínat na případ jisté roztomilé redaktorky, se kterou jsem jen tak žertem žoviálně flirtoval. (Ve svých mladších letech jsem flirtoval prakticky bez rozdílu s každou ženou, která mi přišla pod ruku, přičemž mě ani jedna z nich nikdy nebrala vážně - což pro mě nejspíš nebyla žádná zvláštní lichotka, když se tak nad tím dnes zamýšlím.) Každopádně jsem jí napsal krátký korespondenční lístek a čistě ze zvyku jsem svůj vzkaz zakončil dvojsmyslnou narážkou.

Odpověděla mi dopisem: „Milý Isaaku. Už mi pár mužů dělalo milostné návrhy - ještě nikdy ale na koresponďáku.“

To ovšem odbočuji od tématu...

Jednou z variant dětských dopisů, která ve mně probouzí značnou nevoli, je dopis začínající slovy: „Jmenuji se tak a tak, chodím do sedmé třídy té a té školy a můj učitel mi nařídil, abych napsal nějakému spisovateli a přeptal se ho na jeho práci. “ Následují ty nejbanálnější otázky, jaké si dokážete představit - vždycky zcela stejné. Kdy jsem začal psát? Jak jsem začal? Proč jsem začal? Kam chodím na svoje nápady? Chystám se napsat ještě něco?

Když jsem začal dostávat dopisy tohoto typu, stručně jsem na ně odpovídal, když však jejich příliv začal sílit, vypěstoval jsem jsem si vůči nim záštiplný odpor.

Připadá mi, že celá naše země je plná připitomělých učitelů, kteří své studenty ponoukají k tomu, aby otravovali zaneprázdněné autory a kladli jim otázky, které evidentně potřebují pro vypracování domácího úkolu. Co k tomu těm učitelům dává právo? Jediné mé aktivum, se kterým musím pracovat, je čas a každý den se celková zásoba mého času o jeden den zmenšuje. Musím snad tuto svou stále se vyčerpávající zásobu vynakládat na zodpovídání pitomých dotazů děcek, které by samotné ve snu nenapadlo mě otravovat, kdyby je k tomu nenaváděli jejich tupí učitelé jen proto, že nechtějí ztrácet svůj čas a vynakládat své omezené schopnosti na vymýšlení něčeho lepšího, čím by se jejich studenti zabývali? Jiní spisovatelé mají nepochybně sekretářky, které rozesílají předem připravené standardní odpovědi, já ale nikoho takového nemám.

Čas od času dosáhne můj vztek takové intenzity, že ve zvlášť do nebe volajících případech sednu a napíšu příslušnému učiteli rozhořčený dopis. V jednom takovém případě byl takový dopis (bez mého svolení!) zaslán místním novinám, které ho otiskly jako názorný příklad spisovatelské arogance. Vystřihl a poslal mi ho nějaký přítel té učitelky, která mě zahrnula výčitkami za to, že jsem odmítl najít si „pět minut“ potřebných k tomu, abych uspokojil malé dítě.

To neměla dělat. Pohár mého spravedlivého rozhořčení překypěl. Napsal jsem jí a ptal jsem se, jestli je skutečně tak slabomyslná a domnívá se, že to byl jediný dopis toho typu, jaký jsem dostal. Dostávám hromady takových dopisů a každý z nich chce pět minut mého času - což je známkou všeobecné úrovně necitelnosti a přiblblosti značné části příslušníků učitelské profese. Obávám se, že jsem dal volný průchod svým pocitům a použil jsem těch nejhrubších výrazů své velice bohaté a v případě potřeby i urážlivé slovní zásoby. Odpověď jsem nikdy nedostal, protože jsem ji pravděpodobně vyděsil k smrti.

Dnes už žádné podobné problémy nemám. Jakmile dočtu k magickým slovům „můj učitel mi nařídil" — můj odpadkový koš je o jeden dopis bohatší. Ušetřím tak spoustu času a daleko méně se emocionálně opotřebovávám.

Občas dostávám dopisy, které mě upozorňují na omyly, jichž jsem se dopustil ve své faktografické tvorbě (nebo vzácněji ve své tvorbě beletristické). V takových případech vždy odesílám korespondenční lístky s poděkováním, a když jde o nějakou opravdu velkou botu, pozměním text pro knižní vydání nebo - pokud už v knižní podobě vyšel - provedu potřebné změny pro vydání další. Takové hrubé chyby jsou sice trapné, ale nevyhnutelné, když toho někdo píše tolik a tak rychle jako já. Spíš než to, že se dopouštím omylů, je s podivem, že jich je tak málo.

Mohu se vždy spolehnout na to, že mě moji čtenáři ohlídají. Na omyly už mě v dopisech upozorňovaly tak velké a slavné osobnosti, jako například Linus Pauling.

Velice vzácně samozřejmě dostávám i dopisy, které hrubě urážejí mou tvorbu, vysvětlují mi, jaká jsem neuvěřitelně arogantní a samolibá stvůra, a detailně vyčíslují i další mé charakterové nedostatky. Na tyto dopisy neodpovídám. Chce-li mě někdo nemít v lásce, ať si poslouží.

V četných dopisech dostávám žádosti o různé informace, a je-li otázka formulována konkrétně a lze ji stručně zodpovědět, snažím se vyhovět, zejména pokud jde o nějaký zajímavý problém, jehož zodpovězení není právě jednoduché. Je to velice zvláštní, ale téměř nikdy mi za odpověď na tyto otázky nikdo následně nepoděkuje. Vážně nevím, čím to může být.

Někdy z těchto žádostí o informace jasně vyplývá, že si mě lidé pletou s veřejnou knihovnou. „Prosím, pošlete mi všechny nejnovější informace, týkající se kosmického programu", tak zní běžný požadavek - obvykle od mladých lidí, kteří dostali za úkol napsat esej o nejnovějším vývoji výzkumu kosmu a přišli na báječný nápad, že bych ho mohl napsat za ně. - Odpadkový koš.

Jindy (a stává se to překvapivě často) mě prosí lidé, kteří sedí ve vězení, jestli bych jim neposlal jednu nebo dvě knihy, protože už přečetli všechno, co vězeňská knihovna od Asimova má, a chtěli by ještě něco. Pro vězně, ať provedli cokoli, vždy najdu špetku soucitu, zejména když čtou moje knihy (což mě zároveň přesvědčuje o tom, že byli možná odsouzeni neprávem). V takových případech se postarám o to, aby jim od Doubledaye jednu nebo dvě knihy poslali, přičemž vždycky odmítnou srazit si náklady z mých procent — takže si samozřejmě nedovolím tohoto privilegia příliš často zneužívat.

Občas dostávám žádosti o peníze, nikdy ale nic neposílám lidem, které neznám. Jsem možná snadná oběť, tak moc snadná ale ne.

Do ještě větších rozpaků mě uvádí, když dostanu žádost, abych si přečetl rukopis nějakého začátečníka a napsal mu na něj podrobný posudek. To je nemožné. Nemám na to čas a nemám ani potřebné literárně kritické nadání, ať to ale vysvětluji jakkoli podrobně, stejně ve mně vždy přetrvává nepříjemný pocit, že mě bude pisatel dopisu považovat za procovského nafoukance, který je tak sobecký a podlý, že nechce začátečníkovi podat pomocnou ruku. Někteří lidé dokonce zneužívají upřímnosti, s jakou líčím svůj život, a říkají: „Když jste vy začínal, pomohl vám John Campbell, tak proč teď nechcete pomoci vy mně? “ Odpověděl bych na to asi tak, že pomáhat patřilo ke Campbellově pracovní náplni a že to také uměl; k mé pracovní náplni to nepatří a neumím to. A ani Campbell nepomáhal všem začátečníkům bez rozdílu. Velice pečlivě je posuzoval a vybíral si mezi nimi. Cekal, až se objeví nějaký Isaac Asimov, a když na něj narazil, věděl, podle čeho ho pozná. Já to nevím, ale jak mám tohle všechno vysvětlit?

Totéž platí pro mnohé začátečníky, kteří se domnívají, že k tomu, aby dokázali svá díla prodávat, potřebují znát nějaký zvláštní trik - trik, který já ovládám a snadno je s ním mohu seznámit. Jakkoli úporně se jim snažím vysvětlit, že žádný takový trik neexistuje, že je to jen otázka vrozeného talentu a usilovné práce, jsou určitě přesvědčeni, že si jeho tajemství nechávám sobecky pro sebe, protože se bojím konkurence.

Některé dopisy mají polemický charakter a snaží se vyvrátit nějaký můj zveřejněný názor. Občas se stane, že mě zvlášť dobře logicky podložený dopis přinutí názor změnit. V tom případě obvykle odepíšu a někdy si dokonce najdu příležitost k napsání eseje, v němž tento nový názor prezentuji. Častěji jsou ovšem tyto dopisy pouze nepříjemné a útočné, takže je ignoruji.

Jedna ze subkategorií těchto nesouhlasných dopisů reaguje na můj nedostatek náboženského cítění, ke kterému se veřejně hlásím. Dostávám dopisy od lidí, kteří mě litují a modlí se za mne, což mi nevadí. Určitě se potom cítí lip.

Trochu mi leze na nervy, když dostávám různé drobné traktáty, propagující nějakou sektářskou víru v blahé naději, že mě jejich text dovede k „prohlédnutí". Nevím, proč takovým lidem nikdy nedojde, že mám jasně vyhraněné názory, které nějaké bezvýznamné pojednání nemůže zviklat.

Občas mě tyto dopisy natolik rozčilí, že na ně odpovím. Když mě jednou jakýsi náboženský fanatik zcela nevybíravým způsobem napadl, poslal jsem mu korespondenční lístek se slovy: „Určitě věříte, že se po smrti dostanu do pekla, že tam budu trpět nejhoršími bolestmi a nej strašnějším mučením, jaké si dokáže vymyslet sadistická vynalézavost vašeho božstva, a že budou tato moje muka pokračovat až navěky. To vám nestačí? Musíte mi ještě tak hrubě nadávat? " Odpovědi jsem se samozřejmě nedočkal.

A pak jsou tu sběratelé autogramů. (K čemu vlastně lidé autogramy chtějí, to prostě přesahuje moje chápání.) Dopisy se žádostí o autogram (zejména od dětí, které je okamžitě po obdržení zahodí) se na mne sypou jako sněhové vločky ve stále zuřivěji řádící metelici. Už dávno se něčím takovým necítím polichocen, takže chce-li někdo můj autogram, vyhovím mu pouze v tom případě, že mi pošle kartičku, na které chce můj podpis mít, a přiloží ofrankovanou obálku s nadepsanou adresou. V opačném případě už autogramy neposílám. (Zvlášť podezřívavě se dívám na lidi, kteří mi píšou, jaký jsem báječný autor a jak se jim líbí moje knihy, přitom však neuvedou jediný titul, který četli. Mám vždycky dojem, že jde o univerzální dopis, rozesílaný na nejrůznější adresy.)

V posledních letech se objevila ještě jedna novinka. Autogram už nestačí. Teď je požadovaným suvenýrem podepsaná fotografie a některé dopisy dokonce zcela konkrétně specifikují snímek na lesklém papíru velikosti osm krát jedenáct palců. Aby tedy bylo jasno, žádné fotografie nemám. Nejsem v show byznysu a nevydělávám na tom, jak vypadám. Pokud mi někdo pošle fotografii s ofrankovanou a adresovanou obálkou, vyhovím mu. Jinak ne.

Někteří lidé mi posílají knihy se žádostí, abych je podepsal a poslal zpět. Obvykle k nim přikládají ofrankovanou a adresovanou obálku, i tak mě to ale nesmírně obtěžuje. Balíčky s knihami jsou objemné a mám pocit, že moje denní pošta váží nejmíň tunu. Pak musím vyjít do ulic a hledat poštovní schránku, do které mohu tak objemné zásilky hodit. Zeptá-li se někdo předem, vždy mu doporučím, aby mi poslal nálepku ex libris, kterou podepíšu a vrátím a kterou si pak může do knihy vlepit. Jen málokdo má však tolik ohleduplnosti, aby se zeptal předem, a i ti, kteří se zeptají, se jen zřídkakdy spokojí s pouhou nálepkou.

Další ohavnou novinkou posledních let jsou takzvané „celebritní dražby". Kdosi přišel na to, že báječnou metodou získávání finančních prostředků je napsat celé řadě známých osobností, každou z nich požádat o nějakou jejich osobní drobnost - třeba obnošenou ponožku nebo účet z prádelny - a tu pak vydražit lidem, kteří si na vlastnictví takových pitomostí zakládají. Obvykle se zdá, že jsou takto získané peníze určeny k nějakému záslužnému účelu, takže v prvních několika případech, kdy jsem podobnou žádost obdržel, jsem rozesílal podepsané brožované knihy.

Díky tomu se moje jméno dostalo na počítačový seznam, kolující po celé zemi, a to znamenalo začátek nepředstavitelného přívalu. Začaly mi chodit prosebné dopisy od každé celebritní dražby, která se konala kdekoli ve Spojených státech. Někdy se stává, že dostanu až čtyři za jediný den, a je jen málo dnů, kdy nedostanu žádný. Co s tím můžu dělat? Jakmile pohlédnu na takový podezřelý dopis a vidím magická slova „celebritní dražba", je můj odpadkový koš zase

o něco těžší.

Poměrně výjimečně dostávám také dopisy od různých cvoků - od lidí, kteří jsou manipulováni nějakými tajemnými paprsky, kteří se setkali s představiteli nějaké mimozemské rasy, kteří odhalili různá tajná spiknutí nebo kteří prostě nesouvisle blábolí. S povzdechem je vyhazuji.

A pak jsou tu lidé, kteří píšou „neknihy". Nekniha vzniká tak, že někdo rozešle několika stovkám známých osobností pár připitomělých otázek, shromáždí jejich odpovědi, ty pak vydá v knižní podobě a doufá, že mu to vynese nějaké peníze.

Vycházejí například četné kuchařské knihy podle slavných osobností. Proč by se někdo namáhal vymýšlením a zkoušením různých receptů, když stačí, aby požádal několik známých osobností o jejich „oblíbené" recepty? Nejmíň miliónkrát už jsem byl dotazován na svůj oblíbený recept, jenže jediný, který doopravdy ovládám, je na uvaření vody a její následné použití k přeměně lyofilizovaného prášku v kávu. Tím moje kulinářské schopnosti končí.

(Čas od času se samozřejmě stává, že Janet nemá čas, takže mi připraví všechny nezbytné kuchyňské potřeby a všechny potřebné ingredience, k nimž přidá pečlivě připravený recept. Pak se dám do práce, mísím, kořením, hlídám teplotu a dělám prostě všechno, co je třeba. Výsledný pokrm, ať jakkoli složitý, je vždy vynikající, protože na rozdíl od Janet se zásadně receptu držím do nejmenších podrobností a protože ne nadarmo jsem chemik. V těchto případech se však měním v diktátora, který nikoho nepouští do „své kuchyně", a tak se výsledkem naparuji a chvástám, že se Janet jen výjimečně odváží mě k vaření pustit.)

Jen zřídkakdy vyhovím sběratelům materiálů pro neknihy, částečně i proto, že jsou jejich dotazy často tak připitomělé.

Tak po mně například jedna žena chtěla, abych napsal esej

o svém otci a o tom, proč se mu obdivuji, a poslala mi seznam dalších známých osobností, které požádala o sepsání stejného eseje. Je pravda, že o svém otci píšu poměrně často (jako například i v této knize), a je naprosto evidentní, že se mu skutečně obdivuji. Přesto jsem to považoval za pošetilý nápad, protože ta žena sotva mohla doufat, že na téma otců slavných osobností dostane něco jiného než náhražkové slaďáky. Přiznal by snad někdo z těch slavných lidí, že jeho otec byl alkoholik a mlátil svou ženu, i kdyby tomu tak skutečně bylo?

Byl jsem natolik neopatrný, že jsem jí napsal a svůj názor jsem jí vysvětlil; odpověděla mi jedovatým dopisem a obvinila mě, že svého otce nenávidím. Upřímně jsem litoval, že jsem jí vůbec psal, nikdy jsem ale neslyšel, že by její kniha skutečně vyšla, takže nakonec možná od toho projektu upustila.

Při jedné příležitosti jsem byl požádán, abych vylíčil nejhorší schůzku s děvčetem, jakou jsem kdy zažil. Stručně a pravdivě jsem odpověděl, že jsem nikdy žádnou neúspěšnou schůzku neměl. Jen výjimečně jsem se scházel s někým jiným než s těmi dvěma ženami, se kterými jsem se později oženil, a vždycky jsem si dával záležet na tom, aby byla naše schůzka příjemná. Tenhle dopis otiskli spolu s děsivou spoustou ostatních, v nichž se popisovaly tak strašlivé katastrofy, že se mi až dělalo mdlo, když jsem se je pokoušel číst. (Měl jsem větší štěstí, než jsem tušil.)

Jednou jsem byl požádán, abych řekl, co bych chtěl dostat k vánocům z oblasti počítačové techniky. Vyzývali mě, abych napsal cokoli, co si dokážu představit, ať to je či není technicky možné. Krátce a zcela po pravdě jsem odpověděl, že mám předpotopní elektrický psací stroj a středověký textový procesor s tiskárnou a že obojí funguje k mé naprosté spokojenosti. Napsal jsem, že nic jiného nepotřebuji a že k vánocům ani k žádné jiné příležitosti nechci nic jiného než to, co mi doopravdy slouží.

Tazatelka odepsala, že pro ni bylo potěšením dostat můj dopis mezi záplavou ostatních dopisů plných ničím neomezované chamtivosti, že jí však šéfredaktor nechce dovolit můj dopis otisknout, protože by to všechny ostatní v její neknize stavělo do špatného světla. (A kromě toho, pomyslel jsem si, nebýt chamtivý je pravděpodobně neamerické a snad dokonce podvratné.)

V tomtéž dopise mě žádala, abych uvedl, co mi může zpříjemnit cestování a jak se podle mého názoru liší pracovní cesty od cestování rekreačního. Musel jsem jí vysvětlit, že zásadně nikam necestuji. (A to je už zase neamerické.)

Jsou i další věci, které jsem napsal a které jsou evidentně neamerické a nedají se otisknout. Chicagské noviny Tribune mě požádaly, abych napsal esej na téma vánoc. „Můžete napsat cokoli, co vás napadne, " ujišťovaly mě. Ochotně jsem souhlasil a využil jsem nabídnuté příležitosti k tomu, abych tvrdě zkritizoval naprosté komerční zneužití těchto svátků. Můžete si udělat představu o charakteru mých komentářů, když vám řeknu, že titul zněl „Co tomu říká strýček Skrblík". Esej byl nadšeně přijat a zaplacen, pokud ale vím, nikdy nebyl otištěn.

74
Plagiátorství

Jednou z věcí, které plodnému autorovi otravují život, jsou neustálé obavy z možného plagiátorství, které spočívá v tom, že si přivlastníte slova někoho jiného a předstíráte, že jde o váš vlastní původní text. To je podle mého názoru nejtěžší zločin, jakého se autor může dopustit, a neexistuje sebemenší šance, že bych někdy něco takového mohl udělat já. Potíž je v tom, že se chci vyhnout i sebemenšímu podezření z plagiátorství, a při té spoustě, kterou píšu, je to někdy obtížné.

Tak například v povídce Jacka Williamsona „Děti Slunce" („Born of the Sun") z roku 1934 byla scéna, v níž se horda fanatiků pokouší zničit astronomickou observatoř, kde byla vypracována překvapivá nová teorie. Četl jsem tu povídku a zmíněná scéna na mě nepochybně udělala dojem, takže mi utkvěla v podvědomí.

O sedm let později jsem já sám napsal „Soumrak", ve kterém je scéna, v níž se horda fanatiků pokouší zničit astronomickou observatoř, kde byla vypracována překvapivá nová teorie. Teprve dalších třicet let po napsání „Soumraku", když jsem povídku „Děti Slunce" četl znovu, protože jsem ji chtěl zařadit do jedné ze svých antologií, které jsem dal název Before the Golden Age (Před příchodem Zlatého věku - Doubleday, 1974), jsem si uvědomil, co se stalo, a cítil jsem se provinile.

Samozřejmě to nebylo opravdové plagiátorství, protože mnohé nápady a situace se v různých příbězích opakují znovu a znovu jsou ovšem podané jinými slovy, zasazené do jiného kontextu a mají také jiné důsledky. Je dokonce možné si nápady a situace zcela vědomě vypůjčovat za předpokladu, že jich použijete dostatečně odlišným způsobem.

Při plánování svého cyklu příběhů o Nadaci jsem bohatě čerpal z knihy Edwarda Gibbona Dějiny úpadku a pádu říše římské a jsem toho názoru, že tvůrci filmu Hvězdné války se zase nijak nerozpakovali čerpat náměty pro své dílo z cyklu o Nadaci.

Naučil jsem se určité překrývání nápadů nepovažovat za zločin, když jsem psal povídku „Each an Explorer" („Každý je průzkumníkem"), která vyšla roku 1956 v nedatovaném magazínu Future Fiction #30. Když jsem byl asi v polovině, uvědomil jsem si, že její námět se nepříjemně podobá námětu slavné Campbellovy povídky „Kdo je tam? ". Okamžitě jsem se zalil potem. Zatelefonoval jsem Campbellovi, řekl jsem mu, co se stalo, a požádal jsem ho o radu.

Campbell se rozesmál a prohlásil, že duplicita nápadů je nevyhnutelná a v rukou poctivých a schopných autorů i neškodná. „Můžu dát tentýž námět deseti různým spisovatelům, " řekl, „a vrátí se mi deset naprosto rozdílných povídek.“

Přesto jsem se však usilovně snažil, aby se moje povídka od povídky „Kdo je tam? " lišila co nejvíc.

A stalo se mi znovu, že jsem psal povídku nazvanou „Lest We Remember" („Pakliže si vzpomeneme"), která vyšla patnáctého února 1982 v magazínu Isaac Asimov’s Science Fiction Magazíne (IASFM). Při jejím psaní jsem si povšiml jisté podobnosti jejího námětu s námětem klasické povídky Daniela Keyese „Růže pro Algernon" („Flowers for Algernon" - F&SF, duben 1959) a nadřel jsem se jako zvíře, aby moje povídka byla co nejodlišnější.

Nejvíc jsem se skutečnému plagiátorství přiblížil v jisté superkrátké povídce, kterou jsem napsal pro kohosi, kdo mě požádal o příběh o počítači v okamžiku jeho sebeuvědomění. Napsal jsem o počítači, který na chvíli přestal pracovat a začal klást otázku: „Kdo jsem? Kdo jsem?“

Povídka vyšla v jakémsi amatérském počítačovém bulletinu, později však byla přetištěna v jednom časopise pro mládež. Tam si jí všiml jistý jiný autor a poslal mi dokladovou stránku s jednou ze svých vlastních povídek, na jejímž konci si počítač rovněž kladl otázku: „Kdo jsem? Kdo jsem? " (Jinak byly obě povídky zcela odlišné.)

Tento druhý autor mi napsal, kde jeho povídka vyšla, a já jsem si s pocitem hrůzy uvědomil, že byla začleněna do antologie, v  níž vyšla také jedna moje povídka a která se tudíž nachází v mé knihovně. Vyhledal jsem příslušnou antologii a ta druhá povídka tam skutečně byla, publikovaná mnoho let před mou povídkou.

Co jsem měl dělat? Napsal jsem mu a přiznal jsem se, že jsem jeho povídku skutečně měl k dispozici a že se mohlo stát, že mi její konec nevědomky utkvěl v paměti. Zeptal jsem se ho, jestli se spokojí s tím, když už nikdy nedovolím, aby byla moje povídka přetištěna kdekoli jinde. Odpověděl, že mu to bude vyhovovat, a byl dokonce tak laskav, že napsal, že mě ani na okamžik nepodezíral z úmyslného plagiátorství.

Co si ale počít? Podobné nebezpečí mi hrozí neustále. Útržky toho či onoho textu utkvívají v mé nezvykle výkonné paměti a kdykoli se může stát, že budu jeden z těchto útržků považovat za něco, na co jsem přišel já sám. A ještě horší je, že nemám přečtený ani malý zlomek všech science fiction příběhů, které byly napsány, a může se stát, že se mé nápady budou čirou shodou okolností překrývat s něčím, co jsem vůbec nečetl.

Jednou se stalo, že jsme Theodore Sturgeon a já nezávisle na sobě a prakticky současně napsali povídky, v nichž jsme oba použili slova „hosteska" v dvojsmyslném významu, v tomtéž dvojsmyslném významu. A co víc, dvě z jeho postav se jmenovaly Derek a Věrna, zatímco dvě z mých postav se jmenovaly Drake a Vera. Oba jsme své povídky poslali do Galaxy - čirá shoda okolností. Protože Tedova povídka dorazila do Horacovy kanceláře o několik dní dřív, byl jsem to já, kdo musel provést určité kosmetické změny. (Vera byla například přejmenována na Rose.) Moje povídka vyšla pod názvem „Hostess" („Hosteska") v květnovém čísle Galaxy ročníku 1951.

Ať se jakkoli svědomitě snažím vyvarovat byť jen náznaku plagiátorství, nemohu nic udělat proti tomu, abych se sám nestával jeho obětí. Po celé zemi dostávají studenti za úkol napsat nějaký esej nebo povídku a určité velice malé procento je natolik idiotské, že se snaží tento úkol obejít okopírováním nějakého již existujícího díla.

Říkám „idiotské", protože každý kluk, který natolik nedůvěřuje svým vlastním schopnostem, že je nucen uchýlit se k plagiátorství, musí být mizerným spisovatelem. Koho si myslí, že oklame, odevzdá-li z ničeho nic profesionálně vybroušené dílo, nemá-li stejně idiotského učitele?

Jistá vysokoškolská profesorka z Rhode Islandu mi kdysi poslala kopii dlouhého rukopisu. Jeden z jejích studentů ho předložil jako svou vlastní práci. V příběhu však vystupovali roboti a byl napsán stylem na příslušného studenta až příliš dobrým. Profesorka věděla, že jsem známý svými robotickými povídkami, a domnívala se, že bych jí mohl říci, jestli to student od někoho neopsal.

Samozřejmě, že ano. Ten zabedněný hlupák opsal mou povídku „Galley Slave" („Galejník" - Galaxy, prosinec 1957) a opsal ji dokonce slovo od slova. Nebyl schopen mě parafrázovat, aby se mohl vymluvit na shodu okolností, a neměl ani tolik duchapřítomnosti, aby změnil jména jednajících postav.

Všechno tohle jsem zmíněné profesorce napsal a doufám, že byl ten mladý ničema po zásluze potrestán.

Před několika lety kdosi narazil na nějaký středoškolský literární magazín, v němž byla pod jménem jednoho ze studentů otištěna moje povídka „Nothing for Nothing" („Nic za nic" - IASFM, únor 1979). Napsal jsem do té školy rozhořčený dopis a totéž učinilo nakladatelství Doubleday, odpovědi jsme se však nedočkali. Buď byl školní profesorský sbor tak zahanben, že se styděli psát, nebo (a to vůbec nepovažuji za nemožné) je rozčililo, že protestuji proti tomu, jak chytře se dokázal jeden z jejich milovaných studentů zhostit splnění zadaného úkolu.

Máte-li snad nějaké pochybnosti o tom, že by ta druhá varianta byla vůbec možná, poslechněte si následující historku (i když v ní nejde o plagiátorství). Dostal jsem kdysi dopis od jistého mladíka, který mě žádal, abych mu napsal doporučení. Hlásil se na jakousi školu, četl moje povídky a domníval se, že můj podpis pod dopisem, v němž bych vychválil jeho schopnosti, by měl velkou váhu. Přiznával sice, že ho neznám, domníval se ale, že bych mohl bez velkých problémů předstírat, že se spolu známe, a vysoce ocenit jeho inteligenci a charakter, abych mu pomohl. Konec konců (už zase ten starý otřepaný argument), nepomohl snad Campbell kdysi mně?

Pořádně jsem vypěnil. Napsal jsem mu přísný dopis, ve kterém jsem ho upozornil na skutečnost, že po mně chce, abych se dopustil zcela neetického činu, a že mě uráží jeho předpoklad, že bych byl ochoten k něčemu takovému se propůjčit. Dodal jsem, že jeho dopis nesvědčí o inteligenci ani charakteru.

Domníval jsem se, že tím je celá záležitost uzavřená. Ke svému překvapení jsem ale dostal odpověď - ne od něj, ale od jeho matky.

Velice ostře a výmluvně mi vyčetla, že jsem jejího syna zahanbil, přestože ten chudák jen žertoval. Něco asi se mnou (a nejspíš i s mým nafouklým sebevědomím) není v pořádku, když nedokážu ocenit pouhý žert.

Vypěnil jsem znovu. Odpověděl jsem ještě odměřeněji, že pokud ona i její syn nezmění svůj názor na to, co je a co není vtipné, skončí ten mladík pravděpodobně dříve nebo později za mřížemi. Tentokrát už se neozvali.

Nejlegračnější plagiátorská historka, do které jsem byl nějak zapleten, se udála třiadvacátého května 1989. Nakladatelství Tor Books vydalo takzvanou „dvojku". Byla to brožovaná kniha, obsahující jednu novelu Teda Sturgeona. Když jste ji otočili titulním listem dolů, měli jste v ruce druhou obálku, uvádějící druhý příběh, který začínal z tohoto konce. Tímto druhým příběhem byla má povídka „Ošklivý chlapeček".

Když bylo chystané vydání této dvojky oznámeno v tisku spolu se stručnou charakteristikou obsahu obou děl, dostal jsem rozzuřený dopis od jakési mladé dámy, která mě obvinila z plagiátorství. Sama evidentně půl druhého roku předtím (v roce 1987 nebo 1988) napsala povídku, kterou nabídla nějaké redakci k vydání a zamítnutou dostala zpět. Poslala mi stručnou osnovu své povídky, v níž skutečně vystupoval malý chlapec (stejně jako například v Oliveru Twistovi od Charlese Dickense). Byla přesvědčena o tom, že redaktoři nebyli ochotni povídku vydat pod jejím vlastním neznámým jménem a postoupili její námět mně, aby vyšla pod mým slavným jménem a lépe se prodávala. A tak byl napsán „Ošklivý chlapeček". „Nebo to snad dokážete vysvětlit nějak jinak?" ptala se rozčileně.

Musel jsem jí odpovědět. Každé obvinění z plagiátorství je třeba vyvrátit i s kořenem, ať je jakkoli nesmyslné. Byl jsem natolik krutý, že jsem svůj dopis začal oslovením „Vážená bláznivá dámo".

Potom jsem jí vysvětlil, že kdyby se na tu dvojku nakladatelství Tor doopravdy podívala, místo aby si jen přečetla zprávu o jejím chystaném vydání, viděla by, že „Ošklivý chlapeček" je reedicí již dříve vydané povídky, že přímo tam v knize je uveden copyright, který by jí řekl, že původně vyšla už roku 1958, dávno předtím, než napsala svou povídku ona, a možná dokonce ještě před jejím narozením. Jak k tomu došlo? Možná že ona naopak opisovala ode mne. Nikdy se mi neozvala, přestože by bývalo slušné, aby se mi velice pokorně omluvila.

To mi připomíná, že se mě začátečníci často ptají, jestli nehrozí nebezpečí, že jim jejich povídky někdo ukradne, nabídnou-li je k vydání nějaké redakci. Moje odpověď zní: „Ani náhodou “ Kdyby byla povídka tak dobrá, že by stála za ukradení, měl by redaktor víc než

o   ni samotnou zájem o jejího autora, protože ten by mohl později napsat další dobré povídky. Proč by kradl jednu, když může legálně získat mnoho jiných?

75
Cony science fiction

Tentýž trend, který vedl příznivce science fiction k tomu, že se sdružovali v místních klubech, a který vedl například k vytvoření spolku futuriánů, přinutil také místní kluby, aby se spojovaly ve větší sdružení.

Roku 1939 napadlo Sama Moskowitze, že by mohl uspořádat Světový con science fiction. Konal se druhého července 1939 v jednom sále v centru Manhattanu a účastnilo se hojen pár stovek lidí. Sam, který byl členem Klubu science fiction v Queensu, z něhož se odštěpili futuriáni, odmítl komukoli z futuriánů přístup. Já sám jsem však s nimi v Samově mysli tehdy ještě nebyl tak pevně spjat a prodal jsem už tři povídky, takže jsem se zúčastnit směl.

Od té doby se další Světové cony science fiction konají pravidelně každý rok (s výjimkou válečných let 1942, 1943 a 1944) v různých městech. Na každém z nich je nějaký významný čestný host a jejich součástí jsou projevy, maškarní večírky, bankety a další podobné akce. Světový con se koná vždy první zářijový víkend, kdy se slaví Svátek práce, až na ty případy, kdy se koná mimo Spojené státy a kdy tedy na datu Svátku práce nezáleží.

Počet účastníků postupem let neustále roste, takže je dnes možné, že se na takovém conu sejde až šest nebo sedm tisíc lidí. Později se začaly pořádat i jiné, menší cony, až přišel čas, kdy by se skutečně nadšení frekventanti conů, jakými jsou například Jay Kay Klein nebo Sprague de Camp, mohli toho či onoho conu zúčastnit téměř každý den v roce, kdyby o to stáli.

Protože nerad cestuji, účastním se Světových conů science fiction jen výjimečně, ale při těch příležitostech, kdy jsem byl přítomen, se velice často stávalo, že jsem byl požádán, abych se na banketu ujal funkce konferenciéra. Jednou se mi však stalo, že jsem se dopustil strašlivého faux pas a omylem jsem jednu z cen předal autorovi, kterému nebyla udělena. Cítil jsem se tak trapně, že od té doby obvykle na conech funkci konferenciéra odmítám.

Jednou jsem však z tohoto pravidla učinil výjimku. Roku 1989 jsme v Bostonu slavili padesáté výročí onoho prvního conu z roku 1939 a já jsem byl jedním z mála pamětníků, kteří se ho tenkrát zúčastnili (a nepochybně nejslavnějším z těch, kdo byli ještě naživu). Uvolil jsem se tedy k tomu, že pojedu do Bostonu a ujmu se funkce konferenciéra na „nostalgickém obědě“, který se konal na oslavu tohoto výročí. A udělal jsem to s obrovským potěšením.

Čestný host Světového conu science fiction se obvykle vybírá z nějakého koutu země, který je co nejvzdálenější od místa, kde se tento con koná. Velkou většinu účastníků konec konců tvoří místní lidé a ti nemají zájem poslouchat někoho, koho mohou vidět na svých místních setkáních. Čestný host odněkud zdaleka, kterého místní fanoušci za normálních okolností nemají možnost vidět, zvyšuje počet registrovaných účastníků a pomáhá zaplatit náklady na konání conu. Protože se zásadně účastním pouze těch conů, které se konají v blízkosti mého bydliště, obvykle se za čestného hosta nehodím. Roku 1955 se však Světový con konal v Clevelandu a jeho pořadatelé mě požádali, abych přijel jako čestný host. Nebyl jsem imunní vůči lichotkám, takže jsem do Clevelandu jel a vyhověl jsem jim.

Bylo to v mém životě poprvé a naposledy, co jsem byl čestným hostem na Světovém conu science fiction (někteří lidé byli čestnými hosty dvakrát či dokonce třikrát), necítím se tím ale nijak ukřivděn. Byl jsem čestným hostem na mnoha různých menších conech a mám sbírku památečních plaket a diplomů, která zdobí stěny mého bytu a plní mé skříně.

Mých čtrnáct čestných doktorátů, které pomalu práchnivějí v jednom z mých kufrů, má i své nepohodlné stránky, protože mě každá z příslušných vysokých škol považuje za svého absolventa a tudíž i za vděčný terč dopisů, žádajících příspěvky na nejrůznější akce. (To mi připomíná anekdotu o muži, který si stěžuje, že ho manželka v jednom kuse, ve dne v noci, otravuje o peníze. „A co s nimi dělá?“ diví se jeho přítel. „Nic,“ odpoví ten muž, Já jí totiž nikdy žádné nedám.“)

To ovšem odbočuji od tématu...

Clevelandský Světový con science fiction roku 1955 byl třináctý v pořadí (to pro ty z vás, kteří jste pověrčiví). Byl to možná vůbec nejmenší ze všech Světových conů; zúčastnily se ho pouhé tři stovky lidí. To mělo svoje výhody. V pozdějších letech jsem byl někdy na conech, kterých se účastnilo mnoho tisíc lidí, a to znamená velké hotely, programy nabité nejrůznějšími akcemi, natřískané sály a salónky a nesčetné davy úplně cizích lidí, mezi nimiž je zhola nemožné najít své přátele a kumpány. Bylo na nich prostě příliš mnoho zmatků, chaosu a anarchie.

Jsem-li na některém z těchto velkých conů požádán o autogramiádu, vytvoří se pokaždé fronta podobná obrovité anakondě. To je sice nesmírně lichotivé, po půl druhé hodině nepřetržitého podepisování knih už však člověka začne i tato činnost unavovat. Protože jsem autorem velice plodným, stalo se mi už několikrát, že za mnou přišel nějaký dychtivý čtenář s kufrem a se žádostí, abych mu podepsal dva tucty knih. A dokonce i mimo oficiální autogramiády mě na chodbách zastavují fanoušci a chtějí, abych jim podepsal programy nebo různé cáry papíru.

Do jisté míry si za to můžu sám. O Arthuru Clarkovi je například všeobecně známo, že je ochoten podepisovat pouze vázaná vydání svých knih, já se však nedokážu přimět k odmítnutí někoho, kdo přede mnou stojí a dívá se na mne pohledem, v němž se snad zračí posvátná úcta.

Účast tří set lidí mi přesně vyhovovala. Nedocházelo k žádným zmatkům. Autoři byli schopni bez problémů jeden druhého vyhledat. Knižní autogramiády měly jen omezený počet zájemců. Con z roku 1955 všichni dlouhá léta považovali za nejpříjemnější ze všech.

Roku 1953 bylo součástí Světového conu udílení cen za nejlepší knihy roku v několika různých kategoriích. Považovalo se to tehdy za pouhé atraktivní zpestření programu, omezené jen na tento konkrétní con. Roku 1954 se to například neopakovalo.

Roku 1955 byl však tento zvyk obnoven a stal se stálou tradicí. Od té doby je vyvrcholením každého conu banket, na němž se udílí řada cen způsobem, který nápadně připomíná udílení filmových Oscarů. Tyto ceny dostaly jméno Hugo na počest Huga Gernsbacka, který byl devětadvacet let předtím zakladatelem prvního magazínu, věnovaného výhradně science fiction.

V těch případech, kdy jsem zastával funkci konferenciéra, jsem obvykle předával i ceny Hugo, přičemž jsem používal metody Boba Hopea a stěžoval jsem si, že sám jsem žádnou nedostal. Konec konců, „Soumrak", moje robotické povídky i moje příběhy o Nadaci vznikly všechny dřív, než něco takového jako Hugo existovalo.

Samozřejmě jsem se i já několika cen Hugo dočkal, to si ale nechám na později.

76
Anthony Boucher

První číslo The Magazíne of Fantasy and Science Fiction (F&SF) vyšlo roku 1949. Bylo mi souzeno na několik desetiletí s tímto magazínem spojit svůj osud, o tom jsem ovšem v jeho začátcích neměl sebemenší tušení. Moje první pokusy prosadit do něj některou ze svých povídek byly neúspěšné a podařilo se mi to teprve s povídkou nazvanou „Flies" („Mouchy"), která vyšla v červnovém čísle ročníku 1953.

Šéfredaktorem F&SF byl Anthony Boucher, který tuto funkci zastával nejprve společně s J. Francisem McComasem a později sám. Jeho pravé jméno bylo William Anthony Parker White. Narodil se roku 1911 a na scénu science fiction vstoupil svou fantasy povídkou „Snulbug“ („Snulbug") v prosincovém čísle Unknown ročníku 1941. Psal také detektivky. Jedna z nich, která se jmenovala Rockets to the Morgue (Rakety do márnice - 1942), byla psána formou klíčového románu a vystupovali v ní pod snadno identifikovatelným pláštíkem mnozí autoři science fiction, zejména pak Heinlein. Byla tam i krátká zmínka o mně a o mých robotických příbězích.

Počátkem padesátých let se vytvořila Velká trojka magazínových šéfredaktorů: John Campbell, Horace Gold a Tony Boucher.

Každý z nich byl zcela jiný a jednou z věcí, kterými se lišili, byl způsob, jakým zavedeným autorům vraceli odmítnuté rukopisy.

Campbell psal rozvláčně a těžkopádně a posílal dopisy psané hustým řádkováním, dlouhé něco mezi dvěma a sedmi stranami, v nichž vysvětloval, proč nemůže tu kterou povídku vzít. Často jste jen sotva pochopili, o co mu vlastně jde. Dostal jsem od něj jednou dopis, týkající se jistého mého vědeckého eseje, který jsem mu nabídl, a považoval jsem ho za odmítnutí. Neúspěšně jsem se pokoušel udat ten esej jinde, dokud se mě Campbell netrpělivě nezeptal, proč už jsem neodevzdal přepracovanou verzi. Přečetl jsem si ten dopis ještě jednou, vydedukoval jsem, co po mně vlastně chce, provedl jsem požadované úpravy a Campbell ho koupil.

O Horáci Goldovi a jeho jedovatých odmítavých dopisech už jsem psal, chtěl bych ale na tomto místě přidat ještě jednu historku. Řekl mi jednou do očí, že je jistá moje povídka meretriciózní. (To je slovo odvozené z latinského výrazu značícího prostitutku a Horace jím chtěl naznačit, že jako prostitutka prodávám svůj talent a píšu brak jen proto, abych na něm vydělal.)

Ovládl jsem svoje rozčilení a nevinně jsem se zeptal: „Jaká jsi říkal, že je?“

Horace, hrdý na svoji slovní zásobu a potěšený tím, že se mu podařilo (jak se alespoň domníval) mě nachytat, nadutě opakoval: „Meretriciózní!“

„Tobě taky hodně štěstí do Nového roku," odpověděl jsem. Byla to hloupá poznámka, pomohla mi ale uklidnit se, a to zvlášť díky tomu, že Horace se evidentně rozzuřil.

Zamítavé dopisy Tonyho Bouchera byly naopak tak laskavé a zdvořilé, že jste si je snadno mohli mylně vyložit jako přijetí nebýt toho, že k nim byl přiložen vrácený rukopis. Ve stejné veršovánce, ve které jsem si dělal legraci z dopisů, jimiž Horace vracel zamítnuté rukopisy, jsem si ve třetí části vzal na mušku i Tonyho dopisy. Tato část zněla následovně:

Isaaku, příteli můj, klid, ta tvoje povídka je hit.
Kýho ďasa, je to klasa, má prostě všechno, jak má být.
Já večer si k ní set a čet a čet a chvěl se napětím a třás
Dobře to dopadlo a mě jen napadlo,
že je potěšením,jak poradil sis s tím už zas.
Až se stydím, když se vidím přesto rýt,
že mohlo by to lepší být.
O vlásek snad víc tomu dát,
moh' bych si přát, však nezoufej.
Rád přiznávám, a jistě nejsem sám,
příteli z nejdražších, ze všech povídek tvých ten konec
že v největší úctě mám,
patří snad k největším legracím.

P.S.
Však věz (Ach, je to děs, život je pes),
tvůj rukopis bohužel že vracím.

Pokud měl Tony nějakou chybu, byla to skutečnost, že u sebe někdy strašně dlouho sušil předložené rukopisy. Autoři si v tomto směru na redaktory stěžují poměrně často, po pravdě řečeno je však toto zdržování pochopitelné. Redaktoři, a to dokonce i v malých magazínech science fiction, dostávají neskutečné množství nabízených rukopisů, převážně od neznámých autorů a začátečníků (kterým říkají „škvárová halda"). Velké křídové magazíny zaměstnávají „lektory", kteří nedělají nic jiného, než že zběžně procházejí rukopisy a rychle z nich vytřiďují ty, které vůbec nepřicházejí v úvahu, takže redaktor už čte jen těch několik málo rukopisů, které mají alespoň vzdálenou naději na to, že by mohly být přijaty k otištění.

V magazínech science fiction to však obvykle bývá šéfredaktor, který je nucen se osobně celou škvárovou haldou probrat. Asi si dokážete představit, jak se mu po přečtení stovek naprosto nemožných rukopisů musí zdvihat jeho redaktorský žaludek. V určitém stádiu mu další čtení začíná působit doslova fyzické utrpení, přitom se však škvárovou haldou musí prokousat, protože vždy existuje velice nepravděpodobná šance, že je v ní skryt nějaký klíčící Heinlein; nijak s tím ovšem nepospíchá.

Autoři ne vždy plně doceňují fyzické i psychické potíže, spojené s vyřizováním škvárové haldy. Nedokážou někdy pochopit, že ke každému z té obrovské spousty vrácených rukopisů, rozesílaných zcela neznámým lidem, nemůže být přiložen průvodní dopis, který by do nejmenších podrobností pečlivě analyzoval jeho nedostatky. Skutečně upřímný průvodní dopis by někdy musel konstatovat: „Očividně nemáte absolutně žádný spisovatelský talent"; a takové věci redaktoři říkají hrozně neradi. Takže k rukopisu přiloží jen standardní zamítnutí, strohé a nekomentované.

Jako nominálnímu šéfredaktorovi jednoho takového magazínu (k tomu se dostanu později) mi chodí dopisy, jejichž pisatelé si stěžují, že když jsem já sám začínal, posílal mi Campbell dlouhé nápomocné dopisy. Proč teď nemohu udělat totéž pro jiné začínající autory?

Tak tedy za prvé, Campbell za své největší životní poslání považoval rozesílání dlouhých (ne vždy nápomocných) dopisů, kdežto já to za své poslání nepovažuji. Za druhé, Campbell tyto dopisy rozesílal jen těm autorům, kteří mu připadali slibní. Drtivá většina autorů dostávala od Campbella jen standardní zamítnutí, stejná, jaká jim zasílali všichni ostatní redaktoři.

Začínající autoři si někdy ani neuvědomují, že je nutné, aby pro případ zamítnutí přikládali ke svému rukopisu ofrankovanou a adresovanou obálku. Do redakce magazínu mi kdysi došel dopis od jednoho rozčileného začátečníka, který se ptal, jestli nestojí ani za těch pár centů poštovného. Odepsal jsem mu, že za těch pár centů samozřejmě stojí, že ale musíme každý týden vracet stovky rukopisů, takže by poštovné narůstalo do neúměrné výše. Na to už mi samozřejmě neodpověděl.

Tonyho Bouchera jsem - jako každý, kdo ho znal - měl velice rád, jedinou skutečnou příležitost většího společenského kontaktu s ním jsem však měl na onom conu roku 1955, kde vystupoval jako konferenciér. Všechny nás zarmoutil, když roku 1968 ve věku pouhých sedmapadesáti let zemřel. V šéfredaktorské funkci ho nahradil jeho vedoucí redaktor Robert Park Mills, ke kterému se v dalším textu vrátím podrobněji.

77
Randall Garrett

S Randallem Garrettem jsem se setkal už při několika dřívějších příležitostech, doopravdy dobře jsem ho ale poznal až na clevelandském conu. Těch několik dnů jsem tam strávil v jeho příjemné společnosti.

Byl o sedm let mladší než já, o něco vyšší a (stejně jako já) měl pěkných pár kilo přes váhu. On i já jsme byli stejně družní, halasní a extrovertní. Lišili jsme se tím, že Randall hodně pil, zatímco já jsem nepil vůbec, když jsme ale byli spolu a pořádně jsme se rozparádili, nebyl tenhle rozdíl vůbec patrný. Svým zjevem i vystupováním jsme se natolik podobali, že když jsme jednou oba stáli na pódiu jistého conu science fiction, Harlan Ellison se svým břitkým jazykem nahlas zavolal: „Už jsou tady: Tweedledum a Tweedledee.“

Odpověděl jsem mu stejně hlasitě: „Pojď si stoupnout mezi nás, Harlane, a můžeš dělat spojovací čárku."

Znával jsem Randalla v době, kdy si říkal Randy, v pozdějších letech ale trval na Randallovi a já se jeho přání podřídím. V padesátých letech byl Randall neuvěřitelně plodným povídkářem, chrlil nepřetržitý proud povídek pod několika různými pseudonymy, i když jen málokteré z nich byly opravdu dobré.

Byl velice pohotový a až znepokojivě inteligentní. Uměl psát vynikající komické veršovánky, nesrovnatelně lepší než cokoli, co jsem dokázal složit já. Uměl zpívat písně Gilberta a Sullivana lip než já. Uměl z hrnčířské hlíny modelovat figurky postaviček z komiksového seriálu „Pogo", které byly doslova jako živé.

Ze všech lidí, které jsem kdy poznal, byl pravděpodobně nejdokonalejším příkladem nesmírně nadaného člověka, který svou hřivnu prostě zakopal. Částečně za to podle mého názoru mohlo jeho pití a částečně fakt, že jeho nadání bylo tak mnohostranné, že se nedokázal pořádně rozhodnout, který jeho aspekt by měl dál rozvíjet.

Jistá redaktorka se mi kdysi svěřila: „Já Randalla nesnáším. Je ukřičený, nevychovaný a flirtuje s každou ženskou, kterou potká“

„To ale sedí i na mě,“ zamumlal jsem rozpačitě.

„Ne tak docela," odpověděla. „Vy toho umíte včas nechat."

Opravdový puritán nemusí přemýšlet o tom, jak by se měl chovat. Zůstává vždy střízlivý, vážný a za žádných okolností neschvaluje nevázané veselí. Ani alkoholik nemusí o svém chování přemýšlet. Je neustále odvázaný, hlučný a dělá ze sebe blázna. Já však

o svém chování - šprýmovném či vážném - musím přemýšlet a přizpůsobovat ho okolnostem.

Randallova neschopnost „včas toho nechat" byla jeho obrovským nedostatkem. Díky ní ho lidé nebrali tak vážně, jak si zasluhoval.

Později se přestěhoval do Kalifornie a já jsem s ním ztratil spojení. Ještě jednou jsme se však setkali, naposledy. V prosinci roku 1978 jsem byl v Kalifornii. (Zní to neuvěřitelně, později ale vysvětlím, jak k tomu došlo.) Dvanáctého prosince jsem přednášel v San Jose a mezi posluchači byl i Randall.

Mluvil jsem před shromážděním lékařů a právníků o budoucnosti medicíny a značná část mé přednášky se týkala klonování. (Je důležité mít na paměti, i když jsem se o tom ve své přednášce výslovně nezmiňoval, že klon určitého konkrétního člověka má stejné pohlaví jako tento člověk. Samozřejmě platí, že osoba mužského pohlaví má chromozom X a chromozom Y, kdežto osoba ženského pohlaví má dva chromozomy X. Kdyby tudíž bylo možno zaměnit chromozom Y mužského klonu za chromozom X, stal by se tento klon ženou.)

Chvíli poté, co jsem o klonech začal mluvil, přistoupil Randall tiše k řečnickému pultu a položil přede mne list papíru. Přečetl jsem si, co na něm bylo napsáno, aniž bych projev přerušil (což není tak jednoduché, jak si možná myslíte), a okamžitě jsem viděl, že je to komický kuplet o klonech, který se má zpívat na nápěv písně „Na domovských pastvinách". Na konci přednášky jsem ho proto zazpíval a sklidil jsem bouřlivý potlesk.

Později jsem k tomuto kupletu připsal čtyři další sloky a pod názvem „Óda na klon“ jsem ho nesčetněkrát zpíval před mnoha různými shromážděními. Napsal jsem celou řadu komických kupletů na nej různější melodie, žádný z nich ale nedosáhl takové popularity jako „Óda na klon". To mě nijak nepřekvapuje, protože původní nápad byl Randallův a ne můj. Pokud vás to zajímá, zde je jeho text:

(1) Ach, dej mi malý klon, co iks má místo ypsilon,
z tkáně mé vlastní stvoř tělo ženy.
Až dospěje ten klon, nevyroste z něj John, bude to malá půvabná Jenny.
(Sbor) Ó můj klon, ó můj klon, iks má místo ypsilon.
Až zůstanem sami, hrátkám mezi námi sex bude udávat tón.
(2) Ach, dej mi malý klon, zní můj žalostný ston,
jen a jen moje bude ta kráska.
A bude-li iks-iks mít, 
príma se nám bude žít, jaká to bude nádherná láska!
(3) Můj klone, dobře víš, v mém srdci máš svou skrýš, jsme-li spolu sami, cloumá se mnou sex.
Až se navečeříme, určitě objevíme ještě lepší incest než Oidipus Rex.
(4) Toť sex tak akorát, proč měl bych se ho bát,
když v tobě přece sám sebe jen mám?
Proč bych tedy váhat měl před dotekem svých dvou těl?
I když se milujem, jsem stále sám.
(5) A až svět opustím, nikam ji nepustím,   
před smrtí další dva klony si pořídím.
Záležet si na tom dám, dva chlapy že zplodit mám, a pak ji dvojnásob každou noc vyřídím.

Několik let po tomto našem posledním shledání Randall onemocněl jakousi formou meningitidy, která ho zcela připravila o duševní schopnosti. Po několikaletém vegetování v tomto nemyslícím stavu zemřel v prosinci roku 1987 ve věku šedesáti let.

78
Harlan Ellison

Nejrázovitější figurkou, jakou jsem kdy v padesátých letech na conech science fiction poznal, byl Harlan Ellison, kterému bylo tehdy sotva dvacet let. Tvrdí o sobě, že měří pět stop a čtyři palce, na tom však vůbec nezáleží. Talentem, energií a odvahou má nejmíň osm stop.

Narodil se roku 1934 a prožil velice trudné dětství. Protože byl vždycky malý a přitom odjakživa nesmírně inteligentní, zjištoval, že dokáže snadno vyřídit všechny ty tupce, kterými byl obklopen. Dokázal je ovšem vyřídit pouze slovně, zatímco řečení tupci uměli užívat pěstí. Strávil celé dětství tím, že ho (jak to o sobě kdysi prohlásil Woody Allen) mlátil každý bez ohledu na rasovou příslušnost, barvu pleti a náboženské vyznání.

Výsledkem bylo, že Harlan zahořkl, přitom se ale nenaučil držet klapačku. Místo toho v pozdějších letech vynaložil značné úsilí na to, že si osvojil všechna možná umění sebeobrany, takže po nějaké době se každý přihlouplý svalnatec, který na něj zaútočil, vystavoval vysloveně nebezpečnému riziku, protože Harlan ho dokázal bez problémů zneškodnit. (To nesmírně obdivuji, protože když jsem já byl z podobných důvodů obětním beránkem, studoval jsem pouze nejrůznější umění útěku a úkrytu. Musím ovšem přiznat, že jsem nikdy neměl tak jedovatý jazyk jako Harlan, takže jsem ve srovnání s tím, co si musel vytrpět on, byl terčem jen poměrně nevinného šikanování.)

Harlan svého přirozeného talentu užívá k vymýšlení velice barvitých a vynalézavých invektiv na adresu těch, kdo mu lezou na nervy vlezlých fanoušků, neoblomných redaktorů, cynických nakladatelů zcela neznámých lidí, kteří se mu z nějakého důvodu nezamlouvají. Nikdy nikomu doopravdy neublíží, jeho chování však zvlášť těžce snášejí mladé redaktorky, které ještě neměly možnost zvyknout si na osobité povahové rysy některých autorů. Takové mladé dámy dokáže během tří minut dohnat k slzám. V důsledku toho s ním pracovníci mnoha redakcí, jakož i mnozí lidé z Hollywoodu (protože Harlan není jen autorem science fiction — je spisovatelem v nejširším smyslu tohoto slova), velice neradi jednají. A ještě horší je, že je tak rázovitou figurkou a jeho osobnost ve všech směrech natolik vyniká nad ostatními, že mnoha lidem dělá radost, mohou-li o něm šířit různé pomlouvačně klepy.

To je obrovská smůla, a to hned ze dvou důvodů. Za prvé je Harlan (alespoň podle mého názoru) jedním z nejlepších spisovatelů na světě a vyzná se ve svém řemesle mnohem lépe než já. Je to prostě strašlivá škoda, že se musí neustále plést a zamotávat do záležitostí, které s jeho psaním nemají vůbec nic společného a které ho v jeho literární tvorbě tragicky brzdí.

Za druhé Harlan vůbec není tím, kým se navenek zdá být. Čerpá perverzní potěšení z toho, že světu ukazuje jen tu nejhorší svou stránku, pokud ji ale ignorujete a trpělivě se prokousáte pod jeho dikobrazí ostny (i když se přitom zkrvavíte), najdete tam uvnitř chlapíka s dobromyslnou a láskyplnou povahou, který by byl ochoten cedit svou vlastní krev, kdyby si myslel, že vám tím pomůže.

Já sám mám poměrně slušný talent pro vymýšlení invektiv a jsem ze všech lidí, které znám, jediný, kdo je schopen čelit mu při veřejné konfrontaci déle než půl minuty a nebýt přitom totálně zlikvidován. (Myslím si dokonce, že bych mu dokázal odolávat celých pět minut.)

Libuji si ve veřejných slovních půtkách s ním, stejně jako s Lesterem del Reyem a Arthurem Clarkem. Je to pro nás taková hra.

V soukromí však mezi mnou a Harlanem nikdy nepadne jediné příkré slovo, a když vám říkám, že je to dobromyslný a láskyplný člověk, zapomeňte na všechno ostatní, co jste o něm slyšeli. Znám ho lip a mám pravdu.

A ještě jedna poslední poznámka. Harlan má neuvěřitelné osobní kouzlo a nemám vůbec ponětí, s kolika urostlými a krásnými ženami už měl v životě intimní poměr. Momentálně je už popáté ženatý. První čtyři jeho manželství byla krátkými a katastrofálními epizodami, jeho páté manželství s báječnou dívkou jménem Susan však vypadá stabilně a Harlan sám vypadá vyrovnaněji. Doufám, že tomu tak skutečně je. Zasloužil by si mnohem štastnější život, než jaký mu byl doposud dopřán.

79
Hal Clement

Když jsem se přestěhoval z New Yorku do Bostonu, nechal jsem tam za sebou celý svět science fiction (nebo to tak alespoň mé truchlící duši připadalo). Jak se však ukázalo, vůbec tomu tak nebylo. Boston byl rušným centrem fandomu science fiction a zejména Massachusettský technologický institut byl přímo přeplněn jejími nadšenými přívrženci. Tato škola má například jednu z nejlepších sbírek starých magazínů science fiction a každoročně pořádá piknik v kopcovité krajině jižně od Bostonu. Zúčastnil jsem se všech těchto pikniků a občas jsem se dokonce nechal přemluvit a doprovázel jsem studenty při pěším výstupu na vrcholek některého z tamějších kopců. Snazší bylo přesvědčit mě, abych snědl svou porci ze všech možných potravin, které tam s sebou nosili - bývala to kombinace těch nejjedovatějších lahůdkářských výrobků, jaké si kdo dokáže ke své

potěše představit.

V Bostonu byl také klub příznivců science fiction, který později začal pořádat pololetní cony, kterým se říkalo „Boskones". Tento název byl převzat ze slavného příběhu „Galactic Patrol“ („Galaktická hlídka“) od E. E. Smithe, čtyřdílného cyklu, jehož první část byla otištěna v zářijovém čísle ASF ročníku 1937 a který jsem při prvním čtení považoval za to vůbec nejlepší, co bylo kdy napsáno (přestože stejně dobře neobstál, když jsem ho četl znovu v dospělém věku). Zároveň to byla jiná transliterace slova „Boscon“ neboli „Bostonský con“. V pozdějších letech byly „Boskones" množstvím účastníků a okázalými přípravami hned na druhém místě za Světovými cony science fiction.

V Bostonském klubu science fiction jsem se seznámil s Halem Clementem, jehož pravé jméno je Harry Clement Stubbs. Narodil se roku 1922, celý svůj život strávil výukou přírodních věd na Miltonově akademii, a protože chtěl svou spisovatelskou kariéru oddělit od své kariéry učitelské, vypustil svoje příjmení a přejal neformální podobu svého křestního jména. Není to autor nijak zvlášť plodný, pro jeho příběhy je však vždy charakteristické důsledné respektování vědeckých fakt a naprosto legitimní vědecké teoretické spekulace.

Hal Clement má vždy v tváři odměřený výraz, je klidný a mluví tichým hlasem. Je to člověk velice laskavý. Při několika příležitostech mě upozornil na omyly, jichž jsem se dopustil ve svých vědeckopopulárních esejích, dělá to však vždy tak ohleduplně a dokonce až ostýchavě, že mě to v žádném případě nemůže vyvést z míry, i kdybych byl člověkem toho druhu, kterého vyvádí z míry, když ho někdo druhý opraví. A pokaždé, když mě upozorňoval na nějaký omyl, jsem jeho připomínku vzal vážně, protože měl vždycky pravdu.

Na Světovém conu v New Yorku roku 1956 jsme s Halem bydleli na jednom pokoji. (Sprague de Camp našeho pokoje užíval jako jakési bezpečnostní schránky pro svou zásobu tvrdého alkoholu, aby mu ji celou nevypili notoričtí alkoholici z řad příznivců science fiction. Samozřejmě věděl, že v našem pokoji sejí nikdo nedotkne.)

Hal byl ideální spolubydlící, protože nechrápal. (Byl jsem kdysi nucen sdílet pokoj s člověkem, který chrápal, jako když pilou řeže, a nechtěl bych si tuto zkušenost zopakovat, ani kdyby mi za ni někdo bohatě zaplatil. Janet tvrdí, že já také chrápu, že jí to ale nevadí, protože alespoň ví, že jsem naživu. Když spím tiše (a to je poměrně často), je nervózní a poslouchá, jestli vůbec dýchám.

Hal se účastní prakticky všech conů science fiction jakékoli velikosti a fanoušci ho přímo milují. Jednou z věcí, kterých upřímně lituji, je skutečnost, že po svém odstěhování z Bostonu ho vídám jen zřídkakdy.

80
Ben Bova

Dalším význačným autorem science fiction, s nímž jsem se v Bostonu seznámil, byl Benjamin William Bova, který je všeobecně znám pod jménem Ben Bova. Narodil se roku 1932, v době našeho prvního setkání chodil ostříhaný na ježka, dnes je už však normálně zarostlý jako všichni ostatní. Má pohotový smysl pro humor a hrozně rádi si vzájemně vyprávíme vtipy. Načerpal jsem od něj některé ze svých nejlepších anekdot.

Publikovat začal teprve roku 1959, od té doby však produkuje nepřetržitý proud povídek a románů. Je dalším z oné řady autorů science fiction, kteří se stejnou lehkostí píšou i nebeletristické díla.

Benova velká příležitost přišla roku 1971, když po Campbellově smrti nastoupil do funkce šéfredaktora ASF. Nastoupit na Campbellovo místo bylo obrovské sousto, Ben se však tohoto úkolu perfektně zhostil na následujících sedm let. Potom se stal šéfredaktorem nového křídového magazínu Omni. Ještě později se angažoval v práci společností, které se zajímaly o průzkum kosmu, a je třeba uznat, že na toto téma napsal několik vynikajících knih.

Když se rozpadlo jeho první manželství, přiznal se mi Ben (který je italského původu), že má dojem, že se zamiloval do jednoho „báječného židovského děvčete“. S předstíraným zděšením jsem se nabídl, že mu půjčím pár dolarů, aby mohl rychle zmizet z města, jenže on byl doopravdy zamilovaný. Oženil se s Barbarou, temperamentní a přitažlivou tmavovláskou, pro kterou to už také bylo druhé manželství, a od té doby jsou spolu a jsou šťastní.

Ben vždy patřil k mým velice dobrým přátelům. Když jsem byl roku 1977 na nějakou dobu upoután na lůžko, požádal jsem ho, aby mě zastoupil na několika přednáškách, které jsem nemohl obstarat sám. Ani v nejmenším mi to nedělalo těžkou hlavu, protože už jsem ho slyšel přednášet a věděl jsem, že je výborný. Vyhověl mi a zároveň požádal organizátory, aby honoráře za tyto přednášky poslali mně. Když jsem se to dozvěděl, zděsil jsem se a můžete vzít jed na to, že jsem mu zcela nesmlouvavě oznámil, že dostanu-li jakýkoli šek, okamžitě ho roztrhám. Takhle to ale s Benem chodí.

Mám i mnoho dalších blízkých přátel a nikdy nepřestanu žasnout nad tím, jaké obrovské štěstí mě potkalo, že jsem za svého života potkal tolik báječných lidí.

81
Nad stropem svých možností

Nechci ve vás vzbuzovat dojem, že všechna moje literární díla mají stejně vysokou kvalitu. Všichni máme své dobré a špatné dny. Napsal jsem ve své sci-fi tvorbě, a to dokonce i v pozdějším jejím období, několik věcí, kterým poněkud rozpačitě říkám „subasimovovské.“ Domnívám se však, že (až na některé z mých úplně raných povídek) ani subasimovovská kvalita není tak úplně špatná.

Někdy se ale naopak stane, že píšu lépe než za normálních okolností. Říkám tomu, že píšu „nad stropem svých možností", a když si později některou z těchto povídek či románových pasáží znovu přečtu, nechce se mi ani věřit, že jsem ji skutečně napsal já, a strašně bych si přál, abych tak dokázal psát pořád.

Jiní lidé by snad řekli, že Jsem v laufu“. Zdá se, jako by mi všechno šlo úplně samo, jako v případě baseballového hráče, který v jediném zápase předvede čtyři údery, po nichž doběhne až na domácí metu, a pak už se mu nikdy nepodaří ani dva za zápas.

Když jsem roku 1960 v Pittsburghu předával ceny Hugo, byla jedním z oceněných děl povídka Daniela Keyese „Růže pro Algernon“. Je to nepochybně jedna z nejlepších sci-fi povídek všech dob, a když jsem slavnostně vyhlašoval vítěze, velice výmluvně jsem se rozpovídal o všech jejích kladech. „Jak se to jen Danovi podařilo?“ kladl jsem celému širému světu řečnickou otázku. „Jak se mu to jen podařilo?"

V tom okamžiku mě někdo zatahal za sako, a když jsem se otočil, stál tam Daniel Keyes, čekající na svého Huga. „Poslyš, Isaaku," řekl, Jestli přijdeš na to, jak se mi to podařilo, dej mi vědět. Rád bych si to ještě někdy zopakoval."

Předpokládám, že když jsem psal „Soumrak", musel jsem také psát nad stropem svých možností. Nemohlo by se mu přece dostat takového obrovského uznání, kdyby nebyl lepší než moje obvyklá produkce, i když upřímně řečeno já na něm nic výjimečného nevidím. Před několika lety jsem si ho znovu přečetl jen proto, abych zjistil, jestli v něm nenajdu něco, kvůli čemu se kolem něj nadělalo tolik povyku. Možná to bylo způsobeno neobvyklou stavbou celé povídky. Každá scéna (pokud se správně pamatuji, protože se k této povídce nehodlám vracet a ověřovat si to) byla v nejlepším přerušená. Než stačila dospět k přirozenému vyústění, pustil jsem se nějakým jiným směrem, který jsem následně zase ustřihl. Tím povídka získala krkolomný a dech beroucí spád. Na jejím začátku jsem uvedl, že za čtyři hodiny má dojít ke katastrofě. Tyto čtyři hodiny uplynuly jako při divoké jízdě na toboganu a ke katastrofě skutečně došlo.

Je tedy možné, že byla povídka napsána tak, aby neustále zvyšovala napětí čtenáře až do svého explozivního závěru. Pokud tomu tak skutečně je, přísahám, že jsem při jejím psaní nic takového neměl vědomě v úmyslu. Nebylo na tom nic cílevědomého. Nevyznal jsem se tehdy roku 1940 ve spisovatelském řemesle natolik, abych plánovitě dosáhl takového efektu. Prostě jsem psal nad stropem svých možností.

V nejoblíbenéjší ze všech mých povídek, kterou je „The Last Question" („Poslední otázka"), to není styl psaní, který je nad stropem mých možností. Je to nápad a způsob, jakým jsem dospěl kjeho vyvrcholení. Už léta se mi stává, že mi volají různí lidé, aby se mě zeptali na povídku, kterou kdysi četli; zapomněli už název a nejsou si jistí jejím autorem, i když mají dojem, že jsem to snad byl já.
Vzpomínají si ale na její poslední větu a chtějí vědět, kde by ji našli, aby šiji mohli přečíst znovu. Touto povídkou je vždy „Poslední otázka."

Mou druhou nejoblíbenéjší povídkou je „Dvěstěletý člověk“ („The Bicentennial Man"), který vyšel roku 1976 v antologii původních povídek. Tady je konečně důvodem její výjimečnosti styl psaní. Když jsem ji před nedávnem znovu četl, žasl jsem nad tím, o co je lepší než obvyklá úroveň toho, co píšu.

Třetí moje nejoblíbenéjší povídka, „The Ugly Little Boy“ („Ošklivý chlapeček"), je výjimečná stejným způsobem. Moje povídky jsou většinou psány intelektuálním a ne emocionálním stylem. Jak je tedy možné, že jsem dokázal napsat příběh, jehož emocionální náboj se stupňuje do té míry, že se na konci čtenář chtě nechtě rozpláče? Sám pláču při každém jeho dalším čtení, jenže já samozřejmě nemám k pláči nikdy daleko. Kdysi jsem ale zápletku povídky jen vyprávěl a moji posluchači při jejím líčení absolutně ztichli, protože slzy stékající po tvářích žádný zvuk nevydávají.

Když bylo Robyn dvanáct nebo třináct let, dal jsem jí tuhle povídku přečíst; každou chvíli vybíhala ze svého pokoje, aby mě ujistila, že sejí hrozně líbí. Potom se dlouhou dobu z pokoje neozval ani hlásek. Když konečně vyšla ven, měla obličej celý zarudlý a napuchlý a její krví podlité oči na mne hleděly jako na vraha. „Tys mi neřekl, že je to smutná povídka," vyčetla mi.

Tomu tedy říkám psát nad stropem svých možností.

Nemám v úmyslu snažit se vám namluvit, že každá povídka, kterou jsem kdy napsal, je vynikající. Byl bych naopak v úzkých, kdybych měl najít ještě nějakou, která by se dala srovnávat s „Dvěstěletým člověkem" a s „Ošklivým chlapečkem". Největším a nejefektivnějším kusem textu, napsaným nad stropem mých možností, však není žádná z mých povídek, ale jistá pasáž jednoho z mých románů.

Tímto románem jsou Ani sami bohové (The Gods Themselves Doubleday, 1972). Román je rozdělen na tři části, přičemž druhá část pojednává o mimozemšťanech v jiném vesmíru. I když riskuji, že budu opět obviněn z „kolosální nafoukanosti", musím říci, že jsou to podle mého názoru nejlepší mimozemšťané, jací byli kdy v science fiction popsáni, a zároveň že je to to nejlepší, co jsem kdy napsal a pravděpodobně i napíšu. Moji Čtenáři tento názor bohatě potvrzují.

A ještě jedna poznámka na toto téma .

Psát nad stropem svých možností je mnohem těžší ve faktografické literatuře než v beletrii. Nejblíž jsem se podle svého názoru k něčemu takovému přiblížil v eseji nazvaném „A Sacred Poet" („Posvátný básník"), který vyšel v zářijovém čísle F&SF ročníku 1987. Obvykle v těchto esejích pojednávám o nějakém vědeckém tématu, tentokrát jsem se ale vydal jiným směrem. Mezi mnou a jistým člověkem, kterého jsem považoval za úzkoprsého školometa, předtím došlo k ostré výměně názorů a já jsem se v důsledku toho rozhodl

napsat esej o poezii.

Nebyl jsem tak pošetilý, abych se domníval, že bych se mohl jakkoli vyjadřovat k literární kvalitě poezie. Chtěl jsem jen napsat o básních, které čtenáře dojímají a ovlivňují jejich počínání. Začal jsem například u Olivera Wendella Holmese a jeho básně „Old Ironsides", která vyvolala bouři rozhořčených protestů veřejnosti proti tomu, aby byla loď tohoto jména dána do šrotu, takže nám zůstala zachována až do dnešního dne.

Měl jsem strach, že mi začnou chodit odměřené dopisy, které mi budou v podstatě radit: „Drž se přírodních věd, Asimove. O humanitních oborech nic nevíš." Nestalo se tak! Esej vyvolal přímo lavinu dopisů, mnohem větší než kterýkoli jiný, jaký jsem kdy napsal, a všechny do posledního to byly dopisy pochvalné. Neozval se ani jediný hlas proti.

82
Rozloučení se science fiction

Věnoval jsem spoustu času padesátým letům, tedy desetiletí, v němž jsem na poli science fiction dosáhl svých největších triumfů. Je tudíž zvláštní, že když padesátá léta skončila, přestal jsem se i já prakticky v žánru science fiction angažovat.

Zdálo se, že po „Ošklivém chlapečkovi" pramen mé inspirace prostě vyschl, přinejmenším částečně. Říkal jsem už, že autoři science fiction se někdy vypíšou. Tento stav podle mého názoru obvykle trvá deset let. V mém případě trval dvacet. Ale proč? Často o tom přemýšlím.

Za prvé jsem se rozloučil s Campbellem a s jeho zvláštními nápady. Rozloučil jsem se také s Horacem Goldem a F&SF pro mne nebyl spolehlivým odbytištěm. Dokonce už mě začalo unavovat psaní románů. Roku 1958 jsem začal psát třetí robotický román, po několika prvních stranách jsem však uvázl na mrtvém bodě a nedokázal jsem se přinutit k pokračování. Trvalo mi několik let, než jsem přesvědčil Doubledaye, aby si ode mne vzal zpět zálohu dvou tisíc dolarů, kterou mi předem vyplatil.

Za druhé právě v době, kdy jsem psal „Ošklivého chlapečka", vypustil Sovětský svaz na oběžnou dráhu první umělý satelit Země a Spojené státy zachvátila panika, protože měly pocit, že zůstanou v technologických závodech pozadu. Zdálo se mi, že je třeba, abych psal vědeckopopulámí knihy pro širokou veřejnost a pomáhal tak osvětě Američanů.

Musíte proto pochopit, že mě nepostihlo spisovatelské okno. Přeorientoval jsem pouze hlavní zaměření své práce na jinou oblast. Pracoval jsem stejně usilovně jako dřív, dodržoval jsem stejně dlouhou pracovní dobu jako vždycky předtím, přibližně dvacet let jsem však místo science fiction psal nebeletristickou literaturu.

Nedělal jsem to bez určitých obav. Byl jsem si vědom toho, že beletrie je hlavním zdrojem mých příjmů, a očekával jsem, že moje roční výdělky se výrazně sníží, a to právě v době, kdy jsem přišel o základní plat na fakultě, který byl jakousi mou pojistkou pro případ potíží. Přesvědčoval jsem sám sebe, že psaní faktografie je mou vlasteneckou povinností a že každý musí být ochoten přinášet své vlasti nějaké oběti, musím ale ve vší upřímnosti přiznat, že mě tyto argumenty nijak zvlášť neuklidňovaly.

Situace se však nevyvinula tak špatně, jak jsem očekával. Především bylo psaní faktografie mnohem snazší a také mnohem zábavnější než psaní beletrie, takže pro mne bylo přesně tím pravým, když jsem ve své spisovatelské kariéře přecházel z částečného na plný úvazek. Kdybych se byl chtěl živit výhradně psaním beletrie, nepochybně bych byl skončil na mizině.

Pak tu byla ještě ta skutečnost, že přesně v době, kdy jsem začal přemýšlet o tom, že bych měl psát vědeckopopulární knihy pro širokou veřejnost, začali nakladatelé uvažovat o tom, že by takové knihy měli vydávat. Výsledkem bylo, že brali všechno, co jsem stačil napsat, i když jsem psal, jak nejrychleji jsem uměl. Moje příjmy neklesly, ale začaly rychle stoupat.

Ptáte se, jestli mě to překvapilo? Ano, byl jsem úplně ohromen.

Život však nebyl jen procházkou růžovým sadem. V science fiction se totiž poté, co jsem ji opustil, stalo totéž, co se stalo v chemii, když jsem trávil svá léta v NAES a v armádě. Došlo v ní k revoluci.

Science fiction totiž jako všechny ostatní žánry podléhá módním trendům. V době prvního tuctu let své magazínové podoby byla science fiction orientovaná krajně akčně. Dalo by se říci, že mnohé sci-fi příběhy byly v podstatě westerny přesazené na Mars a že je psali lidé, kteří neměli téměř či vůbec žádné vědecké znalosti.

Počínaje rokem 1938 Campbell toto všechno změnil. Důsledně vyžadoval, aby v povídkách, které vydával, vystupovali opravdoví vědci a technici a aby mluvili tak, jak takoví lidé přirozeně mluví. Povídky se začaly orientovat na chytré nápady a složité zápletky a to mi mimořádně vyhovovalo.

Byl jsem to myslím ještě víc já než Heinlein (který si pro sebe vytvářel vlastní zákony), kdo byl typickým představitelem toho, o co Campbellovi šlo. Moje robotické povídky a ještě víc moje příběhy

o Nadaci byly výsledkem jeho představ a autoři science fiction se ve čtyřicátých a padesátých letech buď vědomě nebo podvědomě snažili kráčet v mých stopách.

Pak ale přišla šedesátá léta a došlo k další radikální změně. Na světě se objevila nová generace autorů science fiction. Televize vedla k zániku nespecializovaných magazínů, v nichž vycházelo velké množství beletristických děl. Noví autoři ztratili své přirozené odbytiště a obrátili se k science fiction, protože ta nástup televize přežila. Tito autoři do science fiction přinesli něco, čemu se říkalo „nová vlna“. Začaly se objevovat povídky plné emocí a stylistických experimentů, stejně jako náladová dílka a povídky vysloveně surrealistické a tajemné.

Řečeno jedním slovem, science fiction začala být naprosto „neasimovovská“ a já jsem byl rád, že mě můj instinkt přinutil se s  tímto žánrem rozloučit. Mnohem lepší je odejít dobrovolně než být vyhozen jako nepotřebná zkamenělina.

S lítostí jsem také přemýšlel o tom, že i kdybych se chtěl k science fiction vrátit, už bych to nedokázal. Přerostla mi přes hlavu stejně, jako mi s příchodem rezonancí a kvantové mechaniky přerostla přes hlavu chemie.

83
The Magazine of Fantasy and Science Fiction

Stalo se však něco zvláštního. Přestože jsem v šedesátých letech science fiction nepsal, zůstal jsem jedním z Velké trojky - částečně proto, že moje romány se prodávaly dál, a částečně proto, že se moje díla objevovala v antologiích. Hlavní důvod však souvisel s jistým mým rozhodnutím, kterým jsem doufal dosáhnout určitého specifického cíle a kterým jsem tohoto cíle kupodivu skutečně dosáhl. (Obvykle se takhle přesně do černého netrefím.)

K tomuto rozhodnutí jsem dospěl za pomoci Roberta Parka Millse, který byl nejprve vedoucím redaktorem F&SF a od září roku 1958 nahradil Tonyho Bouchera ve funkci jako šéfredaktor. Bob Mills byl vysoký a hubený chlapík s výraznou hranatou bradou, která jako by mu na obou stranách obličeje vyčnívala těsně pod ušima. Byl dalším z těch lidí, kteří mluví pomalým a měkkým hlasem. Narodil se roku 1920 a stejně jako Fred Pohl byl tedy o pouhých několik týdnů mladší než já.

Roku 1957 vznikl vedle magazínu F&SF další sesterský magazín.

Jmenoval se Venture Science Fiction a Bob Mills byl jmenován jeho šéfredaktorem. Měl velký zájem vyzkoušet něco nového a zeptal se mě, jestli bych byl ochoten psát pro Venture pravidelnou vědeckopopulární rubriku.

I nadále jsem tehdy psal příležitostné faktografické články pro ASF, nebyl jsem však s nimi tak úplně spokojen. U Campbella jsem neměl doopravdy volnou ruku, protože Campbell měl o článcích, které chtěl otiskovat, velice vyhraněnou představu a občas se stávalo, že mé návrhy zamítal.

Venture mi nabídl nejen pravidelnou rubriku, ale také naprostou volnost. Musel jsem jen stihnout uzávěrku, mohl jsem ale psát na jakékoli téma libovolným způsobem. To bylo přesně to pravé, co jsem hledal, a protože jsem se ani v nejmenším neobával, že bych někdy nestihl uzávěrku, přijal jsem zmíněnou nabídku s radostným nadšením.

Okamžitě jsem napsal esej pro lednové číslo Venture ročníku 1958, které bylo jeho celkově sedmým vydaným číslem. Další tři eseje vyšly v osmém, devátém a desátém Čísle, po tomto desátém čísle však bylo vydávání magazínu zastaveno. Moje dny jako vedoucího vědeckopopulámí rubriky byly sečteny tak rychle (a zrovna v době, kdy jsem se začal dostávat do té pravé ráže), že mě to rozčililo a zklamalo.

Dvanáctého srpna 1958 jsem však byl s Bobem Millsem na obědě. Stal se tehdy právě novým šéfredaktorem F&SF a navrhl mi, abych v psaní své vědeckopopulámí rubriky pokračoval pro tento magazín, který byl evidentně mnohem stabilnějším odbytištěm než předtím Venture.

Měl jsem obrovskou radost. Právě v té době jsem dospěl k rozhodnutí, že už nebudu psát science fiction, nechtělo se mi ale tento žánr opustit úplně. Psát populárně naučnou rubriku pro F&SF znamenalo objevovat se každý měsíc v jednom z nejvýznamnějších magazínů science fiction a udržovat tak své jméno v povědomí jejích příznivců.

Samozřejmě jsem souhlasil, protože podmínky byly zcela stejné. Pokud jsem nepromeškal uzávěrku, měl jsem absolutně volnou ruku.

Magazín i já jsme podmínky uzavřené dohody vždy dodržovali. První moje rubrika se objevila v listopadovém čísle F&SF a od té doby až do tohoto okamžiku, tedy po dobu téměř dvaatřiceti let, se ani jednou nestalo, že bych promeškal uzávěrku, a ani v jednom čísle nikdy nechyběl můj esej bez ohledu na to, jaké rány osudu mě kdy potkaly. A podmínky zmíněné dohody dodržoval i Bob Mills a další šéfredaktoři, kteří ho později nahradili. Nikdy mi nepředepsali žádné téma, nikdy žádný esej neodmítli a pečlivě mi ode všech posílali sloupcové korektury, abych se mohl přesvědčit, že je všechno přesně tak, jak to chci mít.

Moje eseje v F&SF pro mne nikdy neztratily přitažlivost a zůstávají tím nejoblíbenějším ze všeho, co píšu (přestože v přepočtu na jedno slovo jsou také nejhůř placené). I když jsem k dnešnímu dni napsal už 375 těchto esejů přibližně po čtyřech tisících slovech (což je celkem půl druhého miliónu slov), nikdy mi nedošly nápady ani nadšení.

A co je ještě důležitější, tyto eseje splnily přesně ten účel, který jsem od nich očekával. Uchovaly moje jméno před očima čtenářů science fiction a víc než cokoli jiného se postaraly o to, že jsem zůstal jedním z Velké trojky. (Je také pravda, že ta dvacetiletá přestávka nebyla úplně prostá science fiction, jak vysvětlím, až k tomu bude vhodná příležitost.)

Vztah mezi Bobem Millsem a mnou byl vždy vztahem velice přátelským. Ve svých esejích jsem se o něm často zmiňoval jako o „laskavém šéfredaktorovi". Došlo to dokonce tak daleko, že pod touto přezdívkou vešel mezi příznivci science fiction ve všeobecnou známost. Když roku 1962 z funkce šéfredaktora odešel a nahradil ho Avram Davidson, k prvním věcem, které Avram udělal, patřilo, že mi sdělil, že si nepřeje, aby se mu říkalo „laskavý šéfredaktor".

Tohle nebezpečí nikdy nehrozilo. Avram byl prvotřídní spisovatel, byl to ale protivný hašteřivý člověk, kterého bych rozhodně neoznačil za „laskavého".

Bob asi dvacet let pracoval jako literární agent a pak v polovině osmdesátých let odešel na odpočinek a odstěhoval se do Kalifornie. Zemřel poněkud nečekaně roku 1986 ve věku šestašedesáti let.

84
Janet

Po celá padesátá léta, byť bylo toto desetiletí jakkoli přeplněné triumfy na poli science fiction a katastrofálními nezdary na lékařské fakultě, jsem také žil svým soukromým životem. Děti pomalu rostly a Gertrude i já jsme pomalu stárli - a byli jsme spolu čím dál nešťastnější.

Předpokládám, že žádné manželství se nerozpadne ze dne na den. Nezřítíte se prostě z útesu do propasti. Vypadá to spíš tak, že se neustále množí věci, které vám lezou na nervy, třecí plochy pomalu nabývají rozměrů, které se zdají být vzájemně naprosto neslučitelné, odpuštění přichází stále neochotněji a se stále větším odporem. A pak jednoho dne nevěřícně kroutíte hlavou a uvědomujete si, že vaše manželství už vlastně neexistuje.

Nevím, kdy tento okamžik nastal v mém případě - nejspíš někdy kolem roku 1956, když jsem byl ženatý čtrnáct let. Gertrude mluvila

o rozvodu už předtím, někdy v té době jsem o něm ale začal vážně uvažovat i já. Připadal mi jako něco naprosto nemožného, protože v mé rodině nikdy žádné rozvody nebyly. Manželství mých rodičů trvalo padesát let. Bylo to občas manželství velice bouřlivé, nikdy se však ani jeden z nich byť jen náznakem nezmínil o rozvodu. Něco takového by bylo až neuvěřitelně nemyslitelné.

Pouhého pomyšlení na rozvod bych se byl děsil i v případě, že by šlo pouze o Gertrudu, bylo to však ještě horší. Byli tu také David a Robyn. I kdybych se byl dokázal přimět k tomu, abych se s Gertrudou rozvedl, nemohl jsem v žádném případě nechat na holičkách dvě malé děti, a to bez ohledu na to, jak jsem já sám byl osobně nešťastný. Jen jsem si tedy povzdechl a rozhodl jsem se, že zůstanu ženatý až do té doby, dokud nebudou děti dospělé - a kdo ví, třeba se do té doby moje manželství dokonce zlepší.

Díky svému nešťastnému osobnímu životu jsem byl ve zranitelném emocionálním rozpoložení, které dalo základy k oné šťastné náhodě, jíž bylo moje setkání s Janet Opal Jeppsonovou.

K prvnímu našemu setkání došlo roku 1956 a já jsem si ho vůbec nebyl vědom. Janet má mladšího bratra jménem John, který studoval na lékařské fakultě Bostonské univerzity a byl v posledním biochemickém ročníku, na jehož výuce jsem se podílel. Byl vášnivým příznivcem science fiction a podařilo se mu obrátit svou sestru Janet na pravou víru. Vyprávěl jí také o mně a o tom, jaký jsem vynikající lektor a podivínský chlapík. To vzbudilo její zvědavost.

Roku 1956 se Světový con konal v New Yorku a Janet (která se narodila šestého srpna 1926 a které tehdy bylo právě třicet let) se zúčastnila několika jeho zasedání, přičemž měla mezi jiným v úmyslu seznámit se se mnou a nechat si podepsat jednu z mých knih. Naneštěstí jsem právě v té době trpěl záchvatem ledvinové koliky.

První záchvat tohoto druhu jsem prodělal roku 1948. Neměl dlouhé trvání a já jsem si ho vysvětloval jako náhlou žaludeční nevolnost, takže jsem na něj úplně zapomněl. Roku 1950 jsem měl mnohem horší záchvat, při kterém mě dokonce museli hospitalizovat a dávat mi morfium (poprvé a naposledy v životě). V období let 1950 až 1969 jsem měl přinejmenším dva tucty těchto záchvatů, přičemž i ten nejmímější byl příšerně bolestivý. Pak záchvaty pominuly z důvodů, které vysvětlím později.

Roku 1956 jsem však měl jeden z těch horších. Ze všech sil jsem se snažil co nejlépe dostát svým povinnostem, stál jsem v řadě a podepisoval knihy, tvářil jsem se však hrozivě zamračeně (ve skutečnosti to byl výraz dost silné agónie) a rozhodně jsem nebyl tím veselým a sympatickým chlapíkem, jakým bývám obvykle.

Janet ke mně přistoupila s výtiskem Druhé Nadace a já jsem se zeptal, jak se jmenuje, abych jí mohl do knihy napsat věnování.

„Janet Jeppsonová,“ odpověděla.

„A co děláte?“ zeptal jsem se jen tak konverzačně, zatímco jsem psal.

„Jsem psychiatrička."

„To je báječné,“ řekl jsem automaticky, když jsem se podepisoval.

„Pojďme si spolu lehnout na gauč.“ Vůbec jsem se na ni nepodíval a můžete se vsadit, že jsem v tom okamžiku, trápen tou strašlivou ledvinovou kolikou, naprosto nemyslel na nějaké flirtování.

O mnoho let později mi Janet prozradila, že když odcházela, říkala si: „No prosím, je to možná dobrý spisovatel, ale je strašlivý pařez“

„Pařez“ je Janetino označení pro každého, kdo je nenapravitelně nesnesitelný.

Já sám jsem v té době neměl sebemenší ponětí o tom, co jsem vlastně provedl, a netušil jsem, že jsem právě možná zahodil svoje budoucí štěstí a zničil to nejlepší, co mě v životě čekalo.

Naštěstí jsem měl příležitost svoje faux pas napravit a přišel čas, kdy jsem se o Janet dozvěděl úplně všechno.

Janet trpěla nedostatkem sebevědomí. To neplatilo v jejím raném dětství, protože jako malá holčička byla krásná jako panenka, měla nádherné světlé vlásky a modré oči a rodiče ji zbožňovali. Když jí bylo devět let, narodil se její bratr John. Stal se pro ni takřka vlastním dítětem, a v jejím vztahu k němu dlouho přetrvával určitý mateřský podtón.

Problém byl v tom, že Janet zůstávala malá, zatímco její vrstevníci rostli a sílili. Nakonec přece jen také nabrala na výšce a dnes měří pět stop a sedm palců, jako mnohé děti skandinávského původu se však tělesně vyvíjela jen pomalu. (Duševně ale ne. Byla podstatně inteligentnější než její tělesně lépe vybavené kamarádky - což jí ovšem také život ve všech případech neusnadňovalo.)

V dospělém věku není Janet ženou klasicky krásnou. Má malou bradu, která podle jejího názoru škodí jejímu vzhledu. Protože se nepovažovala za zvlášť hezkou a protože se usilovně věnovala studiu, nežila nijak aktivním společenským životem. Když dosáhla třicítky, měla už hodnost bakalářky ze Stanfordovy univerzity, doktorát medicíny z lékařské fakulty Newyorské univerzity, měla za sebou stáž na psychiatrickém oddělení nemocnice Bellevue a pracovala na Psychoanalytickém institutu Williama Alansona Whitea. Měla tudíž vyhlídku na profesionální kariéru, která by ji zaměstnávala a poskytovala jí konstruktivní život bez ohledu na to, jestli se vdá nebo ne.

Její kratičké setkání se mnou roku 1956 ji neodradilo od toho, aby si přečetla i další moje knihy; na základě toho, co jsem v těchto knihách odhalil ze svého nitra, dospěla k přesvědčení, že nemůžu být tak dokonalý „pařez“, jak jsem se při tomto setkání projevil. Rozhodla se dát mi ještě jednu šanci.

Roku 1959 pořádala v New Yorku svůj výroční banket Společnost amerických autorů detektivek, a protože i já jsem napsal jeden detektivní román, který rozhodně nebyl ani trochu úspěšný, napadlo mě, že bych se ho mohl zúčastnit. Na tuto myšlenku mě přivedl Ben Benson, jeden z mých bostonských přátel a autor cyklu poměrně úspěšných detektivních příběhů, v nichž vystupují příslušníci massachusettské státní policie. Jeho knihy se mi líbily a líbil se mi i Ben, který prošel druhou světovou válkou a odnesl si z ní na památku vážnou srdeční vadu. Nečekal jsem, že bych na conu autorů detektivek narazil na někoho známého, Ben mě ale mohl různým lidem představit.

Datum banketu bylo stanoveno na prvního května, a když jsem den předtím večeřel u jednoho známého redaktora, dozvěděl jsem se, že Bena Bensona postihla srdeční mrtvice a že zemřel v ulicích New Yorku. Cítil jsem se nesmírně sklíčeně a celou noc jsem strávil přemýšlením o tom Jestli bych se neměl vrátit do Bostonu. Měl jsem pocit, že bez Bena se mi na ten banket vůbec nechce.

Následujícího dne jsem navštívil Boba Millse, který měl také v úmyslu na banket jít, protože jsem doufal, že mi snad zdvihne náladu, na to však nebylo ani pomyšlení. Bob byl rovněž v depresi kvůli nějakému problému, který se týkal jeho práce. Ještě víc než předtím jsem toužil po návratu do Bostonu a netušil jsem, že kdybych se skutečně vrátil, ta nešťastná příhoda z roku 1956 by se potvrdila a můj život by zůstal ležet v troskách.

Naštěstí se právě v okamžiku, kdy jsem odcházel, v Bobově kanceláři objevila Judith Merrilová. Judy byla jednou z mála významných autorek science fiction té doby; nejpozoruhodnějším jejím dílem byla povídka „That Only a Mother“ („Co jen matka"), která vyšla v červnovém čísle ASF ročníku 1948. Byla to třetí manželka Freda Pohla.

Vyjela na mě a přesvědčovala mě, abych na banket šel; ujišťovala mě, že mě tam lidé nejspíš čekají a těší se na seznámení se mnou. Nechal jsem se přemluvit a budu za to navždy Judy vděčný.

Veronica Parkerová Johnsová, Janetina přítelkyně a autorka detektivních příběhů, zatím měla na starosti zasedací pořádek na banketu. Přesvědčila Janet, aby tam šla, protože si mohla poslechnout Eleanor Rooseveltovou a mohla sedět mezi Isaakem Asimovem a Hansem Santessonem.

Když jsem na banket dorazil, zjistil jsem, že Judy měla pravdu. Byla tam spousta lidí, kteří mě znali a které jsem i já znal, takže to trvalo pouhý okamžik a cítil jsem se tam přesně stejně, jako bych se cítil na conu science fiction, a zjišťoval jsem, že se dobře bavím.

Konečně přišel čas usednout ke stolu a Hans Stefan Santesson přišel, aby mě k němu uvedl. Byl to kulaťoučký chlapík s velkým zadkem a hladkým oválným obličejem, mluvící s nepatrným švédským přízvukem. Byl šéfredaktorem magazínu Fantastic Universe Science Fiction, kterému jsem občas prodal nějakou tu povídku. (Zemřel roku 1975 ve věku jedenašedesáti let.)

„Pojď, Isaaku," vyzval mě, „mám tam někoho, kdo se s tebou chce seznámit.“ Podíval jsem se směrem, kam ukazoval, a spatřil jsem u stolu stát Janet Jeppsonovou, která mě vítala širokým úsměvem.

Moje osamělé srdce právě v té době něco hledalo, a tím něčím nebyla ženská krása. Ženské krásy se mi dostávalo plnými hrstmi a přitom to nedopadalo dobře. Hledal jsem něco jiného - sám jsem nevěděl jistě, o co mi vlastně jde, a snad jsem si dokonce vůbec nebyl vědom toho, že něco hledám.

Možná že tím, co jsem hledal, bylo lidské teplo - přátelská a nenáročná náklonnost - něco, co nijak nesouviselo s krásou. Ať jsem ale pátral po čemkoli, u té večeře jsem to našel. Janet byla plná lidského tepla, neafektovaná, veselá a moje společnost ji nepokrytě těšila. Když večeře končila, připadala mi vysloveně nádherná a v tomto mém názoru už mě od té doby nikdy nic nezviklalo. Mé srdce se dodnes zachvěje potěšením, když vejde do místnosti a já nečekaně spatřím její tvář.

V den konání toho banketu mě samozřejmě netrápila ledvinová kolika, takže se mohla plně projevit moje obvyklá roztomilá a pomilováníhodná povaha. Janet byla u vytržení a dospěla k názoru, že přece jen nejsem pařez.

Když na pódium vystoupila jakási mladá žena nesmírně ladných tvarů, na první pohled tak umělých, že jsem měl dojem, že by se rozsypala, kdyby jí někdo poklepal prstem na rameno, a chystala se převzít nějakou cenu, Janet zašeptala: „Ach bože, takhle bych chtěla vypadat." Naprosto upřímně jsem ji ujistil, že vypadá mnohem líp než ona.

A když jsem jí řekl, že můj detektivní román je nespíš nejhorší ze všech, jaké byly kdy napsány, usoudila, že nejsem taková arogantní stvůra, za jakou mě lidé prohlašují.

Od té doby jsme zůstali v kontaktu a psali si dopisy. Naše korespondence mi pomohla vyrovnat se s nadcházejícími neradostnými roky. Tu a tam jsem jí zatelefonoval a příležitostně jsem se s ní vídal při svých návštěvách New Yorku a všechny tyto kontakty jen posilovaly moje přesvědčení, že je to člověk, který mi ve všech ohledech perfektně vyhovuje.

Později se o ní rozepíšu podrobněji.

85
Detektivní romány

Jak už jsem uvedl, v dětství jsem kromě science fiction četl i detektivky. V pozdějších letech jsem i nadále četl obojí a musím dokonce přiznat, že i když můj zájem o četbu science fiction ochladl, můj zájem o detektivky nic podobného nepostihlo. Až do dnešního dne jsou detektivky doslova jedinou odpočinkovou četbou, kterou si dopřávám.

Nemám ale rád moderní detektivky drsné školy, dobrodružné romány obsahující příliš mnoho násilí ani studie kriminální psychopatologie. Odjakživa se mi líbily příběhy, kterým se dnes říká „lenoškové detektivky", v nichž vystupuje omezený počet podezřelých a v nichž se spíše než střelbou k řešení dospívá logickou úvahou.

Ideálními detektivkami jsou samozřejmě z mého hlediska knihy Agathy Christieové a ideálním detektivem je Hercule Poirot. Líbily se mi také romány Dorothy Sayersové, Ngaio Marshové, Michaela Innese a všech ostatních, kteří psali kultivovaným stylem bez zbytečného zdůrazňování sexu a násilí. Mým zvlášť oblíbeným autorem byl v mládí John Dickson Carr neboli Carter Dickson, když jsem ho však v pozdějších letech četl znovu, zjistil jsem, že mi jeho knihy připadají emocionálně přitažené za vlasy a nepřirozené.

Stejně jako jsem toužil psát science fiction, toužil jsem psát i detektivky a také tato touha se mi splnila. John Campbell kdysi neprozřetelně prohlásil, že nelze napsat dobrou detektivku, zasazenou do rámce science fiction, protože detektiv by se vždy mohl vytasit s nějakou technologickou novinkou, s jejíž pomocí by daný problém vyřešil.

Osobně jsem to považoval za pošetilé prohlášení, protože stačilo jen na začátku definovat prostředí a po celý zbytek knihy se pak vyvarovat vnášení jakýchkoli nových prvků do příběhu. V tom případě by výsledkem byla zcela legitimní sci-fi detektivka.

Roku 1952 mě Horace Gold vyzval, abych napsal román o robotech. Váhal jsem a argumentoval jsem tím, že si s roboty dokážu poradit jen v povídkách. „Nesmysl,“ zarazil mě, „napiš román o přelidněném světě, ve kterém roboti přebírají lidskou práci."

„To ne," odmítl jsem, „to by bylo moc depresivní."

„Udělej z toho detektivku," poradil mi, „s detektivem a robotickým watsonem, který nastupuje, když detektiv případ zbabrá."

To bylo první sémě Ocelových jeskyní, které jsou dobrým sci-fi románem a zároveň i klasickou detektivkou. Bylo to (podle mého názoru) poprvé, kdy někdo tyto dva žánry tak perfektně skloubil v jeden celek.

Později, abych dokázal, že to nebyla pouhá náhoda, jsem napsal ještě jednu sci-fi detektivku nazvanou Nahé slunce, která byla pokračováním prvního příběhu. Když tato druhá kniha roku 1957 vyšla, hořel jsem touhou napsat opravdu „klasickou" detektivku, kterou by nekomplikovaly prvky science fiction.

Náhoda tomu chtěla, že mě redaktor detektivní řady nakladatelství Doubleday požádal, abych napsal klasický detektivní román, a já jsem se této příležitosti dychtivě chopil. Protože jsem vůbec nic nevěděl o policejních pátracích postupech a protože jsem se chtěl vyhnout násilí (když se v mých detektivkách řeší vraždy, je v každé z nich pouze jedna, k níž dojde mimo scénu, a to obvykle před začátkem samotného příběhu), rozhodl jsem se děj umístit do univerzitní chemické laboratoře. Jestliže se tedy tento příběh neměl odehrávat v kulise science fiction, měl mít alespoň kulisu vědeckou.

Využil jsem za tímto účelem svých vzpomínek na Kolumbijskou univerzitu i na profesorský sbor a postgraduální studenty, které jsem tam znával, abych si v mysli pevně zafixoval vystupující osoby. Děj románu byl samozřejmě zcela fiktivní (což bylo dobře, protože v něm došlo k vraždě). Ukázal jsem nakladatelství první dvě kapitoly, které mi schválili, když jsem ale předložil hotový román a později jim volal, abych se přeptal po jeho osudu, bylo mi řečeno, že ho zamítli. Nechtěli po mně žádné jeho úpravy, prostě ho zamítli. Byl to jediný ze všech románů, které jsem kdy nakladatelství Doubleday předložil, který byl zamítnut.

Toto zamítnutí (jak pořád musím to slovo opakovat) přišlo v nanejvýš nevhodnou dobu. Můj spor s Keeferem na lékařské fakultě se právě blížil vyvrcholení a Doubledayovi jsem volal jen proto, abych se ujistil, že knihu přijali a abych tak trochu ulevil své nervozitě. Místo toho - ne, už toho slova nepoužiji, ale nepřijali ji.

Byl jsem tehdy úplně na dně. Zavřel jsem dveře své laboratoře, zamkl jsem se v ní a dlouhou dobu jsem tam utrápeně seděl. Pak jsem si řekl, že se nesmím poddávat sebelítosti, a rozptýlil jsem se psaním té nejlegračnější komické básně, jakou jsem kdy složil. Ne, nebudu ji tady uvádět - je příliš dlouhá. Když jsem s ní byl hotov, cítil jsem se mnohem líp, ani zdaleka jsem však nebyl ve svém obvyklém slunném rozpoložení. Myslím, že šok z tohoto (neřeknu to) nepřijetí mi v pozdější době pomohl dospět k rozhodnutí, že bych měl přejít na psaní faktografické literatury.

Pokoušel jsem se prodat svůj detektivní román někomu jinému a nějakou dobu se mi to vůbec nedařilo. Nakonec ho vzalo nakladatelství Avon, a to bez zvláštního zaujetí. Mám takové podezření, že doufali, že přijmou-li mou detektivku, přiměje mě to k tomu, abych pro ně napsal nějakou science fiction. (Obávám se, že jsem je zklamal.) Vydali ji roku 1958 pod titulem The Death Dealers (Obchodníci se smrtí), což nebyl můj titul, a použili pro ni naprosto zavádějící ilustrace na přebalu.

Ještě horší ovšem bylo, že kniha prostě propadla a zavřela se za ní voda. Nakladatelství Avon se nijak zvlášť nesnažilo o prodej dalších výtisků, takže si vydělala pouze na část předem vyplacené zálohy. Byla to pro mne nesmírně trapná situace a není proto divu, že když jsem se nedlouho poté na onom banketu autorů detektivek setkal s Janet, žalostně jsem jí řekl, že jsem autorem toho nejhoršího detektivního románu, jaký kdy kdo napsal. Byla to mimochodem jediná moje kniha, publikovaná v padesátých letech, která nepatřila k science fiction ani k populárně naučné literatuře, přestože, jak opakuji, se odehrávala ve vědeckém prostředí.

A přece se i Obchodníci se smrtí dočkali svého vzkříšení. Jeden z mých nakladatelů, firma Walker & Company, na tuto knihu roku 1967 narazil na výstavce mých děl, kterou uspořádala Bostonská univerzita na počest mé osmdesáté vydané knihy. Když si uvědomili, že už není v tisku, požádali mě, abych ji od Avonu získal zpět. Udělal jsem to a Walker ji dal roku 1968, tedy deset let po jejím prvním vydání, na trh ve vázané podobě a použil mého titulu A Whiff of Death (Pach smrti). Dočkala se dvou vázaných a několika brožovaných vydání, nemluvě o překladech do několika jazyků, takže byla nakonec docela úspěšná. To mi dodalo odvahu k tomu, abych si ji znovu přečetl, a svůj dřívější názor na ni jsem změnil. Není to asi nejlepší detektivka všech dob, zdaleka také ale není nejhorší.

K Pachu smrti se mimochodem váže jedna zvláštní věc. Vystupuje v něm lidový detektiv oddělení vražd irského původu, který se ocitá v situaci, kdy se snaží vyřešit záhadu, do níž je zapletena celá řada intelektuálů, a tito intelektuálové se na něj chtě nechtě dívají přezíravě. Zmíněný detektiv jménem Doheney se chová velice uctivě a zdvořile, otázky klade téměř neochotně, nakonec se však náhle ukáže, že celou dobu byl krok před všemi ostatními a přesně věděl, co dělá.

Později měl přijít čas (a je tomu tak dodnes), kdy se mým oblíbeným televizním pořadem stal Colombo s Peterem Falkem v hlavní roli, a já jsem si byl vždy vědom toho, jak se Colombo podobá Doheneyovi. Nikdy mě ani na okamžik nenapadlo, že by snad byl Colombo převzat z Pachu smrti, a i kdyby byl, nic bych proti tomu nenamítal, protože v televizi byl tento nápad doveden k mnohem větší dokonalosti. Uvedená podobnost naopak jen zvyšuje můj požitek ze sledování Colomba.

Znovuvzkříšení a úspěch Pachu smrti ve mně vyvolaly příjemný pocit, že se Doubleday tehdy roku 1958 dopustil omylu a zároveň mi dodaly odvahy k tomu, abych to zkusil znovu, když mě Larry Ashmead (můj tehdejší redaktor u Doubledaye) roku 1975 požádal, abych se zúčastnil konference Asociace amerických knihkupců (American Booksellers Association neboli ABA). Byla to jedna z jejich vzácných konferencí konaných v New Yorku, takže jsem se mohl zúčastnit, a Asociace slavila pětasedmdesáté výročí svého založení.

Larry nechtěl, abych tam šel jen pro zábavu. Chtěl, abych nasál místní atmosféru a napsal detektivku s názvem Murder at the ABA (Vražda v ABA). Vysvětlil mi, že tu knihu chce mít pro příští konferenci Asociace následujícího roku.

„Budu pro tebe mít rukopis připravený dávno předtím, Larry," ujistil jsem ho.

„Rukopis ne," opravil mě. „Hotovou knihu."

To mi vyrazilo dech. Znamenalo to, že budu mít na napsání celé knihy jen dva měsíce, takže jsem začal protestovat. Larry na moje protesty reagoval způsobem, který jsem od svých redaktorů slyšel miliónkrát: „Ty to zvládneš, Isaaku."

Zúčastnil jsem se tedy konference ABA a požadovanou knihu jsem napsal za sedm týdnů na rozdíl od sedmi až devíti měsíců, které potřebuji na sci-fi román. V čem spočívá ten rozdíl?

Podle mého názoru je odpověd zcela prostá. Píšete-li sci-fi román, musíte si nejprve vymyslet budoucí společenskou strukturu, která je dostatečně složitá, aby i bez příběhu sama o sobě zaujala pozornost čtenáře, a která je zároveň ve všech podrobnostech důsledná. Musíte také vymyslet zápletku, která dává smysl pouze v rámci této společenské struktury. Zápletka se musí rozvíjet, aniž by nepatřičně bránila popisu společenské struktury, a společenskou strukturu je třeba popsat tak, aby se jejím popisem nepatřičně nezpomalovala zápletka.

Napsání sci-fi románu, který splňuje oba uvedené požadavky, je obtížné i pro tak nadaného a zkušeného starého rutinéra, jako jsem já. Všechno ostatní psaní je snazší než psaní science fiction.

K napsání příběhu, jako je Vražda v ABA, si nepotřebujete vymýšlet žádnou společenskou strukturu. Použijete společenskou strukturu současnosti a okolního prostředí. V tomto případě byla použitou strukturou přesně ona konference ABA, které jsem se zúčastnil. Stačilo připsat k ní zápletku. Není divu, že místo za sedm měsíců jsem měl detektivku napsanou za sedm týdnů.

Doubleday tuto knihu vydal roku 1976 a já jsem s ní byl nesmírně spokojen. Byla podle mého názoru napsána svižným a živým jazykem a považoval jsem ji za rozkošnou ukázku toho nejlepšího, čeho jsem schopen. Jejím vypravěčem byl v první osobě jistý Darius Just, který se nesmírně podobal Harlanu Ellisonovi. (Samozřejmě jsem si předem vyžádal Harlanovo písemné svolení a kromě toho jsem mu knihu věnoval.) Sám jsem v románu vystupoval pod vlastním jménem ve třetí osobě jako komická vložka. K vystupňování komického tónu jsme se v poznámkách pod čarou s Dariem o některé otázky přeli. Někteří kritikové to sice napadli, na idioty ale narazíte všude.

Samozřejmě mě okamžitě napadlo napsat cyklus detektivních románů s Dariem Justem. Při sedmi týdnech na jeden román by to byla báječná oddechová záležitost. Doubleday o tom nechtěl ani slyšet. Pokud jsem chtěl psát beletrii, chtěli oni, aby to byla science fiction. Vraždu v ABA mi povolili jen jako jednorázovou výjimku.

Na tom ale nezáleží. K psaní detektivek jsem se nakonec stejně dostal, i když to bohužel nebyly romány. Vysvětlím to, až přijde vhodný čas.

86
Lawrence P. Ashmead

Spolupracoval jsem v životě s řadou různých redaktorů, někteří z nich však samozřejmě mezi ostatními zvlášť vynikají. Jako příklady mohou sloužit John Campbell a Walter Bradbury, o kterých už jsem se zmiňoval. Dalším takovým redaktorem je Lawrence P. Ashmead.

Roku 1960 pracoval jako asistent Richarda K. Winslowa, který u Doubledaye nahradil ve funkci mého redaktora Timothyho Seldese. Pilně jsem tehdy pracoval na knize nazvané Life and Energy (Život a energie), kterou Doubleday vydal roku 1962. Protože se mi nedařilo lidi od Doubledaye přesvědčit, aby si vzali zpátky ty dva tisíce dolarů, co jsem roku 1958 dostal jako zálohu na svůj třetí robotický román, který jsem nikdy nenapsal, přemluvil jsem je, aby je převedli na Život a energii, a tím jsem se onoho závazku zbavil.

Larry Ashmead, který má vědecké vzdělání (absolvoval obor geologie), si prošel rukopis Života a energie a navrhl v něm celou řadu úprav. Poté, co mi takto upravený rukopis poslal k dalšímu zpracování, dozvěděl se o tom Dick Winslow, a protože si byl dobře vědom osobitých idiosynkrazií svých autorů, nervózně čekal na mou reakci.

Přestože i já mám četné idiosynkrazie, nejsou to idiosynkrazie toho typu, jakými obvykle trpí ostatní autoři. Když jsem byl příště u Doubledaye, odevzdal jsem upravený rukopis a zeptal jsem se, kdo ty úpravy dělal. Larry se přiznal, že to byl on (a pravděpodobně se přitom chystal na autorský hysterický záchvat).

„Děkuji vám, pane Ashmeade," řekl jsem. „Byly to velice správné úpravy a jsem rád, že jste je udělal."

Nemohl jsem tehdy tušit, že až Dick od Doubledaye odejde, nahradí ho ve funkci mého redaktora právě Larry, a že od okamžiku mého poděkování se z něj stane můj neochvějný zastánce. Řídím se prostě zásadou, že ze všech dobrých vlastností je (vedle poctivosti) vděčnost tou největší, a tato zásada mi při mnoha životních příležitostech dobře posloužila.

Když mě lékařská fakulta vyhodila a já se tak stal neomezeným pánem svého času, navykl jsem si s železnou pravidelností jednou měsíčně jezdit do New Yorku. Při těchto návštěvách jsem vždy dodržoval stejný režim. Přijížděl jsem ve čtvrtek, zbytek dne a celý pátek jsem strávil obcházením redakcí, v sobotu jsem odpočíval a v neděli v poledne jsem se vracel. A první věcí, kterou jsem ve čtvrtek po příjezdu vždy udělal, sotva jsem si uložil zavazadla do hotelu a trochu se na pokoji umyl, bylo, že jsem vyrazil k Doubledayovi a šel jsem s Larrym na oběd do restaurace Peacock Alley. (Odjakživa to byl můj oblíbený podnik.)

Když jsem se roku 1970 přestěhoval zpět do New Yorku, dělaly mi moje kontakty s Doubledayem trochu starosti. Dokud jsem bydlel v Bostonu, obtěžoval jsem Doubledaye jen jednou měsíčně a to se dalo vydržet. Nebude mě to teď, když bydlím v New Yorku, svádět, abych je otravoval denodenně, dokud mě nevykopnou z redakce?

Vůbec tomu tak nebylo. Mé pravidelné měsíční obědy s Larrym pokračovaly a Larry mi naprosto jasně dal najevo, že se za ním mohu zastavit i kdykoli mezi nimi, i když můžete vzít jed na to, že jsem si dával velký pozor, abych tohoto privilegia nezneužíval a situaci tak nepokazil. V posledních letech jsem si navykl chodit k Doubledayovi na pravidelnou přibližně půlhodinovou návštěvu každé úterý, přestože za působení pozdějších redaktorů s nimi už jen zřídkakdy chodím na oběd. U Doubledaye jsou na moje každotýdenní návštěvy zvyklí a při oněch vzácných příležitostech, kdy z nějakého důvodu nemohu přijít, si pokaždé stěžují, že „si ani nepřipadali jako v úterý".

Moje oblíbená historka z mých obědů s Larrym je tato:

Když jsme v Peacock Alley dojedli jako obvykle výborné hlavní jídlo, přijel k nám vrchní číšník (který nás samozřejmě dobře znal) s vozíkem plným nejrůznějších zákusků. Měl jsem už v sobě vynikající koláčky, které se tam podávají jako obvyklá příloha ke kávě, takže, vědom si svých problémů s váhou, jsem si vzal jen velice malý a relativně neškodný zákusek.

Načež mě Larry pobídl: „No tak, Isaaku, to přece nestačí. Vezmi si ještě něco. Doubleday to platí." (Larry je nevysoký, pohledný chlapík a alespoň v té době byl poměrně štíhlý, i když ne zrovna hubený.)

„Nenechte se pobízet, pane doktore," přidal se vrchní. „Vezměte si ještě něco."

„Janet by se nelíbilo, kdybych si dal dva zákusky," protestoval jsem chabě.

„Janet se to nedozví," uklidňoval mě Larry.

Jestli jsem něčím bohatě obdařen, je to slabá vůle, takže jsem si vzal druhý zákusek.

Když jsem se vrátil domů, čekala mě Janet u dveří s přísně nesmlouvavým výrazem ve tváři. „Co měly znamenat ty dva zákusky?" vyjela na mne.

Ten dobrák Larry jí tu novinku zatelefonoval, jakmile jsme se rozešli. Odpustil jsem mu, protože jsem ho měl rád, a zařadil jsem proto jeho ohavný zločin pod hlavičku „kanadské žertíky".

Mimochodem, kdykoli Larryho někdo požádal, aby navrhl vhodného autora pro nějaký obtížný úkol, navrhl pokaždé mne. A protože já jsem ho ze zásady jen velice nerad odmítal, ocital jsem se čas od času v nesmírně nepříjemných situacích. Musel jsem například pro časopis Sexology napsat článek o sexu v kosmu.

Díky tomuto článku jsem byl přizván k účasti na oblíbené show otázek a odpovědí o sexu, kterou pořádá doktorka Ruthová. Musel jsem se s ní bavit na téma sexu v kosmu. Nevadilo mi to, protože to byla chytrá a pohledná drobná žena. Díval jsem se, jak interview nahrává, a její závěrečná poznámka, která byla adresována mně, zněla: „Doufám, že mě ještě někdy navštívíte, pane doktore." Jak zvuk slábl, zazněla ještě má odpověď: „Jak je to pozvání myšleno, paní doktorko?"

Všichni redaktoři jsou však lidé redaktorsky smrtelní; čtyřiadvacátého října 1975 mi Larry zatelefonoval a oznámil mi, že přijal práci u nakladatelství Simon & Schuster, kde mu pravděpodobně nabídli vyšší plat. Byl jsem první, komu to řekl, protože nechtěl, abych se to dozvěděl jinou cestou. Byl to ošklivý okamžik. Celou hodinu jsem seděl v křesle a civěl do prázdna.

Ve skutečnosti to nebylo tak strašné, jak jsem se domníval. Doubleday mi přidělil další velice uspokojivou redaktorku Cathleen Jordánovou a také s Larrym jsem se i nadále čas od času vídal, protože žádné nakladatelství mi není kompletně neznámé. Momentálně pracuje pro nakladatelství Harper’s a já jsem pro ně právě napsal jednu knihu.

87
Problémy s váhou

Vzhledem k tomu, že jsem se v předchozí kapitole zmínil o svých „problémech s váhou", měl bych asi o této trapné, avšak důležité záležitosti pojednat podrobněji.

Asimovové mají sklon k nadváze. Otec, který byl v mládí štíhlý, vážil těsně po čtyřicítce dvě stě dvacet liber a byl značně obézní. (Matka také s přibývajícím věkem přibírala na váze, ne ale tak výrazně.)

Asimovové však mají v rodině ještě jednu schopnost. Když začnou hubnout, jdou na to od podlahy. Znám celou řadu obézních lidí, kteří dokážou pomocí přísné diety shodit padesát nebo ještě víc liber, zhubnou - a potom zase všechnu tuto váhu naberou nazpět. To je podle mého názoru hotová tragédie. Člověk se musí tak snažit, tak se přemáhat, odpírat si potěšení jídla, aby byl relativně štíhlý a lip vypadal - a pak by měl zase všechno nabrat zpátky? Na něco takového je lepší nemyslet.

Když můj otec roku 1938 ve věku dvaačtyřiceti let onemocněl angínou pectoris a lékaři mu nařídili, že musí zhubnout, poslechl je. Poměrně rychle shazoval váhu až na sto šedesát liber a na této váze pak zůstal celých třicet zbývajících let svého života. Kdyby to byl nedokázal, nebyl by se těch dalších třiceti let dožil.

Pokud jde o mne, byl jsem jako kluk vysloveně vyzáblý. Na vysoké škole jsem vážil sto padesát tři libry a nikdy jsem ani libru nepřibral, ať jsem jedl, co jsem chtěl. Bylo to proto, že jsem nikdy nijak moc nejedl (skoro nikdy jsem například nesnídal), to jsem si ovšem neuvědomoval.

Když jsem se oženil s Gertrudou a měl jsem možnost jíst něco lepšího než stravu, kterou připravovala moje matka, nijak jsem se v jídle neomezoval, protože jsem považoval za samozřejmé, že nepřiberu, a za pouhých několik měsíců jsem ztloustl o třicet liber. Roku 1964, ve věku čtyřiačtyřiceti let, jsem vážil dvě stě deset liber. Byl jsem velký přesně jako otec a měl jsem pouhých deset liber pod jeho maximální váhu.

To mě vystrašilo. O dva roky jsem už překročil věk, kdy začala otce sužovat angína pectoris. Já sám jsem jí sice unikl a zdálo se, že se těším naprosto dokonalému zdraví, ale jak dlouho jsem ještě mohl takhle pokoušet osud? Moje obavy ještě vzrostly, když se objevila zpráva o tom, že infarktu podlehl známý herec Peter Sellers, který nebyl tlustý.

Začal jsem shazovat, omezoval jsem množství jídla a krok po kroku jsem skutečně hubl, nejdřív na sto osmdesát liber a o několik let později na sto šedesát liber. Dnes mám konstantní váhu sto padesát pět liber, tedy přibližně stejnou, jako když jsem se ženil s Gertrudou; škody, které jsem utrpěl, však už nenapravím.

88
Další cony

Když jsem se seznámil s Janet, nabyly pro mne cony nového významu. Roku 1959 jsem cestoval vlakem do Detroitu, abych se tam zúčastnil Světového conu. Bylo to pouhých několik měsíců po onom banketu autorů detektivek, přesto si však vzpomínám že jsem byl nesmírně zklamán skutečností, že tam jsem sám. Nepatřila snad Janet k příznivcům science fiction? Kdyby se toho conu byla také zúčastnila, mohli jsme spolu chodit na obědy a večeře a sedávat spolu na přednáškách. Mohla naslouchat mým přednáškám a ověřit si tvrzení svého bratra, že jsem báječný lektor.

Janet tam však nebyla.

Z celého detroitského conu si nejzřetelněji vzpomínám na to, že jsem při jedné příležitosti zůstal vzhůru doslova celou noc, protože jsem si vesele povídal a smál jsem se s ostatními autory. (Bylo to poprvé a naposledy, co jsem něco takového udělal.) Když jsem se konečně dostal do svého pokoje, venku už dávno svítalo a já jsem měl pocit, že nestojí za to chodit spát, takže jsem se jen vykoupal a sešel jsem dolů na snídani.

Časná snídaně je na conech prakticky neznámým pojmem, protože noční flámy se protahují do tak pozdních hodin, že jen málokteří účastníci se dokážou ze svého opileckého spánku probrat před desátou hodinou dopolední a většina spí až do oběda. Vešel jsem proto do prázdné jídelny - nebo přinejmenším skoro prázdné, protože tam u snídaně seděl John Campbell se svou (druhou) manželkou Peg. Stejně jako (skoro vždycky) já vedli spořádaný život.

„No prosím," kývla na mne souhlasně Peg, „to jsem ráda, že aspoň někdo chodí spát ve slušnou dobu a může se s námi po ránu nasnídat."

A já jsem bez sebemenšího uzardění a s nestydatým pokrytectvím odpověděl: „To víš, Peg, snažím se dodržovat řádnou životosprávu“

Následujícího roku, tedy roku 1960, se con pořádal v Pittsburghu a já jsem měl opět pocit, že bych tam mohl zajet. Navíc se mi tentokrát podařilo přesvědčit Janet, že by tam měla jet také, takže tam doopravdy jela. Díky tomu byl Pittsburgh skutečně nesmírně úspěšný. Zvlášť živě si z tohoto conu vzpomínám na následující události:

Hned na jeho začátku vzal Theodore Cogswell, autor science fiction, který byl známý svým šarmem působícím na dívky, Janet za paži a odvedl ji stranou. Nebyl jediný důvod, proč by to nemohl udělat. Janet mi nepatřila a kromě toho jsem byl ženatý. Zvláštní bylo, že jsem pocítil záchvěv žárlivosti, tedy citu, proti kterému jsem se vždy považoval za imunního. Naštěstí se Janet za několik minut vrátila.

Představil jsem ji Johnu Campbellovi, který, jakmile se dozvěděl, že je Janet psychiatrička, jí samozřejmě uspořádal přednášku o psychiatrii a (stejně samozřejmě) všechno dokonale popletl.

(V této souvislosti si vzpomínám, že jsem byl jednou na obědě s Georgem Gaylordem Simpsonem, slavným specialistou Harvardovy univerzity na paleontologii obratlovců. Byl to příznivec science fiction a chtěl, abych mu řekl, jaký je John Campbell. „Georgi," řekl jsem mu, jestli se někdy potkáš s chlapem, který ti při zjištění, že jsi paleontolog obratlovců, začne vykládat všechno o paleontologii obratlovců, všechno úplně poplete a přitom ti nedá nejmenší šanci říct jediné slovo, tak ses právě seznámil s Johnem Campbellem.")

Na jedné večeři jsem samozřejmě Janet pozval, aby byla mým hostem, a Judith Merrilová (která už v té době byla vášnivou propagátorkou ženských práv) se mě zeptala, jestli jsem za ni zaplatil. (Přirozeně jsem za ni zaplatil, ale kdyby byla Judith skutečnou bojovnicí za ženskou rovnoprávnost, neměla by snad chtít, aby za sebe Janet platila sama?)

Každopádně jsem se zatvářil nevinně a řekl jsem: „Ne, Judy, neplatil jsem za ni. Myslíš, že jsem měl?“

„To jsem si mohla myslet," odpověděla. „Přece jsi ji pozval, ty troubo pitomá, nebo ne?"

„Páni," vydechl jsem, vyndal jsem potřebnou částku z peněženky a zamířil jsem k Janet, jako bych jí ty peníze chtěl dát.

Judy ke mně rozzuřeně přiskočila a vrazila mi takovou facku, až mi zazvonilo v uších. Bylo to poprvé a naposledy v mém životě, kdy mě nějaká žena udeřila, a to ještě kvůli takovému nevinnému žertu.

89
Průvodce přírodními vědami

V prvních dvou letech, kdy jsem se živil výhradně psaním, jsem pokračoval v zavedené praxi v tom smyslu, že jsem psal převážně pro teenagery. To mělo několik důvodů.

1. Upřímně jsem se domníval, že teenageři ze všech lidí nejvíc potřebují uvést do přírodních věd (a do humanitních ostatně také). Jakmile přesáhnou dvacet let věku, může už být příliš pozdě na to, aby na ně takový úvod nějak zvlášť zapůsobil.

2. Psaní pro mládež znamenalo, že jsem mohl plně rozvinout svůj neformální styl, který jsem považoval za svou obrovskou přednost.

3. Dosavadní psaní pro dospělé čtenáře - ty prokleté učebnice - mě v tomto ohledu traumatizovalo.

Pak ale, třináctého května 1959 (dva týdny po mém prvním setkání s Janet), se se mnou spojil redaktor nakladatelství Basic Books Leon Svirsky. Byl to drobný chlapík s velkým nosem, který po mně chtěl, abych sepsal souhrnný přehled vědeckých poznatků dvacátého století pro dospělé čtenáře. Polichotilo mi, že o to požádal právě mou osobu, protože z toho podle mne (a zcela správně) vyplývalo, že moje pověst vědeckopopulárního autora začíná předstihovat mou pověst spisovatele science fiction.

Musím se na tomto místě přiznat k troše zbytečného snobství. Skutečně jsem se do jisté míry obával, že mi mou kariéru vědeckopopulárního autora nedovolí rozvinout nakladatelé, kteří mě odmítnou jako „pouhého spisovatele science fiction". Byly to zbytečné obavy, protože tento problém nikdy nevyvstal. Moje autorita v obou oblastech neustále stoupala a ani jedna z nich nikdy nenarušovala tu druhou. Možná pomohl i můj vědecký doktorát a moje profesorská hodnost, a já jsem byl vždycky rád, že jsem bojoval za to, abych si profesorskou hodnost uchoval.

Výsledkem je, že jsem nikdy necítil nutnost svou činnost na poli science fiction tajit. Zeptá-li se mě někdo, kdo mě nezná, co vlastně píšu, odpovím: „Všechno možné, nejznámější je ale moje science fiction."

Ať mi však Svirskyho návrh jakkoli zalichotil, měl jsem tak trochu strach. Svirsky za mnou přijel do Bostonu a nechal mi tam smlouvu, kterou jsem si měl přečíst a v případě souhlasu s jejími podmínkami podepsat.

Několik dní jsem se zmítal ve stavu strašlivé nerozhodnosti. Chtělo se mi smlouvu podepsat a přitom jsem se toho podpisu bál, takže jsem trpěl bolestnou nejistotou. Bylo toho na mne všeho trochu moc, pak jsem si ale vzpomněl na svou novou přítelkyni Janet Jeppsonovou, s níž jsem si už vyměnil několik milých dopisů. Napsal jsem jí a všechno jsem jí po pravdě vylíčil, svěřil jsem se jí se svými touhami, pochybnostmi a obavami.

Nežádal jsem ji výslovně o radu, protože jsem odjakživa jen velice nerad kladl na někoho jiného břímě odpovědnosti za svá vlastní rozhodnutí, v tomto případě jsem ale žádat nemusel. Odepsala mi, že to samozřejmě dokážu a že to musím udělat. Nemohl jsem prostě takovou příležitost pominout a čekat, že se ve své profesi dostanu někam dál.

Měla naprostou pravdu, a tak jsem smlouvu podepsal. Tahle rada byla prvním z nesčetné řady příkladů laskavosti a zdravého rozumu, které se mi z Janetiny strany dostalo.

Se zuřivou pílí jsem se pustil do psaní a za dobu osmi měsíců jsem napsal a upravil do konečné podoby půl miliónu slov - což je i na mě pozoruhodný výkon. Nakladatelství Basic Books knihu vydalo roku 1960 pod titulem The Intelligent Man’s Guide to Science (Průvodce inteligentního muže přírodními vědami).

Protestoval jsem proti tomuto titulu a argumentoval jsem, že ten „muž“ zní zbytečně restriktivně. Chtěl jsem, aby mou knihu četly i ženy, a byl bych dával přednost názvu The Intelligent Persons Guide to Science (Průvodce inteligentního člověka přírodními vědami).

Svirsky o tom nechtěl ani slyšet. Byl pevně rozhodnut napodobit název knihy George Bernarda Shawa The Intelligent Woman’s Guide to Socialism and Capitalism (Průvodce inteligentní ženy socialismem a kapitalismem). Přirozeně se z řad žen ozývaly protesty, na které jsem mohl reagovat jen ironickým úsměvem a slovy, že „tím ,inteligentním můžem' jsem myslel autora a ne čtenáře.“

Kniha měla mnohem větší úspěch, než jsem čekal, a ostatně i větší, než čekalo nakladatelství Basic Books. Vyšla ve dvou svazcích se společným kartonovým obalem a šla na dračku. George Gaylord Simpson na ni napsal tu nejlepší kritiku, jaké se mi kdy dostalo. Nazval mě v ní „zázrakem přírody a národním bohatstvím" - a nemáte mi doufám za zlé, že jsem si tu formulaci zapamatoval.

Můj první šek na procenta z prodaných výtisků zněl na třiadvacet tisíc dolarů, což byla nejvyšší suma, jakou jsem do té doby kdy dostal, a moje příjmy se náhle zdvojnásobily. (To mě v jistém smyslu rozesmutňovalo, protože jsem se domníval, že je to jednorázový výkyv, který se už nikdy nebude opakovat a že moje příjmy za rok 1962 dosáhnou historického maxima, na které se už pak nikdy znovu nedostanu. - Jak se však ukázalo, nebyla to pravda. Ve skutečnosti jsem nikdy později neměl roční příjmy tak nízké jako roku 1962.

Upřímně řečeno se mi ani nechtělo tomu věřit. Čtyři roky poté, co jsem byl vykopnut z fakulty, se moje příjmy zvýšily na desetinásobek mého tehdejšího školního platu. Právě někdy v té době mi jeden z mých fakultních přátel ve vší vážnosti sdělil, že má dobré důvody domnívat se, že budu-li postupovat takticky a obezřetně, mohl bych na fakultě znovu získat aktivní učitelské místo a pobírat plat. „Na to už je bohužel pozdě,“ odpověděl jsem s úsměvem. „Teď už bych si to nemohl dovolit."

Přesto jsem však veškeré své kontakty s fakultou nepřerušil. Konec konců jsem stále ještě měl hodnost mimořádného profesora. Příležitostně jsem přednášel, přičemž jsem si obvykle vybíral zahajovací přednášku celého semestru. Protože biochemie se přednášela v prvním semestru a její hodiny připadaly na dopoledne, byla moje přednáška vůbec první, kterou si noví studenti medicíny vyslechli. Byla to přednáška na profesionální úrovni a byla to zároveň poslední přednáška tohoto druhu, kterou kdy měli slyšet. Jednou jsem tento svůj názor neprozřetelně vyslovil nahlas a jeden ze studentů mě uvedl do nevýslovných rozpaků tím, že ho zopakoval před novým děkanem, který byl rovněž přítomen. „Má nejspíš pravdu," přikývl s povzdechem děkan.

Měl bych se možná zmínit o některých souvisejících problémech, které s sebou Průvodce inteligentního muže přírodními vědami přinesl. Na samém začátku mě Svirsky požádal, abych si přečetl nakladatelskou smlouvu, a to bylo něco, čeho jsem nebyl schopen. Musel jsem už v životě podepsat stovky různých smluv, ani jednu z nich jsem si však doopravdy nepřečetl. Zběžně jsem si je prohlédl, abych se přesvědčil, že je v nich stanovena záloha v přislíbené výši, to však bylo obvykle maximum, kterého jsem byl schopen. Zbytek byl prostě nesnesitelně nudný a nikdo mě nemohl donutit, abych se pročítal celými stovkami takových smluv.

To lidé považují za obrovskou výstřednost.

Jednou se stalo, že se mnou prezident nakladatelství Doubleday diskutoval o jistém sporu, který jsem měl s nějakými lidmi od filmu. Zeptal se mě, jaká jsou v určitém konkrétním aspektu ustanovení smlouvy. „To nevím, Henry,“ odpověděl jsem. „Já jsem tu smlovu nečetl, jenom jsem ji podepsal."

Podíval se na mne částečně pobaveně a částečně nevěřícně a pak prohlásil: „Isaaku, ty potřebuješ někoho, kdo by tě hlídal."

Potom dodal: „Ale nedělej si starosti, Doubleday na tebe dohlédne."

Skutečnost, že nečtu smlouvy, však doopravdy není takovým šílenstvím, jakým se zdá být.

Většina smluv má konec konců standardní znění, a pokud je nakladatelství renomovanou firmou a pokud autor nemá zájem o formulaci nějakých zvláštních ustanovení (což já nikdy nemám, protože chci jen to, abych směl v klidu psát a aby nakladatelství moje díla nezamítalo), nehrozí žádné nebezpečí, podepíšete-li je bez čtení. Jsem pevně přesvědčen, že moji redaktoři nemají v úmyslu mě obrat, ale že chtějí vydělat spolu se mnou.

Kromě toho všechno posuzuji podle výsledků. Pokud se mi procenta za prodané výtisky zdají být přiměřená a pokud nakladatelství jeví ochotu ke spolupráci, jsem spokojen. A mám-li dojem, že se mnou nějaký nakladatel nehraje poctivě, je moje reakce automatická. Neposílám na jeho účty auditory a nepodávám na něj žalobu. Prostě už mu nedám žádné své knihy. I to se už v několika velice výjimečných případech stalo.

Dalším problémem je skutečnost, že i když byl Průvodce inteligentního muže přírodními vědami z hlediska finančního i z hlediska kritiky nesmírně úspěšný, já sám jsem s ním nebyl spokojen. A to je řečeno velice mírně. Byl jsem s ním zoufale nespokojen.

Problém spočíval v samotném Leonu Svirském. Byl to příjemný chlapík, ale vyklubal se z něj nakladatelský zloduch - jeden z velice mála lidí tohoto typu, které jsem poznal. Dlouhá léta pracoval jako redaktor časopisu Scientific American a byl zvyklý dostávat významné vědecké eseje, v nichž vědci popisovali výsledky svých výzkumů. Bohužel však vědci, kteří byli autory těchto esejů, většinou nedokázali pořádně napsat ani dopis vlastní babičce a bylo na Svirském, aby škrtal, přepisoval a všemožně jejich eseje upravoval do přijatelné podoby.

Evidentně se tohoto zvyku nikdy nezbavil, protože když jsem dostal sloupcové korektury, zjistil jsem, že i v mé knize škrtal, přepisoval a všemožně ji upravoval do toho, co sám považoval za „přijatelnou podobu“. Rozhořčeně jsem se proti jeho zásahům ohradil. Protože jsem ještě pracoval na závěrečné části knihy, když jsem dostal sloupcové korektury první části (to byl jeden z důvodů, proč vyšla tak rychle), pohrozil jsem, že svou práci na ní zastavím, pokud s ní Svirsky nepřestane provádět taková zvěrstva.

Do jisté míry skutečně přestal, přesto však když kniha vyšla, natolik se lišila od mého původního textu, že jsem se jí nedokázal podívat zpříma do tváře. Navzdory jejímu obrovskému finančnímu úspěchu jsem ji nenáviděl a do dnešního dne se mi lehce zdvihne žaludek, kdykoli ji vidím stát ve své knihovně.

Druhý zločin, kterého se Svirsky dopustil, spočíval v tom, že na jeho přání napsal předmluvu George Beadle. Beadle byl slavný genetik a nositel Nobelovy ceny, já jsem však nestál o to, aby kdokoli psal předmluvu k některé z mých knih. V pozdějších letech jsem sám napsal předmluvy přinejmenším ke stovce knih jiných autorů, necítil jsem ale sebemenší potřebu, aby někdo psal předmluvu k mé knize.

Svirsky uvedl druhý svazek tvrzením, že vědecký pokrok vedl prakticky ke smazání rozdílů mezi živou a neživou hmotou. Bylo to jeho tvrzení a ne moje a samozřejmě to bylo tvrzení velice snadno napadnutelné.

Kritizoval ho kupříkladu Barry Commoner. Naprosto nepřiměřeně útočně knihu napadl v rozsáhlém článku, který byl publikován v časopisu Science. Zaujal mě titulek toho článku, podíval jsem se zběžně na několik prvních odstavců a krve by se ve mně byl nedořezal, když jsem si uvědomil, že kritizuje mou knihu. Nejstupidnější z celého článku byla jeho otázka, co by se stalo s biologií jakožto vědním oborem, kdyby zmizel rozdíl mezi živou a neživou hmotou.

Napsal jsem krátkou a logickou odpověď (kterou Science svědomitě otiskl), v níž jsem poukázal na to, že před více než čtyřmi sty lety smazal Koperník rozdíl mezi Zemí a ostatními planetami - a co se v důsledku toho stalo s geologií? Nic.

O mnoho let později jsem se s Commonerem setkal, nebo jsem alespoň seděl na protější straně dlouhého stolu. Diskuse u stolu se týkala znečišťování atmosféry (protože Commoner je význačným ochráncem životního prostředí) a já jsem se ze všech sil snažil odolávat cigaretovému kouři. Když však Commoner vytáhl velký doutník a zapálil si, okamžitě jsem vypadl.

Napsal jsem potom organizátorům té schůzky dopis, ve kterém jsem vyjádřil své pohrdání lidmi, kteří se prohlašují za ochránce životního prostředí, květnatými frázemi mluví o čisté atmosféře a přitom ji sami otravují tabákovým kouřem. Odpověď jsem nedostal.

To ovšem odbočuji od tématu. Mluvil jsem o Svirském. Ještě v době, kdy jsem pracoval na Průvodci přírodními vědami, jsem slíbil, že pro něj napíšu další knihu. Měla to být kratší kniha a měla pojednávat o tom, jak byly objeveny různé prvky. Jmenovala se The Search for the Elements (Hledání prvků) a vyšla v nakladatelství Basic Books roku 1962. Napsal jsem tuto druhou knihu dřív, než jsem si plně uvědomil Svirského vášeň pro znásilňování předložených textů. Výsledkem bylo, že i do ní hrubě zasáhl, a to už na mě bylo moc. Od té doby jsem důsledně odmítal psát pro něj jakékoli další knihy. Hulákal na mne do telefonu, ale nebylo mu to nic platné.

90
Rejstříky

Při psaní Průvodce inteligentního muže přírodními vědami jsem znovu narazil na problémy, které jsou spojeny se zpracováváním rejstříků.

Faktografická kniha, která je systematickou studií jednoho tématu, je naprosto k nepotřebě bez rejstříku a já sám jsem první rejstřík zpracovával pro naši nešťastnou učebnici Biochemie a lidský metabolismus. Nikdo mě nikdy sestavování rejstříků neučil a ani já jsem nehledal ničí pomoc. Dělal jsem to svou vlastní metodou, která se pravděpodobně příliš neliší od toho, jak by se to mělo dělat správně.

Připravím si neuvěřitelné množství prázdných kartiček velikosti třikrát pět palců a pak procházím stránkové korektury příslušné knihy, zapisuji si každé téma stejným způsobem, jakým by je pravděpodobně vyhledávali čtenáři, přičemž se omezuji na maximálně jeden podtitulek, a poznamenávám si stránku, na které se příslušné téma vyskytlo. Potom kartičky seřadím podle abecedy a všechny, na nichž se vyskytlo stejné téma, sloučím do jedné, na kterou uvedu soupis všech stran. A nakonec to všechno přepíšu na stroji.

V posledních letech mi lidé radí, abych tuto práci dělal na počítači, já však těchto rad nedbám. Líbí se mi hrát si s kartičkami, rovnat je podle abecedy a slučovat několik různých zápisů v jeden. Je to přesně taková hnidopišská práce, která mě baví. A kromě toho, jak někdy říkám: „Nejspokojenější jsem tehdy, dělám-li něco blbě, ale po svém.“

V případě Průvodce inteligentního muže přírodními vědami bylo zřejmé, že sestavení rejstříku mi zabere několik dnů. Nebyla to ani zdaleka taková dřina jako rejstřík pro pozdější svazky zmíněné učebnice, byl v tom však určitý rozdíl. Rejstřík pro učebnici jsem sestavoval na fakultě a rodina o této mé práci vůbec nevěděla. Když jsem ale psal Průvodce přírodními vědami, na žádnou fakultu už jsem nechodil a pracoval jsem doma. Nejjednodušší metodou bylo rozložit si večer stránkové korektury i kartičky v obývacím pokoji, zatímco jsme se dívali na televizi, protože tak jsem nepromarnil příliš mnoho času, který jsem měl vyhrazen na psaní. Televize vyžadovala jen polovinu mé pozornosti a rejstřík právě tak, takže jsem mohl obojí pohodlně sloučit. Jediný problém byl však v tom, že jsem čas odpočinku měnil v čas pracovní, a mám takový dojem, že rodině se to nezamlouvalo.

Jeden z problémů knihy, která pojednává o současném stavu vědeckých poznatků, spočívá v tom, že po několika krátkých letech je taková kniha směšně zastaralá a že se začnou objevovat požadavky na přípravu nového vydání. Příprava samotná nebyla úkolem nijak zvlášť protivným, protože mě tento požadavek nezastihl tak docela nepřipraveného a protože v případě Průvodce přírodními vědami jsem si vedl poznámky o nových vědeckých objevech, o nichž jsem věděl, že je budu muset do nového vydání zahrnout.

Když bylo zřejmé, že už nové vydání nelze dál odkládat, zjistil jsem, že Svirsky odešel na odpočinek a žije na Floridě.

Uvolil jsem se zpracovat nové vydání, doplnit knihu o nové údaje, vrátit do ní zpět všechno dobré, co Svirsky vyházel, a vyškrtat z ní naopak všechny ty pitomosti, které tam přidal. Navíc se mi podařilo dát novému redaktorovi nepřímo najevo, že s výjimkou čistě kosmetických zásahů nebudu žádné změny považovat za vítané. Druhé vydání vyšlo v nakladatelství Basic Books roku 1965 pod názvem The New Intelligent Marís Guide to Science (Nový průvodce inteligentního muže přírodními vědami).

Skončilo to tedy happyendem? Ne tak docela. Přestože převážná většina textu druhého vydání byla víceméně identická s vydáním prvním, pro nový materiál bylo třeba zpracovat rejstřík a stránkování všeho původního materiálu se změnilo. Krátce řečeno, bylo třeba připravit nový rejstřík, ještě složitější, než byl rejstřík prvního vydání. Redaktor mě přemluvil, abych ke zpracování rejstříku využil služeb rejstříkového specialisty. Přišlo mě to na pět set dolarů, protože nakladatelství tohoto specialistu neplatilo ze svého, ale strhlo si jeho honorář z mých procent, a výsledný rejstřík byl ubohý. Nebyl dokonce ani správně abecedně seřazen. Díky tomu jsem druhé vydání nikdy nesnášel o nic lip než první. Teprve když v Basic Books vyšlo roku 1972 třetí vydání, měl jsem konečně v ruce knihu, která byla napsána k mé spokojenosti a jejíž rejstřík byl zpracován rovněž k mé spokojenosti, takže jsem na ni mohl s potěšením pohlédnout a s potěšením jí užívat. Roku 1984 jsem připravil ještě další rejstřík pro čtvrté vydání. Nevím, jestli někdy vyjde vydání páté. Mám dojem, že už jsem na takovou práci příliš starý. Samozřejmě bych nechtěl, aby tato kniha upadla v zapomnění. Přál bych si, aby vyšlo páté vydání a po něm šesté a tak dále až donekonečna, to už ale bude muset udělat někdo jiný a já pochybuji (promiňte mi mou samolibost), že se někdy najde jediný člověk, který by to dokázal. Bude to vyžadovat nějaké konsorcium.

91
Tituly

Tituly svých děl volím velice pečlivě. Odjakživa zastávám názor, že krátký titul je lepší než dlouhý, a dávám přednost (pokud je to možné) titulům o jednom slovu, jako byly například „Soumrak" nebo Nadace. Navíc mám také rád tituly, které vystihují obsah příběhu, aniž by prozrazovaly pointu, takže když děj dospěje ke konci, najde čtenář v titulu dodatečný význam.

Z tohoto důvodu se mi protiví způsoby redaktorů, kteří někdy tituly mění tak, aby vyhovovaly jejich osobním preferencím. Tak například moje první povídka o robotech se jmenovala „Robbie“; bylo to jméno, které dala robotickému pečovateli malá holčička, o kterou se tento pečovatel staral. Použití zmíněného titulu podtrhovalo emocionální obsah povídky. Fred Pohl jí dal nový titul „Podivný kamarád", který nebyl naprosto žádným přínosem. Povídka později vyšla při mnoha tuctech různých příležitostí v mnoha tuctech různých publikací, pokaždé však pod mým titulem „Robbie".

Ještě neslýchanějším příkladem změny tituluje povídka „Ošklivý chlapeček". Horace Gold byl toho názoru, že slovo „ošklivý" čtenáře odradí, takže titul změnil a nazval ji „Posledně narozený", což bylo naprosto směšné. Slovo „ošklivý" má zásadní důležitost. Malý hrdina té povídky doopravdy je ošklivý chlapeček, protože je to mladý neandrtálec, přesto je však na konci příběhu zahrnut láskou toho druhu, která znamená víc než život, a získává si sympatie čtenáře. Povídka by neměla absolutně žádný smysl, kdyby šlo o hezkého chlapečka. Zkuste ale takovéhle jemné nuance vysvětlit Horacovi!

V případě povídek se se změnami titulů dokážu vyrovnat, protože jim prakticky vždy mohu vrátit jejich původní tituly, když je zařazuji do některé ze svých povídkových sbírek. V některých případech však redaktorské změny titulů akceptuji, považuji-li je za zlepšení. Napsal jsem kdysi pro Freda Pohla povídku, kterou jsem pojmenoval „The Last Tool" („Poslední nástroj"). Tento titul měl svůj význam, Fred ho ale změnil na „Founding Father" („Otec zakladatel"), což je titul o tolik lepší, že jsem měl sám na sebe vztek za to, že jsem na něj nepřišel. Povídka vyšla v říjnovém čísle Galaxy ročníku 1965 a od té doby si tento titul podržela.

Tituly knih jsou ještě důležitější, protože je většinou nelze měnit. Přesto se mi i v tomto případě podařilo změnit Obchodníky se smrtí na Pach smrti. Vyvolává to však určité komplikace. Musím někdy tuto situaci vysvětlovat svým čtenářům, kteří se domnívají, že jde o dvě různé knihy a chtěli by mít jeden výtisk od každé z nich.

Otázka knižních titulů přišla na přetřes poté, co mi T. 0’Conor Sloane z nakladatelství Doubleday (mimochodem vnuk muže, který nahradil Huga Gernsbacka ve funkci šéfredaktora magazínu Amazing) navrhl, abych připravil knihu stručných biografií přibližně dvou set padesáti významných vědců, která měla vyjít v rámci jejich edice věnované hudebníkům, malířům, filozofům a dalším intelektuálním osobnostem.

Ochotně jsem se toho ujal, ale kniha se v mých rukou nečekaně rozrostla (jak se to takovým knihám často stává). Sepsal jsem biografie nikoli dvou set padesáti ale celé tisícovky vědců, výzkumníků a vynálezců a byly to biografie mnohem delší, než měly být původně.

Navíc jsem je místo abecedního řazení seřadil chronologicky podle data narození. Konec konců mají přírodní vědy kumulativní charakter, což neplatí pro hudbu, malířství ani filozofii.

Výsledkem byla kniha mnohem delší, než s jakou Doubleday počítal, přijali ji však bez sebemenšího náznaku protestu a přizpůsobili se mi.

Jak se ukázalo, vyžadovala tato kniha dva obsáhlé rejstříky (jmenný rejstřík a rejstřík obsažených vědních oborů), já jsem však všechny biografie očísloval a v rejstřících jsem uváděl odkazy na jejich čísla místo na čísla stran. To znamenalo, že jsem rejstříky mohl zpracovat přímo z rukopisu, když jsem byl ještě v plném zápalu práce, a spolu s rukopisem je odevzdat. Nemusel jsem celé měsíce čekat na stránkové korektury.

Chtěl jsem této knize dát titul A Biographical History of Science (Biografické dějiny přírodních věd), což nejstručněji vystihovalo její obsah. Sloane však trval na tom, že titul doplní o slova „a technologie", přestože já jsem to považoval za zbytečné. Navíc mě Sloane přesvědčoval o tom, že „dějiny" jsou nevhodné slovo, které bude mít negativní efekt na prodej. Byl rozhodnut nahradit je slovem „encyklopedie", i když já jsem proti němu protestoval jako proti slovu zavádějícímu. A konečně k celému názvu přidal slovo „Asimovova".

Kniha proto vyšla pod titulem Asimov’s Biographical Encyclopedia of Science and Technology (Asimovova biografická encyklopedie přírodních věd a technologie - Doubleday, 1964). Od té doby byla připravena dvě její další vydání, pokaždé se zcela novým rejstříkem.

Musím přiznat, že jsem neohrabanost celého titulu spolkl kvůli jeho prvnímu slovu. Podle Sloanova tvrzení obchodní cestující naprosto přesvědčeně trvali na tom, že se bude kniha lépe prodávat, bude-li v titulu moje jméno, a to mi nepředstavitelně lichotilo. Dnes se ukazuje, že se tato představa mého jména jako magického zaklínadla všeobecně rozšířila. Vyšlo mi celkem přes šedesát knih, které mají někde v titulu mé jméno.

No prosím, jen řekněte, jak bych něčím takovým mohl nebýt potěšen?

Ukazuje to, že podle názoru vydavatelů jsou lidé ochotni akceptovat mě jako jméno, které lze připojit ke knize jakéhokoli druhu science fiction, detektivce, vědeckopopulámí knize, pojednání z humanitních oborů či antologii - jako záruku kvality.

92
Sbírky esejů

I nadále jsem pokračoval v sestavování sbírek různých svých povídek. V šedesátých letech vydalo nakladatelství Doubleday tři takové sbírky: The Rest of the Robots (Ostatní roboti - 1964), Asimov’s Mysteries (Asimovovy detektivní příběhy - 1968) a Nightfall and Other Stories (Soumrak a jiné povídky - 1969).

Anglické nakladatelství The New English Library kromě toho vydalo sbírku čtyř mých povídek, která nebyla určena k prodeji ve Spojených státech. Vyšla roku 1967 pod názvem Through a Glass, Clearly (Co jasně vidíš za sklem).

Od té doby pokračuji ve vydávání poměrně značného množství povídkových sbírek, přičemž jednotlivé povídky se v těchto sbírkách do jisté míry překrývají. Některé z mých povídek do dnešního dne vyšly až v pěti různých sbírkách. Zdálo by se, že to doopravdy není fér. Dokážu si představit čtenáře, kteří si koupí novou sbírku a zjistí, že všechny nebo téměř všechny povídky v ní obsažené už četli. Trochu mě v tomto směru hryzlo svědomí, zvláště když jeden z významných autorů science fiction (který se rozhodně neproslavil svou slunnou povahou) víceméně sarkasticky poznamenal, že jsem mistrem recirkulace svých produktů.

Tato skutečnost má však svůj logický základ.

Knihy jsou smrtelné. Vázané vydání vydrží na pultech pouhých několik let. Brožované vydání může zůstat pohřbené mezi tisíci jiných brožovaných knih, které nepřetržitě zaplavují knižní stánky. Stává se proto, že když mi nějaký čtenář napíše a ptá se, kde najde některou z mých povídek, kterou ještě nečetl (nebo kterou by si chtěl přečíst znovu), nevím, jak mu odpovědět. Nemohu ho odkázat na příslušné číslo magazínu, ve kterém kdysi původně vyšla. S výjimkou několika málo soukromých sbírek a specializovaných prodejen, které tyto staré magazíny nabízejí, tato čísla prostě nejsou k dostání.

Pokud mu napíšu titul povídkové sbírky, ve které příslušná povídka vyšla, může se ukázat, že ani tato sbírka už není k dostání. Jistě, existují i knižní antikvariáty, mohu-li to ale říci, aniž by mi někdo okamžitě začal vyčítat mou zrůdnou samolibost, v antikvariátech mé knihy najdete jen výjimečně. Lidé, kteří vlastní moje knihy, si je většinou nechávají. Znamená to, že je třeba vydat novou sbírku, obsahující několik povídek z poslední doby, doplněných o pár starých osvědčených dílek pro ty čtenáře, kteří je nenajdou nikde jinde.

A kromě toho se říká, že mezi čtenáři science fiction představuje jedna generace tři roky. Řečeno jinými slovy, po třech letech existuje obrovské množství nových čtenářů, kteří staré povídky nikdy nečetli a dokonce o nich možná v životě neslyšeli. Pro tyto čtenáře je sbírka mých povídek novinkou, i když veteránům science fiction mohou některé z nich připadat jako stará vesta.

Nejdůležitějším důvodem sestavování nekonečných vzájemně se překrývajících povídkových sbírek je však skutečnost, že se stále dobře prodávají. Nakladatelé jsou z tohoto důvodu ochotni je vydávat a já proti tomu ani v nejmenším neprotestuji.

Jestliže však z mých povídek lze sestavovat stále nové a nové sbírky ku prospěchu čtenářů, nakladatelů i mne samotného, jak je tomu s mými nebeletristickými eseji, kterých jsem napsal dokonce ještě víc než beletristických povídek?

Jednu takovou sbírku esejů jsem skutečně dal dohromady na samém začátku své spisovatelské kariéry. Jmenovala se Only a Trillion (Pouhý bilion - Abelard-Schuman, 1957). Obsahovala větší množství mých vědeckopopulárních esejů, které jsem publikoval v ASF, ty mě však tak docela neuspokojovaly. Eseje v ASF byly šity na míru vkusu Johna Campbella a připadaly mi poněkud kožené a formální.

Eseje pro F&SF jsem naproti tomu psal zcela bez jakéhokoli redakčního zasahování a výsledné texty existovaly výhradně pro mé vlastní potěšení. Byly psány neformálním a většinou i lehce humorným stylem. Měl jsem pocit, že by byly mnohem lepším příkladem toho, co dokážu napsat, než ony eseje z ASF. Navíc jsem si přál, aby je vydalo některé z význačných nakladatelství. Roku 1957 jsem se seznámil s Austinem Olneyem, redaktorem literatury pro mládež nejvýznačnějšího bostonského nakladatelství Houghton Mifflin. Byl stejně starý jako já, štíhlý a pohledný, měl hluboko posazené oči a přestože to byl pravověrný Bostoňan, neměl v sobě nic z oné nadřazenosti a arogantnosti, kterou se tito lidé údajně vyznačují. Byl to příjemný a vlídný chlapík a od našeho prvního setkání jsme dodnes zůstali přáteli.

Ani nespočítám, kolikrát jsme spolu obědvali v proslavené bostonské restauraci Locke-Obeťs. Miluji dršťky, i když tuto moji vášeň evidentně sdílí jen málo lidí, a vždycky jsem si tam objednával dršťky s hořčičnou omáčkou. Přišel však čas, kdy jsem se z Bostonu odstěhoval; po devatenácti letech jsem se tam vrátil v Janetině společnosti a byli jsme ubytováni v hotelu nedaleko restaurace LockeOber’s. Vítězoslavně jsem ji tam zavedl a objednal jsem si svoje dršťky s hořčičnou omáčkou, jenže i když je dosud měli na jídelním lístku, už je nepodávali. Málem jsem se tam na místě zhroutil a rozplakal. Poté, co jsem se odstěhoval, už si je nejspíš nikdy nikdo neobjednal.

Nakladatelství Houghton Mifflin každopádně brzy vydalo několik mých vědeckopopulárních knih; první z nich byla roku 1959 kniha Realm of Numbers (Království čísel), která pojednávala o aritmetice od jednoduchého sčítání až po transfinitivní čísla a byla určena studentům nižších středních škol. Austin byl tak slušný, že mi poslal kontrolní obtah obálky a zeptal se mě na můj názor. Zatelefonoval jsem mu a řekl jsem, že s ní naprosto souhlasím až na jedinou maličkost.

Austin mě tehdy ještě dobře neznal, takže usoudil, že jsem nejspíš jedním z těch autorů (před nimiž se nakladatelé mají velice na pozoru), kteří si připadají jako umělečtí kritikové a chtějí rozhodovat o tom, jak by měla vypadat obálka. Ve skutečnosti mi na ní ani za mák nezáleželo. Zajímá mě jen to, co je uvnitř knihy.

Když Austin slyšel, že s něčím nesouhlasím, teplota okamžitě klesla o padesát stupňů. „Co se vám na ní nelíbí?“ zeptal se odměřeně.

„No, totiž," odpověděl jsem, „hrozně nerad to říkám a nepochybně je to jen maličkost, která by mi neměla nijak vadit, ale udělali jste chybu v mém jménu“

Samozřejmě museli tu obálku předělat. Austin se mi nesmírně pokorně omluvil.

Každopádně jsem za ním roku 1961 přišel s balíkem esejů, které vyšly v F&SF. Protože tyto eseje byly určeny dospělým čtenářům, předal je Austin oddělení knih pro dospělé, které je zamítlo. Austin mi v rozpacích nabídl, že je vydá jako knihu pro mládež, budu-li souhlasit s jejich zjednodušením. Až naprší a uschne, odsekl jsem, ale nelámal jsem si s tím hlavu, a odnesl je k Doubledayovi.

Tim Seldes nebyl tím nápadem právě nadšen, na druhé straně mě ale nechtěl ani odmítnout, takže mou první sbírku esejů pro F&SF vydalo roku 1962 nakladatelství Doubleday pod titulem Fact and Fancy (Fakta a fantazie).

Tim už mě tou dobou znal velice dobře, takže mě předem varoval, že nemám sestavovat další sbírku vědeckopopulárních esejů, dokud nebude mít možnost přesvědčit se, jak se budou prodávat Fakta a fantazie. Chápal jsem, že je to oprávněná žádost, takže jsem se držel zpět, přestože jsem se nemohl dočkat pokračování.

Fakta a fantazie si však vydělaly na vyplacenou zálohu s překvapivou rychlostí a poněkud ohromený Tim mi řekl: „Tak dobře, Asimove, vezmu si další.“ Dopadlo to nakonec tak, že ještě před koncem šedesátých let vydalo nakladatelství Doubleday sedm sbírek mých esejů a pokračuje v jejich vydávání dodnes. Všechny mé eseje pro F&SF s výjimkou sedmi z úplného začátku se dříve nebo později dočkaly vydání v některé z těchto sbírek a několik vyšlo dokonce ve více než jedné. (Ano, recirkuluji také svoje eseje.) Vyšly i sbírky mnoha mých esejů z jiných zdrojů než z F&SF. Celkem mám na svém kontě téměř čtyřicet svazků vědeckopopulárních esejů.

Myslím, že se za tuto skutečnost nemusím nijak omlouvat. Moje knihy se prodávají a lidé je čtou s potěšením, pokud alespoň mohu soudit podle dopisů, které dostávám; je-li třeba ještě nějaké jiné zdůvodnění, řekněte mi jaké.

Mám-li říci pravdu, jsou tyto sbírky zdrojem mého obrovského uspokojení. Především se domnívám, že jsem držitelem světového rekordu a že jsem vydal víc sbírek esejů než kdokoli jiný v dosavadní historii. (Povšimněte si prosím, že se ani v nejmenším nesnažím tvrdit, že jsem napsal nejlepší nebo snad téměř nejlepší eseje, tvrdím jen, že jsem jich napsal nejvíc.)

Moje eseje se samozřejmě nelíbí každému. Arthur Clarke se před nedávnem neužitečně povaloval ve svém sídle na Srí Laňce a narazil přitom na vysloveně sprostou kritiku jedné z mých sbírek esejů, protože měl strach, že by snad mohla uniknout mé pozornosti, pečlivěji vystřihl a poslal mi ji, abych sejí mohl v klidu pokochat. První její věta zněla: „Je to kniha, která vůbec neměla být napsána.“

Podle metody Lestera del Reye jsem tu kritiku měl okamžitě zahodit - musel jsem si ji však alespoň zběžně přečíst a podívat se, jestli bez jejího hlubšího studia přijdu na to, proč ta kniha neměla být vůbec napsána. Autor kritiky byl evidentně vyveden z míry rozmanitostí námětů, o nichž moje kniha pojednávala, a způsobem, jakým jsem přeskakoval z jednoho tématu na druhé. Mohu pouze usuzovat, že ještě v životě neviděl sbírku esejů ani o ničem podobném neslyšel. Předpokládám, že negramotnost je kvalifikačním požadavkem pro jeho práci.

Podle mého názoru je to naopak právě různorodost nabízených témat, která je hlavním kladem takových sbírek esejů. Nechce se po vás, abyste investovali všechen čas, potřebný k přečtení celé publikace. Čtete jen krátká pojednání, a jestliže zjistíte, že vás některé z nich nudí nebo neuspokojuje, nevyhodili jste peníze za celou knihu, ale jen za pouhý její fragment. Můžete přejít k dalšímu fragmentu, který vás třeba nesmírně potěší. Kromě toho jsou taková krátká pojednání dokonalou četbou před spaním nebo v jiných krátkých chvilkách volného času.

Navíc mohou čtenáři mých vědeckopopulárních esejů hrát (a skutečně také hrají) báječnou hru, která se jmenuje „Kdo Isaaka nachytá při nějaké chybě“. Daří se jim skórovat dostatečně často na to, aby stálo za to se této hře věnovat. Vždycky jsem vděčný svým čtenářům a dokonce mě dojímá téměř univerzální jejich šetrnost, s jakou uvádějí moje omyly na pravou míru a dávají mi ohleduplně najevo, že za ně může moje uspěchanost a nedůslednost a ne moje pitomost.

Pokud jsem dosud nepoděkoval svým čtenářům, dovolte mi, abych tak učinil na tomto místě. Jejich počet možná nelze srovnávat s počtem fanoušků rockových hvězd nebo slavných sportovců, pokud však jde o jejich kvalitu, jsou moji čtenáři tím absolutně nejlepším, smetánkou a elitou, a já je do jednoho miluji.

93
Historická pojednání

Nakladatelství Houghton Mifflin vydávalo edici knih z americké historie pro mládež a Austin Olney se mě zeptal, jestli nevím o nějakém tématu, kterého bych se mohl ujmout a které by se pro tuto edici hodilo.

Zamyslel jsem se nad tím a řekl jsem mu, že bych mohl napsat knihu o Franklinových výzkumech elektřiny a o jejich vlivu na průběh Americké revoluce. Austinovi se to zamlouvalo, takže jsem napsal knihu nazvanou The Kite That Won the Revolution (Drak, který vyhrál revoluci).

Odpovědným redaktorem této edice byl spisovatel Sterling North, a když viděl můj rukopis, chtěl ho evidentně přepsat tak, aby lépe vyhovoval tomu, po čem prahlo jeho srdce. Když jsem konečně svůj rukopis dostal zmrzačený zpět, tuhla mi při jeho čtení krev v žilách. Právě se mi podařilo uniknout ze spárů Svirského a rozhodně jsem neměl v úmyslu upadnout do Northových.

Řekl jsem Austinovi, že si svůj rukopis budu muset vzít zpět, a vyložil jsem mu důvody svého rozhodnutí. Austin nabídl, že ho vydá v té podobě, v jaké jsem ho napsal, vysvětlil mi ale, že v tom případě nebude moci být zařazen do uvedené edice a že se bude pravděpodobně hůř prodávat, protože Northova edice už byla dobře zavedená a její prodej byl doslova zaručený. Odpověděl jsem, že mi na počtu prodaných výtisků vůbec nezáleží, že mi záleží jen na tom, aby moje kniha vyšla v té podobě, v jaké jsem ji napsal já, a ne tak, jak ji napsal někdo jiný. Vyšla roku 1963 a prodávala se jen průměrně, já byl však spokojen.

Poté, co jsem se uvolil napsat Království čísel, které bylo Austinovým nápadem, jsem ho přesvědčil o další knize a napsal jsem Slova vědy (Words of Science), soubor dvou set padesáti jednostránkových esejů, vysvětlujících význam abecedně seřazených vědeckých termínů a jejich odvozenin. Vzpomínám si, že jsem na těchto esejích pracoval na lékařské fakultě a na stole jsem měl při ruce nezkrácenou verzi Websterova výkladového slovníku. (Konec konců jsem si nemohl jen tak vymyslet etymologický základ těch slov. Musel jsem znát přesnou podobu latinských a řeckých výrazů, z nichž pocházela.) Do mé pracovny vešel Andrew Derow, podíval se mi přes rameno a prohlásil: „Vždyť ty vlastně jen opisuješ slovník."

„Máš pravdu," přikývl jsem. Sklapl jsem slovník, s námahou jsem ho zdvihl a podal jsem mu ho. „Tady ten slovník máš, Matthewe. Tak zkus tu knihu napsat sám.“

Samozřejmě to nezkusil.

Kniha se docela dobře prodávala, nej důležitější ale bylo, že jsem se při jejím psaní báječně bavil, takže jsem následně napsal Words from the Myths (Slova z mytologie — 1961), Words on the Map (Slova na mapách - 1962), Words in Genesis (Slova v knize Genesis - 1962) a Words from the Exodus (Slova z knihy Exodus - 1963). Všechny tyto knihy vydalo nakladatelství Houghton Mifflin.

To mi ještě nestačilo, takže jsem jsem se rozhlížel po něčem dalším kromě mytologie, geografie a bible, co by mi posloužilo jako pramen dalších slov. Vzpomněl jsem si na svou starou lásku, historii, a připravil jsem knihu nazvanou Words from Greek History (Slova z řeckých dějin), v níž jsem vylíčil dějiny starého Řecka, přičemž jsem se tu a tam zastavoval a vysvětloval význam slov, kterých dnes užíváme a která jsou z těchto dějin odvozena.

Austin si rukopis přečetl a prohlásil, že mnohem víc než vysvětlování odvozených slov se mu líbí samotné dějiny, a nic jiného už říkat nemusel. Rukopis jsem zahodil a pustil jsem se do psaní dějin starého Řecka pro mládež. Dal jsem jim název The Greeks (Řekové) a nakladatelství Houghton Mifflin je vydalo roku 1965.

Stejně jako mě Tim Seldes prosil, abych nesestavoval druhou sbírku esejů, dokud nebudeme mít možnost přesvědčit se, jak se prodává ta první, poprosil mě teď Austin, abych nepsal další historické knihy, dokud neuvidíme, jak se budou prodávat Řekové.

Po jejich vydání jsem nějakou dobu počkal, potom jsem jednoho dne vešel do Austinovy pracovny a zeptal jsem se: „Tak jak se prodávají Řekové?“

„Docela dobře," oznámil mi Austin. „Můžeš napsat další historickou knihu."

„Už ji mám hotovou," odpověděl jsem a vytáhl jsem rukopis knihy The Roman Republic (Římská republika). Celkem jsem pro nakladatelství Houghton Mifflin napsal čtrnáct historických knih, a to nejen o Řecku a Římu, ale také o Egyptu, o Blízkém Východu, o Izraeli, o raném středověku a o raných dějinách Anglie a Francie, nemluvě o čtyřdílné americké historii od dob amerických domorodců až do roku 1918.

Psát tyto knihy pro mne bylo čirým potěšením, a protože jsem každou z nich doslova přecpal daty, místními jmény a nejrůznějšími fakty, staly se z nich důležité referenční prameny pro mou další literární činnost.

Nemohl jsem si nepovšimnout skutečnosti, že moje knihy vydané nakladatelstvím Houghton Mifflin mi nepřinášejí ani zdaleka tolik peněz jako ty, které vydal Doubleday, i když jsem porovnával jen faktografii s faktografií. Žádná z mých historických knih například nikdy nevyšla v brožovaném vydání, zatímco doslova všechny moje knihy u Doubledaye, ať pojednávaly o čemkoli, se brožovaného vydání dočkaly. A poté, co roku 1977 vyšel čtvrtý díl mých amerických dějin nazvaný The Golden Dooř (Zlatá brána), mi nakladatelství Houghton Mifflin (samozřejmě šetrně) sdělilo, že o další historické knihy nemá zájem. To mi dost vadilo, protože nemám rád, brání-li mi někdo v psaní něčeho, co psát chci. Výsledkem je, že od roku 1977 jsem toho pro nakladatelství Houghton Mifflin napsal jen velice málo.

94
Referenční knihovna

V předchozí kapitole jsem se zmínil o tom, že svých historických knih používám jako referenčních pramenů pro svou další literární tvorbu, což mi připomíná, že se mě lidé často ptají, jestli mám nějakou referenční knihovnu.

Samozřejmě, že mám referenční knihovnu. Začal jsem ji dávat dohromady, jakmile jsem dospěl do té fáze zámožnosti, že jsem si mohl kupovat knihy. Dnes mám něco kolem dvou tisíc svazků, rozdělených do tématických skupin na matematiku, historii přírodních věd, chemii, fyziku, astronomii, geologii, biologii, literaturu a všeobecnou historii. Mám encyklopedická díla Encyclopaedia Britannica a Encyclopedia Američana, mám McGraw-Hillovu Encyklopedii vědy a technologie, mám kompletní Oxfordský anglický slovník, různé knihy citátů a tak dále.

Jistý reportér, který se mnou jedenadvacátého června 1978 dělal interview, si prohlédl mou knihovnu a později pohrdavě napsal, že je velice malá, vůbec ale nevěděl, co píše. Zcela cílevědomě mám jen malou knihovnu, protože se zbavuji starých knih, jakmile si opatřím nové. Knihy, které už zastaraly nebo kterých jsem z toho či onoho důvodu nikdy neměl možnost použít, mi nejsou k ničemu. Moje knihovna je knihovna pracovní a ne něco, čím bych se chtěl chlubit.

Mým nejdůležitějším referenčním pramenem je samozřejmě moje vlastní mysl a paměť. Mám vynikající a nesmírně užitečnou paměť, někteří z mých přátel však na ni pohlížejí s přehnanou, dokonce až s posvátnou úctou. Každou chvíli se mi stává, že mi někdo z těchto přátel zavolá, když se mu nepodaří najít nějakou informaci a v zoufalství si řekne: „Tak zavolám Isaakovi. Ten to bude vědět."

Někdy to opravdu vím. Lin Carter, který byl členem mého klubu Sklípkani, mi jednoho dne zavolal a zeptal se: „Isaaku, potřebuju vědět, kdo řekl: ,Ach svobodo! Jaké zločiny se dějí ve tvém jménu!' “ Bez váhání jsem odpověděl: „Madame Rolandová, když roku 1794 cestou ke gilotině projížděla kolem sochy znázorňující svobodu." Mám takový pocit, že Carter tou příhodou celé měsíce bavil své společníky u večeří, a ostatní to jen povzbudilo k tomu, aby mě používali jako šikovného a přenosného encyklopedického slovníku.

Jindy tak úspěšný nejsem. Před několika měsíci mi zavolal Sprague de Camp ze svého nového sídla v Texasu, aby se mě zeptal na vlnovou délku nadzvukového pištění netopýrů. Tuhle konkrétní informaci jsem z paměti vydolovat nedokázal, takže jsem mu nakvašeně (protože mi působí potěšení, dokážu-li na záludné otázky odpovědět spatra) řekl, že to budu muset najít a zavolat mu zpět.

Prohrabal jsem pak svou knihovnu, až jsem konečně narazil na vynikající pojednání o zvuku ve svém slovníku Encyclopedia Američana, obsahující přesně ty informace, které Sprague potřeboval. Zatelefonoval jsem mu, příslušné informace jsem mu přečetl, vyslechl si jeho díky a když jsem potom zavěsil, zjistil jsem, že jsem to encyklopedické pojednání napsal já sám!

Jak jsem říkal, jsou pro mne mé vlastní knihy neobyčejně užitečným zdrojem informací. Abych jich však mohl používat, musím si pamatovat, do které knihy jsem kterou konkrétní informaci zařadil a kde by tato kniha asi mohla být. Autorská plodnost má i své stinné stránky.

Když jsem s psaním začínal, schovával jsem si přirozeně všechna čísla magazínů, v nichž moje práce vyšly, neměl jsem tehdy ovšem představu o tom obrovském množství materiálů, které mi bylo souzeno publikovat. Brzy jsem si uvědomil, že v tom malém bytě, ve kterém jsem tehdy bydlel, nebudu mít na všechny ty magazíny místo, takže jsem udělal totéž, co jsem věděl, že už přede mnou udělal Sprague. Pečlivě jsem z magazínů vyčlenil stránky se svými povídkami spolu s obsahovou stránkou (a s obálkou, pokud na ní bylo moje jméno) a nechal jsem je svázat do jedné knihy s tvrdými deskami. Postupem času jsem vytvářel další a další svazky takových „dokladových stránek". Nechával jsem si také vázat brožovaná vydání svých románů.

Jak se tak moje dílo postupně rozrůstalo, mám už dnes téměř třista padesát takových vázaných knih, a přestože bydlím v mnohem větším bytě než kdysi, už mi na ně také dochází místo. Jsem nucen méně důležité svazky těchto materiálů posílat na Bostonskou univerzitu, která si dělá sbírku mých písemností.

Původně jsem si nechával po jednom výtisku od každé své knihy, a to v každém jejím vydání, ať v angličtině nebo v cizích jazycích, tyto knihy si však brzy začaly pro sebe nárokovat celý byt, takže jsem všechna zahraniční vydání poslal na Bostonskou univerzitu. Dnes si schovávám pouze anglická vydání ais nimi mám problémy.

Řadím si své knihy chronologicky, ani tím však nedokážu zajistit, že nějakou konkrétní knihu snadno najdu v té celkové mase, která dnes čítá čtyři sta jedenapadesát různých titulů a mnoho z nich v několika anglických vydáních. Vyřešil jsem to proto tak, že kouskem lepicí pásky na každý titul lepím číslo (v chronologickém řazení). Knihkupec a bibliofil Otto Penzler mě varoval, že tím zničím peněžní hodnotu své sbírky, řekl jsem mu ale, že v těchto knihách nemám finanční investici, ale potřebný referenční zdroj.

Čísla samotná samozřejmě nic neznamenají, pokud podle nich nemám knihy uspořádány v katalogu. Vedu si lístkový katalog všech svých knih a na lístky zaznamenávám jejich číslo a všechna jejich vydání (i ta, která si sám neschovávám). Dalších lístků užívám pro záznamy o autorské a nakladatelské historii každé knihy a ještě dalších lístků pro povídky a eseje.

Můj katalogizační systém je nesmírně primitivní a já sám ho umím používat jen proto, že ho tak důkladně znám, když jsem s ním ale začínal, naprosto jsem netušil, že budu někdy pro celou svou literární produkci potřebovat víc než pár set lístků. Kdo by si byl tehdy pomyslel, že se můj katalog rozroste na nějakých pět tisíc lístků? Problém nabýval na akutnosti tak pomalu, že mě nikdy ani nenapadlo, že bych si mohl najmout profesionála, který by mi zavedl systém zakládání, nebo - což by bylo ještě lepší - že bych mohl všechno převést na počítač.

Na to, že jsem autorem science fiction a profesionálním znalcem změn, jsem v podstatě hloupý zpátečník. Mám rád, zůstávají-li věci stejné, jaké byly vždycky. Konec konců dokážu se svým systémem přes všechny jeho nedostatky jakž takž pracovat a moje profesionální kariéra už se nepochybně chýlí ke konci, tak mi dejte pokoj a nevšímejte si mě.

Můj velice dobrý přítel Martin Harry Greenberg (nepleťte si ho prosím s Martinem Greenbergem z nakladatelství Gnome Press) nesmírně touží po tom, aby mohl vypracovat kompletní bibliografii všeho, co jsem kdy napsal. Strašně nerad Martymu cokoli odmítám, protože je to tak neuvěřitelně laskavý člověk, tohle jsem ale nechtěl. Na takové bibliografii bych se musel podílet i já a už jsem se viděl až po uši zahrabaný v projektu, který by vyžadoval knihu o tisíci stranách drobného tisku, knihu, o kterou by nikdo nestál, a pokud by o ni někdo stál, nemohl by si ji dovolit.

„No tak, Marty," řekl jsem mu, „počkej, až umřu, a pak budeš mít jistotu, že máš celé moje dílo pěkně pohromadě, a nebudeš se muset dívat, jak ta tvoje biografie hned po vydání ztrácí aktuálnost."

„Tebe nic nezastaví, i když budeš po smrti," odsekl Marty. „Spousta tvých knih bude vycházet pořád dál v nejrůznějších nových vydáních a bude to tak ještě léta a léta."

„Myslíš?" zeptal jsem se užasle, po chvíli přemýšlení jsem si ale uvědomil, že má pravdu, a náhle mě napadlo, že i smrt má svoje výhody. Až budu mrtvý, nebudu se muset zabývat vší tou otravnou prací.

95
Sbírka Bostonské univerzity

V předchozí kapitole jsem se zmínil o tom, že Bostonská univerzita si vede sbírku mých písemností. Došlo k tomu následovně.

Roku 1964 mi řekl kurátor speciálních sbírek Bostonské univerzity Howard Gotlieb, že by chtěl založit sbírku mých písemností. Univerzita se specializovala na autory dvacátého století a jemu připadalo směšné, aby opomíjela tak plodného autora, který je členem jejího profesorského sboru.

Dost dlouho mu trvalo, než mě přesvědčil, že to myslí vážně. Konec konců jsem svoje „písemnosti” (staré rukopisy, průklepové kopie, korekturní obtahy a tak dále) považoval za zcela nepotřebný odpad, kterým také skutečně byly a jsou, ať si o nich Gotlieb tvrdí, co chce. Vždy jednou za čas jsem nashromáždil asi tak tunu těchhle papírů, které zaplavovaly mou pracovnu, a spálil jsem je v jámě pro zahradní gril, kterou jsme měli na zadním dvorku našeho domu ve West Newtonu. Nikdy jsme toho zahradního grilu nepoužili k ničemu jinému (rozhodně ne ke grilování), vždycky jsem ho ale považoval za nesmírně užitečné domovní příslušenství právě proto, že se hodil k likvidaci nepotřebných papírů.

Když se Gootlieb dozvěděl, že svoje písemnosti pálím, strašně ho to rozčililo, dal jsem mu ale všechno, co jsem právě měl, a od té doby mu dávám po jednom výtisku od každé knihy v každém anglickém i cizojazyčném vydání, od každého magazínu, v němž je nějaká moje povídka nebo nějaký můj esej, veškerou svou korespondenci, rukopisy a tak dále. Dokud jsem bydlel v Bostonu, pravidelně jsem mu to všechno nosil a pokaždé jsme spolu poobědvali. Když jsem se odstěhoval do New Yorku, zvykl jsem si to nosit k Doubledayovi a jeho lidé mi vždy prokazují tu laskavou službu, že všechen ten materiál Gotliebovi posílají. Pravidelně jim připomínám, aby si porto strhli z mých procent, což pokaždé odmítnou a své odmítnutí doprovázejí nactiutrhačnými poznámkami, týkajícími se mé inteligence.

Navzdory tomu všemu považuji většinu svých papírů za bezcenné hadry a začínám se bouřit. Gotlieb je pevně přesvědčen, že studenti literatury dvacátého století se budou mými písemnostmi pečlivě probírat a že na základě jejich studia budou uděleny nesčetné doktoráty literatury. Já si zase myslím, že je Gotlieb cvok; je to andělský a roztomilý člověk a já ho mám nesmírně rád - ale je to cvok.

Ten speciální trezor, ve kterém jsou moje zahozené papíry uloženy, už několikrát prokázal svou užitečnost. Kdokoli se může obsahem tohoto trezoru prohrabovat, jak dlouho chce, a jednomu z mých mladých a nadšených fanoušků se v něm podařilo najít rukopis jisté povídky, kterou jsem už prohlásil za „ztracenou". Nebyla ztracená a dokonce vyšla tiskem pod pseudonymem, což jsem si z jakéhosi důvodu nepoznamenal a úplně jsem na to zapomněl. Dohlédl jsem na to, že byla zařazena do nejbližší vhodné vydávané knihy.

Pak tu byl také Charles Waugh z Maine (s nímž jsem spolupracoval na několika knihách), který v tom trezoru našel starší verze dvou mých románů a jedné novelety. Jedním z těchto nálezů byla originální verze povídky, ze které se později stal Oblázek na obloze. Roku 1986 jsem tyhle rané verze vydal knižně pod názvem The Alternate Asimous (Alternativní Asimovové) jen pro ty, koho by snad zajímaly z historického hlediska (a také proto, abych si vynahradil šok, který jsem utrpěl, když byl roku 1947 onen předchůdce Oblázku zamítnut). Pár kopií se dokonce prodalo.

Celkem vzato je však můj trezor na Bostonské univerzitě určitě tou nejrozsáhlejší a nejrozmanitější sbírkou zbytečností na celém světě. Někdy mívám děsivý pocit, že toho do něj jednou nacpou příliš mnoho a že se roztrhne. Už vidím ty palcové titulky v bostonském Globe: „Exploze Asimovova trezoru. Commonwealth Avenue v troskách. Devatenáct mrtvých.“

96
Antologie

Když jsem počátkem čtyřicátých let pracoval v NAES, začaly se objevovat první antologie science fiction.

Antologie je sbírka povídek - nikoli od jednoho autora, ale od mnoha různých autorů. Plní stejnou funkci jako sbírka povídek jednoho autora v tom smyslu, že čtenáři přináší povídky, které si snad s radostí přečte znovu nebo které dokonce nikdy dříve nečetl. Noví čtenáři si mohou přečíst význačnější povídky minulosti.

Nakladatelé za to, že těchto povídek smějí v antologiích použít, platí. Jedna z prvních antologií, kterou vydalo nakladatelství Crown roku 1946, se jmenovala The Best of Science Fiction (To nejlepší ze science fiction) a jejím editorem byl Groff Conklin (který se později stal mým dobrým přítelem). Obsahovala i jednu z mých méně známých povídek jménem „Blind Alley" („Slepá ulička" - ASF, březen 1945). Všechna práva koupilo nakladatelství Street & Smith Publications, takže ty peníze měly vlastně patřit jemu, Campbell však trval na tom, aby je v takových případech dostali autoři. (Bylo to milé gesto a pro Campbella příznačné.)

Za antologizování „Slepé uličky" jsem dostal dvaačtyřicet a půl dolaru. Nebyly to velké peníze, bylo to však poprvé v životě, co jsem dostal dodatečný honorář za něco, co už jsem napsal a prodal a za co jsem už jednou dostal zaplaceno. Během roku vyšla další antologie nazvaná Adventures in Time and Space (Dobrodružství v Čase a prostoru), jejímiž editory byli Raymond J. Healy a J. Francis McComas a která obsahovala „Soumrak"; za ten jsem dostal šestašedesát a půl dolaru. V budoucnosti jsem měl dostat mnohé další honoráře za uvedení mých povídek v antologiích, ve čtyřicátých letech jsem však vůbec netušil, že by něco takového vůbec bylo možné.

Později přišla doba, kdy začaly antologie vycházet po stovkách, a mnohé z nich obsahovaly moje povídky. Některé z mých povídek se objevily ve čtyřiceti či více antologiích, domnívám se ale, že některé povídky Arthura Clarka nebo Harlana Ellisona jsou na tom ještě líp.

Mám samozřejmě podezření, že mnozí editoři antologií a zejména lidé, kteří sestavují takzvané „čítanky" pro školy, se při vybírání materiálů neobtěžují vyhledáváním původních zdrojů, ale používají jiných antologií. To znamená, že jakmile se nějaká povídka ocitne v několika antologiích, čirou setrvačností se pak objevuje ve stále dalších a dalších.

Pak je tu také ta skutečnost, že spolu s tím, jak si jednotliví autoři získávají větší známost a stoupá poptávka po jejich povídkách, mají obvykle sklon požadovat za jejich použití vyšší honoráře. Moje zásada je přesně opačná. Nikdy nežádám mnoho v naději, že to povede k častější antologizaci mých povídek. Mám zájem na tom, aby se moje povídky i moje jméno objevovaly co nejčastěji, protože se domnívám, že je to pro mne v konečném efektu výnosnější než vyžadování přemrštěných honorářů.

Přestože vycházely mnohé antologie, z nichž některé sestavovali mí přátelé z řad autorů science fiction, a přestože jsem věděl, že editor obvykle dostává polovinu procent z prodaných výtisků (druhá polovina se rozděluje mezi autory), nikdy jsem nebyl v  pokušení nějakou antologii sám sestavit. Bylo by to znamenalo čtení starých čísel magazínů, rozhodování o tom, které povídky zařadit a které ne, psaní různým autorům a vyžadování autorizací a tak dále. Příliš mnoho práce. Chtěl jsem svůj čas trávit psaním a ne hraním si s antologiemi.

Roku 1961 však Avram Davidson dostal báječný nápad. Vydal kdysi povídku „Moře plná ústřic“ („Or All the Seas with Oysters“ Galaxy, květen 1958) a tato povídka dostala Huga. Avram vždycky potřeboval peníze a věděl, že by si na nějaké přišel, kdyby se jeho povídka dostala do nějaké antologie. A určitě by se do antologie dostala, kdyby dokázal někoho přesvědčit, aby sestavil antologii povídek, které dostaly Huga.

Avramův agent Bob Mills zastával názor, že editorem této antologie by měl být někdo, kdo (1) je známým autorem science fiction a kdo (2) sám nikdy Huga nezískal, a okamžitě si vzpomněl na mne. Moc se mi do toho nechtělo, ale protože jsem nemusel povídky vybírat a protože o autorizace se měl postarat Bob Mills, vypadalo to jako jednoduchá záležitost a já jsem svolil.

The Hugo Winners (Nositelé Huga, č. Hugo Story 1), první antologie, jejímž jsem byl editorem, vyšla v nakladatelství Doubleday roku 1962 a prodávala se velice dobře. Zjistil jsem však, že v jednom ohledu jsem se ve svých kalkulacích přepočítal. Každých šest měsíců přicházela procenta z prodaných výtisků Nositelů Huga. Já jsem pak musel deset procent poslat Bobu Millsovi, zbytek rozdělit na polovinu, jednu tuto polovinu si nechat, druhou rozdělit mezi devět autorů na díly poměrně spočítané podle délky jejich povídek a potom jim všem nebo jejich agentům poslat šeky na příslušné částky.

Jedno nebo dvě pololetí bych to snad byl vydržel, jenže ta antologie se ve větším či menším množství prodávala celých dvacet let. Práce s ní spojená mě k smrti unavovala a předsevzal jsem si, že už v životě žádnou další antologii nesestavím, nepodaří-li se mi někoho přesvědčit, aby obstaral všechno papírování.

Toto předsevzetí jsem skutečně dodržel. Do roku 1977 jsem byl editorem osmi antologií a ve všech případech obstaral papírování někdo jiný. Antologie, které jsem v tomto období vydal, čítaly dva další svazky nositelů Huga, jeden svazek nositelů ceny Nebula, antologii superkrátkých sci-fi povídek, kterou jsem sestavoval společně s Grofřem Conklinem, knihu sci-fi povídek vybraných nakladatelstvím

Doubleday a antologii zvanou Before the Golden Age (Před příchodem Zlatého věku, č. výběr Na úsvitu Zlatého věku), která byla výhradně mým projektem.

Třetího dubna 1973 se mi v noci zdálo, že jsem sestavil antologii těch báječných povídek, které jsem četl ve třicátých letech a které se mi tehdy tak líbily (včetně povídek „Svět rudého slunce" od Cliffa Simaka, „Děti Slunce“ od Jacka Williamsona, „Tumithak z katakomb" od Charlese Tannera a mnoha dalších. Vyprávěl jsem o tom snu Janet a ta se zeptala: „Tak proč to neuděláš?“

A proč vlastně ne? Zavolal jsem Larrymu Ashmeadovi, zdůraznil jsem historický význam, jaký by taková antologie měla, a Larry souhlasil s tím, abych se do ní pustil. Potom jsem zavolal neoficiálnímu historikovi science fiction Samu Moskowitzovi. Sam přiznal, že vždycky doufal, že takovou antologii udělá sám, že k tomu ale nedokázal přesvědčit žádného nakladatele, zatímco mně se to evidentně podařilo. Loajálně mi pak v rekordním čase opatřil autorská práva všech povídek, které jsem potřeboval, a já jsem mu za to samozřejmě zaplatil.

Nakladatelství Doubleday tuto knihu vydalo třetího dubna 1974, tedy přesně v den výročí mého snu. Prodávala se jen středně úspěšně, byla to však kniha, která mi poskytla obrovské uspokojení. Z celého srdce jsem si přál, abych se mohl vrátit časem k tomu studentovi nižší střední školy, kterým jsem kdysi byl, a povědět mu, co jsem udělal pro trvalé uchování povídek, které tolik miloval.

Pokud šlo o antologie, byl jsem tím plně uspokojen. Nepočítal jsem s tím, že bych ještě někdy nějaké sestavoval, snad jen s výjimkou dalších svazků nositelů Huga, a nebyl jsem si jist ani tím, jestli se mi bude do nich chtít.

Roku 1977 jsem se však seznámil s Martinem Harry Greenbergem a tím se všechno změnilo, jak vysvětlím, až se k tomu dostanu.

97
Úvodní poznámky

Nositelé Huga mě postavili před určité dilema. Měl bych je počítat mezi své knihy, nebo ne?

V době jejich vydání mi bylo dvaačtyřicet let a měl jsem na svém kontě šestačtyřicet vydaných knih. Začínal jsem si uvědomovat, že tím nejdůležitějším, čeho mohu z literárního hlediska dosáhnout, je rekord v počtu vydaných knih. Nikdo mě nikdy nevyzdvihoval jako obrovského literárního génia. Nikdy jsem neohrozil trůn takových autorů, jako byli Bellow či Updike, a nehrozilo ani nebezpečí, že bych ho ohrozil někdy v budoucnu. Všichni si ale přejeme slávu a uznání, všichni si přejeme být něčím známí a mně začínalo být jasné, že neproslavím-li se ničím jiným, mám slušnou šanci proslavit se obrovským počtem vydaných knih a nesmírnou rozmanitostí témat, na která píšu. Bylo by samozřejmě příjemné, kdyby lidé navíc oceňovali vysokou kvalitu mých knih, měl jsem ale pocit, že té si nikdo nevšimne; lidé si všimnou jen jejich počtu.

V důsledku toho jsem si upřímně přál, abych mohl Nositele Huga započítat jako svou knihu číslo sedmačtyřicet a zvýšit tak trochu svoje šance na slávu. Konec konců bylo na obálce moje jméno. Jasně tam stálo: „Editor Isaac Asimov.“

Bohužel mi v cestě stálo moje pojímání etiky a všechny ty otcovské domluvy o poctivosti, kterými bylo přeplněno moje dětství. Pravda byla taková, že jsem tu knihu doopravdy needitoval. Těch devět povídek, které obsahovala, vybrali fanoušci science fiction. Jejich řazení bylo přísně chronologické. Nestrávil jsem přípravou knihy žádné zvláštní množství Času a stejnou práci mohl snadno udělat kdokoli jiný.

Potom jsem dostal geniální nápad. Co kdybych se do té knihy nějakým způsobem zapracoval? Mohl bych napsat obsažnou a vysoce osobně laděnou předmluvu a navíc ještě obsažné a vysoce osobně laděné úvodní poznámky ke každé povídce. Tak by se ze zmíněného svazku stala moje kniha a mohl bych si ji zcela po právu započítat.

A přesně to jsem také udělal. Napsal jsem tu předmluvu humorným tónem, nestydatě jsem sám sebe vynášel do nebe a pohoršoval jsem se nad tím, jak sprostě byl mně samotnému Hugo odepřen (zase ta stará metoda, které používal Bob Hope při udílení Oscarů). Začal jsem hotovou předmluvu předčítat Timu Seldesovi v jeho kanceláři, a když jsem dočetl první odstavec, zavládlo všeobecné šokované ticho. Timova krásná sekretářka Wendy Weilová mi nahlédla přes rameno a řekla: „On to tak vážně napsal, Time.“

Tim mi vytrhl předmluvu z ruky a přečetl si ji celou. „No prosím," řekl pak, „u fanoušků science fiction by ti to snad mohlo projít, ale co tomu řeknou lidi v Doubleday?“

„Lidi z Doubleday z toho budou celí pryč," prohlásil jsem se sebedůvěrou, kterou jsem doopravdy necítil. „Budou mít dojem, že se dostali přímo do kuloárů světa science fiction."

Tim ještě chvíli váhal, pak se ale rozhodl, že to zkusí. Kniha vyšla s mou předmluvou a s mými úvodními poznámkami přesně v té podobě, v jaké jsem je napsal, a byla zařazena na můj seznam jako číslo čtyřicet sedm.

A jak se brzy zcela jasně ukázalo, udělal jsem přesně to pravé. Na antologii se Nositelé Huga prodávali pozoruhodně dobře a přicházely nesčetné dopisy, jejichž pisatelé uváděli, že se jim z celé knihy nejvíc líbily právě úvodní poznámky a předmluva.

Nemusíte mě mlátit klackem do hlavy, aby mi něco došlo. Až do té doby vycházely všechny moje sbírky povídek a esejů jen tak. Dal jsem je prostě dohromady a nechal jsem je být, aniž bych k nim připojil jediné editorské slovo.

To už se nikdy nemělo stát! Od vydání Nositelů Huga byla každá sbírka mých povídek doprovázena rozsáhlým autorským textem v podobě předmluvy či doslovu (a v některých případech obojího) ke každé povídce. Text, který jsem připisoval, měl vysoce osobní charakter a obvykle líčil okolnosti, za kterých jsem tu kterou povídku napsal. Navíc byly tyto texty plné humoru a zcela otevřené sebechvály. Pokud jsem nějakou povídku považoval za dobrou, řekl jsem to, pokud sejí dostalo nějakého zvláštního ocenění, řekl jsem to také, a pokud byla podle mého názoru nedoceněná, nejen že jsem to řekl, ale ještě navíc jsem si navrcené postěžoval.

Výsledek byl celkem vzato příznivý. Čtenáři skutečně nabyli dojmu, že s nimi mluvím upřímně a otevřeně, a ve velké většině to v nich vyvolávalo pocity pohody a přátelství. Nebyl jsem už jen člověkem s neobvyklým jménem, ale stával jsem se konkrétní osobou. Začal jsem dostávat dopisy, které začínaly slovy: „Milý Isaaku, promiňte, že Vás oslovuji křestním jménem, ale přečetl jsem už toho od Vás tolik, že mám pocit, jako bychom byli přátelé."

Dostal jsem dokonce dopis od jisté dívky z Britské Kolumbie, který začínal následujícími slovy: „Mám dnes osmnácté narozeniny. Sedím u okna, dívám se do deště a přemýšlím o tom, jak moc Vás miluji."

Chtěla tím samozřejmě říct, jak moc miluje moje povídky, díky svým úvodním poznámkám jsem však od těchto povídek neoddělitelný.

Poslal jsem jí děkovný dopis, neodpustil jsem si ale následující poznámku: „Musím Vám však položit jednu otázku. Kde jste byly vy všechny milující osmnáctileté dívky, když mi bylo dvacet let a byl jsem sám?“

Všechna tato náklonnost a vřelost, kterou jsem ve svých čtenářích vyvolával, mě nesmírně těšila. Koho by konec konců netěšilo, když ho mají lidé rádi? A byl jsem i natolik praktický, abych si uvědomoval, že to navíc pomáhá prodeji mých knih.

Dokonce i mým sbírkám vědeckopopulárních esejů se dostalo mé editorské pomoci. Zvykl jsem si dokonce každý ze svých esejů pro F&SF uvádět nějakou osobní a obvykle humornou příhodou, která byla za prvé zcela pravdivá a která za druhé zapadala (nebo mohla být podána tak, aby zapadala) do tématu příslušného eseje. Plnila úlohu úvodní poznámky a trocha legrace na začátku pomáhala čtenáře uvést do občas poněkud nesrozumitelného tématu a třeba dokonce přispěla i k tomu, že celý esej přečetl najedno posezení.

Vyskytli se samozřejmě i takoví lidé, kterým se moje úvodní poznámky nelíbily. Pohlíželi na nějako na ukázky mého nezdravého a hypertrofovaného sebevědomí. To samozřejmě není pravda. Prostě mám rád sám sebe, to je všechno, a nemyslím, že by na tom bylo něco špatného. Jistý kritik kdysi napsal něco, s čím jsem ochoten souhlasit. Prohlásil: „Je to velice neskromný Člověk, má ale pro svoií neskromnost zatraceně dobré důvody.“

98
Moji vlastní Hugové

Nějakou dobu jsem dál bohatě rozvíjel ty stěžovatelské tirády, se kterými jsem začal v Nositelích Huga. Nijak mi doopravdy nevadilo, že jsem sám Huga nezískal, protože většina mých nejlepších věcí vyšla dřív, než se začalo s jeho udílením (i když jsem měl pocit, že „Ošklivý chlapeček" by si ho snad byl zasloužil). Byl to ale vhodný zdroj humoru a já jsem ho maximálně využíval.

Roku 1963 se Světový con pořádal ve Washingtonu a jeho hlavním organizátorem měl být George Scithers, fanoušek, se kterým jsem se spřátelil, když jsme společně cestovali vlakem z Detroitu po Světovém conu roku 1959. George mi zatelefonoval, zeptal se mě, jestli nepřijedu do Washingtonu a mezi řečí se zmínil o tom, že konferenciérem bude Theodore Sturgeon.

To ve mně probudilo jistou vzdálenou naději. Proč by se tak ujišťovali, že přijedu, pokud měl rozdílení cen obstarávat někdo jiný? Bylo snad možné, že bych za něco dostal Huga i já? - Slíbil jsem, že přijedu, a snažil jsem se skrýt svoje uspokojení.

O něco později však telefon zazvonil znovu. Ted měl nějaké vážné rodinné problémy, nemohl do Washingtonu jet a ptal se, jestli bych ho ve funkci konferenciéra nezastoupil. To tedy evidentně znamenalo, že žádnou cenu nedostanu, už jsem ale svou účast přislíbil a nemohl jsem se z toho vyzout. Skryl jsem proto svoje zklamání a souhlasil.

Při předávání cen jsem tenkrát kladl zvláštní důraz na metodu Boba Hopea a moje zklamání jen přispívalo ke vtipnosti mých poznámek. Když měla být otevřena poslední obálka, byl už jsem natolik posedlý vlastním vtipem, že jsem si vůbec nevšiml, že na ní není napsaná žádná kategorie. Dlouhou chvíli jsem s ní rozmáchle šermoval a doprovázel jsem tím svoje útoky proti organizačnímu výboru. Už předtím jsem je ve snaze vytěžit ze situace co možná nejvíc humoru obviňoval ze všeho možného, a teď jsem tvrdil, že mě opomíjejí, protože jsou zarytí a agresivní antisemité.

Potom jsem obálku otevřel a samozřejmě v ní byla zvláštní cena pro mne za mé vědeckopopulámí eseje v F&SF. Zjistil jsem, že nejsem schopen vyslovit bez zakoktání své vlastní jméno, a bezmocně jsem hleděl na své posluchače, kteří se do posledního svíjeli hysterickým smíchem. (Mám dojem, že všichni kromě mne věděli, co přijde.)

„Jak to, že jste mě požádali, abych předával ceny, když jste věděli, že jednu dostanu i já?“ zeptal jsem se potom George Scitherse.

„Nepočítali jsme s tebou“ odpověděl, „dokud Ted Sturgeon nepřišel s těmi svými problémy, a pak jsme si řekli, že jsi v celé science fiction jediný autor, kterého neuvede do rozpaků, když bude sám sobě předávat Huga.“

Roku 1966 se světový con pořádal v Clevelandu, kde jsem jedenáct let předtím byl čestným hostem. Rozhodl jsem se, že tam pojedu, protože organizační výbor se chystal udělit Huga za nejlepší románový cyklus, obsahující tři nebo více románů. Jako příklad uváděli Tolkienovu třísvazkovou epopej Pán prstenů (nebo čtyřsvazkovou, počítáte-li i Hobita). Z toho jasně vyplývalo, že předpokládají, že vítězem bude právě Tolkien, a popularita jeho knih (já sám jsem je přečetl pětkrát) byla tak velká, že jsem ho bez ohledu na konkurenci považoval za nesporného favorita.

Aby se však celému ceremoniálu dodalo zdání legitimity, byly nominovány i další románové cykly: Heinleinův cyklus Budoucí historie, cyklus o Marsu od Edgara Rice Burroughse, cyklus o „čočkařích“ od E. E. Smithe a můj vlastní cyklus románů o Nadaci. Bylo zřejmé, že do Clevelandu budu muset jet. Obecně řečeno má Hugo tím větší cenu, čím delší je příběh, za který byl udělen, takže nejcennější Hugo je ten, který se udílí za nejlepší román roku. Tentokrát se však poprvé (a zatím také naposledy) udílela cena za cyklus románů a navíc byla doprovázena přídomkem „všech dob“, takže rozhodně nešlo jen o nej lepší dílo roku. Byl to tudíž ten nej cennější Hugo, jaký byl kdy do té doby (i od té doby) udílen. Byl jsem si celkem jist, že Nadace skončí jako poslední, jenže i samotná nominace byla velká čest, takže jsem tam jel.

Tentokrát jsem s sebou vzal Gertrudu a děti a nějakou dobu jsem se domníval, že jsem se tím dopustil katastrofálního omylu. Cesta autem byla únavná, a když jsme dorazili do Clevelandu, zjistili jsme, že jsme ubytováni ve starém hotelu, že náš pokoj je naprosto otřesný a není v něm doslova žádné místo na zavazadla. Gertrude to všechno nesla velice těžce a já jsem čekal, že se z toho vyklube absolutně děsivý víkend.

Naštěstí a zcela náhodou se stalo, že když jsme v té nejhorší možné náladě mířili k recepčnímu pultu, narazili jsme na Harlana Ellisona a já jsem měl možnost zblízka pozorovat Jak jeho osobní kouzlo působí na ženy. Během minuty mu Gertrude i Robyn zobaly z ruky. Zůstali jsme s Gertrudou v jeho společnosti doslova celý večer, takže se Gertrudě con nakonec přece jen líbil. A když se líbil jí, líbil se samozřejmě i mně.

Na slavnostním banketu se Hugové udíleli v převráceném pořadí důležitosti, takže cena za cyklus románů přišla na řadu jako poslední. Když na ni konečně došlo, vystřídal konferenciéra Harlan (evidentně na tom trval a Harlanovi se nikdo neodvážil odporovat) a přečetl seznam nominovaných děl, přičemž cyklus o Nadaci vynechal. Rozčileně jsem se na něj rozkřikl, ale nevěnoval mi pozornost a přečetl vítěze. Zvítězil jsem já před Tolkienem, Heinleinem, Smithem i Burroughsem. Proto Harlan trval na tom, že vítěze vyhlásí on sám — chtěl vidět, jak se budu tvářit.

Nejdřív jsem si myslel, že to je Harlanova představa o dobrém vtipu, takže jsem zůstal zamračeně a rozčileně sedět; pak mi ale konečně došlo, že jsem skutečně vyhrál, a předvedl jsem ty obličeje, na které se Harlan těšil. Byl to můj druhý Hugo a přitom ten nejcennější, jaký byl kdy udělen. Později jsem dostal další tři, k těm se ale dostanu, až přijde čas.

Mimochodem, když jsem dostal svého prvního Huga, upozornil jsem Doubledaye, že mě to vlastně diskvalifikuje jako editora dalších antologií nositelů Huga. (Doufal jsem, že tak tohle břímě sejmu ze svých beder.) Jenže takovéhle pokusy mi nikdy nevyjdou. Dostalo se mi obvyklé odpovědi. „Nebuď hlupák, Isaaku.“

99
Walker & Company

Redaktoři mají ve zvyku přecházet od jedné nakladatelské firmy k druhé. A někdy si s sebou odnesou i mne jako nakažlivý virus.

Tak se stalo, že Edward Burlingame pracoval počátkem šedesátých let v nakladatelství New American Library, jehož šéfredaktorem byl Truman Talley a které se specializovalo na brožované knihy. Vydali několik mých vědeckopopulárních knih. Jednou z nich byla kniha The Wellsprings of Life (Prameny života), jejíž vázané vydání vyšlo roku 1960 v nakladatelství Abelard-Schuman. Dva další tituly byly The Human Body (Lidské tělo) a The Human Brain (Lidský mozek), jejichž vázaná vydání vyšla v nakladatelství Houghton Mifflin v letech 1963 a 1964 (a byly to vynikající knihy, i když si je chválím sám).

Pak ale v NAL došlo k velké reorganizaci a Ed odešel pracovat k malé firmě jménem Walker & Company. Měl jsem v té době napsanou třídílnou knihu o fyzice pro dospělé čtenáře s názvem Understanding Physics (Základy fyziky), kterou mělo NAL vydat v brožované podobě. Jakmile se Ed u nakladatelství Walker & Company zabydlel, nabídl se, že vydá vázanou verzi, a také to roku 1966 udělal. Přesvědčil mě také, abych napsal knihu o astronomii nazvanou The Universe (Vesmír), která vyšla rovněž roku 1966. Tak se firma Walker & Company stala jedním z mých pravidelných nakladatelství.

Walker & Company je malý rodinný podnik toho druhu, který už dnes téměř neexistuje. Hlavou rodiny je Samuel Walker, vysoký, zdvořilý a usměvavý džentlmen. Pomáhá mu jeho manželka Beth Walkerová, vysoká a nesmírně přitažlivá žena s báječně vyvinutým smyslem pro humor. Vzájemné škádlení s ní je čirou radostí a potěšením.

Když jsem například před několika lety shodil pár liber, poplácala mě Beth pochvalně po bříšku a řekla: „Jen tak dál, Isaaku, takhle ti to sedne.“

A já na to odpověděl: „Kdybys mi tohle udělala, když jsem byl o pár let mladší, tak by mi to vstalo.“

Když se konečně přestala smát (má upřímný a nakažlivý smích), položila mi stejnou otázku, jakou mi už položilo tolik jiných žen: „Čím to je, že ti vždycky takhle nahraju na smeč?" (Odpověď je velice jednoduchá. Jediným způsobem, jak mi nenahrávat na smeč, je nic neříkat.)

Nakladatelství Walker & Company se stalo mým odbytištěm pro knihy frivolního charakteru. Byla to doba, kdy šly přímo na dračku knihy jako třeba The Sensuous Woman (Smyslná žena) od J a The Sensuous Man (Smyslný muž) od M, i když podle mého názoru to byly knihy i dle měřítek takových dílek velice ubohé (pokud alespoň mohu soudit podle toho mála, co jsem z nich dokázal přečíst, aniž by se mi udělalo špatně od žaludku).

„Proč taky nenapíšeš nějakou sprosťárnu, Isaaku?“ zeptala se mě Beth.

„O čem?" zeptal jsem se. „O tom, jaké to je, být oplzlým staříkem?"

„To je ono," přikývla Beth, a tak jsem napsal knížečku nazvanou The Sensuous Dirty Old Man (Smyslný oplzlý stařík), kterou nakladatelství Walker & Company vydalo roku 1971. Měl jsem ji hotovou za jediný víkend a dal jsem do ní spoustu slovních hříček a dvojsmyslných přeřeknutí, takže to vypadalo, jako bych byl neustále na samotném prahu „oplzlosti", a přitom jsem ho nikde nepřekročil. Psal jsem ji v Janetině kanceláři, kde bylo přes víkend prázdno (nebyli jsme ještě svoji), a když tam přišla, nervózně jsem vše schovával. Myslel jsem, že by něco takového neschvalovala, ale to jsem ji ještě málo znal. Má košilaté vtipy stejně ráda jako já.

Kniha vůbec nešla na odbyt. Pro moje pravidelné čtenáře byla příliš frivolní a pro čtenáře oplzlého braku nebyla dost (nebo vůbec) pornografická. V souvislosti s ní jsem se dopustil jedné z mála věcí, za které se doopravdy stydím. Na obálce byla moje fotografie, na níž jsem měl oči zamaskované podprsenkou. Jako autor byl uveden „doktor A", což odpovídalo iniciálám, uváděným místo autorů u ostatních „smyslných" knih. Moje skutečná totožnost však vešla ve známost okamžitě po vydání.

Walker mi přesto dohodl interview v televizní show Dicka Cavetta a trval na tom, že si musím uchovat svou údajnou anonymitu a skutečně mít na očích nasazenou podprsenku. Proč jsem se k tomu uvolil, to nedokážu vysvětlit. Samozřejmě jsem ji hned na začátku interview sundal, to už jsem ze sebe ale stačil před obrovskou spoustou diváků udělat kolosálního idiota.

A potom, počátkem roku 1975, jsem začal psát jedno rozpustilé pětiverší za druhým. Už v dřívějších letech jsem tu a tam nějakou tu žertovnou veršovánku napsal, teď mě to ale chytilo jako vášeň, jako droga. Nevím, proč k tomu došlo.

Jedním z důvodů byla možná skutečnost, že je to veršovaná forma, která klade velice striktní požadavky na rytmus a rým. Převážná část moderní poezie se mi nelíbila jednak proto, že jsem jí nerozuměl (a ještě horší bylo, že jsem v ní nenacházel vůbec nic, co by mě nutilo ke snaze o její pochopení), a jednak proto, že se mi protivily její naprosto volné představy o tom, jak by měla báseň vypadat. (Robert Frost kdysi řekl, že psát volným veršem je jako hrát tenis bez sítě, a já jsem s ním souhlasil.) Chtěl jsem tudíž být omezen nějakými pravidly, protože v tom případě bylo napsání dokonalého pětiverší náročnějším úkolem a zároveň i větším úspěchem.

Zcela dobrovolně jsem si svůj úkol ještě víc zkomplikoval. Rozhodl jsem se, že moje veršovánky budou muset být eroticky lechtivé a že aby byly doopravdy dobré, upustím od své zásady nepoužívání vulgárních výrazů. Zůstal jsem však pevně rozhodnut, že žádná moje veršovánka nebude jen „oplzlá". Musely být vtipné a navíc musel jejich vtip převyšovat jejich oplzlost. To psaní ještě ztěžovalo.

Po dlouhou dobu tyto veršovánky zaplňovaly moje hodiny nočního bdění. Když jsem nemohl spát, složil jsem nějaké pětiverší. Když bylo opravdu povedené, nahlas jsem se rozesmál (a i když se mi podařilo hlasitý smích potlačit, třásl jsem se tak, až se rozklepala celá postel). To probouzelo Janet a já jí musel vysvětlovat, že jsem právě složil další veršovánku.

„Tak si ji zapiš," vybízela mě pokaždé.

To jsem ale nepotřeboval. Ujistil jsem ji, že šiji budu pamatovat, a usnul jsem. A ráno jsem si ji samozřejmě pamatoval.

Když jsem měl celou stovku veršovánek, dal jsem je (samozřejmě s průvodními poznámkami) nakladatelství Walker & Company, které je roku 1975 vydalo pod názvem Lecherous Limericks (Vilné veršíky). Do konce sedmdesátých let jsem napsal čtyři další knihy vilných veršíků (dvě z nich ve spolupráci s básníkem Johnem Ciardim). Napsal jsem také dvě knihy zcela slušných veršovánek.

Celkem mi vyšlo tiskem téměř sedm set veršovánek, které jsem sám složil, a pak mě tahle mánie přešla a už jsem žádné další nepsal, nebo jen výjimečně na požádání, většinou na přání nějaké ženy.

Zmíněné knihy se prakticky neprodávaly. Knihy veršovánek nikdy nejdou nijak zvlášť na odbyt a já jsem se v tomto případě navíc znovu ocitl mezi dvěma mlýnskými kameny. Moji čtenáři nemají lechtivé veršovánky ve velké oblibě a ti, kteří je čtou rádi, brzy zjistili, že pro ně nejsou dost lechtivé. Na tom ale nezáleží. Dokud jsem je psal, užil jsem si s nimi spoustu legrace.

Nepodlehnu nutkání uvést na tomto místě celé tucty svých oblíbených veršovánek, uvedu ale jednu z nich, kterou jsem napsal o Johnu Ciardim a o sobě (i když jsem v ní samozřejmě přeháněl).

Choroba zvaná satyriáza je podle psychiatrů pravá zkáza. Nám dvěma ale nevadí; snad si s ní nějak poradí ta dívka, co v ní sama už je stará máza.

Mezitím mi jedna z nových redaktorek nakladatelství Walker & Company, Millicent Selsamová (která je sama známou autorkou biologických pojednání pro mládež), navrhla, abych napsal knihu nazvanou How Did We Find Out the Earth Is Round? (Jak jsme přišli na to, ze je Země kulatá?). Měla mít sedm a půl tisíce slov a měla být určena inteligentním desetiletým až dvanáctiletým čtenářům.

Považoval jsem to za báječný nápad. Rychle jsem se pustil do práce a kniha vyšla roku 1973. Šla dobře na odbyt a Millicent přišla s návrhem, abych napsal předem početně neomezený cyklus podobných knih. Tak vznikla edice krátkých historických pojednání o přírodních vědách na nejrůznější témata od sopek až po černé díry a od atomů až po supravodivost. Napsal jsem jich asi pětatřicet a edice jako taková byla poměrně úspěšná.

K dnešnímu dni mi u nakladatelství Walker & Company vyšlo celkem šestašedesát knih. Počtem vydaných knih i celkovou sumou procent za prodané výtisky je předstihuje pouze nakladatelství Doubleday.

Rád si vzpomínám na různé hezké věci, které o mně kdy moji nakladatelé řekli. Když jednou v únoru 1978 přišlo datum výplaty procent a venku právě zuřila sněhová vánice, zavolal jsem Samu Walkerovi a řekl jsem mu: „Stavím se pro ně, až bude lepší počasí. Nijak to nespěchá."

O něčem takovém však Sam nechtěl ani slyšet. Doručil mi výpisy a příslušný šek na lyžích.

Beth mi kdysi řekla: „Je to zvláštní, ale jsi náš nejlepší autor a přitom i nejmilejší.“

Je mi jasné, proč to považovala za něco zvláštního. Každý tvůrčí umělec, který dosáhne „hvězdného” postavení, má sklon začít se chovat nedůtklivě, panovačně a vůbec všeobecně nepříjemně. Já sám jsem se na začátku své spisovatelské kariéry zařekl, že dosáhnu-li někdy věhlasu, nikdy tomuto pokušení nepodlehnu. A s výjimkou několika vzácných drobných uklouznutí, když jsem se nechal unést jedním ze svých záchvatů vzteku, toto předsevzetí vždy dodržuji.

Jednou mě vzala na oběd Patricia Van Dorenová z nakladatelství Basic Books a v restauraci jsme potkali Roberta Bankera od Doubledaye.

„Dávejte na něj dobrý pozor, paní Van Dorenová,“ vybídl ji Robert. „Je to oblíbený autor Doubledaye."

„Jen se nestarejte, pane Bankere,“ odpověděla Pat povýšeným tónem, ,je to taky oblíbený autor Basic Books."

Takovéhle poznámky prostě miluji a nemůžu si odpustit, abych je neopakoval.

A ještě jedna poznámka nakonec. Nakladatelství Walker & Company mi prokázalo ještě jednu neobvyklou službu, k té se ale dostanu později.

100
Neúspěchy

Ne všechny moje projekty v šedesátých letech byly úspěšné.

Roku 1961 mě Světová knižní encyklopedie vyzvala, abych se připojil k týmu jejích autorů, kteří zpracovávali pravidelnou ročenku. Bylo nás celkem sedm a každý z nás měl mít na starosti ten či onen aspekt nových úspěchů, kterých bylo v daném roce dosaženo. James („Scotty") Reston měl tedy psát o vnitřních amerických událostech, Lester Pearson z Kanady o mezinárodních událostech, Red Smith o sportu, Sylvia Porterová o ekonomice, Alistair Cooke o kultuře a Lawrence Cremin o školství.

Já jsem měl mít na starosti přírodní vědy. Byla to snadná práce, každoročně jeden esej o dvou tisících slovech. Byla i dobře placená, dva tisíce dolarů za esej. Nedosáhl jsem tehdy ještě té fáze, kdy jsem si mohl běžně účtovat dolar za slovo, takže mi ty dva tisíce dolarů připadaly nesmírně velkorysé.

Dal jsem si jednu jedinou podmínku. Nesměli po mně chtít, abych někam cestoval.

Souhlasili, ale byla to dohoda předem falešná. Přesvědčili mě, abych jel do Chicaga, potom mě přesvědčili, abych jel do Západní Virginie, a nakonec se mě roku 1964 pokusili vylákat na Bermudy, což jsem jednoznačně odmítl.

Ptali se, jestli chci víc peněz. „Nechci,” odpověděl jsem. „Už tak mi platíte víc, než si zasloužím. Prostě odmítám cestovat."

A tak mě vyhodili.

K ještě horší situaci došlo roku 1966, když se nakladatelství Ginn and Company chystalo vydávat edici vědeckopopulárních knih pro školní mládež. Dávali dohromady autorský tým a po mně chtěli, abych se do něj zapojil a napsal část látky pro čtvrtou, pátou, šestou, sedmou a osmou třídu.

Vůbec se mi do toho nechtělo, protože jsem měl stále v paměti, jak mizerně zkušenosti jsem si před nějakými dvanácti lety s psaním učebnic udělal, a vůbec už se mi nechtělo psát učebnice kolektivně. Nechal jsem se k tomu ale přemluvit z finančních důvodů.

Abyste totiž chápali, roku 1966 už mi bylo naprosto jasné, že moje manželství s Gertrudou před sebou nemá žádnou dlouholetou perspektivu, a tato skutečnost mi dělala vážné starosti. Byl jsem postižen židovským pocitem viny a vyčítal jsem si, že utíkám před něčím, za co jsem odpovědný. Když mě nakladatelství Ginn and Company ujistilo, že jejich učebnicová edice vynese milióny dolarů, dostal jsem geniální nápad a zařídil jsem, aby se polovina procent připisovala Gertrudě. Domníval jsem se, že to bude stačit k jejímu zaopatření.

Zhluboka jsem se tedy nadechl, ohnul jsem záda a pustil jsem se do práce. Celý autorský kolektiv se občas scházel, aby prodiskutoval podobu knihy, a já jsem tyto schůzky trávil tím, že jsem vyprávěl nejnovější anekdoty - asi tak, jako jsem o několik let později vyprávěl anekdoty, když jsem jel na letiště ke Concordu. Musím prostě dělat něco, abych nesnesitelné učinil snesitelným.

Celá ta práce mi strašlivě lezla krkem a k pokračování mě vždy dokázalo přimět jen pomyšlení na ty milióny dolarů. Bohužel však učebnice propadly a místo miliónů vydělaly jen pár tisíc. Gertrude svou polovinu procent dostala, byla to ale polovina tak zanedbatelná, že ji to spíš rozlítilo než usmířilo.

Nebyla to moje chyba. Nebo vlastně to v určitém směru moje chyba byla, když o tom tak přemýšlím. Jedním z důvodů, proč nešla edice moc na odbyt, byla skutečnost, že se v učebnicích mluvilo o teorii evoluce a předpotopní učitelé z Texasu a dalších států jí proto odmítali užívat. Chtěli přírodní vědy učit podle biblické knihy Genesis.

Nakladatelé se svou příznačnou statečností zařazovali do svých knih různé pitomosti ve snaze vydělat na úkor amerických dětí, kterým tak zůstávaly mezery ve vzdělání nebo které se v horším případě učily naprosté nesmysly. Také nakladatelství Ginn and Company se chystalo přidat se ke všeobecnému poškozování mladých mozků, vyhodit oddíly pojednávající o teorii evoluce a nahradit je jakousi vágní hovadinou o „rozvoji”. Byl jsem to však právě já, kdo byl autorem oněch pasáží o teorii evoluce (a kdo byl tudíž do jisté míry nepřímo odpovědný za malý úspěch učebnic), a já jsem jakékoli změny odmítal.

Řekl jsem jim bombasticky: „Není možná psáno ve hvězdách, že musím vydělat milión dolarů, je v nich ale psáno, že se nesmím zpronevěřit svým zásadám.“

A tak mě vyhodili. Našli si někoho jiného, kdo požadované změny udělal, a já jsem je šestadvacátého června 1978 donutil, aby z učebnic vypustili mé jméno. Celý projekt byl od začátku až do konce jedním velkým fiaskem.

Co si má člověk v takovémhle případě počít? Je zcela bezmocný, musí-li čelit zbabělým nakladatelům, bezpáteřním školním radám a fanatickým nevzdělancům. Nemohu dělat nic jiného než napsat pár esejů odmítajících kreacionismus s jeho vírou v Adama a Evu, v mluvícího hada, v potopu světa, to vše ve vesmíru starém pouhých šest až deset tisíc let, i v nadpřirozené stvoření všech živočišných druhů tak, že se od sebe od samého začátku lišily stejně jako dnes.

Některé z mých esejů vyšly dokonce i v tak vážených a důstojných listech, jako je The New York Times Magazíne, a to vyvolalo pobouření mnoha fundamentalistů — pobouření, které mě naplňuje potěšením a hrdostí.

101
Teenageři

V jedné z předchozích kapitol této knihy jsem se zmínil o tom, že necítím žádnou opravdovou náklonnost ke kojencům a malým dětem. A neuvádějí mě právě v nadšení ani teenageři. Všichni mladí muži pod jedenadvacet let a všechny mladé ženy pod osmnáct let ve mně vzbuzují hluboké podezření. Nejzřetelněji jsem si to uvědomil poté, co jsme si roku 1956 koupili dům ve West Newtonu.

Náš dům stál pouhého půl druhého bloku od nižší střední školy a já jsem jeho polohu ve své nevinnosti považoval za výhodu pro svoje dvě děti, až dorostou potřebného věku. Na ostatní děti jsem nepomyslel.

Každý den školního vyučování procházel ráno naší ulicí směrem ke škole dav dvanáctileté až patnáctileté mládeže. A každý den odpoledne se tentýž dav pomalu trousil opačným směrem. Ráno to bylo téměř snesitelné, protože všichni museli být ve škole ve stanovenou hodinu a protože jen málokteří z nich vstávali dost časně na to, aby stačili do školy dojít jinak než svižným tempem. Když se ale odpoledne vraceli domů, necítili mnozí z nich žádnou zvláštní potřebu být v nějakou konkrétní hodinu zpět v náruči svých milujících rodin. Tok davu se tudíž kroutil v pomalých meandrech, zachycoval se na mělčinách a ve stojatých vodách, a to často přímo před naším domem.

Počínali si hlučně, nevázaně, hrubě a doslova obscénně. Evidentně si připadali nesmírně dospěle a na výši doby, mluvili-li co nejvulgárněji.

Jednou se stalo, že jsem psal o vyměšovacím traktu pro onu nenáviděnou edici nakladatelství Ginn and Company a několikrát jsem při této příležitosti (zcela přirozeně) použil slova „moč“.

Při jedné z našich pravidelných schůzek začal redaktor, který edici řídil, proti slovu „moč“ vznášet námitky.

Byl jsem zmaten. „A co tam mám napsat?" zajímal jsem se.

„Napište ,tekuté výměšky.“

Stále ještě jsem byl zmaten. „Proč?“ zeptal jsem se nechápavě.

„Protože když studenti zaslechnou slovo ,moč‘, začnou se hihňat."

Po tomhle vysvětlení jsem se rozčileně nadechl a prohlásil jsem: „Tak poslyšte, bydlím v ulici, která se přímo hemží studenty nižší střední školy, a jediným důvodem, proč by se hihňali, by mohlo být to, že ,moč‘je pro ně příliš vznešené slovo. Jsou totiž zvyklí říkat jí ,chcanky‘ Jestli chcete, budu místo ,moč‘ psát ,chcanky‘, nebudu ale psát ,tekuté výměšky“

Zůstala tam „moč“.

Upřímně řečeno nám ty děti naháněly strach. Gertrudě i mně připadaly jako nějaká živelná síla. Nedokázali jsme je zahnat, nebo pokud jsme je zahnali, bylo to, jako bychom hrách na stěnu házeli. Vždycky se vrátily a naše hubování v nich jen probouzelo vzdor a odpor, takže dav shromážděný před naším domem byl ještě větší a hlučnější.

Byly to nepochybně děti ze slušných rodin střední třídy a nikdy se neuchýlily k žádným projevům násilí nebo vandalismu, mně ale lezl na nervy ten kravál, který nadělaly. Naučili jsme se rozeznat první vzdálené zaševelení, které bylo předzvěstí nadcházejícího přívalu, a jakmile jsme je zaslechli, otřásli jsme se zlou předtuchou. Vážně nám to doslova otravovalo život. Byla to jen maličkost - ale maličkosti mohou být velice efektivním jedem. Jen pomyslete, jak dokáže bzučení jednoho malého komára znemožnit normální spánek.

Nakonec se mi podařilo tento problém vyřešit, jak ale ukážu, stalo se to čirou náhodou.

102
Al Capp

Al Capp je samozřejmě onen slavný kreslíř komiksů, který vymyslel svět postavičky zvané „Lil Abner“, svět, který jsem miloval. Seznámil jsem se s ním roku 1954 prostřednictvím jistého profesora Bostonské univerzity, který nás oba znal. Al byl středně velký chlapík, měl dřevěnou nohu a výrazný obličej, rád se smál a byl nadán darem pohotové konverzace. Jeho společnost se mi zamlouvala.

Naše přátelství pak pokračovalo na téže společenské úrovni,

když jsme si nikdy nebyli doopravdy blízcí. Občas jsme si spolu telefonovali, jednou jsem byl u něj doma na návštěvě, byli jsme spolu na představení Zkoušky ohněm od Arthura Millera a tak dál. Nejblíž jsme k sobě měli na Světovém conu roku 1956 v New Yorku, kde byl jedním z oficiálních řečníků a odkud potom mne a Hala Clementa odvezl zpět domů svým autem.

Tohle přátelství dosáhlo svého strašlivého vyvrcholení roku 1968, abych ale mohl vysvětlit, co se stalo, musím trochu odbočit. Promiňte mi to.- Celý svůj život jsem liberálem. Musel jsem jím vždy být. Už v raném věku jsem si všiml, že konzervativci, kteří jsou víceméně spokojení s tím, jak se věci mají, a ještě spokojenější s tím, jak se věci měly před padesáti lety, jsou „zamilováni sami do sebe".

Tím chci říct, že konzervativcům se obvykle líbí jen ti lidé, kteří se jim podobají, kdežto všem ostatním nedůvěřují. Za mého mládí byla páteří sociální, ekonomické a politické síly Spojených států vládnoucí klika, kterou téměř výhradně tvořili lidé s etnickým původem ze severozápadní Evropy, a konzervativci, z nichž se tato vládnoucí klika skládala, na všechny ostatní pohlíželi s pohrdáním. Mimo jiné pohrdali i židy a v letech Hitlerova panování jim nijak zvlášť nevadili nacisté, protože je považovali za hráz proti komunismu.

Jako žid jsem byl nucen být liberálem, jednak z důvodů sebezáchovy a jednak proto, že se i v pozdějším věku moje názory tímto směrem vyvíjely. Přál jsem si vidět Spojené státy změněné, civilizovanější, humánnější a věrnější svým vlastním proklamovaným tradicím. Přál jsem si vidět, jak budou všichni Američané posuzováni podle svých individuálních schopností a ne podle nějakých sterotypních představ. Přál jsem si, aby se každému dostalo odpovídajících příležitostí. Přál jsem si, aby společnost cítila přiměřenou odpovědnost za sociální postavení chudých, nezaměstnaných, nemocných, přestárlých a zoufalých lidí.

Bylo mi teprve třináct let, když se prezidentem stal Franklin Delano Roosevelt a vyhlásil politiku „Nového údělu“, nebyl jsem ale tak mladý, abych si neuvědomoval, o co mu jde. Čím jsem byl starší, tím víc sílilo moje liberální přesvědčení. Nesouhlasil jsem s Rooseveltem jen v těch případech, kdy nebyl dost liberální, jako když například z politických důvodů ignoroval utrpení Afroameričanů na jihu Spojených států nebo loajalistů ve Španělsku.

Po druhé světové válce začal liberalismus vycházet z módy. Nastal čas prosperity a mnozí lidé z řad manuálně pracujících, kteří měli zaměstnání a pravděpodobně si připadali zabezpečení, se začali měnit v konzervativce. Měli své jisté a nebyli ani v nejmenším ochotni slevovat ze svého pohodlí v zájmu těch, kdo byli dosud na dně. A mnozí z těch, kteří na tom byli nejhůř a mohli se snad poprat o svůj podíl na společném krajíci, s postupem desetiletí propadli apatii a drogám.

A nakonec jsme dospěli až do Reaganovy éry, v níž oficiální etiketa přikazuje nezdaňovat, ale půjčovat si, nevydávat peníze na společenské služby, ale na zbrojení. Státní dluh se za pouhých osm let více než zdvojnásobil a splátky úroků z úvěrů se vyšplhaly na víc než sto padesát miliard dolarů ročně. Lidí se to bezprostředně nedotklo. Bohatí Američané dál bohatli v atmosféře deregulace a hrabivosti a chudí Američané - Komu ale záleží na chudých Američanech s výjimkou lidí ocejchovaných právě tím slovem začínajícím na „1“, které se už nikdo neodvažuje vyslovit?

Připomíná mi to dvojverší Olivera Goldsmithe:

Však přesmutný osud takovou zemi čeká, kde zlato jen hrabou a nehledí na člověka.

Jako loajálnímu Američanovi mi z toho bylo smutno u srdce.

Byl jsem svědkem toho, jak se různí lidé s přibývajícími léty, kilogramy a „úctyhodností“ měnili z liberálů v konzervativce. Nikdy mi doopravdy nevadili lidé, kteří jako třeba John Campbell zastávali konzervativní názory od raného dětství. Celá desetiletí jsem s nimi polemizoval o politice a sociologii a nedokázal jsem je přesvědčit, jenže na druhé straně nedokázali ani oni přesvědčit mne.

Robert Heinlein byl ale za války zapáleným liberálem, kdežto po válce se stal zapáleným konzervativcem; kabát si převlékl přibližně ve stejné době, kdy se rozvedl s liberální Leslyn a oženil se s konzervativní Virginií. Samozřejmě pochybuji, že by byl Heinlein sám sebe označil za konzervativce. Vždy se prezentoval jako zastánce svobody jednotlivce, což podle mého výkladu lze interpretovat takto: „Chci mít svobodu zbohatnout a ty můžeš svobodně chcípnout hlady.“ Je snadné zastávat názor, že nikdo by neměl být závislý na pomoci společnosti, když zrovna vy takovou pomoc nepotřebujete.

Případem, který jsem měl možnost pozorovat z největší blízkosti, byl však Al Capp (tím se opět vracím k jeho osobě). Co se s ním vlastně stalo, to nevím. Až do poloviny šedesátých let patřil k liberálům, jak jasně vyplývalo z jeho komiksového seriálu s „Li‘l Abnerem“. Vzpomínám si, že dokonce ještě roku 1964 jsme na jednom ze svých setkání společně brojili proti snaze Barryho Goldwatera získat prezidentské křeslo. (Když to však dnes posuzuji z retrospektivy, uvědomuji si, že Goldwater byl čestný člověk a měl mnohem větší osobní integritu než Lyndon Johnson, pro kterého jsem hlasoval, i než Richard Nixon a Ronald Reagan, pro které jsem nehlasoval.)

A pak se náhle ze dne na den stal konzervativcem. Co ho k tomu přimělo, to nevím. Musím přiznat, že s „novými liberály" šedesátých let se někdy lidé smiřovali jen s velkým přemáháním, že se sami vystavovali posměšné kritice jako vlasatí a nemytí výstřední bohémové, a to zřejmě Ala iracionálně rozčilovalo, takže otočil tvrdě doprava.

Vzpomínám si na jisté shromáždění po roce 1964, na němž Al Capp řečnil a ve svém projevu nešetřil absolutně sžíravými poznámkami například na adresu afroamerického spisovatele Jamese Baldwina, jakož i dalších známých afroamerických osobností, i na adresu hnutí za občanská práva a hnutí proti vietnamské válce obecně.

S hrůzou jsem ho poslouchal a samozřejmě jsem protestoval, Al však moje námitky odbyl mávnutím ruky.

Po této události moje přátelství s Cappem skončilo. Při oněch vzácných příležitostech, když jsme se setkávali, jsem se k němu choval zdvořile a dokonce i přátelsky (nikdy jsem se nedopustil takové hrubosti, abych někoho okázale přehlížel či dokonce urážel, ať je můj soukromý názor na něj jakýkoli), už jsem ale jeho společnost nevyhledával.

Nejvíc mi ale vadilo, že se tento jeho nový postoj zcela zřetelně projevoval v „Li’l Abnerovi". Jeho charakterizace „Joaney Phoney" („Šarlatánky Joaney") jako typické liberální folkové zpěvačky byla ohavně zlomyslná. Ještě horší bylo, že začal s dlouhou sérií komiksů, jejichž obsah byl podle mého názoru jen velice tence zastřeným útokem proti Afroameričanům.

Moje zlost, pramenící z tohoto perverzního zneužití (alespoň podle mého názoru) komiksového seriálu, který jsem kdysi miloval, neustále narůstala. Konečně dosáhlo moje podráždění takové intenzity, že jsem do bostonského Globe, kde seriál vycházel, poslal protest o jediné větě. Zněla následovně: „Jsem snad jediný, komu se už zajídá antičemošská propaganda Al Cappa v jeho seriálu Li‘l Abner?"

Devátého září 1968 Globe můj dopis otiskl ve velkém obdélníkovém rámečku, takže ho doopravdy nikdo nemohl přehlédnout. Pošetile mě to potěšilo, protože mě ani nenapadlo, jaké to může mít důsledky.

Následujícího dne mi ve tři hodiny odpoledne Al Capp zavolal. Viděl to číslo Globe a vyjel na mne; „Nazdar, Isaaku, proč myslíš, že mám něco proti černochům?"

„Prosím tě, Ale," odpověděl jsem překvapeně, „už jsem tě přece párkrát na to téma slyšel mluvit. Vím, že je to pravda."

„Můžeš to dokázat u soudu?" odsekl.

Roztřásl se mi hlas. „Má to snad znamenat, že mě chceš zažalovat?" „To si piš - zažaluju tě za urážku na cti. Pokud totiž neodvoláš

Černé pantery."

„Já nemám s Černými pantery nic společného, Ale.“

„Tak napiš do Globe omluvný dopis a odvolej, že jsem zaujatý

proti černochům."

Jen málokdy v životě jsem podlehl takové horečné zbabělosti. Rád bych si o sobě myslel, že vždy neochvějně stojím za svými zásadami, u soudu jsem ale nikdy nebyl, neměl jsem s něčím tak ošklivým sebemenší zkušenosti, takže jsem prostě ztratil odvahu.

Šel jsem do pracovny, abych napsal ten omluvný dopis a kajícně všechno odvolal, zjistil jsem však něco zvláštního. Jsem možná zbabělec, ale moje prsty byly statečné jako lvi. Odmítaly ten dopis napsat. Ať jsem jim to jakkoli přikazoval, nechtěly mě poslechnout. Upřeně jsem hleděl na prázdný list papíru a nakonec jsem to vzdal. Žádný omluvný dopis nebude. Ať si Al Capp dělá, co chce. Zavolal jsem svého právního zástupce.

Ten se rozesmál a vysvětlil mi, že mě Al nemůže žalovat, aniž by přitom zároveň podal žalobu na noviny za to, že můj dopis otiskly. „Já jsem tam ale ten dopis poslal právě proto, aby ho otiskli," strachoval jsem se.

„Jenže noviny k jeho otištění nikdo nenutil," uklidňoval mě. „Zavolej jim.“

Zavolal jsem tedy do novin a tam se také rozesmáli. Řekli mi, že Al Capp je veřejně činná osobnost a že se tedy k jeho počínání může klidně kdokoli vyjadřovat. Žalovat mě nemůže. A dodali, že já jsem na tom stejně. (Pomyslel jsem na všechny ty nactiutrhačné pomluvy, které o mých dílech napsali kritikové, a uklidnil jsem se.) Kromě toho slíbili, že Alovi vysvětlí, že soudní proces by jen vynesl na veřejnost jeho zaujatost proti černochům, o což by rozhodně nestál.

A skutečně mi hned druhý den z novin znovu zavolali. Pouhých čtyřiadvacet hodin po své hrozbě se Al uklidnil a já jsem se mu nikdy neomluvil.

Jednou jsem se s ním potom setkal při jakési velké oficiální příležitosti. Zdvořile jsem ho pozdravil a ani jeden z nás se o té minulé nepříjemnosti nezmínil.

Chudák Al! Nedopadlo to s ním nakonec dobře. Obliba seriálu „Li’1 Abnera“ rychle klesala, možná právě kvůli tomu, co jsem já považoval za jeho zneužití. Konec konců ztratil své liberální příznivce a konzervativci nečtou v novinách nic jiného než burzovní zprávy.

Situaci ještě zhoršovalo to, že se ocitl ve stínu mladého Charlese Schultze a jeho nového seriálu „Peanuts“, který do žánru komiksů vnesl čerstvou intelektuální kultivovanost, vedle níž vypadala Alova komika stylu filmových grotesek zastarale (a Al se netajil svým odporem vůči němu). A konečně pak jistý skandál na univerzitním kampusu, do kterého byla zapletená jedna ze studentek, ukončil i Alovu pedagogickou kariéru. Po jeho smrti roku 1970 nikdo v jeho seriálu nepokračoval.

Z celého srdce bych si přál, aby k tomu, co v polovině šedesátých let změnilo Alovy názory i jeho charakter, ať už to bylo cokoli, nikdy nedošlo.

Tahle trapná záležitost s Alem Cappem měla jeden zvláštní vedlejší účinek. Jak jsem už uvedl, volal mi se svou výhružkou ve tři hodiny odpoledne, tedy právě v době, kdy odcházely děti ze sousední nižší střední školy. Byl jsem natolik duchem nepřítomen, že jsem je vůbec neslyšel. Druhý den mi z novin volali se zprávou, že je všechno v pořádku, také ve tři odpoledne. Hledal jsem Gertrudu, abych jí tu příznivou novinu sdělil, a zjistil jsem, že je venku a dělá dětem kázání.

Vyběhl jsem ven plný báječné nálady a dobrosrdečnosti, poslal jsem Gertrudu dovnitř, shromáždil jsem kluky kolem sebe, dvěma nejbližším jsem položil ruce kolem ramen a zeptal jsem se, jestli někdo z nich četl něco z toho, co jsem napsal. Pár z nich připustilo, že se jim moje povídky líbily. Zeptal jsem se, jestli se někdo z nich někdy nepokoušel sám psát. Zdvihla se jedna osamělá ruka a její majitel přiznal, že je to dost těžké.

„No vidíte," řekl jsem, Já se tady snažím psát, a kdybyste nedělali takový kravál, když chodíte kolem, měl bych to jednodušší. Tak co vy na to?“

„Vaše paní na nás křičí," stěžoval si nějaký kluk.

Ohlédl jsem se, abych se ujistil, že je Gertrude mimo doslech, protože mi bylo jasné, že pro můj následující taktický manévr by neměla pochopení. Teatrálně jsem zašeptal: „Já s ní musím žít pořád. Jak si myslíte, že mi je?“

Ozval se hlasitý smích a okamžitě mezi námi zavládla atmosféra chlapského porozumění. Po této příhodě už jsme neměli problémy. Dával jsem si záležet na tom, abych čas od času stával před domem, když procházeli kolem; vždycky jsem na ně s úšklebkem zamával a oni na mne v odpověď volávali: „Jak vám jde psaní?" Byla to přímo klasická ukázka vzájemného pochopení.

Když na to dnes vzpomínám, cítím jen zahanbení. Jak jsem mohl dovolit, aby můj bezdůvodný odpor vůči dětem narostl do takových rozměrů, až jsem se domníval, že hrubostí dosáhnu lepších výsledků než slušným chováním? Proč mě musela až naprostá shoda okolností poučit o něčem, co jsem v hloubi duše už dávno věděl?

Od té doby se všemožně snažím této chyby se vyvarovat, někdy to ale není snadné. Jednoho večera jsem už po setmění šel na návštěvu k přátelům, kteří bydleli ve velké a rozlehlé budově. Musel jsem k jejich dveřím vyjít po schodech, na schodišti však stálo několik mladíků, kteří zamračeně pozorovali, jak se k nim blížím.

„Chtějí mě přepadnout a oloupit!" rozezněl se poplašně zvon mé zbabělosti. (Dosud nikdy jsem přepaden ani oloupen nebyl.) V první chvíli jsem měl chuť zamířit jinam, pak jsem si ale řekl, že přece nemohu podlehnout nelogickému strachu, a rezolutně jsem šel dál. Když si mě zblízka prohlíželi v matném světle lampy zářící na vrcholu schodiště, zdvihl jsem ruku v neurčitém pozdravu.

„Nazdar, mládenci," řekl jsem.

A jako by všichni čekali právě na to, až něco řeknu, jeden z těch mladíků se ozval: „Poslyšte, nejste náhodou Isaac Asimov?"

Ohromeně jsem se zarazil. „Ano, to jsem já."

„Líbily se mi vaše knihy o Nadaci," řekl ten báječný mladý muž a všichni ostatní se přátelsky usmáli.

Poděkoval jsem jim, potřásl jsem si se všemi rukou, a s rozjásanou duší jsem pokračoval v cestě.

103
Oázy

Je docela dobře možné napsat knihu, která je z hlediska kritiky i finančního efektu úspěšná, a přitom ji nenávidět. Jak už jsem vysvětloval, platilo to například pro první dvě vydání Průvodce inteligentního muže přírodními vědami.

K něčemu podobnému, i když v menším měřítku, došlo i v souvislosti se „Soumrakem". Ještě před jeho vydáním k němu Campbell na samotném konci připsal jeden odstavec. Byl to odstavec nesmírně poetický, nebyl ale napsán mým stylem a podle mého názoru to byl kus naprosto „neasimovovského“ textu. Kromě toho se v tom odstavci Campbell zmínil o Zemi, zatímco já sám jsem se v celé povídce každé zmínce o ní pečlivě vyhýbal, protože jsem nechtěl, aby měl čtenář o planetě Lagashi představu jako o něčem mimozemském. Campbellův jeden odstavec podle mého mínění celou povídku zkazil a je jedním z důvodů, proč rezolutně odporuji, když ji někdo v mé přítomnosti vychvaluje jako „nejlepší z mých povídek".

Tato situace nabyla před několika lety ještě trapnější dimenze, když mě spisovatel science fiction Harry Harrison hájil jako někoho, kdo také umí psát poeticky, jestliže chce. Na důkaz tohoto svého tvrzení citoval Campbellův odstavec ze „Soumraku". Měl jsem chuť podřezat si žíly.

Což mě přivádí ke skutečnosti, že i když jsem se v šedesátých a sedmdesátých letech přeorientoval na psaní nebeletristické literatury, neznamenalo to, že bych nepsal vůbec žádnou science fiction. I v té nebeletristické poušti bylo několik malých oáz. Napsal jsem v tom období celou řadu sci-fi povídek a byly mezi nimi i některé docela dobré. Jednou z nich byla například „Ženská intuice" („Feminine Intuition“), která vyšla v říjnovém čísle F&SF ročníku 1969. Pak to byla superkrátká povídka „Light Verse“ („Frivolní verše“), kterou jsem napsal pro The Saturday Evening Post na jejich žádost. Vyšla v zářijovém a říjnovém čísle ročníku 1983 a já jsem s ní byl nesmírně spokojen.

Už dřív mi v The Saturday Evening Post (po jeho znovuvzkříšení jako pouhého stínu toho, čím býval kdysi) vyšlo několik povídek, vesměs to však byly reedice dřívějších děl. Post mě požádal o nějakou původní povídku a abych zdůraznil, že „Frivolní verše“ skutečně původní jsou, napsal jsem jim v průvodním dopisu, že jsem ji napsal právě toho dne a posílám jim ji čerstvě vytaženou z psacího stroje.

Odpověděli mi a žasli, že jsem dokázal napsat povídku za jediný den. Nic jsem na to neřekl. Připadalo mi zbytečné a netaktické vysvětlovat jim, že jsem celou povídku napsal za pouhou jednu hodinu. Lidé nechápou, co to znamená být plodným autorem.

Psal jsem v uvedeném období dokonce i sci-fi romány a prvním z těchto románů byla Fantastie Voyage (Fantastická cesta), ohledně níž musím něco vysvětlit, protože to vlastně nebyl můj román. Alespoň v mém nitru ne.

Natáčel se tehdy film s názvem Fantastická cesta, v němž miniaturizovaná ponorka s miniaturizovanou lidskou posádkou proplouvala krevním oběhem umírajícího muže, aby ho vyléčila zevnitř. Filmový scénář už byl napsán a existovaly plány na jeho románové zpracování. Práva na brožované vydání vlastnilo nakladatelství Bantam Books, jehož šéfredaktorem byl tehdy Marc Jaffe, a ten chtěl, abych knihu napsal já.

Nevěděl jsem, jestli to vzít nebo ne. Nikdy dřív jsem nic podobného nedělal a měl jsem pocit, že by mě netěšilo psát román, který už byl vlastně v jistém smyslu napsán. Přesvědčili mě ale, abych si přečetl scénář, a ten mě zaujal. Byl to vzrušující příběh a Marc mě neustále zpracovával argumenty v tom smyslu, že jsem jediný autor, na kterého se v takové věci mohou spolehnout, a tak podobně. Jako obvykle lichotky zabraly a já jsem souhlasil.

Napsat tu knihu mi netrvalo dlouho, přestože jsem musel nějaký čas věnovat opravám několika zásadních omylů, které obsahoval scénář. (Autoři filmového scénáře vycházeli z předpokladu kontinuity hmoty a nedošlo jim, že kdyby byli lidé miniaturizováni na velikost bakterií, molekuly neminiaturizovaného vzduchu by pro ně byly příliš velké, takže by nemohli dýchat. Na konci filmu také ponorku nechali uvnitř těla, protože ji podle scénáře pohltila bílá krvinka. Musel jsem je upozornit na to, že pohlcená či nepohlcená se skládala z miniaturizovaných atomů, které by znovu nabyly své původní velikosti a roztrhaly na kusy člověka, v němž byla ponechána.

Přestože jsem těmito chybami ztrácel čas, měl jsem románovou podobu hotovou za pouhých šest týdnů.)

To byla ta jednoduchá část celé záležitosti. Mnohem složitější byla realizace mých plánů, které jsem s knihou měl. Brožovaná vydání románových přepisů filmových děl jsou určena k přečtení a zahození a jediným jejich úkolem je propagace příslušného filmu v době jeho promítání; pak upadají v naprosté zapomnění. Nehodlal jsem připustit, aby tento osud postihl některou z mých knih. Jako v případě Obchodníků se smrtí se mohlo stát, že bude nějaká moje kniha neúspěšná a ztratí se ze světa, nikdy k tomu ale nesmělo dojít plánovitě. Na napsání této knihy jsem proto přistoupil jen pod podmínkou, že vyjde i ve vázané podobě.

Nakladatelství Bantam Books nic nenamítalo, mělo však práva jen na brožované vydání; nakladatele pro vázané vydání jsem si musel najít sám. Nakladatelství Doubleday nebylo ochotno vydat vázanou knihu, když byla práva na brožované vydání už zadána. (Byl to z jeho strany další omyl, zejména vzhledem k tomu, že o dvacet let později přišla doba, kdy se nakladatelství Doubleday i Bantam staly součástí jedné korporace.)

Přesvědčil jsem proto k jejímu vydání nakladatelství Houghton Mifflin. Austin měl své pochybnosti o tom, jestli se bude vázané vydání vůbec prodávat, když bude kniha doslova současně vydána i v brožované podobě. Ujistil jsem ho, že v mém případě nemá existence brožovaného vydání na prodej vázaných výtisků naprosto žádný vliv. Nebyl jsem si tím doopravdy jist, ale riskoval jsem to a měl jsem pravdu. Vázané vydání se prodává ještě dnes, o čtvrtstoletí později - ne sice ve velkém množství, jak musím přiznat, ale prodává se.

Pracoval jsem tak rychle a natáčení šlo tak pomalu, že vázané vydání Fantastické cesty vyšlo už počátkem roku 1966, šest měsíců před premiérou filmu. Lidé byli díky tomu všeobecně přesvědčeni, že byl film natočen podle knihy. To mě strašlivě rozčilovalo, protože jsem se při psaní musel držet scénáře a byl jsem přesvědčen, že kdybych měl volné ruce, dokázal bych napsat lepší knihu. Vydal jsem proto ústní i tiskové prohlášení, že byla kniha napsána podle filmu a ne naopak. Myslím, že to nebylo moc platné.

Mimochodem to nebyl špatný film. Především v něm ve své první hvězdné roli hrála Raquel Welchová, která zcela efektivně odvracela pozornost od všech drobných nedostatků, kterými snad trpěl.

Brožované vydání vyšlo v době, kdy film běžel v kinech, a k překvapení Bantam Books (i k mému) se ukázalo, že nebylo jen jednorázovou záležitostí. Prodávalo se ještě dlouho poté, co se film přestal promítat, a prodává se dokonce ještě dnes po několika tuctech reedicí. Celkem se prodalo několik miliónů výtisků. Dodnes se prodává lépe než všechny moje ostatní knihy s výjimkou cyklu o Nadaci.

To ze mne samozřejmě nedělá boháče. Protože to nebyla původní kniha, ale velice věrně se držela scénáře, nabídli mi za její napsání jednorázový honorář pěti tisíc dolarů. Když později Marc Jaffe připustil, že byla mnohem úspěšnější, než se předpokládalo, dostal jsem další dva a půl tisíce dolarů.

V případě vázaného vydání jsem trval na dohodě o procentech z prodaných výtisků, přičemž jedna čtvrtina obvyklých procent připadala mně a tři čtvrtiny Hollywoodu. Navíc jsem trval na tom, že budu svůj podíl dostávat přímo a ne prostřednictvím Hollywoodu. To ode mne bylo velice moudré, protože mám veškeré důvody k domněnce, že kdyby byl všechna procenta dostával Hollywood, já sám bych z nich nikdy neviděl jediný cent.

Fantastickou cestu nemám rád a je to jedna z mála knih s mým jménem na obálce, kterou by mě ani ve snu nenapadlo ještě někdy si přečíst. Důvodem není skutečnost, že jsem dostal tak málo zaplaceno za něco, co se ukázalo být velice úspěšným a dlouhodobým bestsellerem. Nelíbí se mi na ní to, že není moje.

O šest let později přišel román Ani sami bohové (The Gods Themselves). To byla v poušti šedesátých a sedmdesátých let největší oáza, protože to byl jediný sci-fi román, který jsem v těch dvou desetiletích napsal. Vyšel v nakladatelství Doubleday roku 1972 a jak jsem už dříve vysvětloval, jeho druhá část patří k tomu nejlepšímu, co jsem kdy napsal - psal jsem nad stropem svých možností.

Román byl nominován na Huga, takže jsem roku 1973 pro všechny případy jel na Světový con do Toronta. Stálo mi to za tu cestu, protože zvítězil jako nejlepší román roku 1972! Byl to můj třetí Hugo a první za současnou beletristickou práci. Byl to pro mne báječný okamžik.

Tou dobou už Společnost amerických autorů science fiction (SFWA) udělovala svou vlastní každoroční cenu zvanou Nebula a Ani sami bohové ji získali také.

A pak, roku 1975, mě jistá mladá žena přemluvila, abych napsal sci-fi povídku. Následujícího roku se mělo slavit dvousté výročí americké nezávislosti, takže chtěla vydat antologii originálních povídek se společným názvem „Dvousté narozeniny". Když jsem se jí zeptal na význam tohoto názvu, odpověděla: „Žádný zvláštní význam nemá. Můžete s ním naložit, jak chcete."

Zaujat tímto nápadem jsem tedy napsal povídku o robotovi, který se chtěl stát člověkem a který o splnění své touhy usiloval dvě stě let, než byl skutečně člověkem uznán. Zaujalo mě to do té míry, že byla výsledkem povídka dvakrát delší, než jsem měl původně v úmyslu.

A znovu jsem psal nad stropem svých možností. Situace se však vyvinula tak, že antologie nikdy nevyšla. Tu mladou ženu, která ji navrhovala, postihly nějaké finanční a osobní problémy a já jsem byl jediný, kdo napsal skutečně publikovatelnou povídku.

Koupil jsem ji proto od ní zpátky a vrátil jsem jí zálohu, protože (a) ty peníze potřebovala a (b) já jsem měl možnost publikovat ji jinde; jak se mi tato možnost naskytla, to vysvětlím zanedlouho. Vyšla roku 1976 v jiné antologii původních povídek, zvané Stellar2, a získala nakonec Huga i Nebulu jako nejlepší noveleta roku. Byl to můj čtvrtý Hugo a moje druhá Nebula.

Na této Nebule je mimochodem nesprávně uvedeno mé křestní jméno i příjmení, takže na ní stojí „Issac Asmimov". Nečekám samozřejmě, že nevzdělaný rytec, který ten nápis vyrábí, bude umět správně hláskovat moje jméno, myslím si ale, že Společnost amerických autorů science fiction měla původní nákres zkontrolovat a těch chyb si všimnout. SFWA to uvedlo do obrovských rozpaků a nabídli mi, že mou Nebulu nechají předělat, mně se ovšem nechtělo čekat dalších pět let, nebo jak dlouho by to těm šaškům trvalo. Prostě jsem jim dost povýšeným tónem oznámil, že šiji nechám, jak je, a že mi bude sloužit jako důkaz úrovně mozkové kapacity jejich organizace.

A samozřejmě přibližně ve stejnou dobu jsem napsal svůj úspěšný detektivní román Vražda v ABA.

Možná by se zdálo, že při všech těchto úspěších jsem před sebou musel vidět otevřenou cestu k návratu k hromadné beletristické produkci. Nebylo tomu ale tak; stále ještě jsem byl v zajetí kouzla nebeletristické tvorby.

104
Judy-Lynn del Reyová

Judy-Lynn Benjaminová (jak se jmenovala svým dívčím jménem) se narodila šestadvacátého ledna 1943 jako dcera lékaře. Většina života pro ni byla předurčena už v okamžiku jejího početí, protože se narodila s genetickou vadou jako achondroplastická trpaslice. S touto chorobou je spojena vrozená neschopnost normální tvorby chrupavčitých tkání, takže měla vždy krátké paže i nohy a v dospělosti měřila jen asi čtyři stopy.

Seznámil jsem se s ní na jednom místním conu science fiction v New Yorku dvacátého dubna 1968. Když jsem ji poprvé spatřil, trochu jsem se otřásl a odvrátil jsem se. (Je mi to líto, ale skutečně se raději dívám jinam, spatřím-li něco nepříjemného, zacpávám si uši, stočí-li se hovor na nějaké nepříjemné téma, a odcházím z místnosti, je-li to už pro mne nesnesitelné. Mohl bych se snažit zdůvodnit to svou nesmírně citlivou povahou, spíš se ale domnívám, že bych prostě chtěl, aby všechno bylo „príma" a aby mě nic nenutilo připadat si nepříjemně nebo nešťastně. Není to právě jedna z  mých nejroztomilejších vlastností.)

Judy-Lynn však v té době pracovala jako spoluredaktorka magazínu Galaxy a k její pracovní náplni patřilo seznamovat se s autory science fiction, takže se se mnou dala do hovoru a já jsem chtě nechtě, byť jen s velkým přemáháním, musel odpovídat.

A pak se stala velice zvláštní věc. Mluvil jsem s Judy-Lynn pouhou chviličku a úplně jsem zapomněl na to, že je trpaslice. Její zářivá inteligence (nenapadá mě žádné výstižnější adjektivum) dokonale zastiňovala její tělesný vzhled. Po několika kratičkých minutách jsem se v její přítomnosti cítil naprosto báječně.

Ať na její vzhled druzí lidé reagovali jakkoli, Judy-Lynn si nikdy nepočínala jako osoba tělesně postižená. (Lester del Rey mi jednou řekl: „Mám takový dojem, že ani neví o tom, že je trpaslice.") Měla smysl pro humor a optimistickou povahu, život považovala za zdroj nesmírné zábavy a krátce řečeno, stala se mou drahou přítelkyní, jejíž společnost jsem vyhledával, když jsme se oba účastnili stejných conů.

Jednou jsem s ní nastoupil do výtahu a za ní k nám vešla nějaká žena s pětiletým dítětem. Dítě ve své nevinnosti upřeně zíralo na něco, co ještě v životě nevidělo, a pak řeklo: „Podívej, mami, taková malá paní!“

Judy-Lynn samozřejmě ani nemrkla, mě však ohromila ta skutečnost (až později, když jsem měl čas se nad tím zamyslet), že jsem si Judy-Lynninu tělesnou vadu naprosto neuvědomoval, takže jsem se překvapeně rozhlížel a hledal, o jaké malé paní to děcko vlastně mluví.

Judy-Lynn žila úspěšným intelektuálním životem. Chodila na Hunterovu vysokou školu, kde graduovala z angličtiny, přičemž její studijní specializací byl James Joyce, a získala nejrůznější ocenění. Roku 1965 si našla místo v Galaxy, roku 1966 se stala jeho spoluredaktorkou a roku 1969 šéfredaktorkou.

Judy-Lynnin smysl pro humor nebyl samozřejmě vždycky tak úplně nevinný. Byla natolik inteligentní, že ve mně vycítila jistou lehkověmost, jistou přehnanou ochotu věřit druhým a navíc povahu dostatečně dobráckou na to, abych byl vhodným terčem různých kanadských žertíků a přitom se neurazil, pokud mi nijak doopravdy neublížily. Asi dva roky nebo ještě déle se proto nesmírně vyžívala v tom, že si na můj úkor vymýšlela ty nejkomplikovanější šarády. Pomáhal jí přitom Lester del Rey, který v té době také pracoval v Galaxy.

Tak mi Judy-Lynn například jednou poslala kontrolní obtah obálky jednoho čísla Galaxy, v němž měla být i moje povídka, a na obálce bylo chybně vytištěno moje jméno. Během půl sekundy jsem jí samozřejmě horečně telefonoval a sděloval jí to, ona ale přesvědčeně trvala na tom, že v mém jménu žádná chyba není.

Jednou jsem napsal scénář pro jistý televizní program a JudyLynn použila svého kancelářského vybavení k vytištění kritiky tohoto programu, takže vypadala, jako by vyšla v nějakých novinách. Kritiku samotnou napsal Lester a dal si nesmírně záležet, aby vyzněla způsobem, o němž věděl, že mě dokonale rozběsní. Opět jsem jim zuřivě volal a žádal jsem, aby mi řekli, které noviny to otiskly, abych jim mohl napsat velice důrazný dopis.

Horší než tyhle nevinné žertíky byla jiná příležitost, kdy jsem dostal dopis s oznámením, že Judy-Lynn dostala výpověď. Pisatelkou dopisu byla její nástupkyně, jistá Fritzi Vogelgesangová.

Odpověděl jsem velice pobouřeným dopisem a chtěl jsem vědět, z jakých důvodů mohl magazín propustit tak báječnou ženu, jako je Judy-Lynn. Slečna Vogelgesangová mi odepsala tak konejšivě a s tak nevinnou koketérií, že moje rozčilení jako by se prostě rozplynulo; netrvalo dlouho a i já jsem jí posílal zdvořile laděné dopisy. Když jsem konečně dospěl k závěru, že tahle Fritzi je zrovna tak příjemná osůbka jako Judy-Lynn, zmizela náhle navždy. Místo toho jsem dostal kousavý dopis od Judy-Lynn:

„Tak ty takhle, Asimove! Moc rychle jsi na mě zapomněl a skamarádil se s mou nástupkyní"

Žádnou výpověď nedostala a Fritzi Vogelgesangová byla ona sama.

Nejkomplikovanější kanadský žertík spočíval v tom, že jsem se jednoho dne ráno dozvěděl, že Judy-Lynn někam odjela s Larrym Ashmeadem a že se chtějí vzít. To mě postavilo před obrovské dilema. Dozvěděl jsem se tu zprávu takovým způsobem a byla mi sdělena tak vážně, že se mi zdálo, že jí musím věřit. Přitom jsem ale znal oba aktéry a jejich sňatek mi připadal absolutně nepravděpodobný.

Promarnil jsem celé hodiny a telefonoval jsem každému, kdo o té věci mohl něco vědět, dočkal jsem se však pouze nekonečné frustrace. Lidé, se kterými jsem chtěl mluvit, buď nebyli k zastižení nebo - pokud přišli k telefonu - tvrdili, že o té svatbě pouze od někoho slyšeli, že ale nevědí žádné podrobnosti.

Vůbec mě nenapadlo, že Judy-Lynn přemluvila celé nakladatelství Doubleday (a snad i všechna ostatní newyorská nakladatelství), aby se k jejímu kanadskému žertíku připojilo. A nenapadlo mě ani zamyslet se nad tím, že je prvního dubna 1970 - tedy apríl.

A právě o to šlo, o aprílový žert, a já jsem byl jeho obětí. Všichni ostatní z toho měli obrovskou legraci, když moje telefonáty nabývaly na horečnosti.

O patnáct let později, patnáctého dubna 1985 jsme Janet a já spolu s Judy-Lynn, Lesterem del Reyem a Larrym Ashmeadem povečeřeli v jedné velice nóbl restauraci a oslavili jsme „výročí" té fiktivní svatby.

Život však pro Judy-Lynn neznamenal jen hru Jak se dostat Asimovovi na kobylku". Dohodla se s Austinem Olneyem, aby mne i s rodinou druhého ledna 1970 pozval na večeři v úzkém kruhu na oslavu mých padesátých narozenin, a potom mě pomocí nesmírně komplikované vymyšlené historky odlákala jinam, kde měla připravený velký tajně připravený večírek - kterého se zúčastnilo neuvěřitelné množství mých přátel ze všech koutů celé země.

V tomtéž měsíci však při automobilové nehodě zemřela Lesterova manželka Evelyn. Bylo jí teprve čtyřiačtyřicet let a když jsem se o té nehodě dozvěděl, téměř jsem se zhroutil, protože Evelyn byla jedním z nejlepších lidí, jaké jsem znal. Lester sám se s tím dokázal vyrovnat, upřímně řečeno si ale myslím, že by se byl sesypal nebýt JudyLynn, která byla dobrou přítelkyní jich obou a která mu v té situaci přispěchala na pomoc a nabídla mu, aby se opřel o její sílu a laskavost. Lester jí za to byl vděčný a zanedlouho dospěl k názoru, že už se dál bez této její pomoci nechce obejít. V březnu roku 1971 se Judy-Lynn Benjaminová stala Judy-Lynn del Reyovou. Byl jsem na jejich svatbě a šťastně jsem se šklebil.

(Judy-Lynn se mi po svatbě svěřila, že byla v hrozném pokušení obřad přerušit a říct: „To je jen další kanadský žertík, Asimove," protože by byla ráda viděla, jak to se mnou na místě praští - ze všech sil jsem se totiž snažil přispět svou troškou k tomu, aby se tahle svatba uskutečnila. Jak říkala, neudělala to jen proto, že věděla, že by se něco takového nelíbilo její matce.)

Trošičku jsem se bál, že Lester pro ni bude příliš velké sousto, nemusel jsem si ale dělat starosti. Netrvalo dlouho a Judy-Lynn uhladila veškerou Lesterovu neotesanost, takže se z něj stal ten nejposlušnější a nejoddanější manžel, jakého jsem kdy poznal. Následujících patnáct let bylo nejšťastnějším a nejúspěšnějším obdobím Judy-Lynnina života a Lesterova ostatně také. Lester vždy ochotně přiznával, že Judy-Lynn znamenala jeho zásadní změnu, a to ve velkých věcech i v maličkostech.

Roku 1973 Judy-Lynn z Galaxy odešla a nastoupila k nakladatelství Ballantine Books, které se stalo součástí koncernu Random House. Okamžitě tam osvědčila další aspekt svých schopností, protože uměla rozeznat úspěšnou knihu a přilákat k firmě úspěšné autory.

Roku 1975 se k ní připojil i Lester, který se stal redaktorem edice fantasy, zatímco Judy-Lynn měla na starosti edici science fiction. Tvořili spolu pozoruhodný tým a Random House roku 1977 kvality tohoto týmu ocenil tím, že založil novou knižní řadu nazvanou „Del Rey Books". Díky tomu manželé del Reyovi dosáhli nových výšin, protože prakticky nepřetržitě měli nějaké knihy na žebříčcích bestsellerů, a to brožovaných i vázaných.

Judy-Lynn byla nepochybně nejúspěšnější osobností science fiction a nejvýrazněji tomuto žánru vládla od doby, kdy byl o pětatřicet let dřív na vrcholu slávy John Campbell. A když říkám, že vládla, nebylo to nijak lehkou rukou. Přinesl jsem jí kdysi stránkové obtahy jedné ze svých knih, ve kterých jsem provedl korekturu, a chtěl jsem jí je osobně předat. Nebyla tam, takže jsem je nechal u sekretářky.

„A neztraťte je," kladl jsem jí na srdce. „Znáte přece Judy-Lynn."

„Nemějte obavy," odpověděla sekretářka. „Znám Judy-Lynn." A přísahám, že se roztřásla.

Judy-Lynn také přímo ovlivnila některá má sci-fi díla. Zeptala se mě jednou, proč nenapíšu povídku o robotce. Pomyslel jsem si, že je to zajímavý nápad, a když mě Ed Ferman (který ve funkci šéfredaktora F&SF nahradil Avrama Davidsona) požádal o povídku pro výroční číslo tohoto magazínu, napsal jsem pro něj „Ženskou intuici". Když byla ještě v tisku, zeptala se mě Judy-Lynn: „Jestlipak jsi napsal tu povídku o robotce?"

„Napsal, Judy-Lynn," přisvědčil jsem. „Vyjde v F&SF“

„V F&SF! " vykřikla rozčileně. „Ale já jsem ji chtěla pro Galaxy“

Zbledl jsem. „Vážně?" zeptal jsem se ve vší nevinnosti.

Dala mi co proto. Její invektivy nejsou v Harlanově stylu, ovládala ale mnohem víc způsobů, jak mě nazvat idiotem, než si dokážete představit.

Při jiné příležitosti mi řekla: „Co kdybys napsal o robotovi, který si najde práci, aby si našetřil peníze a koupil si svobodu?"

„Možná," řekl jsem se smíchem a zapomněl jsem na to.

Pak přišel čas, kdy jsem napsal „Dvěstěletého člověka", a o něco později, když byl stále ještě v tisku s onou nešťastnou antologií, která nakonec vůbec nevyšla, se mě Judy-Lynn zeptala, jestli jsem přemýšlel o jejím námětu na povídku o robotovi, který si chce koupit svobodu.

Tentokrát jsem úplně ztuhl hrůzou. Byl to zárodek nápadu, který vedl k napsání „Dvěstěletého člověka", a já jsem zapomněl, že to byla Judy-Lynn, která mě na ten nápad přivedla. Snažil jsem se jí to vysvětlit s větším koktáním, než byste považovali za možné, a Judy-Lynn na mě vyjela s nejlepším úmyslem mě zabít (nebo mi to tak alespoň připadalo) a ječela: „Už zase jsi dal můj nápad někomu jinému!“ Schoval jsem se za skříň.

Jen s námahou se ovládla. „Dej mi průklep té povídky, Asimove, a postarej se o to, abys ji od té ženské dostal zpátky."

„Jak ji můžu dostat zpátky, Judy-Lynn? Měj rozum. Už jsem ji přece prodal."

„Ta antologie," prohlásila Judy-Lynn, „stejně nevyjde. Sežeň tu povídku zpátky."

Dal jsem jí průklep a druhý den ráno mi zavolala. „Poslyš, Asimove, dělala jsem proti tomu všechno, co jsem uměla, ale stejně se mi to strašně líbilo. Tak tu povídku koukej dostat zpátky."

Nakonec jsem ji tedy zpátky dostal a byla to Judy-Lynn, která ji vydala v antologii, jejíž byla editorkou; získala Huga i Nebulu.

Autor jedné kritiky o ní prohlásil: „Když jsem četl ,Dvěstěletého člověka’, ocitl jsem se zase na hodinu ve zlatém věku science fiction." Proč jen všichni kritikové nevidí věci tak jasně jako tenhle jeden?

Stalo se zavedeným zvykem, že jsme já i Janet při příležitosti oslavy svých narozenin zvali Lestera a Judy-Lynn na večeři. Nikdy jsme nevynechali, dokonce ani roku 1984, když jsem byl teprve dva dny doma z nemocnice.

Judy-Lynn i Lester byli na onom monumentálním večírku, který jsem uspořádal druhého ledna 1985 na oslavu svých pětašedesátých narozenin a s nimi spojeným „neodchodem na odpočinek". Osmnáctého září 1985 byla na večírku konaném u příležitosti vydání mého románu Roboti a impérium (Robots and Empire) a čtvrtého října téhož roku jsme Judy-Lynn, Lester, Janet a já byli na poslední společné večeři, aniž by nás napadlo, že už se kvapem blíží okřídlený vůz času.

Judy-Lynn konečně zradilo její tělo. Šestnáctého října 1985 ji v práci postihlo masivní krvácení do mozku. Navzdory rychlému nemocničnímu zásahu už se nikdy neprobrala z kómatu a dvacátého února 1986 ve věku třiačtyřicet let zemřela. Byla to doopravdy nesmírně pozoruhodná žena. A velice často se stává, že Janet se zasní a pak náhle prohlásí: „Stýská se mi po Judy-Lynn." Mně také.

105
Bible

Odjakživa jsem se zajímal o bibli, i když si nevzpomínám, že bych třeba jako dítě měl jakýkoli sklon k náboženskému přesvědčení. Biblický jazyk má zvláštní rytmus, který velice výrazně působí na uši i na mysl. Předpokládám, že bible je ohromným literárním dílem v originální hebrejštině nebo v případě Nového zákona v řečtině, není však sebemenších pochyb o tom, že její autorizované znění (to znamená bible krále Jakuba) je spolu s dramaty Williama Shakespeara absolutním vrcholem anglické literatury.

Určité perverzní potěšení čerpám také z pomyšlení, že nejvýznamnější a nejvlivnější kniha, jaká byla kdy napsána, je produktem židovského myšlení. (Ne, nemyslím si, že byla bible sepsána podle božího diktátu o nic víc než íliada.) Říkám tomu „perverzní" potěšení, protože je to příklad národnostní hrdosti toho druhu, který cítit nechci a proti kterému neustále bojuji. Odmítám sám sebe považovat za cokoli specifičtěji definovaného, než je „člověk", a domnívám se, že kromě přelidnění je nejzapeklitějším problémem, kterému musíme čelit ve snaze vyvarovat se zničení civilizace a lidstva, ďábelský zlozvyk lidí dělit se na drobné skupinky, z nichž každá prohlašuje sama sebe za nejlepší a všechny sousední za méněcenné.

Vzpomínám si, jak kdysi jeden z mých židovských spoluobčanů s uspokojením konstatoval, že značné procento nositelů Nobelovy ceny je židovského původu.

„Máš snad dojem, že to z tebe dělá příslušníka nějaké lepší rasy?" zeptal jsem se ho.

„Samozřejmě," odpověděl.

„A co kdybych ti řekl, že šedesát procent šiřitelů pornografie a osmdesát procent burzovních podvodníků z Wall Street je židovského původu?"

To ho zarazilo. „To myslíš vážně?"

„Já nevím. Prostě jsem si ta procenta vymyslel. Ale co kdyby to tak doopravdy bylo? Připadal by sis jako příslušník horší rasy?"

Musel se nad tím zamyslet. Mnohem jednodušší je najít si důvody, proč bychom si měli připadat lepší než ostatní, než důvody, proč bychom měli být horší. Jenže ty první jsou jen zrcadlovým odrazem druhých. Stejné argumentace, podle níž si jednotlivci připisují zásluhy za skutečné či imaginární úspěchy nějaké uměle definované skupiny, však lze použít ke zdůvodnění poroby a pokořování jednotlivců ve jménu skutečných či imaginárních zločinů, kterých se tatáž skupina dopustila.

Vraťme se však k mému zájmu o bibli. Už dříve jsem pro nakladatelství Houghton Mifflin napsal dvě útlé knížečky, které byly důkazem tohoto zájmu. Byly to tituly Words in Genesis (Slova v knize Genesis, 1962) a Words from the Exodus (Slova z knihy Exodus, 1963). V těchto dvou knížečkách jsem citoval pasáže z bible (v první z nich to byla kniha Genesis a v druhé knihy Exodus až Deuteronomium) a ukazoval jsem, jak se biblické reference dostaly do anglického jazyka. Měl jsem v úmyslu zpracovat tímto způsobem celou bibli, jenže ty dvě knížky nešly na odbyt - takže jsem se věnoval jiným věcem.

Touha psát na téma bible však ve mně přetrvávala a dostal jsem příležitost svěřit se s ní nakladatelství Doubleday. Redaktor Asimovovy biografické encyklopedie přírodních věd a technologie T. O’Conor Sloane žasl nad tím, jak dobře se tato kniha prodává (a já žasl s ním). Roku 1965 se mě zeptal: „Poslyš, Isaaku, nenapadá tě ještě nějaká velká kniha, kterou bys napsal?"

„Co třeba kniha o bibli?" navrhl jsem.

Sloane jako dobrý katolík nedůvěřoval mému náboženskému cítění či spíše jeho neexistenci a podezřívavě se vyptával: „Jakou knihu máš na mysli?"

„Nic o náboženství ani o teologii," ujistil jsem ho. „O těchhle věcech nic nevím. Myslel jsem na knihu, která by termíny a události,

o nichž se bible zmiňuje, vysvětlovala modernímu Čtenáři."

Nebyl tím nápadem nijak nadšen, já jsem ale šel domů a hned jsem se dal do práce. Když jsem napsal pár stran, dal jsem Sloanovi kopii. O pár dní později jsem s ním a s Larrym Ashmeadem obědval a Sloane se i nadále na můj nápad díval s pramalým nadšením. To mě trochu rozmrzelo, po obědě mi ale starý loajální dobrák Larry řekl, že pokud Sloane tu knihu odmítne, on sám (Larry) ji rád vydá. To mi zlepšilo náladu a pokračoval jsem v práci.

Nakonec ji Sloane skutečně odmítl a ujal se jí Larry.

Měli jsme trochu problémy s jejím názvem. Můj vlastní pracovní název byl Iťs Mentioned in the Bible (O čem mluví bible). To Doubleday považoval za příliš obyčejné, takže jsem navrhl titul The Intelligent Man’s Guide to the Bible (Průvodce inteligentního muže biblí), který by byl odpovídal mému Průvodci přírodními vědami. To zase podle názoru Doubledaye mohlo vyvolávat zmatky, protože obě knihy vyšly v různých nakladatelstvích. Potom jsem navrhoval titul Everymarís Guide to the Bible (Průvodce biblí pro každého), ten byl ale také zamítnut. Prodejci, kteří si vzpomínali na úspěšnost Biografické encyklopedie, ji přičítali použití mého jména a vyžadovali, aby se chystaná kniha jmenovala Asimov’s Guide to the Bible (Asimovův průvodce biblí), a tak se také nakonec jmenovala.

Byla to kniha tak dlouhá, že se Doubleday rozhodl vydat ji ve dvou svazcích, protože její rozdělení se samo nabízelo. První svazek, který pojednával o Starém zákonu, vyšel roku 1968 a druhý, který pojednával o Novém zákonu a Knize apokryfu, roku 1969.

Můj otec dostal první svazek na Floridě. (Vždycky jsem mu dával po jednom výtisku od každé knihy, kterou jsem napsal; ukazoval je všem svým známým, nikomu ale nedovolil, aby se jich dotkl. Museli se jim obdivovat, zatímco on je držel v ruce. Obávám se, že to jen málo přispělo k jeho - i k mé - oblibě.)

Zatelefonoval a oznámil mi, že přečetl jen prvních sedm stran a pak knihu odložil, protože neodpovídala ortodoxnímu světovému názoru. Nezapomínejte, že právě v tom období se vrátil k ortodoxní víře, aby se měl čím zaměstnávat. Nelíbilo se mi to, protože to byl nejjasnější důkaz jeho upadajících mentálních schopností a to mi dělalo starosti.

106
Stá kniha

Když se šedesátá léta chýlila ke konci, začalo být zřejmé, že už brzy dospěji ke své sté knize. Šestadvacátého září 1968 jsem obědval s Austinem a ten se mě zeptal, jestli mám pro svůj stý titul nějaké speciální plány. Žádné jsem neměl a Austin mě vybídl, abych si něco vymyslel; zároveň mi řekl, že svou stou knihu musím svěřit nakladatelství Houghton Mifflin.

Napadlo mě, že nejlepším způsobem, jak tuto událost oslavit, by bylo připravit knihu, v níž bych uvedl výňatky z první stovky svých titulů. Rozdělil bych je do kapitol, které by pokrývaly různé části celé škály mé autorské působnosti (science fiction, detektivky, vědeckopopulární pojednání v různých oborech, bibli a tak dále), a celé knize bych dal název Opus 100.

Nakladatelství Houghton Mifflin se tohoto nápadu nadšeně chopilo, takže jsem knihu připravil a roku 1969 vyšla tiskem. Na obálce byla moje usměvavá tvář a po obou jejích stranách hromady mých knih, úmyslně smíchané bez jakéhokoli ladu a skladu.

Šestnáctého října 1969 uspořádalo nakladatelství Houghton Mifflin na počest vydání této knihy koktejl. Neustále čteme a ve filmech vidíme, jak se pořádají koktejly na oslavu vydání různých knih, a ve svých mladších letech jsem se dokonce domníval, že je to nezbytným doprovodným jevem každého knižního vydání. Tohle byl však první koktejl, pořádaný na počest některé z mých knih, a abych se ho dočkal, musel jsem jich napsat rovnou stovku. Nejsem si tak docela jist, o čem to svědčí.

107
Smrt

a) Henry Blugerman - Až do roku 1968 jsem se nesetkal se smrtí v okruhu své nejbližší rodiny. Smrt si svou daň vybírala jinde. Zemřel mi jeden strýc, jedna teta a jeden bratranec, který byl stejně starý jako já, nikdy jsme si ale nebyli blízcí; byli jsme si naopak tak vzdálení, že vůbec nevím, kdy a za jakých okolností vlastně zemřeli. K několika úmrtím došlo i v rodině science fiction; zemřeli například Cyril Kornbluth a Henry Kuttner.

Pak se ale roku 1968 začal rapidně zhoršovat zdravotní stav Gertrudina otce Henryho. Měl rakovinu plic. Nikdy v životě nekouřil, ale možná k ní přispěl prach v kartonážce, ve které dlouhá léta pracoval. Každopádně musel být hospitalizován. Když jsem byl sedmnáctého února v New Yorku, zašel jsem za ním do nemocnice a bylo mi jasné, že se blíží jeho konec.

Gertrude se chystala jet za ním do New Yorku, jakmile se vrátím domů, večer osmnáctého jsme se však dozvěděli, že zemřel. Bylo mu třiasedmdesát let.

Gertrude byla samozřejmě zničená žalem, částečně proto, že zemřel její milovaný otec, částečně i proto, že už se na něj nestihla před smrtí jet podívat. Pochopitelně se chystala jet do New Yorku na pohřeb. A pochopitelně jsme děti a já museli jet také.

To mě postavilo před dilema. Pohřbů se přímo děsím, a to nejen proto, že se mi protiví všechny nepříjemné věci, ale také proto, že v celém tom rituálu vidím podtón pokrytectví. Jakmile někdo zemře, okamžitě je transformován v úplný zázrak andělského chování a světecké povahy, jakým za života nikdy nebyl, a všichni si nasazují masku hlubokého zármutku, který ve skutečnosti pravděpodobně necítí.

Zúčastnil jsem se kdysi církevního obřadu po úmrtí jednoho svého nepříliš dobrého známého, protože jsem to považoval za svou společenskou povinnost, a viděl jsem, jak se vdova celá v černém belhá uličkou mezi kostelními lavicemi s obličejem zalitým slzami a tak zlomená žalem, že ji z obou stran museli podpírat její dva silní synové. Dokonale mě to ohromilo, protože jsem věděl (jako to pravděpodobně věděla většina přítomných), že v době smrti jejího manžela byli právě uprostřed velice nechutného a nenávistného rozvodového řízení.

Na tom však zřejmě nezáleží. V mnoha kulturách patří ke správné etiketě na pohřbech plakat a hlasitě kvílet, takže se ke zvýšení zvukového efektu najímají profesionální plačky a kvílečky.

Pro mne je však smrt pouze smrtí, která znamená, že někdo, kdo byl naživu, už tu není; i když vás v důsledku jeho smrti může stravovat žal a opuštěnost, neměly by se tyto city vystavovat na veřejnosti o nic víc, než je absolutně nutné. Je mi jasné, že to není názor nijak populární a že se také nikdy všeobecně nerozšíří.

Každopádně byla moje nechuť zúčasnit se Henryho pohřbu podložena víc než jen filozofickými důvody. Právě jsem se vrátil z New Yorku a nijak se ni nechtělo jezdit znovu tam a zpátky. Navíc měla devatenáctého února Robyn třinácté narozeniny a já jsem měl pocit, že účast na pohřbu je dost nešťastným způsobem jejich oslavy. Nutnost protrpět si celý ten rituál se však nedala nijak oddiskutovat.

Alespoň jsem však kvůli Robyn zařídil jednodenní odklad. Devatenáctého ráno jsem odvezl Gertrudu a Davida na letiště, kde nasedli na letadlo do New Yorku. Večer jsem pak Robyn vzal na slavnostní večeři do nóbl restaurace a ze všech sil jsem se snažil, aby se o svých narozeninách dobře bavila. (Život je pro ty, kdo jsou naživu.) Dvacátého jsme spolu odjeli autem do New Yorku a následujícího dne jsme se hned po pohřbu všichni vrátili domů.

Bylo to pro mne obrovské utrpení, jehož nikoli nejmenší příčinou byla skutečnost, že vdova, Mary Blugermanová, předváděla mistrovskou ukázku svého umění sebelítosti. Utápěla se v sebelítosti po celý svůj život a naučila tomuto umění i Gertrudu, ještě nikdy však neměla tak dobrý důvod k jeho uplatnění.

Na pohřeb se samozřejmě dostavili i další příbuzní. (Byli tam dokonce oba moji rodiče.) Mary se zmocnila Henryho mladší sestry Sophie a uspořádala jí dlouhou, předlouhou přednášku o tom, jak je strašné být vdovou a jaká všemožná příkoří ji teď čekají.

Odvedl jsem Gertrudu stranou a tiše jsem jí řekl: „Nemohla bys maminku nějak zarazit? Sophie sama je už dvacet let vdova a musí pro ni být utrpení poslouchat všechny ty maminčiny řeči o strádání a neštěstí“

„Jak to myslíš?" vyjela na mne pobouřeně Gertrude, protože nikdy nesnášela jakoukoli kritiku své matky. „Sophiin manžel umřel, když byla Sophie ještě mladá a mohla se sama o sebe postarat“

Nevěřícně jsem na Gertrudu zíral. „Chceš tím snad říct, že by na tom tvoje matka bývala byla lip, kdyby byl Henry zemřel před dvaceti lety, místo aby byl tak sobecký a čekal, dokud nezestárne?"

Na to Gertrude nic neřekla a uraženě se někam ztratila. Myslím, že jí vůbec nedošlo, jak to myslím. Když se skutečný umělec v sebelítosti nechává tímto svým pocitem unášet, neexistuje zřejmě způsob, jak na něj zapůsobit logikou. Vzpomněl jsem si, že už jsem si jednou s Gertrudou podobnou zkušenost udělal.

Když dvacet let před svou smrtí založil Henry po druhé světové válce svůj předem k neúspěchu odsouzený podnik, jednou z katastrof, které ho postihly, bylo, že mu dal výpověď jeho prodejní zástupce Jack.

Zeptal jsem se Gertrudy, proč Jack odešel, a dostalo se mi této odpovědi: „Protože zemřel jeho tchán a odkázal mu spoustu peněz. Má to tak někdo štěstí."

„Chceš říct," zajímal jsem se, „že má Jack štěstí, protože mu umřel tchán?"

„No jasně," odpověděla. „Je to hrozně nespravedlivé. Cím si ty peníze zasloužil?"

„Byla bys raději, kdyby zemřel můj tchán a odkázal mi peníze?" ptal jsem se dál.

Ani tenkrát mi neodpověděla. Myslím, že právě tuhle stránku Gertrudiny povahy jsem nesl nejhůř - jak vytrvale svou sebelítost stavěla před všechno ostatní.

Předpokládám, že určitými chvilkami sebelítosti prochází každý z nás. Přinejmenším o sobě to vím určitě a některé z nich jsem vám dokonce vylíčil. Je to však cit nepříjemný a nedůstojný a já se vždy snažím ze všech sil se mu vzepřít. Vzpomínám si vždycky na tu ženu, která se mě tehdy, když jsem byl na vojně a čekal mě odjezd na Bikini, zeptala: „Proč myslíte, že vaše problémy jsou něco extra?"

Jen málokdy jsem se Robyn snažil poučovat nebo jí vnucovat svoje názory, v tomto jednom ohledu jsem to ale udělal, protože jsem se neustále obával, že umění sebelítosti od své matky odkouká.

„Robyn,“ řekl jsem jí, „podle mého názoru je na tomhle světě pro každého vyhrazena určitá dávka soucitu a nic víc. Pokud je ti líto sebe samotné, tím míň soucitu se ti dostane od jiných. A pokud budeš sama sebe strašně litovat, nikdo jiný už tě nepolituje. Pokud ale budeš svým problémům čelit s odvahou, dostane se ti veškerého soucitu a veškeré pomoci, jaké budeš potřebovat."

Jsem hrozně rád, že mě dobře poslouchala, protože z ní vyrostla optimistická dívka, která se už sice musela potýkat se svým dílem zklamání a neštěstí, vždy mu však čelila s kuráží.

b) Judah Asimov - Jak už jsem uvedl, žil můj otec třicet let s angínou pectoris jen díky nitroglycerínovým tabletám.

Roku 1968 se konala velká rodinná večeře na oslavu zlaté svatby mých rodičů a nedlouho poté se odstěhovali na Floridu na odpočinek. Když jsme se loučili, přemýšlel jsem se smutnou rezignací o tom, jestli se s nimi ještě někdy uvidím. Já jsem se konec konců na Floridu rozhodně vypravit nehodlal a vážně jsem pochyboval o tom, že by se oni ještě někdy vrátili do New Yorku. A otce už jsem pak skutečně nikdy neviděl.

Třetího srpna 1969 o mně vyšel článek v nedělním vydání New York Times Book Review; byl to vynikající článek, který správně citoval všechno, co jsem řekl, a neobsahoval žádné omyly ani hlouposti. Mimo jiné jsem se v něm velice láskyplně vyjadřoval o svém otci. Zatelefonoval jsem mu, abych se ujistil, že ten článek četl, a otec mi to potvrdil. Byl to člověk, který jen velice zřídka dával najevo svoje city, tentokrát však byl evidentně dojat a potěšen. Mezi řečí si jako obvykle postěžoval na bolesti na prsou a já jsem řekl, že mi to dělá starosti a že by měl jít k doktorovi.

„Jaképak starosti?" odsekl podrážděně. „Když umřu, tak prostě umřu"

Druhého dne, čtvrtého srpna 1969 se jeho bolesti zhoršily. Matka ho odvezla do nemocnice a tam ve věku dvaasedmdesáti let tiše skonal.

Můj otec měl těžký život, byl to však život naplněný zaslouženými úspěchy. Přestože do Spojených států přijel v šestadvaceti letech jako přistěhovalec bez jediného groše, podařilo se mu dát vzdělání třem dětem a dožil se toho, že byla jeho dcera šťastně vdaná, mladší syn se dopracoval důležitého postavení v redakci velkých novin a starší syn se stal profesorem a plodným autorem.

Můj bratr Stan odletěl na Floridu, vyzdvihl tam matku a otcovo tělo a vrátil se s nimi na Long Island. Otec byl pohřben bez formálního obřadu (Stanovi se pohřby stejně ze srdce protivily jako mně). Doprovodili jsme pouze rabína na místo jeho odpočinku na jednom hřbitově na Long Islandu a dívali jsme se, jak ho ukládají do země. Než přiklapli rakev, pohlédl jsem mu do tváře, Stan to však udělat nedokázal.

c) Anna Asimovová - Můj bratr našel matce místo ve velice komfortním soukromém sanatoriu pouhých několik mil od svého domova, takže ji mohl pravidelně a často navštěvovat. Já sám jsem ji navštěvoval méně často, v dohodnuté dny jsem jí však nikdy nezapomněl zatelefonovat. Otec po sobě zanechal dost peněz, aby jí stačily po celý zbytek života, i když můj bratr i já jsme pochopitelně byli připraveni se o ni postarat, kdyby otcovy peníze nestačily.

Příležitostně jsem se jí snažil umožnit, aby se přiživila na mé slávě. Měl jsem například projev na jednom slavnostním obědě na Long Islandu, spojeném s prodejní autogramiádou několika autorů, který sponzorovaly noviny mého bratra Newsday. Stan tam nechal matku přivézt limuzínou a po dobu slavnostního programu seděla u čelního stolu. Obávám se, že ve svém projevu jsem si ze Stana dělal legraci, na což matka reagovala tím, že vstala a zahrozila mi pěstí. (Vzpomínám si na dobu, kdy jsem z té paže měl opravdový respekt.) Když nás po projevu obklopili lidé, kupovali si mou knihu i knihy ostatních přítomných autorů a nechávali si je podepisovat, přinesl jeden z nich mou knihu matce, která ji také s obrovskou sebejistotou podepsala.

Ještě později jsem přednášel v knihovně v Long Beach, která byla velice blízko matčina sanatoria, a ujal jsem se této přednášky jen proto, aby se jí mohla zúčastnit a sehrát roli „řečníkovy matky“.

Její stav se však rapidně zhoršoval. Telefonoval jsem jí pátého srpna 1973; byla to jedna z našich pravidelných dohodnutých telefonických relací. Rozplakala se a mluvila o mém otci, po kterém se jí neustále stýskalo. Té noci zemřela a ráno šestého ji našli mrtvou v posteli. Byla vdovou přesně čtyři roky a dva dny a zemřela měsíc před svými osmasedmdesátými narozeninami.

Bylo třeba, aby ji někdo z příbuzenstva formálně identifikoval. Bratra nemohli nikde sehnat a sestra neměla k dispozici auto, takže se spojili se mnou a já jsem se i s Janet rozjel na Long Island. Nebyl to pro takovou akci nejvhodnější den, protože Janet shodou okolností právě slavila narozeniny a vzhledem k tomu, že své předchozí narozeniny strávila v nemocnici, chtěl jsem, aby tyhle byly opravdu speciální - ne ale tím způsobem, jakým nakonec speciální byly.

Dorazil jsem do sanatoria a identifikoval jsem matku, kterou pak zakryli a odvezli, aby byla později pochována do připraveného hrobu hned vedle mého otce. Řekli mi, že můj bratr a moje sestra jsou už také na cestě, takže jsme počkali a zanedlouho se k nám skutečně připojili Stan s Ruth a Marcia s Nickem.

Prošli jsme těch pár věcí, které tvořily matčin skrovný majetek, abychom je roztřídili na to, co dáme Armádě spásy a co si necháme pro vlastní použití či na památku. Vzal jsem si jednu propisovací tužku, ale nic jiného, a nechal jsem Stana a Marcii, aby se podělili o zbytek.

Podařilo se mi však přispět troškou mého speciálního šibeničního humoru. Rozhlédl jsem se po rodině a prohlásil jsem: „Kdyby byla máma věděla, že se tady dneska všichni sejdeme, byla by na nás počkala.“ Všichni přítomní se kupodivu rozesmáli a všeobecné napětí opadlo. Odešli jsme společně na večeři.

Dělalo mi tehdy trochu starosti, že ve mně smrt mých rodičů nevyvolala větší pocity smutku a bolestné ztráty. Zdálo se mi, že se k faktu jejich skonu stavím necitelně a otrle. Mělo to však své důvody.

Především, jak už jsem uvedl, nemám rád okázalé vnější projevy zármutku a příčí se mi hlasité lamentování. Za druhé měli oba moji rodiče v posledních letech svého života vážné srdeční potíže a byl bych musel být naprostý hlupák, kdybych nepočítal s tím, že mohou kdykoli zemřít. Dalo by se na to dokonce pohlížet jako na vysvobození ze stavu rostoucí bezmoci. Konec konců si oba moji rodiče až do posledního dne života plně uchovali své rozumové schopnosti a to bylo samo o sobě báječné. Nepřál bych jim, aby se dožili věku, v němž by podlehli senilitě.

Myslím si ale, že hlavním důvodem, proč jsem nelomil rukama a nerval si vlasy, byla skutečnost, že jsem věděl, že jsem za jejich života splnil všechna jejich očekávání, a že jsem tudíž při jejich odchodu necítil sebemenší provinilé výčitky, které by mě pronásledovaly, kdybych je byl podle svého mínění v něčem zklamal. A mám takové podezření, že hlasité a ostentativní projevy zármutku ve své podstatě pramení z pocitu viny.

K mému překvapení po sobě matka zanechala slušnou finanční částku a ve své poslední vůli stanovila, aby byla tato částka rovným dílem rozdělena mezi nás tři. Přirozeně jsem nic z těch peněz nechtěl, protože je podle mého názoru Stan a Marcia (zejména Marcia) potřebovali mnohem víc než já, takže jsem trval na tom, aby se pozůstalost rozdělila jen na dvě části.

Stan najal právníka, který měl na tuto změnu dohlédnout a pohlídat, abychom se nedopustili ničeho protiprávního, a zmíněný právník mi poradil: „Měl byste si raději sehnat vlastního právního zástupce."

„Proč?“ podivil jsem se.

„Aby dohlédl na vaše zájmy."

Rozesmál jsem se a řekl jsem mu: „Je naprosto nemyslitelné, že bychom se mohli můj bratr a já nepohodnout kvůli něčemu tak triviálnímu, jako jsou peníze. Žádného právního zástupce nepotřebuji “ A také jsem ho nepotřeboval.

d) Mary Blugermanová - Mary na tom byla zdravotně špatně už v době, kdy jsem se s ní seznámil, a od té doby se její zdravotní stav neustále rapidně zhoršoval. Tak alespoň svou situaci hodnotila ona sama a s tímto hodnocením seznamovala na potkání každého, kdo byl ochoten ji poslouchat.

Henry jí však zanechal dostatek peněz, aby o ní bylo v jejím stáří dobře postaráno, a Mary žila déle než všichni ostatní příslušníci její generace. Svého manžela přežila o devatenáct let a téměř do konce života bydlela v tom starém bytě, v němž jsem se před tolika lety dvořil Gertrudě; teprve nedlouho před smrtí ji vzhledem k narůstající slepotě a senilitě bylo třeba přestěhovat do jednoho brooklynského sanatoria.

V tomto sanatoriu konečně dvanáctého února 1987 zemřela ve věku dvaadevadesáti let. Gertrudě se už tou dobou blížila sedmdesátka a nebyla na tom zdravotně dobře, takže tentokrát do New Yorku přijet nemohla. Nemohl přijet ani její bratr John, který bydlel v Kalifornii. Robyn se však postarala o vše potřebné a zajistila jí slušný pohřeb.

Využil jsem té příležitosti, zavolal jsem Gertrudě, se kterou už jsem byl dávno rozveden, a ujistil jsem ji, že si o finanční stránku pohřbu nemusí dělat starosti. Pokud nebudou stačit Maryiny vlastní peníze, doplatím prostě zbytek ze svého. (Konec konců to byla Robynina babička, takže jsem se na ni nemohl vykašlat, ať byla jakákoli.) Byl to jeden z vzácných případů, kdy mi Gertrude řekla: „Děkuji“

108
Posmrtný život

Příchod smrti, alespoň v případě smrti mých vlastních rodičů, mě snad mohl vést k tomu, abych se znovu zamyslel nad možností posmrtného života. Jak pohodlné by bylo, kdyby člověk nejen nečekal, že smrt nebude vlastně smrtí, ale počátkem (možná) mnohem lepšího života, ale kdyby se kromě toho mohl těšit i na to, že se znovu shledá se svými rodiči a dalšími milovanými bližními, snad dokonce v plném rozpuku jejich mladistvých sil.

Právě skutečnost, že takovéto myšlenky jsou tolik radostné a povzbudivé a tak nás osvobozují od jinak hrůzyplného pomyšlení na smrt, je důvodem, proč převážná většina lidí akceptuje teorii posmrtného života, přestože pro jeho existenci nemáme jeden jediný důkaz.

Mohli bychom si položit otázku, jak to vlastně všechno začalo. Můj vlastní názor, založený čistě na teoretických spekulacích, je následující -

Pokud je nám známo, je člověk jediným živočišným druhem, který si uvědomuje nevyhnutelnost smrti, a to nejen v obecném smyslu, ale v případě každého jednotlivce. Ať se jakkoli chráníme před útoky dravců, před nehodami a před infekcemi, každý z nás dříve nebo později zemře prostě proto, že se jeho tělo opotřebuje - a jsme si toho vědomi.

V dějinách lidstva musel kdysi přijít okamžik, kdy toto vědomí začalo poprvé pronikat do celé lidské společnosti, a muselo zapůsobit jako obrovský šok. Dalo by se tomu v podstatě říkat „objev smrti". Pomyšlení na smrt bylo snesitelné jen v tom případě, že člověk předpokládal, že smrt ve skutečnosti neexistuje, že je pouhou iluzí. Když člověk zdánlivě zemře, pokračuje v životě někde jinde a nějakým jiným způsobem. Tuto víru nepochybně posilovala skutečnost, že se zemřelí lidé často objevovali ve snech svých přátel a příbuzných a že tato setkání s nimi ve snu bylo možno interpretovat jako důkaz toho, že na světě přetrvávají stíny nebo duchové dosud žijících „mrtvých".

Teoretické spekulace o životě na onom světě proto nabývaly stále větší propracovanosti. Staří Rekové a Židé se domnívali, že značná část onoho světa (Hádes nebo Sheol) je pouze místem věčného šera a pouhé stínové existence. Měli však zvláštní vyhrazená místa věčných muk pro hříšníky (Tartarus) a zvláštní vyhrazená místa slasti pro ty, které tam bohové připustili (Elysejská pole nebo ráj). Těchto extrémů se dychtivě chápali lidé, kterým šlo o to, aby se sami dočkali požehnání a jejich nepřátelé potrestání, pokud ne na tomto světě, pak alespoň na tom příštím.

Lidé využili veškeré své představivosti k tomu, aby si vymysleli konečné místo zatracení pro hříšníky či dokonce pro každého, kdo bez ohledu na svoje dobré vlastnosti nevyznával přesně stejná mystická zaklínadla jako ten, kdo se těmto představám oddával. Z toho vzniklo naše moderní pojetí pekla jako té nejkrutější instituce věčného zatracení. Je odrazem uslintaného snu sadisty vyznávajícího boha, který má údajně být neskonale milosrdný a laskavý.

Lidské představivosti se však nikdy nepodařilo stvořit nebe, které by skutečně sloužilo svému proklamovanému účelu. Nebe v islámském pojetí je plné hurisek, které jsou vždy k mání a vždy panenské, takže se z něj stává jakýsi věčný nevěstinec. Nebe skandinávských Vikingů je plné hrdinů, kteří hodují ve Valhalle a mezi jednotlivými chody hostiny spolu bojují, takže se stává kombinací věčné restaurace a bitevního pole. A naše vlastní nebe se obvykle líčí jako místo, kde má každý křídla, brnká na harfu a pěje nekonečné oslavné ódy ku chvále boží.

Který člověk s alespoň špetkou inteligence by to v nějakém takovém nebi či v některém jiném, která si lidé vymysleli, dlouho vydržel? Kde je nějaké nebe, v němž by měl člověk možnost číst, psát, zkoumat dosud nepoznané, bavit se se zajímavými lidmi, provádět vědecká šetření? O takovém nebi jsem v životě neslyšel.

Přečtete-li si Ztracený ráj Johna Miltona, zjistíte, že jeho nebe je podáno jako místo, kde všichni sborem pějí nekonečné oslavné písně ku chvále boží. Pak ovšem není divu, že se třetina andělů vzbouřila. Když byli svrženi dolů do pekla, byli to právě oni, kteří se věnovali intelektuálním úvahám (jestli mi nevěříte, přečtěte si to sami), a podle mého názoru na tom byli lip bez ohledu na to, že byli v pekle. Když jsem Ztracený ráj četl, silně jsem sympatizoval s Miltonovým ďáblem a považoval jsem ho za hlavního hrdinu tohoto díla, i když nevím, jestli to tak Milton skutečně myslel.

V co ale věřím já? Protože jsem ateista a nevěřím v existenci boha ani ďábla, nebe ani pekla, mohu vycházet pouze z předpokladu, že až zemřu, bude následovat jen věčná moje neexistence. Konec konců vesmír existoval už patnáct miliard let před mým narozením a já (ať je tímto Já“ myšleno cokoli) jsem celou tuto dobu přežil v neexistenci.

Je docela možné, že se mě lidé zeptají, jestli to není víra příliš pochmurná a beznadějná. Jak mohu žít s vidinou přízraku nicoty?

Pro mne to žádný přízrak není. Na představě věčného bezesného spánku není nic, co by mi nahánělo strach. Rozhodně je to lepší než představa věčných muk v pekle nebo věčné nudy v nebi.

A co když se mýlím? Tuhle otázku položili slavnému matematikovi a filozofovi Bertrandu Russelovi, který se otevřeně hlásil k ateismu. „Co kdybyste zemřel," zeptali se ho, „a zjistil, že stojíte tváří v tvář bohu? Co byste pak udělal?"

A ten můj statečný starý oblíbenec na to odpověděl: „Řekl bych: ,Pane, měl jsi nám dát víc důkazů své existence."

Před několika měsíci jsem měl sen, na který si vzpomínám do nejmenších podrobností. (Obvykle si nepamatuji, co se mi v noci zdá.)

Zdálo se mi, že jsem zemřel a dostal se do nebe. Rozhlédl jsem se kolem sebe a bylo mi jasné, kde jsem se ocitl - zelené louky, načechrané obláčky, voňavý vzduch a vzdálený extatický zpěv nebeského chóru. A přede mnou stál anděl matrikář a široce se na mě na uvítanou usmíval.

„Tohle je nebe?" zeptal jsem se udiveně.

„Jistě," přikývl anděl matrikář.

„To ale musí být nějaký omyl," protestoval jsem (a když jsem se probudil a vzpomněl si na to, byl jsem hrdý na svou osobní integritu). „V tom případě sem nepatřím, protože já jsem ateista."

„Žádný omyl," ujistil mě anděl matrikář.

„Jak se sem ale můžu jako ateista kvalifikovat?"

„O tom, kdo se sem kvalifikuje, rozhodujeme my a ne vy,“ vysvětlil mi přísně anděl matrikář.

„Ach tak," přikývl jsem. Znovu jsem se rozhlédl kolem sebe, na chvíli jsem se zamyslel a potom jsem se obrátil k andělu matrikáři a zeptal jsem se: „Poslyšte, je tady někde psací stroj, který bych si mohl půjčit?"

Bylo mi naprosto jasné, jak si mám tento sen vykládat. Nebe podle mého názoru spočívá v samotném aktu psaní; podle tohoto kritéria už jsem v nebi přes půl století a velice dobře si to uvědomuji.

Druhou významnou skutečností je prohlášení anděla matrikáře v tom smyslu, že nebe a ne lidé rozhoduje o tom, kdo se do něj kvalifikuje. To podle mého názoru znamená, že kdybych nebyl ateista, věřil bych v boha, který by o spáse lidí rozhodoval na základě jejich celoživotních skutků a ne podle jejich vnějších slovních projevů. Myslím, že by dával přednost upřímnému a poctivému ateistovi před televizním kazatelem, který neustále omílá slovo bůh, jehož každý čin je však mravně špatný.

Chtěl bych také takového boha, který by nepřipouštěl existenci pekla. Nekonečná muka mohou být trestem pouze za nekonečné zlo a já nevěřím, že může nekonečné zlo existovat, a to ani v případě člověka, jako byl Hitler. Kromě toho, je-li většina lidských státních institucí natolik civilizovaná, že usiluje o zákonný zákaz mučení a nepřiměřeně krutých trestů, jak bychom mohli očekávat něco méně lidského od nekonečně milosrdného boha?

Kdyby existoval posmrtný život, byl by podle mého názoru trest za zlé činy přiměřený a jasně časově vymezený. A domnívám se, že nej delší a nejtěžší trest by byl vyhrazen pro ty lidi, kteří svým vynálezem pekla pošpinili boží majestát.

To všechno je ale pouhá hra; zůstávám ve svých názorech neotřesen. Jsem ateista a po smrti podle mého názoru následuje jen věčný a bezesný spánek.

109
Rozvod

Když se šedesátá léta pomalu chýlila ke konci, zjišťovali jsme s Gertrudou, že je naše manželství čím dál nesnesitelnější. Situaci ještě zhoršovala skutečnost, že roku 1967 začala Gertrude trpět revmatickým zánětem kloubů, který se projevoval jen příležitostnými záchvaty, velice často však bolesti dlouho přetrvávaly. Je nemožné trpět prakticky neustálou bolestí a přitom se chovat rozumně.

Kromě toho sice naše bankovní konto neustále narůstalo, bylo mi však jasné, že nám to podle Gertrudina názoru k ničemu není. Vyhovoval mi náš skromný životní styl, při němž jsme prakticky neopouštěli domov. Nestál jsem o nic jiného než o čistý papír a fungující psací stroj a peníze mohly klidně zůstat ležet v bance.

Roku 1970 jsem dospěl k názoru, že náš životní styl dohání Gertrudu k zoufalství, a protože mi bylo jasné, že já sám se nezměním, zdálo se mi, že jedinou alternativou je rozvod. Byl jsem bez váhání ochoten dát jí polovinu všech peněz, které jsme měli v bance, a přidat k nim i dům (plně zaplacený) a veškeré jeho vybavení s výjimkou mé pracovny. Byl jsem také ochoten uzavřít s ní podle mého názoru velice velkorysou dohodu o alimentech.

Davidovi bylo v té době osmnáct let; Robyn bylo patnáct a právě začala chodit na střední školu. Byl bych raději počkal, až jí bude osmnáct a začne studovat vysokou školu, jenže tak dlouho už bychom to nebyli vydrželi Gertrude ani já.

Když jsme se dohodli na tom, že se odstěhuji, složil jsem zálohu na nedaleko ležící byt a podnikl jsem počáteční kroky, které měly vést k rozvodu. K mému obrovskému překvapení Gertrude souhlasila jen s formální rozlukou. Bylo zřejmé, že pokud budu chtít rozvod, budu se muset obrátit na soud, a Gertrude se nijak netajila tím, že se tam ze všech sil bude snažit oškubat mě dohola.

Byla to hrozná situace. Ve státě Massachusetts byly jediným přípustným důvodem k rozvodu takové věci jako duševní choroba, manželská nevěra, kruté a nenormální zacházení a tak dále. Duševní choroba ani manželská nevěra absolutně nepřicházely v úvahu, můj advokát však tvrdil, že řeknu-li prostě soudu některé příhody ze svého manželství, dokáže z nich vyrobit dostatek důkazů krutého a nenormálního zacházení. To jsem značně rozhořčeně odmítl; z něčeho takového jsem Gertrudu obviňovat nechtěl.

Advokát mi řekl, že v tom případě se budu muset přestěhovat do nějakého jiného státu, kde je možný rozvod bez udání podobných důvodů a kde budu moci prokázat, že jsem se tam neodstěhoval jen proto, abych se dal rozvést. Evidentně se nabízejícím řešením byl stát New York, kde jsem konec konců vyrůstal a kde sídlila většina mých nakladatelů (zejména Doubleday).

Zařídil jsem tedy všechny potřebné přípravy a třetího července 1970 jsem si objednal stěhovací vůz, naložil jsem do něj všechno, co jsem používal při psaní, svou knihovnu včetně regálů, prostě všechno, co jsem potřeboval k živobytí - a odjel jsem do Manhattanu.

Tím to samozřejmě neskončilo. Další dějství bylo skutečně nepříjemné, protože Gertrude si najala advokáta, který dělal, co mohl, aby mě utahal a zlomil. Dvakrát například stanovil datum soudního stání, a když jsem se řítil do Bostonu, abych je nezmeškal, zařídil si odklad, takže když jsem do Bostonu dorazil, nezbývalo mi než se prostě otočit a vrátit se do New Yorku.

Nenechal jsem se ale zviklat a po třech letech a čtyřech měsících jsme byli konečně rozvedeni. Navíc soudce Gertrudě přiřkl méně, než jsem původně nabízel. Můj advokát hořel vítězoslávou, já ale ne. Prohlásil jsem, že nemám v úmyslu ji podvést, a dobrovolně jsem vyrovnání zvýšil na to, co jsem nabízel na začátku.

Pak jsem byl volný.

Rád bych dodal jen jednu doušku. Během těch posledních několika úmorných a nešťastných měsíců před svým odchodem jsem byl zaměstnán psaním knihy Isaac Asimov’s Treasury of Humor (Pokladnice humoru Isaaka Asimova). Vsadím se, že nikdo, kdo si ji přečte, v ní nenajde jediné místo, v němž by se projevovalo zoufalství, které jsem tehdy cítil. Odpověď je prostá. Při psaní jsem žádné zoufalství necítil. Jak už jsem řekl, psaní je pro mne dokonalým anestetikem.

110
Druhé manželství

Do New Yorku jsem nepřijel nepřipraven. Pozval jsem si na pomoc Janet Jeppsonovou, s níž jsem si tehdy už jedenáct let dopisoval. Janet mi našla malý byt na Dvaasedmdesáté ulici, který byl pouhé čtyři bloky od jejího bytu. Když jsem se nastěhoval, připadal jsem si přesně jako toho prvního večera ve vojenském výcvikovém táboře roku 1945. Ne, připadal jsem si ještě hůř. Když jsem narukoval, bylo mi pětadvacet let a věděl jsem, že maximálně za dva roky ze mne zase bude civilista a že budu moci pokračovat ve svém starém životě. Teď mi bylo padesát a žádný konec nebyl možný. Ze svých kořenů jsem se vytrhl permanentně.

Žalostně jsem se rozhlížel po těch dvou místnostech, které jsem si pronajal. Moje knihovna dosud nedorazila, takže jsem se nemohl pustit do žádné opravdové práce. Byl právě víkend Dne nezávislosti, takže jsem ani nemohl navštívit žádné nakladatelství.

Janet, která vybavila kuchyň nádobím a některými základními potravinami, abych měl něco do začátku, tam byla se mnou, když jsem si prohlížel své nové působiště. Je to pozoruhodně citlivá žena a není pochyb o tom, že si byla vědoma, jak provinile si připadám kvůli tomu, že jsem opustil rodinu, a vycítila i mou osamělost. Šetrně mi sdělila, že přes víkend nemusí za žádnými pacienty, a navrhla mi, abych přes den zůstal u ní. Bude to pro mne příjemnější.

Nadšeně jsem její nabídku přijal; Janetina laskavost mi mou životní změnu nesmírně usnadnila. Nezapomínejte, že když jsem přišel do New Yorku, byli jsme něco víc než jen obyčejní přátelé. Ta jedenáctiletá korespondence byla sama o sobě milostným románkem. Janet psala dlouhé a fantasticky zajímavé dopisy a já sám jsem jí vždy odepisoval obratem. Psala mi na lékařskou fakultu, abych nemusel doma odpovídat na nepohodlné otázky, a já jsem fakultu navštěvoval přinejmenším jednou týdně více než z jakéhokoli jiného důvodu právě proto, abych si vyzdvihl její dopisy. Pravidelně jsme si spolu také telefonovali.

Bylo zřejmé, že Janet je stejně inteligentní a dokáže se vyjadřovat stejně srozumitelně jako já a že se její názory i její životní filozofie velice blíží mým. Byla to báječná korespondence. (Janet má ty dopisy ještě někde schované a čas od času si některé z nich znovu pročítá.)

Myslím si, že do mne byla Janet zamilovaná od samého začátku. Nebránil jí v tom žádný manžel a žádná rodina. Kromě mých dopisů přečetla i všechno ostatní, co jsem napsal, a moje díla sejí líbila ještě předtím, než se se mnou seznámila. Mám takový dojem, že i já jsem do ní byl zamilovaný, jenže já jsem byl samozřejmě zmaten pocitem, že jako pro ženatého muže je pro mne něco takového nepřípustné.

Dovolte mi na tomto místě podotknout, že jsem nebyl žádný vzor andělské věrnosti. (Gertrude určitě byla. Nikdy mě ani ve snu nenapadlo o tom pochybovat nebo po tom pátrat, přesto jsem si tím jistý.)

Když jsem se ženil, neměl jsem žádné sexuální zkušenosti a prvních jedenáct let po svatbě jsem neměl ani žádné mimomanželské sexuální styky, přestože jsem k tomu na vojně i na conech měl různé příležitosti. Nebyl jsem však zcela imunní vůči pokušení a nakonec se vyskytly případy, kdy mi nějaká mladá žena dala naprosto zřetelně najevo své úmysly, a když už tu ta zřejmá příležitost byla prostě jsem podlehl.

Mělo to svůj význam. S Gertrudou jsem si nikdy nepřipadal nijak zvlášť sexuálně obratný, k mému užaslému překvapení se však zdálo, že jiným mladým ženám moje sexuální schopnosti imponují. Uvědomuji si, že sexuální výkonnost není něčím, čeho by si „intelektuál" jako já měl nějak příliš cenit, proti biologické hrdosti však člověk jen těžko bojuje. Upřímně řečeno jsem si zlepšil názor sám na sebe a byl jsem spokojenější.

Snadno jsem se mohl stát opravdovým donchuánem. Měl jsem k tomu dokonce určité sklony - neměl jsem na to ale čas. Psaní, a to psaní v co největším množství, pro mne stále zůstávalo tím nejdůležitějším, takže příležitosti k milostným avantýrám se mi naskýtaly jen vzácně. Nijak jsem toho nelitoval, protože v mém případě je i sex méně důležitý než psaní.

Kromě toho nikdy nebylo možno hovořit o „lásce". Každá moje avantýra v oné době padesátých let nebyla ničím jiným než právě jen avantýrou - a to z mé strany i ze strany těch žen. Konec konců jsme spolu kromě chvilkové sexuální přitažlivosti neměli nic společného.

S Janet to bylo něco jiného. Samozřejmě jsem ji považoval za zajímavou a báječnou společnici, když jsme spolu roku 1960 byli na Světovém conu v Pittsburghu a pak znovu roku 1963 ve Washingtonu. (Vzpomínám si, že ve Washingtonu jsme spolu na chvíli z conu utekli, abychom si prohlédli Bílý dům a zašli do několika muzejí.) A potom roku 1969, když byly Gertrude a Robyn na návštěvě u známých v Anglii, David byl ve své speciální střední škole v Connecticutu a já byl doma sám, přijela Janet do Bostonu.

Ubytovala se v nedalekém hotelu a několik dnů jsme spolu projížděli severovýchodní Massachusetts a navštěvovali taková místa jako Salem a Marblehead. V její společnosti jsem úplně zapomněl na psaní a nevzpomínám si momentálně na jinou příležitost, kdy by se mi něco takového povedlo. Bylo to možná dokonce těch nejbezstarostnějších pár dnů mého života, protože jsem si nemusel lámat hlavu ničím jiným - cukrářstvím, školou, zaměstnáním, rodinou a dokonce ani psaním. Na tu malou chvíli byla pro mne Janet celým mým světem.

Nejdůležitější ze všeho však pro mne nebylo potěšení pramenící z její fyzické přítomnosti. Nej důležitější byla perfektní shoda našich názorů a osobností; byla to právě tato shoda, díky níž pro nás oba byla fyzická přítomnost toho druhého tak významná. Samotné Janetiny dopisy by mi bývaly stačily k tomu, abych po ní toužil, a vím, že ona ke mně cítila totéž.

Když jsem se však přestěhoval do New Yorku a strávil s  ní víkend Dne nezávislosti, jakákoli rozpolcenost, kterou jsem ve vztahu k ní pociťoval, byla pryč. Byl jsem do Janet zamilován a ona byla zamilována do mne a oba jsme to věděli mimo veškerou pochybnost. Bylo mi naprosto jasné, že se s ní ožením, jakmile to bude legálně možné.

Když se potom rozvodové řízení začalo donekonečna protahovat, zdálo se navíc, že nemáme jediný důvod, proč bychom měli udržovat zcela oddělenou existenci. Přestěhoval jsem se do jejího bytu a svého vlastního jsem používal jen ve dne k práci.

Janet pro mne v té nešťastné době nejistoty, která předcházela rozvodu, byla pilířem síly. Nikdy na mne nespěchala, nikdy mě nenutila, abych souhlasil s něčím nerozumným a rozvod tak urychlil, a zdálo se, že je klidně ochotná smířit se s naším improvizovaným soužitím třeba do konce našeho života. Jestliže mi Gertrude život ztrpčovala, Janet mi ho ještě ve větší míře usnadňovala.

Když bylo rozvodové řízení konečně uzavřeno, trval jsem na tom (Janet ne), že si okamžitě necháme udělat předepsané krevní zkoušky a seženeme si povolení k sňatku. Třicátého listopadu roku 1973 jsme pak měli svatbu. Civilní obřad nám připadal příliš bezkrevný a ani jeden z nás nestál o tradiční náboženský ceremoniál jakéhokoli druhu, takže nás v Janetině obývacím pokoji oddal Edward Ericson, vedoucí Etické kulturní společnosti, která tehdy sídlila čtyři bloky od nás.

V době, kdy píšu tyto řádky, jsme s Janet svoji sedmnáct let a už dvacet let uplynulo od onoho dne, kdy jsem se přistěhoval do New Yorku. Chci říct, že celou tu dobu jsme spolu byli pozoruhodně šťastní a že se dnes milujeme stejně jako kdykoli dřív. Já sám jsem stále plně zaujat svou prací, Janet je profesionálka s vlastní kariérou. Byla kvalifikovanou psychiatričkou a psychoanalytičkou a po svém odchodu na odpočinek pokračovala v práci psaním a byla v něm zcela nezávisle na mně úspěšná, takže i ona je svou prací plně zaujatá.

Oba pracujeme doma — ve větším bytě, do kterého jsme se přestěhovali roku 1975, když jsem se konečně vzdal své oddělené kanceláře, kterou jsem si držel pět let. Jsme neustále spolu, i když oba pracujeme, každý ve své vlastní části bytu. Kromě toho je Janet obdařena pozoruhodnou trpělivostí a senzitivitou, takže všechny moje nedostatky snáší s neutuchající láskou. Jsem si jist, že i já bych se stejnou láskou snášel její nedostatky, kdyby totiž nějaké měla.

Tím nechci říci, že se Janet na začátku s představou manželství snadno smiřovala. V době našeho sňatku jí bylo sedmačtyřicet let, po celý svůj život se samostatně živila a slavila ve své profesi značné úspěchy. Nebyla si jistá, jak se dokáže přizpůsobit manželskému životu, a den před svatbou se rozplakala. Vyděšeně jsem sejí vyptával, co se stalo.

„Já za to nemůžu, Isaaku,“ zavzlykala. „Připadám si, jako bych měla ztratit svou identitu."

„Nesmysl," ubezpečil jsem ji rozhodně. „Svou identitu neztratíš a ještě ji navíc obohatíš o manželskou podřízenost."

Janet se pobaveně rozesmála a všechno bylo v pořádku.

A pokud jde o náš milostný románek Filemona a Baucidy, poslechněte si tohle ...

Roku 1986 mi správce našeho činžovního domu podal newyorské noviny Post se slovy: „Jste na šesté straně."

Vyběhl jsem nahoru do bytu, mával jsem novinami a volal jsem: „Janet, Janet, píše o mně Post.“

„Co to?" zeptala se překvapeně. (Post totiž normálně nekupujeme.)

„Nachytali mě, jak líbám nějakou ženskou."

Janet zavrtěla hlavou (je si dobře vědoma mých neúčinných galantních gest) a prohlásila: „Pořád ti říkám, aby sis dával větší pozor.

Podal jsem jí noviny. Byli jsme na jistém společenském podniku, konaném u příležitosti vydání vědeckopopulámí knihy jistého autora, a v jednom okamžiku jsme se s Janet políbili (což děláme velice často, ať jsme na veřejnosti nebo ne). Jeden ze zpravodajů Postu to viděl a napsal humornou poznámku o milostném dovádění „šedesátníků", přestože Janet bylo tehdy teprve devětapadesát.

„Tak to vidíš," řekl jsem. „Takhle to vypadá v naší společnosti. Když chlap na veřejnosti políbí svou manželku, dostane se to do novin.“

111
Průvodce Shakespearem

Přestěhování do New Yorku mě nezastavilo v dalším psaní. Musím přiznat, že pokaždé, když se můj život nějak radikálně změnil, dělalo mi starosti, jestli budu i nadále schopen psát jako dřív, ve všech případech to však byly starosti neopodstatněné. Psaní vždycky pokračovalo.

Když jsem odevzdal Asimovova průvodce biblí, připadal jsem si, jako bych přišel o něco drahého. Pracoval jsem na něm tak dlouho a s takovým potěšením, že jsem jen nerad přestával. Přemýšlel jsem o tom, jestli bych nenašel něco jiného, co by mi poskytovalo stejné potěšení z práce, a co je jedinou další součástí anglické literatury, která se dá srovnávat s biblí? Samozřejmě - divadelní hry Williama Shakespeara.

Roku 1968 jsem proto začal psát knihu nazvanou Asimov´s Guide to Shakespeare (Asimovův průvodce Shakespearem), přičemž jsem měl v úmyslu podrobně jednu po druhé projít jeho hry, vysvětlit všechny narážky a archaismy a pojednat o pramenech jeho textů včetně historie, geografie, mytologie a všeho ostatního, co si podle mého názoru takové pojednání zasloužilo.

Začal jsem s tím ještě dřív, než jsem se o svém projektu zmínil nakladatelství Doubleday, nemluvě už vůbec o nějaké smlouvě. Když jsem ale dokončil analýzu dramatu Richard II,, předložil jsem ji Larrymu Ashmeadovi a požádal jsem ho o smlouvu. Larry mi vyhověl a já jsem pokračoval v usilovné práci.

Nejvíc jsem si v životě při psaní užil, když jsem psal svoje autobiografie. Jaké bych konec konců mohl najít zajímavější téma než sám sebe? Ponechám-li však tyto autobiografie stranou, byla nejpříjemnější prací, jakou jsem se kdy zabýval, práce na Asimovově průvodci Shakespearem. Miluji Shakespeara už od doby, kdy jsem byl ještě malý kluk, a když jsem ho teď pečlivě četl řádku po řádce a potom obsáhle psal o všem, co jsem přečetl, byla to pro mne nepředstavitelná rozkoš.

Dostalo se mi za to přiměřené odměny, protože krátce poté, co jsem se přestěhoval do New Yorku, a bezprostředně po onom víkendu Dne nezávislosti, když Janet opět odešla za svými pacienty, jsem dostal sloupcové obtahy této knihy - spoustu sloupcových obtahů, protože to byla kniha o půl miliónu slov. To mě na nějakou dobu zaměstnalo právě v době, kdy jsem zoufale potřeboval něco na práci, abych zapomněl na svoje pocity viny a nejistoty.

Pro vás, kteří se v takových věcech nevyznáte, musím vysvětlit, že sloupcové obtahy neboli „korektury" jsou dlouhé listy, na nichž je vytištěn obsah knihy, přičemž jeden list sloupcového obtahu obvykle obsahuje přibližně dvě a půl knižní stránky. Od autora se vyžaduje, aby je pečlivě pročetl a snažil se vychytat všechny tiskové chyby, kterých se dopustil sazeč, i všechny nesprávnosti, které spáchal on sám. Tyto „korektury" a opravy mají zajistit, že kniha ve své konečné podobě nebude obsahovat žádné chyby.

Mám takový dojem, že většina autorů považuje korektury za otravnou práci, já je mám ale rád. Poskytují mi příležitost přečíst si něco, co jsem sám napsal. Problém je v tom, že nejsem dobrý korektor, protože čtu příliš rychle. Čtu po určitých celistvých strukturách, frázi za frází. Je-li v té frázi nějaké nesprávné písmeno, jsou-li písmena přehozená, chybí-li nějaké písmeno nebo je-li tam naopak nějaké navíc, nevšimnu si toho. Drobná chybička se ztratí v jejím celkově správném vyznění. Musím se nutit k tomu, abych četl každé slovo, abych se díval na každé písmeno zvlášť, jakmile ale na okamžik polevím ve své pozornosti, okamžitě začnu znovu číst obrovským tempem.

Ideální korektor by se podle mého názoru měl vyznat ve všech aspektech pravopisu, interpunkce a gramatiky, přitom by však měl být lehce dyslektický.

Asimovův průvodce Shakespearem byl vydán ve dvou svazcích roku 1970 a kdykoli ho používám nebo na něj dokonce jen pohlédnu, ocitnu se v duchu zase v oněch úplně prvních dnech svého pobytu v New Yorku, když jsem si byl nejistý svou budoucností a trochu vystrašený.

112
Komentáře

Šestnáctého července 1965 jsem obědval s Arthurem Rosenthalem, šéfem nakladatelství Basic Books, které vydalo Průvodce inteligentního muže přírodními vědami. U oběda byl rovněž přítomen Martin Gardner, muž, kterého jsem bezmezné obdivoval. Četl jsem (a mám) všechny jeho knihy, které se mi podařilo sehnat. Se zájmem jsem také sledoval jeho rubriku „Matematické hrátky" v magazínu Scientific American.

Nejúspěšnější Gardnerovou knihou byla The Annotated Alice (Komentovaná Alenka). Obsahovala kompletní text knih Alenka v říši divů (Alice in Wonderland) a Za zrcadlem (Through the Looking Glass) včetně Tennielových ilustrací. Na okrajích Gardner pojednával o všech aspektech konkrétních vět, které podle jeho názoru vyžadovaly nějaký komentář. Je to úžasná kniha, kterou jsem přečetl několikrát.

Zmínil jsem se o ní na tom obědě a Gardner (který byl tak laskav, že prohlásil, že i on obdivuje moje knihy - a skutečně z nás od té doby jsou dobří přátelé) mi řekl, že pokud se chci doopravdy pobavit, měl bych si vybrat nějakou knihu, která se mi velice líbí, a připravit její komentované vydání.

V jistém smyslu byly tituly Asimovův průvodce biblí a Asimovův průvodce Shakespearem také komentáře, samozřejmě jsem do nich však nemohl zahrnout kompletní text bible ani Shakespearových dramat. Mohl jsem pouze citovat vybrané pasáže. Přesto jsem však v koutku duše neustále myslel na opravdová komentovaná díla.

A proč také ne? Moje knihy o bibli a o Shakespearovi mi dodaly odvahu. Až do té doby jsem svou nebeletristickou tvorbu v převážné míře omezoval na vědeckopopulámí knihy a v těch případech, kdy jsem se odvážil mimo tuto oblast, jako tomu bylo například s mými historickými pojednáními, jsem psal pro mladé čtenáře, takže se ode mne nečekala žádná hloubková analýza.

Moje knihy o bibli a o Shakespearovi se však dalece vymykaly tomu, co by bylo možno považovat za oblast mých odborných znalostí, a přitom byly určeny dospělým čtenářům. Byl jsem naprosto připraven na jejich nepřátelské přijetí a na reakce typu „Proč se Asimov nedrží své přihlouplé science fiction a proč si neodpustí svoje pokusy vecpat se do oblastí, o kterých nic neví?"

Trochy takových reakcí se mi skutečně dostalo. Vzpomínám si na krátkou pohrdavou recenzi, jejímž autorem byl jistý vysokoškolský profesor literatury, který se nijak netajil svým názorem, že moje knihy o Shakespearovi si vůbec nezaslouží komentáře. Recenze vyšla v nedělních Times a moje rozhořčení nad ní se nezmírnilo ani dnes, kdy od jejího vydání uplynula dvě desetiletí.

O několik let později jsem potkal jednoho studenta příslušné vysoké školy a zeptal jsem se ho, jestli zmíněného recenzenta (jehož jméno si samozřejmě pamatuji, ale nebudu ho zde uvádět), nezná. Skutečně ho znal.

„Co byste mi o něm mohl říct?" zajímal jsem se.

„Je to takový hrozně samolibý skrček," odpověděl student.

„Fajn," přikývl jsem spokojeně, „přesně tak jsem si ho představoval."

Knihy však navzdory tomu přežily a dostalo se jim všeobecně kladného přijetí, i když to nebyly knihy toho druhu, které by se prodávaly v obrovských kvantech. Když jsem se vrátil do New Yorku, byl jsem si už poměrně jist svou schopností psát na jakékoli téma, které se mi zalíbí, a nemuset se přitom bát odsouzení kritiků.

V této souvislosti se stalo, že mě během prvního týdne mého pobytu v New Yorku napadlo, že si můžu dělat, co chci, a nemusím se nikým nechávat omezovat. Rodinu jsem neměl a Janet měla plné

ruce práce se svými pacienty. Zašel jsem si proto na dolní Čtvrtou avenue, která ještě v sedmdesátých letech byla oblíbenou lokalitou knižních antikvariátů. Tam jsem udělal něco, o čem jsem odjakživa snil. Pomalu jsem se probíral zatuchlými regály těchto antikvariátů a prohlížel jsem si staré knihy.

Narazil jsem na výtisk Dona Juana od lorda Byrona. Blugermanovi také jeden jeho výtisk měli a já jsem se ho pokoušel přečíst v těch ranních hodinách, kdy jsem se budil přede všemi ostatními a kdy jsem přesto nesměl nic dělat, abych náhodou neprobudil Gertrudina bratra Johna, který podle slov své matky „pořeboval svých dvanáct hodin spánku". Pokud jsem to dokázal posoudit, myslela to vážně. Vydání, které měli Blugermanovi v knihovně, však bylo tištěno tak mikroskopickým písmem a okolí bylo tak depresivní, že jsem se do něj nikdy nedokázal začíst.

Zdálo se, že teď k tomu budu mít lepší příležitost. Nikdy v životě jsem toho moc nenaspal. Nevydržím spát déle než pět hodin denně a ve svém novém bytě jsem měl problémy s tím, abych vůbec usnul. No prosím, když jsem tedy nemohl spát, proč bych se o to měl vůbec snažit? Byl jsem tam sám. Klidně jsem si mohl rozsvítit a číst celou noc. Kdo mi v tom mohl zabránit?

Toho dne večer jsem si vlezl do své velice nepohodlné postele (která nebyla moje, ale byla součástí vybavení bytu), otevřel jsem Dona Juana a dal jsem se do čtení. Sotva jsem dočetl prolog, v němž Byron znectil Roberta Southeye, Williama Wordswortha a Samuela Taylora Coleridge, už jsem přímo hořel nadšením. Vzpomněl jsem si na slova Martina Gardnera a zatoužil jsem po napsání komentáře, opravdového komentáře. Chtěl jsem, aby nakladatelství Doubleday vydalo Dona Juana s mým komentářem, který by současnému americkému čtenáři vysvětloval všechny narážky na klasická díla a všechny reference na různá témata.

Druhého dne ráno jsem zašel k Doubledayovi a získal jsem pro svůj projekt Larryho Ashmeada; pak jsem se okamžitě dal do práce. Gardner měl pravdu, byla to obrovská zábava. Právě když jsem byl na horké Byronově stopě, přišel mě navštívit David a já jsem musel vynaložit veškeré úsilí, abych se mu alespoň chvíli věnoval. Chtěl jsem jen pracovat na své knize. Právě to ze mě dělalo špatného nebo -jak to ohleduplně formulovala Robyn - zaměstnaného otce.

Věděl jsem, že ta kniha nemůže jít v žádném případě na odbyt, a věděli to i u Doubledaye. Konec konců čtenářská veřejnost se o romantickou poezii postnapoleonského období nijak zvlášť nezajímala. Dalším důvodem bylo, že se kniha musela prodávat za vysokou cenu - příliš vysokou pro všechny čtenáře s výjimkou malé hrstky. Chtěl jsem ji ale napsat a u Doubledaye mi chtěli udělat radost.

Vyšla u Doubledaye roku 1972. Nemohli jsme ji nazvat The Annotated Don Juan (Komentovaný Don Juan), protože nakladatelství Clarkson Potter (přidružená firma společnosti Crown Publishers), které vydalo Gardnerovu Komentovanou Alenku, si na tento typ titulu zajistilo copyright. Jmenovala se proto Asimov’s Annotated Don Juan (Asimovův komentovaný Don Juan). Doubleday ji vydal v překrásné podobě, která získala jednu z knižních cen (musím hned přiznat, že za grafickou úpravu a ne za obsah) a dokonce si vydělala na vyplacenou zálohu. (Samozřejmě to bylo především tím, že jsem požádal jen o malou zálohu, abych zajistil, že se nakladatelství vrátí.)

Jakmile jsem měl tuto knihu dopsanou, začal jsem pracovat na další, která později dostala název Asimov’s Annotated Paradise Lost (Asimovův komentovaný Ztracený ráj), protože jsem ji chtěl Doubledayovi předat dřív, než bude první kniha vydaná a než se možná ukáže, jaký je to propadák. Užil jsem si s ní stejnou zábavu jako s jejím předchůdcem a vyšla roku 1974. Napsal jsem také menší knihu, pojednávající o celé řadě slavných básní s historickou tématikou, která vyšla roku 1977 pod názvem Familiar Poems, Annotated (Komentované vydání známých básní).

Žádná z těchto knih nevydělala tolik, aby to stálo za zmínku, i když žádná z nich také nebyla prodělečná; a potěšení, které mi přinesly, bohatě převážilo všechny peníze.

Byl bych dokonce rád pokračoval v psaní dalších, vážně jsem ale měl pocit, že jsou určité meze toho, k čemu můžu Doubledaye nutit. Roku 1979 mě však Jane Westová z nakladatelství Clarkson Potter požádala, abych pro ně zpracoval komentované vydání nějaké knihy, a její výběr nechala úplně na mně. Při tom našem společném obědě před tolika lety se Gardner zmínil o Gulliver's Travels (Gulliverových cestách) jako o ideální knize, kterou bych mohl komentovat, takže jsem ji teď navrhl. Jane můj návrh nadšeně přijala a já jsem se znovu dal do práce.

Tentokrát moje kniha mohla mít titul The Annotated Gulliver’s Travels (Komentované Gulliverovy cesty), protože patřila nakladatelství Clarkson Potter, a vyšla roku 1980. Prodávala se o trochu lépe než knihy nakladatelství Doubleday, ne však o moc.

Pak už zbývala jen jediná kniha, jejíž komentované vydání jsem chtěl za každou cenu připravit, a moje příležitost přišla v druhé polovině osmdesátých let, kdy jsem z důvodů, které vysvětlím později, víc než kdy dřív platil u Doubledaye za nejoblíbenějšího miláčka. Vyčlenil jsem si dva měsíce, které jsem podle svého mínění na něco takového mohl obětovat, a nepřestal jsem zuřivě pracovat, dokud jsem nedokončil knihu s názvem The Annotated Gilbert & Sullivan (Komentovaný Gilbert a Sullivan). Tak strašně jsem stál o její vydání, že jsem ji nabídl Doubledayovi bez zálohy. Reagovali na to dobře známým úslovím „Nebuď hlupák, Isaaku,“ kterého se mi od nich dostávalo v jednom kuse, a následně mi vyplatili zálohu pětkrát vyšší, než jakou jsem dostal za Dona Juana. Kniha vyšla roku 1988. Přestože to byla velice tlustá kniha, která se prodávala za padesát dolarů a kterou člověk sotva zdvihl, podařilo se jí na tuto zálohu vydělat.

To je ale všechno. Nenapadají mě žádné jiné komentáře, které bych chtěl za každou cenu napsat. Je tu ještě samozřejmě Homér, ten je ale v řečtině a nemůžete se spolehnout na žádný z četných překladů.

113
Nové příbuzenstvo

Vzhledem k tomu, že jsem měl v úmyslu při první možné příležitosti se s Janet oženit, uvědomoval jsem si, že tím získám celý nový okruh příbuzných.

Přiznám se, že jsem z toho byl tak trochu nervózní. Zatímco Gertrude i její rodina byli židé, Janet byla křesťanského původu. Věděl jsem, že jí na mém židovském původu ani v nejmenším nezáleží (stejně jako mně nezáleželo na jejím), jak tomu ale bude s její rodinou?

Janetini rodiče byli mormonského vyznání, i když jsem vyrozuměl, že se v církevních záležitostech nikdy aktivně neangažovali. Janet samotná nebyla pokřtěná a rozhodně nevyznávala mormonskou víru. Po pravdě řečeno je stejně kompletně ateisticky založená jako já.

Když se blížilo datum našeho sňatku, zeptala se mě Janet, která mi všemožně chtěla vyjít vstříc, jestli bych nechtěl, aby přestoupila na judaismus.

„No jasně," souhlasil jsem, „ale jen pod podmínkou, že dovolíš, abych sám přestoupil na mormonskou víru.“ Tím jsme s nesmysly tohoto druhu jednou provždy skoncovali. (Janet je dnes členkou Etické kulturní společnosti, já ale nejsem ochoten přistoupit ani na to.)

Mormoni věří ve vysokou porodnost, takže oba Janetini rodiče měli bohatě rozvětvené příbuzenstvo. V důsledku toho měla Janet nesčetné tucty bratranců a sestřenic, strýčků a tet z prvního kolena a nejrůznějších dalších příbuzných. Většina z nich naštěstí žila v Utahu, takže nebylo nutné, abych se s nimi se všemi seznamoval. (Janet to uklidňovalo ještě víc než mě.)

Janetin otec John Rufus Jeppson zemřel roku 1958, tedy rok předtím, než jsme se s Janet poprvé setkali na onom banketu Společnosti amerických autorů detektivek. Bylo to náhlé a nečekané úmrtí, protože mu bylo teprve dvaašedesát let, a Janet, která ho zbožňovala, byla tím zdrcena.

Janetin otec měl nesnadný život; vypracoval se z úplné chudoby, vystudoval lékařskou fakultu a skončil jako oftalmolog a vážený občan města New Rochelle. Po boku mu vždy neochvějně stála jeho manželka, Janetina matka Rae Evelyn Jeppsonová (rozená Knudsonová). John a Rae se znali už od dětství a byl to vztah vzájemné lásky od začátku až do konce. (Totéž platilo pro mé rodiče.)

S Rae jsem se seznámil poměrně brzy v době, když jsme Janet a já bydleli spolu. Moje nervozita nevyplývala jen z faktu, že jsem byl žid, ale také z toho, že jsme spolu žili a nebyli jsme svoji. Samotného nesouhlasu jejích rodičů jsem se nebál, nechtěl jsem ale Janet komplikovat život a být příčinou odcizení matky a dcery.

Janet mě ujišťovala, že se nemusím ničeho bát, přesto jsem zůstával opatrný.

Janetina matka Rae byla menší postavy než Janet a měla dosud světlehnědé vlasy, přestože už měla sedmdesátku za sebou. V obličeji se silně podobala Janet a to samo o sobě stačilo, abych k ní pocítil okamžitou náklonnost, jakmile jsem ji spatřil. Byla to dáma v onom starobylém smyslu toho slova: elegantní, zdvořilá a v  řeči uhlazená. (Janet často říkává, že se Rae snažila vychovat dámu i z ní, že se jí to ovšem nepodařilo.)

Byla také upřímná. Bez ohledu na to, že by mohla uvést do rozpaků svou dceru, mi pohlédla do očí a přísně prohlásila: „Pane doktore, je mi líto vaší manželky."

Já jsem však její pohled opětoval a odpověděl jsem stejně pevným hlasem: „Mně je jí taky líto, paní Jeppsonová. Věřte mi, prosím."

Tím to skončilo a nikdy už jsme o tom nemluvili. Rae byla uspokojená. Myslím, že ode mne bylo nesmírně taktické, když jsem odolal pokušení nějak se hájit. Kdybych se o něco takového byl pokusil, nepochybně bych byl působil dojmem malicherného fňukala a to by bylo Rae nepotěšilo.

Moje budoucí tchyně a já jsme spolu vycházeli přímo báječně. Když jsme u ní jednou přespávali, bylo naprosto zřejmé, že by chtěla, abychom spali v oddělených ložnicích. Domníval jsem se, že bychom to klidně mohli udělat, a vysvětloval jsem Janet, že je to docela nevinný způsob, jak její matce vyjít vstříc. Janet ale o něčem takovém nechtěla ani slyšet. Nepřála si, aby se ještě ve středním věku musela podřizovat něčemu, co z matčiny strany považovala za zcela nesmyslný požadavek, a Rae nakonec ustoupila. Cítil jsem se provinile a dodnes si myslím, že by nebývalo nic tak hrozného na tom, kdybychom se byli pokusili přispět k tomu, aby jí celá situace nepřiváděla do takových rozpaků.

Rozhodující okamžik našeho vzájemného vztahu s Rae přišel, když byla Janet roku 1973 v nemocnici s náhlým subarachnoidálním krvácením. Bylo na mně, abych Rae zavolal, řekl jí, co se stalo, a zároveň jí vysvětlil, že je to záležitost životu nebezpečná. Situace byla o to horší, že její mladší sestra Opal (po které dostala Janet svoje druhé jméno) zemřela na následky subarachnoidálního krvácení ve věku sedmačtyřiceti let a Janet bylo shodou okolností také sedmačtyřicet, když ji krvácení postihlo.

Měl jsem hrůzu z toho, jak to Rae sdělím. Kromě toho, že jsem byl úplně bez sebe starostmi o Janet a nemohl jsem se zcela spolehnout na to, že tu situaci zvládnu s potřebnou jemností a taktem, musel jsem počítat s tím, že budu mluvit se stejně rozrušenou matkou, která ve svém žalu bude třeba hledat nějakého obětního beránka a bude dávat vinu mně. Rae byla vychována v přísně náboženském duchu, takže bylo docela dobře možné, že se bude na to, co Janet postihlo, dívat jako na trest boží za to, že se mnou „žila v hříchu".

Přirozeně jsem se s žádným takovým výkladem událostí nemohl smířit, v žádném případě jsem ale také nemohl o té záležitosti diskutovat s žalem zlomenou matkou. V duchu jsem se tedy připravoval na útok proti své osobě, proti němuž se nebudu moci nijak bránit. Zatelefonoval jsem Rae a oznámil jsem jí, co se stalo, jak jsem nejlépe dovedl. Musím přiznat, že jsem se přitom rozplakal (ne, nestydím se za to), takže nemohla pochybovat o mém vlastním zármutku.

Chvíli mlčela a potom řekla tím nejlaskavějším a nejkonejšivějším hlasem, jaký si dokážete představit: „Ať to dopadne jakkoli, Isaaku, chtěla bych ti poděkovat za to, že jsi v těch posledních několika letech dal Janet tolik štěstí."

Janet se naštěstí uzdravila bez jakýchkoli následků. Po nějaké době jsem sejí svěřil s tím, co mi její matka řekla, a ujišťuji vás, že po této příhodě už Rae Jeppsonová nemohla udělat nic, čím by se mi znelíbila. Miloval jsem ji jako svou druhou vlastní matku a přestože Janet si na ni po způsobu všech dcer občas stěžovala, já sám jsem si na ni nepostěžoval nikdy.

Po ročním onemocnění rakovinou zemřela Rae Jeppsonová desátého června 1976 krátce před svými osmdesátými narozeninami. Téměř do konce zůstala fyzicky aktivní a své duševní schopnosti si uchovala až do smrti. Byla to klidná smrt a na rozdíl od mých či Gertrudiných rodičů nezemřela sama a mezi cizími lidmi. Zemřela doma ve své vlastní posteli a její dcera seděla u ní a držela ji za ruku.

Poslední, co jí Janet řekla, bylo: „Miluju tě, mami."

„Já tě taky miluju, Janet," zašeptala Rae a tiše upadla ve spánek smrti.

A může snad mít někdo lepší smrt, než zemře-li takhle tiše v náruči opětované lásky?

Janetin otec byl prvním členem rozvětvené Jeppsonovy rodiny, který se stal lékařem, jeho příkladu však následovali další. Lékařské povolání si zvolila nejen Janet, ale také její mladší bratr John Ray Jeppson.

Když John absolvoval Harvard, pokračoval ve studiu na lékařské fakultě Bostonské univerzity a byl v posledním ročníku, který jsem ještě aktivně učil. Vykládal o mně sestře a byl to také on, kdo ji seznámil se science fiction. Od tohoto začátku se pak odvíjelo všechno ostatní a já jsem mu za to nevýslovně vděčný.

Ještě na lékařské fakultě se oženil s překrásnou dívkou jménem Maureen a po ukončení studií se stal anesteziologem. Dnes žije v Kalifornii a má dvě děti, dceru Patti a syna, který je už třetím Johnem.

Janet i já máme velice rádi Patti, která si za své povolání zvolila historickou archeologii. Mladý John je zubním lékařem, je ženatý a má dceru jménem Sarah. To znamená, že Janetin mladší bratříček je už dědečkem a Janet sama pratetou. (A já sám jsem samozřejmě také prastrýc.)

Janet má o dva roky starší sestřenici Chaucy Bennettsovou (rozenou Horsleyovou). Vyrůstaly spolu spíš jako sestry než jeko sestřenice a jejich sesterský vzájemný vztah přetrvává dodnes.

Chaucy není její původní jméno. Při křtu se jí dostalo jména Shirley, jenže Shirley se jmenoval také její otec. Snad to byly právě ty nevyhnutelné zmatky, a to v osobě i v pohlaví, které ji částečně vedly k tomu, aby si jméno změnila. Později se však Chaucy provdala za velice příjemného džentlmena jménem Leslie Bennetts, a když se jim narodila dcera, hádejte, jaké dostala jméno? No samozřejmě Leslie. Nikdy jsem to nepochopil.

Chaucy byla velice inteligentní a pozoruhodně krásná mladá žena, která se nějakou dobu živila jako herečka, pak se ale začala věnovat redaktorské práci a mnoho let byla jednou z významných redaktorek dětských knih. Dnes pracuje jako redaktorka u Doubledaye a já se u ní při svých návštěvách nakladatelství pravidelně zastavuji. Její manžel byl podstatně starší než ona. Byl to velice příjemný, tichý a ohleduplný člověk, který zemřel roku 1985 ve věku osmdesáti let.

Chaucyina dcera, Leslie mladší, zdědila mladistvou krásu své matky. Viděl jsem fotografie z její první svatby a na jedné z nich, na níž byla zachycena vestoje ve společnosti své matky, vypadala mnohem nádherněji než mnohá filmová hvězda. Ohromeně jsem se na ten snímek zadíval a zašeptal jsem: „Úžasně krásná. Absolutně úžasná."

„Že je krásná “ rozzářila se Chaucy nad takovou chválou své dcery.

„Leslie?" podivil jsem se. Ještě jednou jsem se na snímek podíval a přikývl jsem: „Hmm, ano, Leslie vypadá taky docela dobře"

Lesliino manželství však bohužel nedopadlo dobře. Vydrželo pouhý jeden rok, pak se však Leslie vrhla na úspěšnou žurnalistickou dráhu. Psala nejdřív pro philadelphský Bulletin, potom pro newyorské Times a dnes pracuje pro Vanity Fair. Nesmírně schopně dokáže provádět interview. (V jednom ze svých interview však kdysi popisovala můj vzhled a ubrala mi dva palce z mé skutečné velikosti. Protože jsem jen středního vzrůstu, nemohl jsem si tu ztrátu dovolit a těžce jsem to nesl. Leslie je samozřejmě stejně jako Chaucy vyšší než já, což ji mohlo zmýlit.) Přednedávnem se znovu vdala. Jejím manželem je spisovatel Jeremy Gerard a mají spolu dceru Emily.

Lesliin mladší bratr Bruce se dnes živí jako herec a fotograf. Je také vysoký, pohledný a inteligentní a umí báječně zpívat.

S Janetinou rodinou jsem se sžil přímo úžasně a seznámil jsem se jejím prostřednictvím s něčím, co jsem do té doby nepoznal s rodinnými oslavami. V mé vlastní rodině se nikdy žádné opravdové oslavy nekonaly, protože naše cukrářství bylo mlýnským kamenem, který nám neustále visel na krku. V domácnosti Blugermanových se občas něco slavilo, tam jsem si ale vždy připadal jako cizí.

Teď jsem však v případě Jeppsonových a Bennettsových byl srdečně přijat do rodiny a účastnil jsem se oslav všech svátků — velikonoc, Díkůvzdání i vánoc. Chaucy měla na starosti přípravu hlavního jídla a byla právě tak dobrá kuchařka jako kdysi Mary Blugermanová. Rae připravovala svou specialitu ze sladkých brambor a ibiškového kořene. Les Bennetts vyráběl játrovou paštiku. Podávaly se oříšky, cukroví, ovoce a dorty a já jsem se toho všeho nemohl nabažit.

Vůbec nejpozoruhodnějšími svátky byly vánoce roku 1971. Dostal jsem právě stránkové korektury pro třetí vydání mého Průvodce přírodními vědami, kterých jsem chtěl použít k přípravě rejstříku, a když přišel čas odejít k Rae, lítostivě jsem na ně pohlédl.

„Tak si je vem s sebou," vyzvala mě Janet. „Můžeš pracovat i tam.“

A tak jsem ji poslechl. Vzal jsem stránkové korektury a několik tisíc prázdných bílých kartiček velikosti třikrát pět palců, ujistil jsem se, že mám několik dobrých per, a vyrazili jsme. Posadili mě do staré pracovny Janetina otce, kde bylo velké pohodlné křeslo a dokonalý psací stůl, a ujistili mě, že mě nikdo nebude rušit.

Chystal jsem se jim říct, že mi vůbec nevadí, když mě někdo vyruší z práce, mezitím už ale zmizeli a všichni celý den pracovali na přípravě slavnostní hostiny - všichni kromě mne. Já jsem o samotě pracoval na svých kartičkách a nikdo se neodvážil rušit velikána při práci. Nezaslechl jsem jediný krůček, jediné zašeptání. Nic podobného se mi ještě nikdy v životě nestalo a věděl jsem, že ostatní zanedlouho zjistí, že takovou absolutní izolaci nepotřebuji, a že se to tudíž už také nikdy nebude opakovat. Protentokrát jsem však měl celé hodiny jen sám pro sebe, dokud mě nezavolali, abych se zúčastnil slavnostní večeře a rozbalování dárků. Hrozně rád na to vzpomínám.

(Jen mimochodem bych chtěl poznamenat, že třetí vydání Průvodce přírodními vědami, na němž jsem o těchhle fantastických vánočních svátcích pracoval, mělo problémy s titulem. Nemohlo se dost dobře jmenovat Nový nový průvodce inteligentního muže přírodními vědami. Věhlas mého jména však v uplynulém desetiletí natolik vzrostl, že se rozhodli dát mu název Asimov’s Guide to Science (Asimovův průvodce přírodními vědami). A když pak vyšlo čtvrté vydání, jmenovalo se Asimov’s New Guide to Science (Nový Asimovův průvodce přírodními vědami). Nevím, jak si poradí s pátým vydáním, pokud nějaké bude.

Ale zpátky k Janet - i já jsem ji představil své rodině. S mým otcem se už setkat nemohla, stejně jako jsem se já nemohl setkat s jejím, seznámila se ale s mou matkou v Long Beach. A seznámila se i se Stanem a s Ruth. Všem se samozřejmě zalíbila. (Nikdy jsem nepotkal nikoho, komu by se nelíbila.) Stan s ní chvíli mluvil, pak mě odtáhl stranou a šeptem se mě zeptal: „To je úplná perla, Isaaku. Kde jsi ji našel?"

„Mám prostě talent," odpověděl jsem.

114
Hospitalizace

V době svého návratu do New Yorku jsem právě překročil padesátku a stále ještě jsem byl v podstatě celý a nedotčený. Nepřišel jsem o krční ani nosní mandle a neodoperovali mi slepé střevo. Měl jsem jedenatřicet zubů a i ten jediný, který mi scházel, by se byl dal zachránit, kdybych byl měl počátkem čtyřicátých let lepší zubní péči. A nikdy jsem si nezlomil ani kůstku.

Tohle všechno pro mne bylo zdrojem jisté samolibé pýchy a těšil jsem se na to, že jednoho dne půjdu do hrobu stále celý a nedotčený. Jenže člověk míní a stáří mění...

Svým zdravotním stavem jsem si byl natolik jistý, že jsem k lékaři chodil jen výjimečně a jen tehdy, když to bylo evidentně nezbytné. Částečně to bylo i výsledkem mé výchovy z dětství. Moji rodiče byli chudí a doktoři stáli peníze. (Samozřejmě nestáli moc. V době mého dětství navštěvovali doktoři své pacienty doma a účtovali si tři dolary za návštěvu, jenže tři dolary představovaly pro chudou rodinu spoustu peněz, takže se doktor volal jen tehdy, když už bylo děcko přinejmenším ze čtvrtiny mrtvé, a dospělý musel být mrtvý z plné poloviny.)

Když jsem se ale přistěhoval k Janet, zjistil jsem, že se situace změnila. Janet byla lékařka a dcera lékaře a byla obrovskou zastánkyní nepřetržitých porad s lékaři kvůli každému svrbění či škrábnutí. Byl jsem konsternován, když mě začala nutit k celkové zdravotní prohlídce.

„Jsem úplně zdravý," protestoval jsem.

„Jak to víš?“ odsekla a v hlase jí zazněl jakýsi ocelový podtón.

(Zjistil jsem už, že jakmile tenhle ocelový podtón zaslechnu, to nejbezpečnější, co můžu udělat, je kajícně se vzdát. Janet tvrdí, že jsem to možná zjistil, že se mi ale ještě nikdy nepodařilo to udělat.)

Každopádně od jedné své kolegyně získala jméno doktora Paula R. Essermana. Ten měl evidentně pověst internisty (což je totéž, čemu jsme kdysi říkávali „praktický lékař") s neobvyklou inteligencí a rozsáhlými znalostmi medicíny. Janet trvala na tom, abych za ním zašel, takže jsem se šestnáctého července 1971 ocitl v jeho ordinaci.

Zjistil jsem, že je Paul šest stop vysoký, trošičku při těle, že má měkký uklidňující hlas a (jak jsem měl zjistit později) dokonalý profesionální přístup k pacientům upoutaným na lůžko. Jako obvykle jsem ani s ním nedokázal udržet čistě profesní vztah. Spřátelili jsme se a od té první návštěvy chodím jen k němu. Upřímně bych si přál, abych jeho profesionální služby nepotřeboval, jak se však ukázalo, skutečně jsem je potřeboval.

Když dokončil svou první prohlídku, zeptal jsem se, jak to se mnou vypadá.

„Je to perfektní," odpověděl.

„To jsem věděl," usmál jsem se.

„Až na ten uzlík na vašem ohryzku."

„Jaký uzlík?"

Přikázal mi, abych zaklonil hlavu, a skutečně jsem tam na pravé straně krku spatřil viditelnou bouličku.

„Copak jste si toho nikdy při holení nevšiml?" zeptal se Paul.

„Nevšiml," odsekl jsem nedůtklivě. „Taky to tam nikdy nebylo. Musel jste mi to tam dát."

„Samozřejmě," přikývl nevzrušeně, „a teď budeme potřebovat nějakého dobrého endokrinologa, aby nám řekl, co je to zač a co s tím budeme dělat."

Tím dobrým endokrinologem byl doktor Manfred Blum, který mě otestoval radioaktivním jódem. Ten uzlík byl necitlivý; nevstřebával jód a to znamenalo, že narušuje normální funkci štítné žlázy.

„Co to znamená, doktore?" zeptal jsem se.

Blum zaváhal.

Na jeho zaváhání jsem zareagoval poměrně odměřenými slovy: „Máte svolení použít slova ,rakovina‘, doktore."

Tak tedy toho slova skutečně použil, ujistil mě ale, že štítná žláza je tkání natolik specializovanou, že se rakovina štítné žlázy prakticky nikdy nešíří a že ji lze snadno chirurgicky odstranit.

Zašli jsme proto k chirurgovi jménem Carl Smith, který se ochotně uvolil k tomu, že mi odejme všechny napadené části štítné žlázy, a datum operace bylo stanoveno na patnáctého února 1972.

Bylo to poprvé, co jsem se musel smířit s perspektivou operace vyžadující narkózu, a nijak jsem se na to netěšil. Slyšel jsem o vzácných případech, kdy byl někdo alergický na určité anestetikum a zemřel na operačním stole. Uvědomoval jsem si také, že je mi dvaapadesát let a že můj spisovatelský kolega William Shakespeare ve dvaapadesáti letech zemřel, a napadlo mě, že by si nás dva mohly sudičky snadno splést. Byl jsem zkrátka k smrti vyděšen.

Zavolal jsem tedy Stanovi, který v naší rodině platí za nejrozumnějšího a nejvyrovnanějšího. Stan několik let předtím prodělal a přežil vážnou operaci páteře. Zeptal jsem se ho, jak se mu podařilo mentálně se připravit tak, že se s tou ponurou perspektivou smířil.

„Měl jsem strašlivé bolesti," vysvětloval Stan. „Sotva jsem chodil. Byl bych udělal cokoli, abych se těch bolestí zbavil, takže jsem se operace vůbec nebál. Naopak jsem se na ni těšil. Problém s tou tvou štítnou žlázou je v tom, Isaaku, že tě nic nebolí, takže ti nepřipadá, že bys operaci doopravdy potřeboval."

Měl úplnou pravdu a mně se podařilo svůj strach utišit. Dopadlo to dokonce tak, že mi před operací napíchali tolik sedativ (navzdory mým protestům, že jsem úplně klidný a že je nepotřebuji), že jsem nebyl ani trochu nervózní, ale naopak nesmírně bujaře naladěný.

Když dorazil Carl Smith v zeleném plášti a se zelenou rouškou na obličeji, vesele jsem ho pozdravil a začal jsem zpěvavě recitovat:

Doktore, doktore v zelenkavém plášti, podřízni mi hrdlo ve své velké zášti.

A až mi ho podřízneš, nebuď jako ras, až chorobu vyřízneš, zašij mi ho zas.

Nevzpomínám si, že by se byl někdo zasmál. Slyšel jsem, jak kdosi říká: „Dejte mu prosím vás anestetikum, ať konečně sklapne," nebo něco v tom smyslu. A pak jsem ztratil vědomí.

Později mi Carl Smith důkladně objasnil, jaké jsem se dopustil hlouposti. Vysvětlil mi, že musel postupovat velice opatrně, aby náhodou nepřeřízl některý z nervů, po jehož poškození bych byl až do smrti chraptivě sípal. „Jen si představte," káral mě přísně, „že bych si právě v tom okamžiku vzpomněl na tu vaši veršovánku a zakuckal se smíchem, až by se mi roztřásla ruka.“

Nepochybně jsem v této fázi jeho levity velice pěkně zezelenal a dodnes musím potlačovat vyděšený třes, kdykoli si na to vzpomenu.

Zmíněná operace mi dala šanci dokázat, jak báječné je být spisovatelem. Carl si za ni naúčtoval patnáct set dolarů (které si nepochybně zasloužil) a já jsem o ní později napsal humorný článek (obsahující i mou drobnou veršovánku), za který jsem si naúčtoval dva tisíce. Ha ha, co na to říkáš, ty stará dobrá lékařská profese? (Byl jsem šťastnější než kdy předtím, že mě žádná lékařská fakulta nepřijala ke studiu.)

Důležitý byl i jistý vedlejší účinek této operace.

Moje poslední vážně míněná slova před operací zněla: „Příštitných žláz se nedotýkejte.“ Splnění tohoto přání však bylo pravděpodobně nemožné. Carl mi odoperoval pravou polovinu štítné žlázy a přitom musel nepochybně vyříznout i dvě ze čtyř malých příštitných žláz, které jsou normálně ke štítné žláze přichyceny.

Příštitné žlázy řídí metabolismus vápníku a moje ledvinové kameny byly svým chemickým složením dihydrát šťavelanu vápenatého. Když byla odstraněna napadená polovina mé štítné žlázy a spolu s ní i ty dvě příštitné žlázy, nikdy už jsem neměl žádný další bolestivý ledvinový kámen. Už jen proto se ta operace vyplatila.

Přesto mě ta záležitost rozčilovala. Nebyl jsem už celý a nedotčený a na důkaz toho jsem měl jizvu, která se táhla přes spodní okraj mého krku.

Tři měsíce po mé operaci štítné žlázy zjistil Janetin gynekolog, že má Janet bulku na levém prsu. Následovalo samozřejmě určité období mučivé nejistoty, až konečně bylo rozhodnuto o tom, že bude třeba provést malou probatorní operaci.

Operace se uskutečnila pětadvacátého července 1972 a provedl ji opět Carl Smith. Čekal jsem v Janetině nemocničním pokoji a s přibývajícími hodinami se mě zmocňovalo stále větší zoufalství. Probatorní operace ukázala, že bude třeba prs amputovat, a Carl Smith provedl radikální řez, při němž odstranil i sval za prsem. (Radikální řezy už dnes vyšly z módy; ten Janetin byl možná jedním z posledních, které kdy byly provedeny.)

Janet trvalo dva nebo tři dny, než si plně uvědomila, co se vlastně stalo. Ztratila jedno ze svých dvou drobných ňader a hořce tu ztrátu oplakávala. Podařilo se mi přimět ji k tomu, aby se mi svěřila s pravým důvodem svého pláče. Připadala si „zmrzačená". Nebyli jsme ještě svoji a ona byla přesvědčená, že když s ní nejsem svázán žádným legálním poutem, prostě od ní odejdu a najdu si někoho jiného, kdo bude mladší, hezčí a bude mít dvě velká ňadra.

Vůbec jsem nevěděl, co si počít. Jak jsem ji měl přesvědčit, že to, co na ní miluji, není vidět pouhým okem a nemůže se toho dotknout ani chirurgův skalpel? Konečně jsem jí v zoufalství řekl: „Tak podívej, nejsi přece žádná holka, co tancuje v baru. Kdybys byla a kdyby ti uřízli levé ňadro, kácela by ses na pravou stranu. Komu na tom ale při tvých malých ňadrech záleží? Za rok budu při pohledu na tebe mhouřit oči a ptát se: ,Které ňadro že ti to vlastně ten chirurg uřízl?“

Bylo to sice řečeno strašlivě krutě, ale zabralo to. Janet se hlasitě rozesmála a cítila se mnohem líp.

Janet i já jsme si dobře uvědomovali, jak jsem choulostivý na nehezké věci, a Janet měla strach, že při prvním pohledu na její zjizvenou hruď vyděšeně vyjeknu, odejdu a už nikdy se nevrátím. A já, přestože jsem věděl, že neodejdu, jsem měl také strach, že vyděšeně vyjeknu a že z toho bude Janet do smrti neštastná.

Požádal jsem proto Carla Smithe, aby mi podrobně vylíčil, jak bude její hruď vypadat, a cvičil jsem se v předstíraném jejím pozorování. A potom několik týdnů po operaci, když už podle mého názoru své jizvy dost dlouho pečlivě skrývala, jsem si počkal, až se vysprchovala, a pak jsem jí jemně odtáhl osušku z hrudi. Nevyjekl jsem vyděšeně. Zachoval jsem si naprosto neutrální výraz a Janet se strašlivě ulevilo.

Až do dnešního dne ji občas přepadají záchvaty lítosti a rozpaků nad tím chybějícím ňadrem a ptá se mě, jestli mi to doopravdy nevadí. A já jí naprosto pravdivě odpovídám: „Vždyť přece víš, Janet, že já jsem hrozně nevšímavý člověk. Vůbec mi to nepřijde."

A je to tak.

Dokonce jsem byl schopen o tom před ostatními žertovat. Během Janetiny rekonvalescence nás přišli navštívit Judy-Lynn a Lester del Reyovi a opatrně mluvili o všem možném na světě kromě chybějících ňader. Potom se Judy-Lynn v jakési souvislosti zmínila o „barech pro osamělé tanečníky" a zeptala se Janet: „Tys někdy v takovém baru pro osamělé tanečníky byla?"

A já jsem jí skočil do řeči a prohlásil jsem: „Jestli byla v baru pro osamělé tanečníky? Má přece svého osamělého tanečníka."

Judy-Lynn se nesmírně rozčilila a už už se chystala mě svým osobitým výřečným způsobem zpražit, ale Janet ji zarazila. „Neposlouchej ho," řekla. „Jen se vytahuje. Ten můj není dost velký na to, aby mohl tančit."

Jistý populárně medicínský magazín mě požádal, abych napsal článek o nějakých vážných zdravotních potížích, s nimiž jsme se buď já sám nebo někdo z mých blízkých příbuzných statečně vyrovnali; řekl jsem, že by připadala v úvahu Janetina amputace prsu, že o ní ale nechci psát, dokud nebudeme mít po svatbě, aby čtenáři věděli, že to všechno skončilo „happyendem".

Po svatbě jsem ten článek skutečně napsal. Samozřejmě jsem nejdřív požádal o svolení Janet, která zpočátku neměla příliš chuť roztrubovat líčení toho, co ji postihlo, do celého světa. Řekl jsem jí ale: „Víš, Janet, bude to možná jediný článek na takovéhle téma, jehož autor si dá velký pozor, aby neděkoval bohu za to, že mu dal víru a sílu, s jejichž pomocí se s tím neštěstím vyrovnal."

Po tomto zdůvodnění Janet okamžitě souhlasila a můj článek mohl vyjít.

115
Námořní plavby

Odpor, který cítím vůči letadlům, se nevztahuje na zaoceánské lodi. Mám naopak zaoceánské lodi rád a řekl bych, že je mám možná rád díky jejich velikosti. Když jste na palubě zaoceánské lodi, nepřipadáte si jako v dopravním prostředku. Máte pocit, jako byste byli v hotelu, který není vystavěn vertikálně, ale horizontálně.

Ke svým prvním zkušenostem s loďmi jsem přišel nedobrovolně. Roku 1923 jsem se plavil na lodi z lotyšského přístavu Riga do newyorského Brooklynu, na to však mám jen ty nejútržkovitější a nejmlhavější vzpomínky. Plavil jsem se také na lodi roku 1946 ze San Franciska na Havajské ostrovy, tehdy jsem ale byl v armádě, takže jsem si tu cestu rozhodně neužil. Plavba na Havaj však byla jistým způsobem užitečná. Podařilo se mi uchránit se před mořskou nemocí, přestože se loď ošklivě houpala a kymácela a ubytovací kajuty páchly zvratky, protože ostatní nebyli tak odolní jako já. Pomohlo mě to přesvědčit, že mám dobré námořnické nohy. Samozřejmě bych se byl nikdy sám z vlastního popudu na žádnou námořní plavbu nevydal, i když mi pobyt na lodích nevadí, protože taková plavba nevyhnutelně vyžaduje spoustu času a já jsem ten čas velice nerad trávil jinde než doma.

Když jsem ale začal žít s Janet, volání moře nabylo na intenzitě, protože Janet moře milovala. Byla mnohem zcestovalejší než já a měla za sebou mimo jiné námořní plavby do Skandinávie v šedesátých letech a ještě dřív do Evropy na trampových lodích. Svou lásku k moři připisovala svým „vikingským předkům", na které je hrdá. (Má také pocit, že si uchovala některé neandrtálské geny, protože, jak říká, má neandrtálský nos, i když já sám dávám přednost teorii, že je nějakým tajemným způsobem potomkem andělů.)

Vzhledem k této Janetině zálibě jsem byl ochotnější poslouchat jistého výřečného mladého muže jménem Richard Hoagland, když za mnou přišel a seznámil mě se svými plány na organizaci plavby na samotné Queen Elizabeth 2. V prosinci roku 1972 se měla plavit podél pobřeží Floridy a měla se stát svědkem startu kosmické lodi Apollo 17, posledního z plánovaných letů na Měsíc a jediného nočního startu. Ještě nikdy jsem start kosmické lodi neviděl a navíc jsem věděl, že možnost plavit se na Queen uvede Janet v pravou extázi, takže jsem souhlasil. (Janet byla tou perspektivou doopravdy nadšená.)

Jak je snad pravidlem v případě plánů mladých mužů, kteří odmítají jakkoli limitovat svou představivost, skutečnost tak úplně jeho fantastickým představám neodpovídala. Neplavili jsme se na Queen Elizabeth 2, ale na menší (i když naprosto vyhovující) lodi jménem Statendam. Nebyla to loď přeplněná dychtivými cestujícími, ale loď převážně prázdná (což znamenalo, že obsluha byla na dobré úrovni).

Několik známých osobností se všade přece jen ukázalo. Z řad autorů science fiction tam (kromě mne) byli Robert a Virginia Heinleinovi, Ted Sturgeon a jeho tehdejší manželka, Fred a Carol Pohlovi a Ben Bova s manželkou Barbarou. Mezi přítomnými byli rovněž Norman Mailer, Hugh Downs (který zastával funkci konferenciéra) a Ken Franklin (astronom z Haydenova planetária, který byl objevitelem Jupiterových emisí v pásmu rádiových vln).

Strašlivým omylem bylo, že mezi cestující patřila i Katherine Anne Porterové. Ne že by se během plavby něčím zvláštním vyznamenala, proslavila se však roku 1962 svou knihou Ship of Fools (Loď bláznů), takže můžete hádat, jak nám asi říkali novináři.

Na druhou polovinu plavby se k nám připojili astronom Carl Sagan a jeho druhá manželka Linda. Když jsem se s Carlem roku 1963 seznámil, bylo mu teprve osmadvacet let. Byl příznivcem science fiction a navázali jsme spolu příjemné a trvalé přátelství; byl jsem to pak právě já, kdo jako svědek podepsal jeho oddací list, když se ženil s Lindou. Není třeba, abych ho tu popisoval, protože každý ví, jak vypadá. Carl spolu s Fredem Pohlem pronášeli během plavby nejlepší projevy.

Skutečně jsme v noci z šestého na sedmého prosince 1972 viděli start kosmické lodi. Bylo to překrásné a neuvěřitelně působivé, i když jsme se na to dívali z moře ze vzdálenosti sedmi mil. Viděli jsme, jak Apollo 17 stoupá k nebesům a rozsvěcuje noc v jakýsi měděné zbarvený poloden, a celou minutu poté, co nám zmizela z očí, k nám ještě dorážely zvukové vlny a celý svět se chvěl.

To samo o sobě za celou tu plavbu stálo, i kdybychom se na ní nebyli dobře bavili - jenže my jsme se doopravdy dobře bavili.

Následujícího roku se nám naskytla příležitost k ještě okázalejší námořní plavbě. Zorganizovali to Phil a Marcy Siglerovi; Phil zcela neuvěřitelně odcházel na odpočinek a mluvil obvykle s pohledem pevně upřeným na zem, zatímco Marcy byla naopak neuvěřitelně dynamická a pohledem svých velkých překrásných očí vás přímo hypnotizovala. Plavba se měla konat na australské zaoceánské lodi Canberra a jejím cílem mělo být pobřeží západní Afriky, aby odtamtud mohli cestující třicátého června 1973 pozorovat úplné zatmění slunce. Když jsem si vzpomněl, jak jsme si s Janet užili plavbu na Statendamu, okamžitě jsem souhlasil, i když to znamenalo, že budu muset vystoupit se čtyřmi přednáškami o astronomii a že každou z nich budu muset opakovat dvakrát, podaří-li se jim loď zaplnit.

Plavba měla být zahájena dvaadvacátého června, jenže pět dní před odjezdem postihlo Janet už zmíněné subarachnoidální krvácení. Co jsem si měl počít? Velice dobře jsem si uvědomoval, že se svými přednáškami mám být hvězdou celé plavby, stejně jsem ale musel svou účast na ní zrušit. Pro Siglerovy to byla velká rána a úpěnlivě mě prosili, abych si to ještě rozmyslel, jenže za daných okolností jsem byl bezmocný.

Až na to, že ty okolnosti nakonec změnila sama Janet. Subarachnoidální krvácení ji připravilo o značnou část mentálních schopností, zůstalo jich však dost na to, aby neustále znovu a znovu bědovala: „Všechno jsem zkazila. Zkazila jsem naši plavbu."

„Budeš tu plavbu muset podniknout, Isaaku," řekl mi Paul Esserman.

„Nemůžu přece odjet a nechat ji tady v nemocnici," protestoval jsem.

„Nemáš jediný důvod, proč bys nemohl. Žádná operace se konat nebude. Musíme prostě počkat, až se sama vzpamatuje, nemůžu ale garantovat, že se doopravdy vzpamatuje, jestli se bude užírat jenom tou plavbou. Musíš jet a já ji musím být schopen ujistit, že jsi opravdu odjel."

A tak jsem, zaplaven zoufalstvím a zmítán tak intenzivní židovskou provinilostí, že by se v ní utopilo celé faraónovo vojsko, zavolal Siglerovým a k jejich nesmírnému nadšení jsem svou účast na plavbě znovu potvrdil. Domluvil jsem se však s nimi, že zařídí, abych mohl každý den z lodi zavolat do nemocnice.

A přesně to jsem také dělal, každý den jsem zašel do malé radiotelefonistovy kajuty a čekal jsem, až dostanu spojení. Spočítal jsem si, že jsem v průběhu šestnáctidenní plavby v té místnůstce strávil něco kolem dvanácti hodin. Mluvil jsem s ní každý den a poslouchal jsem její ujišťování, že už se jí daří lip a že má hroznou radost, že jsem se na tu plavbu přece jen vydal. V jediném případě, kdy jsem telefonát s ní vynechal, jsem místo toho zavolal Paula Essermana, abych se ujistil, že mi Janet nelže. Zatmění jsem nakonec viděl a byl jsem rád, protože to bylo jediné úplné zatmění slunce, kterého jsem kdy byl svědkem, nestál jsem ale o nic jiného než o to, abych se vrátil zpět k Janet (která mimochodem díky tomu, že o tohle přišla, dodnes žádné úplné zatmění neviděla).

Abych nějak zaplnil čas strávený na cestě a utlumil své bolestné utrpení, udělal jsem ze sebe „tummlera". To je jidiš výraz označující člověka, který „působí rozruch nebo hluk“. V židovských letních rekreačních střediscích mají profesionální tummlery, jejichž náplní práce je vyprávět anekdoty, organizovat zábavu a společenské hry, flirtovat se staršími a méně hezkými ženami a celkově vyvolávat dojem, že se v našem starém dobrém městečku dnes večer může každý řádně pobavit.

Stal jsem se tummlerem pro dva tisíce cestujících na palubě lodi a kromě svých osmi přednášek jsem vyprávěl anekdoty, zpíval kuplety, líbal dámy, účinkoval jsem v představení, které pořádala posádka a všeobecně jsem nadělal povyku za padesát lidí. Všechno toto moje snažení mělo stoprocentní úspěch. Ještě po mnoha letech, když jsem se potkával s lidmi, kteří tehdy na Canbeře byli, vzpomínali, jak si tu plavbu užili.

To mi připomíná jednu z mých oblíbených historek, kterou jsem z jakéhosi důvodu nezařadil do Pokladnice humoru Isaaka Asimova. Tady je:

Jistý muž, který počátkem dvacátého století projížděl Vídní, trpěl obrovskými depresemi a dokonce sebevražednými sklony — takže zašel za Sigmundem Freudem.

Freud ho asi hodinu poslouchal a potom prohlásil: „Váš stav je velice vážný a hluboce zakořeněný, takže ho nelze napravit zajedno odpoledne. Musíte se obrátit na nějakého odborníka a připravit se na několik let léčení. Možná bych vám ale mohl doporučit něco, co vás z toho najeden večer dostane. Ve Vídni je právě slavný klaun Grimaldi a při jeho představeních se obecenstvo pokaždé svíjí smíchem. Běžte se na něj podívat. Určitě se budete dvě hodiny dobře bavit a bude to možná mít hojivý účinek, který přetrvá několik dní.“

„Bohužel,“ povzdechl si ten depresemi pronásledovaný muž, „to nejde."

„Ale proč ne?“ podivil se Freud.

„Protože klaun Grimaldi jsem já. Mohlo by se snad zdát, že jsem na té plavbě trpěl sebelítostí (co je, jak víte, cit, který nesnáším), nebylo tomu ale tak. Podařilo se mi sama sebe přesvědčit, že se dobře bavím, prostě tím, že jsem dobrou zábavu předstíral. Teprve později, když jsem byl zase v bezpečí s Janet, jsem tu plavbu dokázal zpětně zhodnotit a poznat v sobě klauna Grimaldiho.

A pak, později téhož roku, jsme měli krátce po svatbě možnost vydat se na další plavbu, tentokrát jako novomanželé a tentokrát navíc skutečně na palubě Queen Elizabeth 2. Byla to takzvaná „plavba nikam". Měli jsme prostě odplout z New Yorku, několik dnů se bez jediného přistání potulovat po oceánu a pak se zase do New Yorku vrátit - což bylo pro člověka mého založení úplně dokonalé.

Nalodili jsme se devátého prosince 1973 a já jsem byl nevýslovně šťastný, že je tentokrát Janet se mnou. Z jistého hlediska byla naše plavba neúspěšná, protože jsme chtěli pozorovat Kohoutkovu kometu, o níž se tvrdilo, že je to kometa, která divákům poskytne báječnou podívanou. Naneštěstí bylo každou noc zataženo a deštivo a i kdyby bývalo bylo lepší počasí, Kohoutkova kometa se ukázala být obrovským zklamáním. Pouhým okem byla sotva viditelná. Co na tom ale mně a Janet záleželo? Sami sobě navzájem jsme byli Kohoutkovou kometou.

Na palubě byl i objevitel komety Lajos Kohoutek, který měl podle programu mít přednášku. Pohodlně jsme se s Janet usadili do křesel a Janet poznamenala: „Je to tak báječné, Isaaku, být s tebou na výletě, když to nejsi zrovna ty, kdo musí přednášet."

V tom okamžiku nám konferenciér sdělil, že se Kohoutek bohužel necítí dobře, že je upoután na lůžko ve své kajutě a že tudíž bude muset být přednáška zrušena. Posluchači na toto sdělení zareagovali tak bolestným vzdechem zklamání, že Janet (která vždy měla soucitné srdce) vyskočila a prohlásila: „Přednášku zajistí můj manžel, Isaac Asimov."

Sama tvrdí, že nic takového neudělala, ale že mě jen trochu šťouchla loktem tím způsobem, kterého užívají všechny manželky a který znamená „žádné odmlouvání", a pak mi pošeptala, že se musím sám dobrovolně přihlásit. Podle mého názoru v tom není žádný zvláštní rozdíl. Ať tak nebo tak, musel jsem se vyhrabat na pódium a promluvit k posluchačům, kteří čekali, že uslyší někoho jiného.

Podařilo se mi to. Měl jsem dokonce takový úspěch, že mě později ředitel lodního programu vyzval, abych se jako lektor zúčastnil dalších plaveb, takže jsme se i s Janet na Queen Elizabeth 2 plavili ještě několikrát a společnost nám hradila veškeré výdaje.

116
Janetiny knihy

Janetino subarachnoidální krvácení mělo ještě jeden zvláštní vedlejší účinek, abych ho však mohl vysvětlit, musím se vrátit o kousek zpět do minulosti.

Janetiny první životní zkušenosti byly v jistém směru podivně podobné mým. Stejně jako mne také ji už od dětství přitahovalo psaní, stejně jako já si však také ona uvědomovala, že se samotným psaním dost dobře nemůže uživit. Rozhodla se tudíž pro vědeckou kariéru. Pochopitelně se samo sebou rozumělo, že bude chodit na vysokou školu, protože prostředí, v němž vyrůstala, nebylo proti vyššímu vzdělání žen zaujaté, takže nemusela svou školní docházku předčasně ukončit jako Gertrude a Marcia.

Janet chtěla jít na Stanfordovu univerzitu, jenže právě zuřila druhá světová válka a odjet do Kalifornie nebylo možné. Chodila proto dva roky na Wellesleyovu univerzitu v Massachusetts. Když válka skončila, přešla na závěrečné dva roky na Stanford a jak říká, bylo to předtím, než poznala mě, nejšťastnější období jejího života.

Chtěla se dostat na lékařskou fakultu, to však nebylo nijak snadné. Přednost měli váleční veteráni a většina fakult měla jen velice nízké kvóty pro ženy. (Diskriminace žen byla roku 1948 společensky naprosto přijatelná.) Byla přijata na lékařskou fakultu Newyorské univerzity, kde roku 1952 získala lékařský diplom. Po praxi na interním oddělení Philadelphské všeobecné nemocnice získala místo psychiatričky v nemocnici Bellevue. Absolvovala rovněž studium na Psychoanalytickém institutu Williama Alansona Whitea a zůstala od té doby s Whiteovým institutem ve spojení; osm let na něm působila jako ředitelka školení. Soukromé psychiatrické praxe zanechala roku 1986, takže ve svém oboru se značnými úspěchy pracovala celkem třicet let.

Sklony ke psaní v ní po celou tuto dobu přetrvávaly. Napsala řadu různých próz včetně několika detektivních románů, které sejí nepodařilo nikde udat, na kterých se ale dobře pocvičila. (Jediným možným způsobem, jak se skutečně naučíte psát, je psaní.) Jednu detektivní povídku, a to povídku velice dobrou, prodala Hansi Stefanu Santessonovi, který byl v té době šéfredaktorem The Saint Mystery Magazíne. Vyšla v květnovém čísle ročníku 1966 tohoto magazínu.

Poté, co prodělala amputaci prsu a zažila strach ze smrti, začala pracovat na románu. A pak, když následujícího roku ležela v nemocnici se svým subarachnoidálním krvácením (a když já jsem byl na oné plavbě za zatměním slunce) ji jako dobrý přítel přišel navštívit Austin Olney z nakladatelství Houghton Mifflin. Janet mu nadšeně začala vykládat zápletku svého románu. (Tvrdí, že kdyby to tehdy měla v hlavě v pořádku, ani by ji to nenapadlo.)

Austin projevil zájem. Když se Janet konečně uzdravila, přimělo ji její blízké setkání se smrtí (díky němuž si uvědomila svou vlastní smrtelnost) k tomu, že román dokončila a nakladatelství Houghton Mifflin ho poslala. Požádali ji o rozsáhlé úpravy a Janet jim vyhověla.

Pak přišel třicátý listopad 1973, den naší svatby. Aby nás nikdo nerušil, zatímco nás Ed Ericson oddával, vyvěsila Janet telefon. Když krátký obřad skončil (jako svědkové byli přítomni naši přátelé Al a Phyllis Balkovi, takže nás tam bylo jen pět, což je zákonem požadované minimum), Janet vrátila sluchátko do vidlice. Telefon okamžitě zazvonil a ozval se Austin se zprávou, že Houghton Mifflin její román vydá. Byl to dvojnásobně šťastný den.

Vždycky tvrdím, že když Janet s Austinem domluvila, prohlásila: „No prosím! Věděla jsem, že mě dneska čeká něco hezkého." Samozřejmě to neřekla; vymyslel jsem si to, ale posluchače to pokaždé rozesměje.

Janetin první román se jmenoval The Second Experiment (Druhý experiment) a vyšel v nakladatelství Houghton Mifflin roku 1974 pod jejím rodným jménem Janet O. Jeppsonová.

Dada se do práce na dalších knihách. Román The Last Immortal (Poslední z nesmrtelných), který byl pokračováním prvního, vydal Houghton Mifflin roku 1980. Psala také povídky pro magazíny science fiction včetně cyklu povídek, které byly podle mého názoru pozoruhodně dobré; byly to jemné satiry na psychiatrii, zasazené do rámce rozhovorů, odehrávajících se na obědech skupiny psychiatrů různého přesvědčení, kteří byli sdruženi ve smyšleném klubu zvaném Pshrinks Anonymous. Tyto povídky vyšly ve sbírce nazvané The Mysterious Cure and Other Stories (Záhadná léčba a jiné povídky), kterou vydal Doubleday roku 1984. Mezitím také zpracovala báječnou antologii humoristické science fiction - včetně veršovánek a kreslených komiksů - nazvanou Laughing Space (Rozesmátý vesmír), vydanou nakladatelstvím Houghton Mifflin roku 1982. Na této knize bylo vedle jejího jména i moje, protože jsem napsal předmluvu a úvodní poznámky, devadesát procent práce však odvedla Janet.

Ani jedna z těchto knih nebyla nijak úspěšná, přestože jsme z nich s Janet čerpali bezbřehé uspokojení.

Potom nakladatelství Walker & Company Janet požádalo, aby napsala sci-fi knihu pro mládež. Janet už dlouhá léta nosila v hlavě potenciální příběh o domýšlivém roztomilém malém robotovi a nyní tedy měla příležitost napsat knihu nazvanou Norby, the Mixed-up Robot (Norby, zmatený robot). Nakladatelství chtělo na knize moje jméno (nejspíš proto, aby se lip prodávala), takže jsem rukopis prošel a trochu vybrousil. Byla to však opět Janet, která odvedla devadesát procent práce.

Walkerovi se kniha nesmírně zalíbila a projevil zájem o další. Janet vyhověla a k dnešnímu dni jí vyšlo celkem už devět románů

o Norbym, všechny v nakladatelství Walker & Company.

Desátý román o Norbym vzniká právě v tomto okamžiku. Všechny se velice dobře prodávají. Jejich brožované vydání vyšlo v nakladatelství Berkley a chodí nám dopisy od mladých čtenářů, kteří si je pochvalují.

Její nejoblíbenéjší knihou však není žádná z těch, o nichž jsem se zmiňoval, ale kniha nazvaná How to Enjoy Writing (Jak si užít psaní). Je to sbírka textů o psaní (autorem mnoha z nich jsem já), doprovázených Janetinými komentáři, a je to doopravdy jedna z nejroztomilejších knih, jaké jsem kdy četl.

Celkem Janet vyšlo šestnáct knih včetně dvou nedávno vydaných sci-fi románů u nakladatelství Walker & Company, na nichž není moje jméno. Jsou to romány Mind Transfer (Přenos mysli) a A Package in Hyperspace (Balíček v hyperprostoru), oba z roku 1988.

Jak už jsem řekl, vydávala Janet své první romány pod dívčím jménem a nikde na obálce ani uvnitř knihy nebyla jediná zmínka

o tom, že jde o mou manželku. Velice jí záleželo na tom, aby si nikdo nemyslel, že se snaží přiživovat na mé slávě.

Nebylo to nic platné. Lidé z oblasti science fiction o našem vztahu věděli nebo se o něm po vydání dozvěděli a někteří z nich toho dokázali bohatě využít. Už dříve jsem se v této knize zmiňoval o tom, jak jistý autor Janet obvinil, že jí Druhý experiment vyšel jen díky protekci - že slavný Isaac Asimov využil svého vlivu a k jeho vydání nakladatelství Houghton Mifflin přinutil.

Není snad třeba říkat, že tomu tak nebylo. Nikdy jsem ani nehnul prstem, abych Janet k vydání této knihy nějak napomohl. Za prvé zastávám názor, že něco takového by se neslučovalo s etikou, a Janet se s tímto názorem ztotožňuje. Za druhé by to stejně nebylo k ničemu, protože ani všechen můj takzvaný vliv by žádné nakladatelství nepřesvědčil k vydání knihy, kterou by považovalo za špatnou. Konec konců jsem měl občas problémy s tím, abych udal něco, co jsem napsal já sám. Kde byl v těch případech můj vliv?

Janet to však poučilo o tom, že jakákoli snaha o příliš úzkostlivě etický přístup je v tomto ohledu pouhou ztrátou času. Z tohoto důvodu je na jejích posledních knihách, i když s nimi nemám vůbec nic společného, jako autorka uvedena „Janet Asimovová.“

117
Hollywood

Lidé se mě často ptají, jestli byla některá z mých knih zfilmována. Dlouhou dobu jsem mohl odpovídat záporně a to znamenalo, že jsem byl šťastný člověk.

To se zdá být podivné. Pro většinu lidí ze slova Hollywood dýchá atmosféra romantiky a ještě víc než romantiky atmosféra peněz.

Pokud však chce někdo pracovat pro Hollywood, obvykle to znamená, že se musí přestěhovat do Kalifornie (jak to v posledních deseti nebo dvaceti letech dělá stále víc autorů science fiction), což je věc, kterou rozhodně nemám v úmyslu nikdy udělat. Mnoho jsem toho sice ze světa neviděl, nechce se mi ale věřit, že by mohlo existovat krásnější místo než Nová Anglie a středoatlantické státy, zejména pak na podzim. Roviny považuji za příliš nudné a hory (skutečné hory) za příliš nehostinné. Vyhovuje mi zvlněná pahorkatina, stromy a otevřené zelené prostory a uprostřed toho všeho zasazené nádherné mrakodrapy Manhattanu.

Když jsem pak později slyšel o Hollywoodu vyprávět, zamlouval se mi ještě méně. Walter Bradbury od Doubledaye jezdíval do Hollywoodu služebně jednou ročně. Pokaždé, když jsem s ním po návratu z takové služební cesty obědval, byl podrážděný a nervózní. Nenáviděl lidi, s nimiž tam musel jednat, a tvrdil, že to všichni do jednoho jsou šarlatáni, kterým nelze věřit jediné slovo.

Když jsem tak Bradburyho poslouchal, vypracoval jsem si svou vlastní teorii. Četl jsem kdysi knihu pojednávající o knižním nakladatelství v Americe devatenáctého století a nesmírně mě udivilo zjištění, že nakladatelé byli v té době lumpové, lupiči a podvodníci.

Rozhodně se mi nezdálo, že by to platilo pro moje nakladatelské firmy v druhé polovině století dvacátého.

Dospěl jsem k závěru, že když se objevil Hollywood, přitáhl k sobě všechny tyto lumpy, lupiče a podvodníky, kteří všichni do jednoho zavětřili peníze, peníze a zase peníze. U nakladatelských firem díky tomu zůstaly jen ty dobré duše, které pro tento neustálý boj o přežití a o peníze neměly předpoklady.

Já jsem pro tenhle boj o přežití předpoklady také neměl. Uvědomoval jsem si to ještě zřetelněji, když jsem o Hollywoodu slyšel vyprávět od spisovatelů, jako je Harlan Ellison (který má Kalifornii a Kaliforňany rád). V tom okamžiku mi bylo jasné, že Hollywood je něco horšího než boj o přežití, že je to past. Naláká člověka na životní styl plný slunce a opálené kůže, zahradních slavností u grilu a bazénů - na život, jaký si nemůžete dovolit, pokud nepokračujete v práci pro Hollywood. Takže v práci pokračujete. Je to smlouva s ďáblem, kterou nelze vypovědět.

Nezapomínejte také, že jako autor tištěných knih jsem pánem já. Moje knihy jsou sice redigovány, dochází v nich však jen k nepatrným úpravám a změna každé čárky podléhá mému konečnému schválení. V případě filmového nebo televizního scénáristy jsou to producent s režisérem, kteří mají v ruce bič, a film samotný, který je absolutním kritériem všeho. Scénárista patří v Hollywoodu k těm nejposlednějším tvorům a do jeho práce může kdokoli libovolně zasahovat.

Děkuji, ale nemám zájem, vůči lákadlu peněz a hollywoodského životního stylu jsem imunní. Mám v úmyslu za každou cenu zůstat v New Yorku.

To všechno ovšem neznamená, že by se na mne Hollywood čas od času neobracel. Roku 1947 koupil Orson Welles za 250 dolarů filmová práva na moji povídku „Evidence" („Důkaz"). Ve své naivní nevinnosti jsem se domníval, že to znamená, že bude v blízké budoucnosti podle mé povídky natočen velkolepý film. Nemusím snad ani říkat, že podle ní nikdy žádný film natočen nebyl.

Potom už to byl Doubleday, který měl na starosti prodej filmových práv nebo přesněji řečeno prodej opcí na filmová práva. Znamenalo to, že někdo za sjednanou sumu na určitou stanovenou dobu koupil výhradní právo na použití určité povídky nebo několika povídek. Pokud se tomu, kdo opci koupil, do konce této doby podařilo sehnat potřebné finance a film natočit, výborně! Znamenalo to, že dostanu spoustu dalších peněz. Pokud se mu to nepodařilo, mohl za další příplatek svou opci prodloužit nebo se mohl opce vzdát, přičemž peníze, které jsem až do té doby dostal, mi samozřejmě zůstaly.

Tak například koncem šedesátých let koupil Hollywood opci na knihu Já robot a tuto opci pak přibližně patnáct let rok po roce obnovoval. Konečný výsledek byl však nulový, přestože Harlan Ellison napsal na motivy knihy fantastický scénář. Prodal jsem i další opce, které rovněž vesměs k ničemu nevedly, takže jsem formuloval takzvaný Asimovův první zákon Hollywoodu, který zní následovně:

„Ať se děje, co se děje, neděje se nic!"

Přesto se však před pouhými několika lety stalo, že Doubleday komusi prodal opci na mou povídku „Soumrak" a že se těmto lidem skutečně podařilo natočit podle ní film. Dozvěděl jsem se o tom teprve tehdy, když mi to řekli známí, kteří se o jeho chystané premiéře dozvěděli z filmového magazínu Variety. Nikdo mě při výrobě filmu nekonzultoval a scénář jsem vůbec neviděl. Zatelefonovala mi jistá žena se zprávou, že premiéra bude v arizonském Tucsonu.

Rozhodně jsem nehodlal cestovat do Tucsonu, abych film viděl. „Kdy bude newyorská premiéra?" zeptal jsem se.

„New York je dost drahý,“ odpověděla.

Po těchto slovech mi došlo, že film byl natočen za pouhých pár grošů, a byl bych rád věděl, jak je asi mizerný. V těch několika málo městech, kde se promítal, se v reklamách velkým písmem všude objevovalo moje jméno a lidé na něj proto chodili. Pak začaly přicházet dopisy a já jsem věděl, že se potvrdily moje nejčemější obavy. Všichni se svorně shodovali na tom, že je to nejhorší film v dějinách kinematografie a že mou povídku ani v nejmenším nepřipomíná.

Někteří lidé dávali za ten film vinu mně, jako bych byl jeho režisérem, a přinejmenším jeden z nich chtěl vrátit vstupné. Musel jsem rozesílat dopisy na všechny strany a vysvětlovat, že jsem s ním neměl nic společného. Film naštěstí téměř okamžitě po svém uvedení zemřel zaslouženou smrtí a já mohu jen doufat, že nikdo, kdo ho viděl nebo kdo o něm slyšel, už si na něj nevzpomíná.

Myslíte si tedy, že bych kvůli něčemu takovému chtěl, aby se podle mých knih točily filmy?

Při několika příležitostech jsem fungoval jako „poradce". Gene Roddenberry, který se proslavil seriálem Star Trek, mne požádal o           radu v souvislosti s prvním celovečerním filmem cyklu Star Trek a já jsem mu ochotně pomohl, protože je to můj přítel. Nežádal jsem žádný honorář, přesto mi nějaké peníze poslal a ujistil mě, že bude moje jméno uvedeno v titulcích. Ještě nikdy jsem v žádných filmových titulcích nefiguroval, takže jsem se šel na ten film podívat. Na konci už se všichni začali zvedat a odcházet, zatímco na plátně se odvíjela nekonečná řada jmen. Sál se sice vyprazdňoval, Janet a já jsme ale vytrvale vyčkávali až do posledního, úplně posledního titulku: „Vědecký poradce - Isaac Asimov". Samozřejmě jsem začal hlasitě aplaudovat a zřetelně jsem slyšel, jak někdo v uličce říká: „To je Asimov a tleská svému vlastnímu jménu." Tak se zrodila další historka o mé ješitnosti.

Roku 1979 jsem také působil jako poradce při natáčení roztomilého televizního sci-fi seriálu Salvage 1 (Záchranná operace 1), v němž hrál Andy Griffith, herec, kterého nesmírně obdivuji. Vůbec nejdůležitější roli jsem však sehrál, když jsem se nechal přesvědčit, abych byl tvůrcem a poradcem televizního seriálu Probe (Sonda) humorné, půvabné a poměrně vyzrálé science fiction. Do konce sezóny se natočil dvouhodinový úvodní film a šest dalších epizod, které se mi velice líbily. Potom však došlo k dlouhé stávce scénáristů, v jejímž průběhu Sonda přestala existovat. Jaká škoda!

V souvislosti se Sondou bych se měl zmínit o jedné zvláštní historce. Moje vlastní zásluhy na tomto seriálu nebyly zvlášť velké a hlavní scénárista, který k jeho tvorbě přispěl značnou měrou, chtěl být uveden jako spoluautor. Mně osobně na tom naprosto nezáleželo. Neusiloval jsem o to, abych získal vliv, postavení či prestiž hollywoodského typu, takže jsem klidně souhlasil.

Měl jsem však smlouvu, ve které jsem byl veden jako jediný autor seriálu, takže mi zavolali z Equity (nebo z nějaké podobné firmy) a nabídli se, že mi dodržení smlouvy zajistí soudní cestou.

„Já se ale nechci o nic soudit," bránil jsem se. „Jen ať je ten chlap spoluautorem. Mně to nevadí."

Dost dlouho mi trvalo, než jsem je přesvědčil, že to myslím vážně a že naprosto nemám v úmyslu hrdlit se o každé malé hollywoodské privilegium. To mi znovu ukázalo, jak to v Hollywoodu chodí a jaké mám štěstí, když se mu pokud možno důsledně vyhýbám.

118
Cony Star Treku

Když už jsem se v předchozí kapitole zmínil o Star Treku, dovolte mi, abych o něm řekl několik slov. Tento program, jehož duchovním otcem a producentem byl Gene Roddenberry, se poprvé vysílal roku 1966 a u příznivců science fiction se stal okamžitým hitem. Byl to první skutečně vyspělý sci-fi program, který se v televizi objevil.

Koncem prvního roku se ti lidé, kteří o podobných věcech rozhodují, rozhodli, že s programem skončí. Jeho příznivci na toto rozhodnutí zareagovali okamžitými hromadnými protesty, na které nebyli rozhodovatelé připraveni. Ti ubozí hňupové netušili, jak dovedou být fanoušci science fiction výmluvní a zapálení. Jejich rozhodnutí bylo tudíž zrušeno a Star Trek pokračoval další dva roky, než bylo jeho vysílání konečně zastaveno.

Nikdy však doopravdy nezemřel. Reprízy pokračovaly donekonečna a vysílají se dokonce ještě dnes. Do konce osmdesátých let bylo s původním hereckým obsazením (které už začalo trochu působit dojmem chovanců geriatrického ústavu) natočeno pět celovečerních filmů a roku 1988 se začal vysílat nový televizní seriál s novými herci pod názvem Star Trek: Nová generace (Star Trek: The Next Generation).

Janet je nadšenou obdivovatelkou Star Treku první velikosti. Já sám občas pro magazín TV Guide píšu krátké články o tom či onom aspektu televizního vysílání, a když mě roku 1966 požádali, abych napsal něco o Star Treku a některých dalších sci-fi programech (mnohem slabších), které se právě tehdy vysílaly, rozhodl jsem se pojednat o nich s humorem a poukázal jsem na několik vědeckých omylů, přičemž jsem tak docela kritiky neušetřil ani Star Trek.

Okamžitě jsem od Janet dostal rozzuřený dopis a nemohl jsem svůj prohřešek napravit ničím menším, než že jsem napsal další článek, v němž jsem pochválil přednosti Star Treku. Ten byl mimochodem počátkem mého přátelství s Genem Roddenberrym.

Janet se z plna hrdla připojila k hlasům, které protestovaly proti ukončení seriálu po prvním roce vysílání. Od té doby svědomitě znovu a znovu sledovala všechny jeho reprízy tak dlouho, až u televize - jak jsem jí žertem říkal - pohybovala rty a odříkávala text spolu s herci. Přestala se na televizní reprízy dívat teprve tehdy, když si všechny díly koupila na kazetách, takže si je může promítnout bez přerušování reklamami. Samozřejmě viděla i všechny celovečerní filmy a náruživě teď sleduje nový seriál. Když se dívá na některou epizodu Star Treku, ať starou nebo novou, mám zakázáno ji vyrušovat. Nedovolí mi ale, abych jí říkal Trekkie. Není mi jasné, proč si myslí, že není Trekkie.

I jiní lidé, a to velká spousta, byli stejně nadšení jako Janet a patřila k nim i mladá dáma jménem Elyse Pinesová, která přišla s myšlenkou zorganizování conu Star Treku, na němž by se shromáždili přívrženci tohoto programu a diskutovali o něm, na němž by se mohly prodávat různé upomínkové předměty, připomínající tento program, a kam by snad mohli být pozváni k osobní účasti i někteří z herců. A chtěla po mně slib, že se také zúčastním. Protože se měl con konat v Manhattanu, souhlasil jsem.

Když Elyse roku 1972 poprvé přišla s nápadem na uspořádání conu Star Treku, nebyla ještě dlouhodobá popularita tohoto programu jednoznačně prokázaná, takže nepočítala s více než čtyřmi sty účastníky. Místo toho jich přišlo dva a půl tisíce. Takový úspěch samozřejmě znamenal, že Elyse (a po ní další) podobné cony organizovala po celá sedmdesátá léta. Zúčastnil jsem se doslova všech, které se konaly v Manhattanu, a vždy jsem při těchto příležitostech pronesl nějaký projev. Byl jsem dokonce přítomen na jednom conu, jehož úspěšnost byla až neuvěřitelná. Do hotelu se s úmyslem zúčastnit se conu nahrnulo tolik lidí, že jejich stlačením došlo ke krystalizaci. Chodby a schodiště byly tak nacpané lidmi, že se nikdo nemohl (doslova) ani pohnout. Já sám jsem si naštěstí uvědomil, k čemu se schyluje, těsně předtím, než byla tato krystalizace kompletní, a nějak se mi podařilo prodrat se ven na ulici.

Vždycky velice rád mluvím na veřejnosti a podepisování knih (v rozumné míře) mi lichotí a pomáhá zvyšovat mou popularitu. Tady jsem si ale byl vědom, že středem zájmu jsou lidé, kteří mají něco společného se Star Trekem, zatímco já sem evidentně nepatřím. Drtivá většina účastníků dokonce možná ani nevěděla, co jsem zač. Moje rozčarování bylo dokonalé při jedné příležitosti, když samotný William Shatner (kapitán Kirk z dobré lodi Enterprise) učaroval obrovskému počtu účastníků projevem, který sestával převážně z otázek a odpovědí; po nějaké době však samozřejmě musel skončit a odejít.

Tím vznikl jistý problém. Jak ho dostat ven z hotelu, aniž by se na něj vrhl okolní dav a aniž by ho jeho zbožňující přívrženci pravděpodobně umačkali? Na jeho ochranu bylo sice najato několik strážců, jenže kdyby se dav dal do pohybu, nemohl ho nikdo zastavit.

Organizátor setkání (už ne Elyse, která tuto poctu přenechala druhým) mě proto úpěnlivě prosil, abych dav nějak zadržel, než Shatner vyklouzne ven. Vůbec jsem nepočítal s tím, že k něčemu takovému dojde, přesto jsem ale vstal a začal jsem mluvit. Právě jsem se dostával do té správné ráže, když dorazila zpráva, že se Shatner dostal do své limuzíny a byl odvezen pryč. Okamžitě mě v polovině věty vyhodili z řečnického pódia.

Považuji za lichotku skutečnost, že se ti lidé domnívali, že jsem jediný, kdo dokáže účastníky udržet na jejich židlích, nepovažuji ale za lichotku, že mě tak nestydatě využili. Mohli mě alespoň nechat dokončit mou řeč. Po této zkušenosti jsem se začal řídit Shatnerovým příkladem. Když se mi zachtělo jít na nějaký místní con, dorazil jsem těsně předtím, než měl začít můj projev, a bezprostředně po jeho ukončení jsem zmizel.

Samozřejmě mi nikdy nehrozilo nebezpečí, že se na mne vrhnou moji rozvášnění přívrženci.

119
Detektivní povídky

Pojďme ale zpět k mé spisovatelské kariéře a k další její diverzifikaci, k níž došlo v sedmdesátých letech.

Odjakživa jsem toužil psát detektivní povídky. Na počátku své spisovatelské kariéry jsem se samozřejmě věnoval science fiction a některé z mých sci-fi povídek se velice podobaly detektivkám. Platilo to například pro několik mých povídek o robotech.

Napsal jsem také cyklus pěti sci-fi povídek o jistém Wendellu Urthovi, který řešil detektivní záhady, aniž by opustil vlastní byt. První z těchto povídek, která se jmenovala „The Singing Bell" („Zpívající zvon") vyšla v lednovém čísle F&SF ročníku 1955.

Povídky o Wendellu Urthovi mě sice bavily, neuspokojovaly však úplně moji touhu. Chtěl jsem psát „klasické" detektivky, které by neobsahovaly žádný prvek science fiction. Jednu takovou povídku jsem napsal roku 1955, ale Ellery Queen’s Mystery Magazíne (EQMM) ji zamítl. Podařilo se mi ji konečně udat v The Saint Mystery Magazíne, kde vyšla v lednovém čísle ročníku 1956 pod názvem „Death of a Honey-Blonde" („Smrt medové blondýnky"). Odehrávala se však v prostředí katedry chemie, takže to sice nebyla science fiction, toho „science" neboli vědy jsem se však úplně nezbavil.

Nebyla to nijak zvlášť dobrá povídka a to mě deprimovalo, nutkání psát detektivní povídky však ve mně přetrvávalo. EQMM pravidelně publikuje „první povídky"; obvykle jsou to superkrátké povídky od autorů, kterým dosud nikde nic nevyšlo. Pohár mé dotčené pýchy konečně přetekl a já jsem si pomyslel: „Když to dokážou takoví amatéři, jak to, že to nedokážu já?"

Dvanáctého listopadu 1969 jsem tedy napsal superkrátkou povídku a dal jsem ji do pošty pouhé dvě hodiny poté, co jsem dostal nápad na její zápletku. EQMM ji vzal a vydal pod názvem „A Problém in Numbers" („Číselný problém“) v květnovém čísle ročníku 1970.

I tato povídka se však odehrávala v prostředí vysokoškolské katedry chemie, mimochodem stejně jako Obchodníci se smrtí, můj jediný dosavadní čistě detektivní román. To mě rozčilovalo. Chtěl jsem psát detektivky, které by s vědeckým prostředím neměly nic společného. Proč? Věda a science fiction mi přece až do té doby tak dobře sloužily. Proč bych měl opouštět věrnou manželku (mohu-li to tak vyjádřit) kvůli touze po nějaké cizí koketě?

Tak tedy, science fiction už jsem psal. Chtěl jsem dobýt nové světy. Už od dětství jsem miloval detektivní povídky a chtěl jsem sám také detektivky psát. A kromě toho, chcete-li nějaký méně idealistický důvod, detektivky se mi psaly snáze než science fiction.

Možná nejvýznamnějším faktorem, který mě k tomu vedl, byl můj duch soutěživosti. Všiml jsem si, že když se dívám na nějaký dobrý televizní program, v němž vystupují právníci, hudebníci, detektivové nebo kdokoli jiný, okamžitě se ve mně vzedme obrovská touha být právníkem, hudebníkem, detektivem nebo kýmkoli jiným. Vrcholu směšnosti jsem dosáhl jednou, když jsem se díval na dobrý televizní program o spisovatelích. Otočil jsem se k Janet a řekl jsem: „Jaká škoda, že nejsem taky spisovatel!“ (Toto pravidlo má jednu výjimku. Ještě nikdy jsem neviděl žádný program o lékařích, který by ve mně vzbudil sebemenší touhu být lékařem. Spíš naopak.)

Z čeho tento duch soutěživosti pramení? Předpokládám, že jeho základem je touha dělat všechno, zářit všemi směry. I když se omezím jen na psaní, ve svých bombastických chvílích občas řeknu: „Kdyby bylo po mém, napsal bych všechny knihy na celém světě.“

Jsou to pouhé chvályhodné ambice? Neboje to megalománie, která Alexandra Velikého přiměla k tomu, aby se rozplakal při pomyšlení, že je jen jeden svět, který může dobýt? Myslím, že je to spíš to první. Ať jsou konec konců moje sklony jakékoli, mám to, co skutečně dělám, pevně pod kontrolou a nedávám se do práce na žádných projektech, mám-li silné podezření, že by byly nad moje síly. Nepokouším se doopravdy být právníkem, hudebníkem, detektivem či kýmkoli jiným. Uvědomuji si, že psaní vyplňuje celý můj život a že kdybych chtěl jen trošičku být něčím jiným, byl bych nucen psaní omezit, což nepřipadá v úvahu.

Existují však dvě věci, které nemají s psaním nic společného, u nichž mě dodnes mrzí, že jsem je nezvládl. Za prvé jsem se nikdy nenaučil ruský, což jsem mohl udělat bez sebemenších problémů, jen kdyby se mnou byli rodiče v dětském věku ruský mluvili. Za druhé jsme nikdy neměli peníze na to, abych mohl chodit na hodiny hry na piáno nebo na hodiny zpěvu. (Dokážu perfektně vyzpívat každou melodii a mám i dobrý přirozený hlas, bohužel naprosto neškolený.)

Je ovšem pravda, že abych ruštinu nezapomněl, byl bych jí musel používat, a kdybych chtěl hrát, byl bych musel pravidelně cvičit. Schopnost psaní na druhé straně nikdy nerezaví, nebo alespoň v mém případě ne. Pokud se v důsledku nějakých vnějších okolností delší dobu nedostanu ke svému psacímu stroji, zjišťuji pak, že se k němu klidně mohu vrátit a mé schopnosti jsou zcela nedotčené.

Pojďme ale zpět k mým detektivním povídkám...

Skutečnost, že jsem prodal první kratičkou povídku EQMM, nevedla k okamžité záplavě dalších detektivek. Konec konců jsem nikdy neměl nedostatek jiné práce.

Počátkem roku 1971 mi však Eleanor Sullivanová, krásná plavovlasá vedoucí redaktorka EQMM napsala dopis, v němž mě o nějakou povídku požádala. Nadšeně jsem souhlasil, teď jsem si ale musel vymyslet zápletku.

Přišel jsem na ni velice rychle, protože dvě patra nad naším bytem bydlel David Ford, korpulentní herec se zvučným barytonovým hlasem. (Hlas je pro herce podle mého názoru mnohem důležitější než obličej, pokud to není typ tupého hezouna předválečných let.) Jednou nás pozval k sobě domů, kde jsme zjistili, že je jeho byt přecpán od podlahy až ke stropu předměty, kterým se v jidiš říká šóškes - to znamená nejrůznějšími věcmi, které něčím zaujmou pozornost všežravého sběratele. Vykládal nám, že byl jednou nucen jít vyvenčitpsa, když měl v bytě opraváře. Byl si jist tím, že mu opravář jeden nebo dva kousky jeho šóškes odnesl, nikdy ale nepřišel na to, co mu schází nebo jestli mu vůbec něco doopravdy schází.

Nic víc jsem nepotřeboval. Rychle jsem povídku napsal a vyšla v lednovém čísle EQMM ročníku 1972 pod názvem „The Acquisitive Chuckle" („Majetnický úsměv“).

Považoval jsem ji prostě za obyčejnou povídku, když ale vyšla, ohlašovala ji nakladatelská reklama Freda Dannaye jako „první z NOVÉHO CYKLU povídek Isaaka Asimova". (Ta velká písmena tam dal také Dannay.) Bylo to poprvé, co jsem o něčem takovém slyšel, byl jsem ale ochoten mu vyhovět.

Dal jsem se do psaní dalších a dalších povídek, v nichž vystupovaly stejné osoby. Když jsem jich napsal dvanáct a rozhodl se, že je vydám v podobě knižní sbírky, domníval se Dannay, že je tím cyklus ukončen, a dokonce to oznámil v tisku. To mě ovšem neznal. Zatvrzele jsem v tomto cyklu pokračoval a k dnešnímu dni jsem napsal ne méně než pětašedesát povídek. (Co jiného znamená být plodným autorem, než psát jako na běžícím páse?)

Říkám tomuto cyklu povídky Černých vdovců, protože každá z nich se odehrává na jednom z pravidelných měsíčních banketů klubu téhož jména. Zmíněný klub je zcela otevřeně paralelou skutečného klubu Sklípkanů, jehož jsem členem a k němuž se později dostanu podrobněji.

Všechny povídky mají zcela konverzační charakter. Šest Členů klubu hašteřivé a idiosynkraticky diskutuje o různých věcech. Vždy je přítomen nějaký host, kterému po večeři Členové klubu kladou otázky a z jehož odpovědí vyplyne nějaká detektivní záhada; Černi vdovci tuto záhadu nejsou schopni vyřešit, nakonec ji však vyřeší číšník Henry.

Všechny různé povídky Černých vdovců se dočkaly vydání, vždy po dvanácti v jednom svazku, v nakladatelství Doubleday. Dosud vyšly následující tituly:

Tales of the Black Widowers (Povídky Černých vdovců.), 1974

More Tales of the Black Widowers (Další povídky Černých vdovců),

Casebook of the Black Widowers (Sbírka případů Černých vdovců),1980

Banquets of the Black Widowers (Bankety Černých vdovců), 1984

Puzzles of the Black Widowers (Šarády pro Černé vdovce), 1990

Napsal jsem ještě pět dalších povídek, které budou jednoho dne zahrnuty do šestého svazku, až jejich celkový počet znovu dosáhne dvanácti.

Druhý cyklus detektivních povídek začal tím, že se na mne obrátil šéfredaktor Gallery Eric Protter a požádal mne, abych pro jeho magazín psal každý měsíc detektivní povídku o 2 200 slovech. (Povídky Černých vdovců mají v průměru 5 500 slov.) Gallery je to, čemu se říká „erotický magazín", a přestože nezacházel do takových anatomických podrobností jako některé jiné podobné magazíny, byl na můj vkus „erotický" až dost a to mi dělalo starosti.

„Já erotické povídky nepíšu, Eriku," odmítal jsem.

Eric mě ale ujistil, že nic takového psát nemusím. Vytvořil jsem tedy nové prostředí svých příběhů. Čtyři muži se pravidelně scházejí v knihovně klubu Union. Tři z nich se zaberou do krátkého rozhovoru, který čtvrtému jménem Griswold připomene nějakou historku. Griswold pak tuto historku vypráví a vždy se ukáže, že je v ní nějaká detektivní zápletka, kterou Griswold vyřeší. Nikdy ale řešení neprozradí, dokud je ostatní tři rozhořčeně nevyžadují s tvrzením, že žádné není možné. Pak řekne, jak to bylo. Těmto povídkám říkám griswoldovské.

Svou první griswoldovskou povídku jsem napsal devátého března 1980 a Gallery jich vydala celkem třiatřicet, než v srpnu 1983 přešla pod jinou nakladatelskou firmu a s mými službami se rozloučila. Příležitostně jsem je ale psal dál a dával jsem je do EQMM.

Napsal jsem také několik superkrátkých detektivních povídek pro mladé čtenáře, z nichž mnohé vyšly v magazínu Boy’s Life. Tu podle mého názoru nejlepší z nich Boy’s Life odmítl otisknout (snad proto, že pojednávala o terorismu), EQMM sejí však dychtivě chopil, takže vyšla v jeho červencovém čísle ročníku 1977 pod názvem „The Thirteenth Day of Christmas" („Třináctý den vánoc").

V sedmdesátých a osmdesátých letech jsem napsal něco kolem sto dvaceti detektivních povídek, zatímco sci-fi povídek jsem za totéž období napsal mnohem méně. Myslím, že už se na tom nic nezmění. Detektivky mě baví víc.

Dovolte mi, abych to vysvětlil. Těch sto dvacet detektivních povídek jsou povídky „staromódní". Dnešní detektivky se stále více věnují popisu policejních pátracích technik, dramatickým příběhům soukromých detektivů a psychopatologii a všechny nás plnými hrstmi zahrnují sexem a násilím.

Zdá se, že detektivní příběhy staršího typu, v nichž vystupuje omezený počet podezřelých a geniální detektiv (často amatér), který splétá svůj důmyslný řetěz hypotéz a dedukcí, už v převážné většině zmizely ze scény. S lehkým nádechem pohrdání se jim dnes říká „lenoškové detektivky" a největšího rozkvětu dosáhly ve třicátých a čtyřicátých letech ve Velké Británii. Ke slavným lenoškovým detektivkářům patřili takoví autoři a autorky jako Agatha Christie, Dorothy Sayersová, Ngaio Marshová, Margery Allinghamová, Nicholas Blake a Michael Innes.

No prosím, a to je přesně to, co píšu i já. Nijak se netajím tím, že ve svých detektivních příbězích používám jako vzoru Agathy Christie. Její detektivky jsou podle mého názoru nejlepší, jaké kdy byly napsány, mnohém lepší než příběhy Sherlocka Holmese, a Hercule Poirot je nej lepším literárním detektivem všech dob. Proč bych jako svého vzoru neměl použít toho, co považuji za nejlepší?

A co víc, moje detektivní příběhy jsou všechny do jednoho detektivkami „lenoškového“ typu. Čtenář se s příběhem seznamuje z rozhovoru jednajících osob a všechny stopy jsou mu spravedlivě prezentovány, takže má slušnou šanci vyřešit problém dřív než literární detektiv. Někdy se to také čtenářům skutečně povede a triumfálně mi to pak sdělují ve svých dopisech. Při vzácných příležitostech dostávám dokonce dopisy s návrhy lepších řešení.

Že je to staromódní? Samozřejmě! A co má být? Jiní lidé jsou při psaní detektivních příběhů vedeni svými vlastními cíli, k nimž může patřit například navození dobrodružné atmosféry, děsivého pocitu hrůzy nebo mnoha jiných emocí. Mou snahou v detektivkách (jakož ostatně i ve všem ostatním, co píšu, ať jde o beletrii nebo faktografii) je přimět lidi k přemýšlení. Moje povídky jsou detektivními šarádami a já na tom nevidím nic špatného. Po pravdě řečeno je stejně jako žertovné veršovánky považuji za výzvu svému spisovatelskému umu, protože pravidla pro psaní opravdu poctivých detektivních šarád jsou velice přísná.

To mimochodem znamená, že moje povídky nemusejí obsahovat žádné patologické jevy ani násilné zločiny - nemusejí dokonce obsahovat vůbec žádné zločiny. Jedna z detektivních povídek, jejichž psaní jsem si v poslední době nejvíc užil a která vyšla v březnovém čísle EQMM ročníku 1990, se jmenuje „Lost in a Space Warp“ („Ztracen v zakřivení prostoru"). Pojednává o muži, který někam založil deštník v malém bytečku své přítelkyně a nemůže ho najít. Z informací, které uvede, Henry vydedukuje, kde deštník je, aniž by se pohnul od svého servírovacího stolku.

A co víc, nemám nijak v úmyslu měnit formální stavbu těchto povídek. Zůstanou pořád stejné. Host Černých vdovců pokaždé ve svém příběhu přispěje nějakou záhadou, Černí vdovci budou pokaždé neschopni ji vysvětlit a Henry pokaždé přijde se správným řešením. Stejně tak i Griswold bude pokaždé vyprávět své historky a ostatní tři nikdy na jejich řešení nepřijdou, dokud jim je nevysvětlí.

A proč ne? Moje povídky se odehrávají v umělém prostředí, vytvořeném výhradně za účelem prezentace příslušné šarády. Mým cílem je, aby čtenář každou novou povídku přivítal s příjemným pocitem, že se znovu setkává se starými přáteli, že znovu potkává stejné postavy za stejných okolností a že má k dispozici nový hlavolam, při jehož řešení se může snažit mě překonat.

120
Sklípkani

V sedmdesátých letech jsem se stal členem celé řady různých organizací, a to spíš díky okolnostem než díky tomu, že bych po členství v nich nějak toužil. Protože jsem se v předchozí kapitole zmínil o klubu Sklípkanů, bude asi nejlepší, když začnu u něj.

Když jsem roku 1942 poprvé přijel do Philadelphie, seznámil jsem se prostřednictvím Sprague de Campa s Johnem D. Clarkem, který byl kdysi jeho spolužákem na vysoké škole. Clark (všeobecně známý pod přezdívkou „Doc“, protože měl vědecký doktorát) měl úzký obličej, velice tenoučký knírek, pohotový smysl pro humor, prezentovaný s vážnou tváří, a (bohužel) byl náruživý kuřák, takže jsem se jeho společnosti vyhýbal.

Byl to odborník na anorganickou chemii a za válečných let pracoval na raketových výbušninách. Koncem třicátých let napsal dvě vynikající sci-fi povídky, po kterých už nikdy nenapsal nic dalšího. Jedna z nich, „Minus Planet" („Minusová planeta" - ASF, duben 1937), byla myslím vůbec první povídkou pojednávající o antihmotě.

Přibližně v té době, kdy jsem se s ním seznámil, se chystal k sňatku s robustní a poněkud křiklavě okázalou dívkou, která měla ambice stát se operní zpěvačkou. Nijak zvlášť se mi nezamlouvala, vybral si ji ale Doc a ne já. Ukázalo se však, že ji nemá rád nikdo z Dokových přátel, přičemž nebylo možné sejít se s ním na jakékoli společenské akci, aniž by mezi přítomnými byla i jeho manželka.

Jedním z Dokových přátel byl Fletcher Pratt, který spolupracoval se Spraguem na mnoha vynikajících fantasy povídkách v magazínu Unknown. Byl to malý mužík s řídkou bradkou, holým ustupujícím čelem a impozantním intelektem. Byl odborníkem na vojenskou historii a autorem knihy Ordeal by Fire (Zkouška ohněm), kterou osobně považuji za nejlepší jednosvazkové dějiny Občanské války, jaké byly kdy napsány. Vymyslel válečnou hru, při níž se malé modely skutečných válečných lodí účastnily námořních bitev v souladu s komplikovanými pravidly, která zajišťovala, že se hra bude co možná nejvíc podobat realitě. Kromě toho ve svém bytě choval kosmany, takže to u něj páchlo jako ve zvěřinci. Zemřel roku 1956 ve věku devětapadesáti let a díky jakémusi zvláštnímu vrtochu paměti si jasně vzpomínám, jak vypadal, když jsme se naposledy loučili na ulici v New Yorku a mávali si na pozdrav.

Roku 1944 přišel Fletcher na myšlenku založit klub, který by se každý měsíc scházel na večeři a jehož členy by mohli být výhradně muži. Za člena klubu mohl být přijat Doc Clark, který by tak měl jednou měsíčně příležitost setkat se s přáteli bez přítomnosti své manželky. Jeden nebo dva členové vystupovali na každém setkání v roli hostitelů (a platili večeři) a stalo se zvykem, že každý hostitel přizval nějakého hosta, který po večeři odpovídal na otázky ohledně svého života a své práce. Klub si dal jméno Sklípkani, které mělo evokovat představu bezpečného úkrytu vybaveného padacími dvířky, do něhož neproniknou nepřátelé - totiž Doková manželka.

Později evidentně nastala doba, kdy svou manželku nedokázal vystát ani sám Doc, protože se s ní po sedmi letech manželství rozvedl. Sklípkani se však scházeli dál a Doc zůstal jejich členem. K dalším členům patřili moji staří přátelé L. Sprague de Camp a Lester del Rey.

Čas od času mě na svá setkání zvali jako hosta, pokud se moje návštěvy New Yorku právě časově shodovaly s pravidelným datem jejich schůzek (konaly se vždy v pátek večer), odmítal jsem však stát se řádným členem klubu, protože jsem věděl, že budu v příslušný den v New Yorku jen zřídka. Jakmile jsem se však roku 1970 do New Yorku přestěhoval, byl jsem okamžitě přijat a od té doby jsem členem.

Je příjemné být Sklípkanem. Konverzace je přímo báječná a každý člen je odborníkem v nějakém oboru. Průměrně se nás na každé večeři schází kolem dvanácti. Abyste si mohli udělat alespoň částečnou představu o naší různorodosti: Roper Shamhart je episkopální pastor a odborník na teologii a liturgickou hudbu, Richard Harrison je profesionální kartograf, Jean Le Corbeiller je učitel matematiky, Lionel Casson je archeolog, který se specializuje na studium života ve starém Římě, a tak dále.

(Četl jsem kdysi jednu z Cassonových knih o starém Římě a čekal jsem, až se Robyn - která u mě byla na návštěvě - vrátí z jakési schůzky. Opozdila se, což by mě za normálních okolností uvedlo do stavu horečnaté nervozity, tentokrát jsem však byl natolik zabrán do čtení, že jsem si toho vůbec nevšiml. Když se pak konečně velice pozdě vrátila, byl jsem naopak rozčilen, protože mě vyrušila, než jsem stačil knihu dočíst. Vyprávěl jsem o tom Cassonovi, kterého to nesmírně potěšilo.)

Sám jsem do klubu přivedl dva nové členy, kteří se oba stali velice úspěšnými Sklípkany. Jedním z nich byl Martin Gardner a druhým Ken Franklin. Problém byl jen v tom, že oba odešli do důchodu (což není žádný zločin) a následně se odstěhovali mimo náš dosah (což je těžký zločin).

Jak jsem uvedl v předchozí kapitole, byli moji fiktivní Cemí vdovci vytvořeni velice věrně podle modelu Sklípkanů s tím, že jsem počet členů snížil na polovinu, abych se s nimi snáze vyrovnal. Dokonce i jednotliví členové Černých vdovců mají svoje vzory v jednotlivých Sklípkanech.

Tak tedy předlohou Geoffreye Avalona je L. Sprague de Camp a předlohou Emmanuela Rubina je Lester del Rey. James Drake byl stvořen podle Doka Clarka, Thomas Trumbull podle Gilberta Canta, Mario Gonzalo podle Lina Cartera a Roger Halsted podle Dona Bensena. Nijak jsem se tím netajil a naopak jsem všechny požádal o svolení.

Manželka Kena Franklina Charlotte se jednou vyptávala, co se vlastně na schůzkách Sklípkanů děje. (Manželky se zřejmě zamýšlejí nad tím, co se na takových pánských jízdách děje, ať chtějí nebo nechtějí - a v mysli se jim přitom honí nejasné představy nahých žen a nepojmenovatelných orgií.)

Ken jí podal jednu z mých knih o Černých vdovcích a prohlásil: „Je to něco jako v té knížce, až na to, že to není tak úplně ono.“

V mé knize se nikdy nic nemění, ve skutečném životě však dochází ke změnám. Tři z těch, kteří byli modelem Černých vdovců, jsou už po smrti: Gilbert Cant, Lin Carter a samotný Doc Clark. Ze zbývajících tří se Sprague odstěhoval do Texasu a Lester je v těchto dnech relativně nepohyblivý, takže na schůzky klubu nechodí.

Pokud jde o toho veledůležitého číšníka Henryho, který vždy až do konce zůstává v pozadí, ten nebyl vytvořen podle žádné skutečné postavy. Je čistě mou smyšlenkou, i když musím přiznat, že vidím jistou podobnost mezi ním a nesmrtelným Jeevesem P. G. Wodehouse.

Lidé se mne občas ptají, jestli někdy v povídkách Černých vdovců vystupuji i já sám. Objevil jsem se v nich jen jednou, a to jako host Mortimer Stellar v povídce „When No Man Pursueth" („Když nikdo nepronásleduje" - EQMM, březen 1974). Se značnou hrdostí jsem oznámil Janet, že jsem v tomto příběhu velice přesně popsal sám sebe.

„To ale není možné," protestovala. „Ten host je nafoukaný, arogantní, sobecký a protivný,"

„No právě!" přikývl jsem vítězoslavně. (Strašně se rozčilila. Obávám se, že se na mne dívá růžovými brýlemi.)

Kromě toho jsem také blíže neurčeným vypravěčem griswoldovských povídek.

121
Mensa

Roku 1961 jsem se seznámil s mladou ženou jménem Gloria Saltzbergová. Stala se obětí epidemie dětské obrny z roku 1955, poslední, která postihla tento svět předtím, než se rozšířilo použití Salkovy vakcíny. V důsledku toho byla upoutána na invalidní vozík, nijak ale nezahořkla. Byla to žena plná života a radosti z něj a já jsem se jí za to obdivoval. Byla to navíc nesmírně inteligentní žena a členka Mensy.

Mensa je organizace, která byla založena ve Velké Británii a jejímiž členy jsou lidé, u nichž se testem prokázalo, že se svým „inteligenčním kvocientem" („IQ") řadí (alespoň teoreticky) ke dvěma procentům obyvatel s nejvyšší inteligencí.

Gloria chtěla, abych se také stal členem, já jsem se ale zdráhal. Váhal jsem především díky tomu, že ačkoli mi testy inteligence po celý život přinášely prospěch, nepřisuzuji jim žádný velký význam. Domnívám se totiž, že jsou prověrkou pouze jednoho aspektu inteligence - schopnosti odpovídat na otázky toho druhu, které budou pravděpodobně klást lidé s tímtéž aspektem inteligence. Můj IQ byl odjakživa daleko před ostatními, velice dobře si však uvědomuji, že v mnoha směrech jsem neuvěřitelně hloupý. Za druhé mi připadalo, že podrobovat se testu inteligence je pod mou důstojnost. Můj život a moje dílo byly přece nepochybně dostatečným svědectvím mé inteligence (ať už je jakákoli).

„Nejsi z toho testu náhodou nervózní?" zeptala se mě jednou Gloria.

Zamyslel jsem se nad tím a skutečně jsem nervózní byl. Nemohl jsem jím nic získat, ale mohl jsem všechno ztratit. Pokud bych dosáhl vysokého hodnocení, bylo by to jen něco, co se prostě dalo předpokládat, zatímco kdybych dosáhl hodnocení nízkého, byla by to nesnesitelná potupa. Když jsem si to ale takhle logicky rozebral, zastyděl jsem se, že o sobě tak pochybuji. Podrobil jsem se tedy testu, dostal jsem vysoké hodnocení a stal jsem se členem Mensy.

Celkově vzato to nebyla příjemná zkušenost. Seznámil jsem se s celou řadou báječných mensánců, vedle nich ale existovali i jiní mensánci, kteří byli pyšní na svou mozkovou kapacitu a svůj IQ agresivně stavěli na odiv; měl jsem z nich dojem, že by při představování nejraději říkali: „Já jsem Joe Doakes a můj IQ je 172,“ nebo že by chtěli mít toto číslo vytetované na čele. Vnucovali svou inteligenci nedobrovolným obětem stejně, jako jsem to dělával já v letech svého mládí. Obecně vzato si také připadali nedocenění a nedostatečně úspěšní. V důsledku toho zahořkli vůči celému vesmíru a byli většinou nepříjemnými společníky.

Navíc spolu neustále sváděli intelektuální souboje, snažili se navzájem měřit svou inteligenci a něco takového člověka po chvíli začne unavovat.

Kromě toho jsem si začal být vědom nepříjemné skutečnosti, že totiž mensánci bez ohledu na to, jak je vysoký jejich papírový IQ, mají sklon počínat si stejně iracionálně jako kdokoli jiný. Mnozí z nich se považovali za součást jakési „nadřazené" skupiny, která by měla vládnout světu, a nemensánci pohrdali jako méněcennými tvory. Samozřejmě většinou tíhli k pravicovému konzervativismu a takové názory jsou mi obecně absolutně cizí.

Ještě horší bylo, že jak jsem později zjistil, byly mezi nimi různé skupiny, které věřily v astrologii a mnohé další pseudovědecké nesmysly a které vytvářely takzvané „ZZS“ („zvláštní zájmové skupiny"), zabývající se nejrůznějšími odrůdami tohoto intelektuálního braku. Sloužilo mi snad ke cti, že jsem byl ve spojení - byť jen velice nepřímém - s něčím takovým?

Ze všeho nejhorší bylo, že mě považovali za svůj přirozený terč. Každý mladý neopeřenec z řad mensánců se evidentně domníval, že si může vysloužit ostruhy, vyprovokuje-li mne k intelektuálnímu souboji a zvítězí-li nade mnou. Ocitl jsem se v postavení starého pistolníka, který nikdy nemůže pověsit své pistole na hřebík, protože ho neustále vyzývá na souboj každý teenager v celém kraji, který se naučil trochu rychle tasit.

Tuhle hru se mi hrát nechtělo. Nevadí mi prohrát v bitvě intelektu a už jsem v životě mnoho takových bitev prohrál. Dávám ale přednost tomu, když k něčemu takovému dojde přirozenou cestou. Nechci být neustále ve střehu a čekat na útok. Krátce řečeno, abych použil výše uvedené metafory, umím střílet, pokud musím, nechci ale strávit celý život s rukama půl palce od pouzder s pistolemi.

Přestal jsem proto na shromáždění Mensy chodit a přestal jsem i platit příspěvky. Nikdy jsem z ní formálně nevystoupil, efektivně to ale bylo totéž.

To však ještě nebyl konec. Když jsem se přestěhoval do New Yorku, našel jsem tam mensánce, kteří mě považovali za svého člověka. V jednom nestřeženém okamžiku jsem se uvolil jít na jejich shromáždění, protože jsem se chtěl seznámit s Victorem Serebriakoffem, na kterého jsem byl z přirozených důvodů zvědavý. Serebriakoff byl z Velké Británie, byl generálním předsedou Mensy v mezinárodním měřítku a její vůdčí osobností.

Byl to muž malého vzrůstu s oválným brunátným obličejem a drobnou prošedivělou bradkou. Byl vynikajícím vypravěčem anekdot v řadě různých akcentů včetně cockney, čímž si okamžitě získal mé sympatie. Prohlásil, že nezaplatím-li svoje příspěvky, zaplatí je za mne on a udělá ze mne člena, ať budu chtít nebo ne.

Něco takového jsem samozřejmě nemohl připustit, takže jsem se znovu stal aktivním členem Mensy. A musím přiznat, že to mělo i své kladné stránky. Když Mensa organizovala celonárodní sjezd v New Yorku, přiměli mě obvykle k tomu, abych na banketu nebo na nějaké jiné akci přednesl projev, a já jsem mohl mluvit na odlehlá témata, která byla pro širokou veřejnost jen těžko srozumitelná. Dokonce jsem svým posluchačům z Mensy věnoval jednu sbírku vědeckopopulárních esejů nazvanou The Road to Infinity (Cesta k nekonečnu - Doubleday, 1979).

Znovu se však objevily tytéž staré problémy a pokud jsem nepřednášel nějakému početnému shromáždění mensánců, všem ostatním akcím Mensy jsem se vyhýbal. Zrušit své členství jsem dost dobře nemohl, protože mi Victor sdělil, že jsem byl jmenován jedním ze dvou mezinárodních viceprezidentů Mensy, což byla funkce, kterou jsem měl zastávat po dobu patnácti let. Nijak jsem o ni neusiloval a neměl jsem o ni zájem, ve všech písemnostech Mensy jsem v ní však byl uváděn. Byla to čistě čestná funkce, nedovolovala mi však vzdát se svého členství.

Mezi mensánci byli samozřejmě mnozí báječní a inteligentní lidé, jako například Margot Seitelmanová, která doslova samostatně řídila newyorskou pobočku Mensy a která byla neúnavnou hostitelkou a vynikající kuchařkou. Když byl Victor v New Yorku, Margot a já jsme s ním večeřívali, přičemž se k nám obvykle ještě přidával nejsympatičtější ze všech mensánců Marvin Grosswirth. Ten uměl vyprávět anekdoty ještě lip než já a dokázal mluvit ještě autentičtějším akcentem jidiš.

Zůstal jsem členem Mensy ještě několik let, i když mě to bavilo čím dál míň. Dokonce jsem ani nemohl své členství ignorovat. Kromě toho, že jsem každoročně platil příspěvky, jsem neustále dostával spousty dopisů od lidí, kteří se vždy nejprve představili jako mensánci a tudíž, jak zřejmě předpokládali, moji pokrevní bratři a sestry. Téměř bez výjimky pak chtěli, abych pro ně udělal něco, do čeho se mi vůbec nechtělo, abych napsal nějaký esej, spolupracoval s nimi na nějaké knize, přečetl si nějaký rukopis, zjistil pro ně nějaké informace a tak dále. Měl jsem pocit člověka ve směšně zranitelném postavení.

Poté, co Marvin i Margot zemřeli, jsem se konečně svého členství vzdal.

122
Klub Každý za své

Ralph Daigh, který vypadal trochu jako Alan Hale - když hrál Malého Johna po boku Robina Hooda, ztělesněného Errolem Flynnem byl šéfredaktorem Fawcett Publications, významné nakladatelské firmy vydávající brožované knihy. V dubnu roku 1971 mě pozval na oběd se slovy: „Bude to každý za své.“

Příští úterý jsme se s Ralphem sešli v hotelu Regency. Když jsem vytáhl náprsní tašku a chtěl jsem platit, Ralph mě zarazil: „Jsi můj host."

„Říkal jsi přece, že to bude každý za své,“ podivil jsem se.

Byl úplně zděšen. „Myslíš si snad, že bych tě pozval na oběd a nechal tě platit? Tohle je klub, jmenuje se Každý za své a ty jsi můj host.“

O několik týdnů později jsem byl vyzván, abych se stal jeho členem.

Klub Každý za své byl založen roku 1905 skupinou novinářů, kteří se každé úterý scházeli na oběd a každý platil svou vlastní útratu (odtud název Každý za své). S pokračujícím časem se klub rozrůstal a k jeho členům mohl patřit každý, kdo měl něco společného s uměním. Scházíme se v poledne, dáme si něco k pití a chvíli se bavíme, ve dvanáct třicet zasedáme k obědu a deset minut po jedné se zdvihne předsedající, seznámí přítomné s posledními novinkami, představí hosty a pak uvede program, který obvykle zahrnuje nějakého zpěváka či zpěvačku a následně přednášku na nějaké obecně zajímavé téma. Ve dvě hodiny končíme.

Je to všechno velice příjemné. Ze začátku jsem tam chodil jen sporadicky, když jsem tam však šel, pokaždé jsem se tak dobře bavil, že se ze mne stal jeden z pravidelných účastníků. Došlo to dokonce tak daleko, že když si při ranní sprše zpívám „Pozdravujte ode mne Broadway" (patřím k notorickým sprchovým zpěvákům) a dojdu ke slovům „Řekněte jim, že mé srdce touží / spatřit zase staré dobré známé“, jsou to právě členové klubu Každý za své, které si pod těmi starými dobrými známými představuji.

Když jsem do klubu vstoupil, byl jeho prezidentem známý lexikograf William Morris, žoviální, obtloustlý a nesmírně roztomilý člověk s bílou kozí bradkou, která mu dodávala neuvěřitelně distingovaného vzezření. Byl nucen na svou funkci rezignovat, protože jeho manželka trpěla stále se zhoršující chorobou, takže nemohl zaručit svou pravidelnou účast. (Dnes žije v Connecticutu.) Po manželčině smrti začal sice znovu na klubovní obědy pravidelně chodit, do své někdejší funkce už se však nevrátil. Má titul emeritního prezidenta.

Billa Morrise ve funkci prezidenta vystřídal slavný Lowell Thomas, v sedmdesátých letech nejvýznačnější ze všech členů klubu Každý za své. Bylo mu v té době už přes osmdesát let (přestože by mu ten věk nikdo nehádal vzhledem k jeho tělesnému vzhledu, rušnému životu a aktivní mysli, nemluvě o jeho mladé a atraktivní manželce). Trval na tom, že bude jen dočasným prezidentem, dokud si klub nenajde někoho jiného, klub však naprosto neměl v úmyslu někoho jiného hledat. Zůstal prezidentem až do své smrti ve věku devětaosmdesáti let.

Třetího května 1981 jsme se spolu s Janet zúčastnili jedné z oslav na počest jeho devětaosmdesátých narozenin. Svěřil se mi, že ho všechen ten povyk unavuje a že má strach, že to bude ještě horší, až bude slavit devadesátku. Tvrdil, že se schválně vydá někam na cesty, aby ho při té příležitosti nikdo nezastihl. - A skutečně se vydal na cestu, i když ne na takovou, jakou očekával, protože devětadvacátého srpna 1981 tiše zemřel ve spánku po dni naplněném stejně činorodou aktivitou, jako byly všechny jeho dny, a to je dobrý konec života.

Na Lowellovo místo nastoupil Eric Sloane, vynikající malíř námětů z amerických dějin. Podle jeho flegmatického vzezření byste to nikdy neřekli, byl ale sedmkrát ženatý. Byl to báječný chlapík, který občas na svůj vlastní účet poroučel víno pro všechny stoly klubu Každý za své. Jediným jeho nedostatkem bylo, že trávil značnou část svého času na jihozápadě a jen zřídkakdy byl přítomen, aby mohl předsedat zasedáním klubu.

Byl si vědom problémů, které z této skutečnosti vyplývaly, a několikrát mluvil o tom, že mě po dobu své nepřítomnosti nechá jmenovat prozatímním prezidentem, vždycky jsem ale měl pocit, že to nemyslí vážně. Občas jsem sice klubovým zasedáním předsedal, obvykle však tuto funkci plnil tajemník klubu Walter Frese.

Eric už byl také v pokročilém věku a měl kardiostimulátor. Šestého března 1985, krátce po svých osmdesátých narozeninách, navštívil jistou uměleckou galerii na Sedmapadesáté ulici, kde se konala prodejní výstava jeho obrazů. Odcházel odtamtud po Páté avenue a jeho srdce zřejmě vypovědělo službu, protože se na chodníku zhroutil a zemřel. Zcela neuvěřitelně u sebe neměl žádné osobní dokumenty, měl ale v kapse vizitku z galerie. Policie tam zašla a někdo z pracovníků galerie ho identifikoval.

Když se to Janet dozvěděla, okamžitě rozhodla, že musíme mít nějaký jeho obraz. Šli jsme do galerie, Janet vybrala tři, které připadaly v úvahu a konečné rozhodnutí nechala na mně. Vyhověl jsem jí a vybral jsem ten, který se mi nejvíc líbil; visí dnes na stěně našeho obývacího pokoje.

Na Erikově pohřbu jsme s Janet tiše a smutně seděli ve své lavici, když vtom se ke mně naklonil Emery Davis - člen klubu Každý za své a známý kapelník, velice plešatý a velice žoviální člověk a tiše zašeptal: „Máš přednést vzpomínkovou řeč.“

To byla pro mě novinka, přesto jsem ale vstal a přednesl jsem improvizovaný projev. Dopadlo to dobře, nepředvídal jsem ale jeho následky. Od dvanáctého ledna 1982 jsem byl členem klubové správní rady a v důsledku toho vzpomínkového projevu se všichni ostatní členové rady okamžitě shodli na tom, že budu příštím prezidentem. Po určitém váhání jsem souhlasil a své funkce jsem se ujal šestnáctého dubna 1985.

Klub Každý za své do jisté míry změnil zaběhaný řád mého života. Protože jsem každé úterý obědval mimo domov, udělal jsem z úterka den, kdy jsem si odbýval všechny potřebné návštěvy u nakladatelů. Zejména jsem pak navštěvoval Doubledaye a všichni si tam na moje úterní návštěvy tak zvykli, že mi říkali, že ty úterky, kdy jsem je z nějakého důvodu nemohl navštívit, jim vůbec nepřipadaly jako úterky.

Mezi členy klubu Každý za své je mnoho lidí, kteří se stali mými drahými přáteli (a někteří další už od té doby, co jsem do klubu vstoupil, zemřeli). Jen velice nerad bych je všechny uváděl jmenovitě, protože bych určitě na některé neúmyslně zapomněl. Dovolte mi, abych místo toho řekl, že nejsvéráznějším členem klubu je Herb Graff. Jeho přítomnost obvykle zastiňuje i mě.

Herb je malý plešatějící chlapík, který nosil příčesek, když jsem se s ním poprvé setkal, později ho ale odložil a nechal si místo něj narůst řídké rozježené vousy, které mu dodávají vzhledu jakéhosi šíleného rabína. Jeho specializací jsou filmy třicátých let.

Herb a já jsme spolu vycházeli přímo fantasticky. Deset let jsme jako spřízněné duše, které v sobě nalezly zalíbení, sedávali spolu a náš stůl byl v celém klubu nejhlučnější. Eric Sloane mu říkával „židovský stůl", přestože to byl Herb a ne já, kdo si po právu zasloužil Erikův titul „židovský pohlavár". (Během té plavby za zatměním slunce na Ganbeře jsem si jednou žertem stěžoval, že se zdá, jako by bylo mým osudem vždycky sedět u toho nejhlučnějšího stolu. Walter Sullivan, nejlaskavější člověk, jaký kdy chodil po tomto světě, který seděl u téhož stolu, to vzal vážně a udiveně mi řekl: „Ale, Isaaku, vždyť jsi to ty, kdo je příčinou všeho toho hluku")

No ano, bývám to já, ne ale vždycky. Když je u stolu Herb, je to on, kdo je nejhlučnější. Ovládám mimochodem velice dobře umění společenské konverzace. Právě přednedávnem Robyn poznamenala, když se bavila s jedním svým přítelem: „Konverzace s mým otcem znamená, že posloucháš monolog." Když je ale mezi přítomnými Herb, držím většinou jazyk za zuby a z konverzace se stává monolog Herba Graffa. Zná nepřeberné množství anekdot a zábavných historek a umí je všechny vyprávět velice obratně a jakoby bez nadechnutí.

Z obrovské spousty historek o klubu Každý za své vám povím jen jednu; jeden z pravidelných účastníků kdysi vynechal oběd nebo dva pod ubohou záminkou, že má manželku v nemocnici. Nadutě a s typickou (falešnou) chlapskou nadsázkou jsem tehdy prohlásil: „Jediným důvodem, který by mě přinutil vynechat oběd s vámi, by bylo, kdyby mě ta nádherná kočka, která by se mnou byla v posteli, prostě nenechala odejít."

Na což zareagoval Joe Coggins hrobovým hlasem: „A to samozřejmě vysvětluje, proč mezi námi Isaac ještě nikdy nechyběl."

Věděl jsem, že to přijde, už ve chvíli, kdy jsem svou poznámku pronášel, nestačil jsem ji už ale spolknout. Nezbývalo mi nic jiného než připojit se k ostatním a rozesmát se spolu s nimi.

123
Občasníci z Baker Street

Občasníky z Baker Street (The Baker Street Irregulars neboli BSI) tvoří skupina nadšených obdivovatelů Sherlocka Holmese. Jejich jméno je převzato z titulu, který dal Holmes partě kluků z ulice, jež pro něj v některých z raných povídek pracovali.

Tato organizace koná výroční bankety vždy v pátek na začátku ledna, konkrétně v ten pátek, který je nejblíž šestému lednu, protože šestého měl Holmes údajně narozeniny. Když spolu poklábosíme a vypijeme pár skleniček, zasedneme ke stolu a hodujeme. A po jídle následují různé tradiční rituály a „referáty“.

Hra, ktrou všichni hrajeme, je postavena na předpokladu, že příběhy o Sherlocku Holmesovi jsou skutečně pravdivé, že je skutečně napsal doktor John H. Watson a Arthur Conan Doyle že byl jen literárním agentem.

Conan Doyle byl ve skutečnosti lajdácký a ledabylý autor, kterému příběhy o Sherlocku Holmesovi postupem času začaly nesmírně lézt na nervy, protože vedle Sherlocka vybledla všechna jeho ostatní literární díla a protože i autor sám byl nucen stáhnout se do stínu jeho slávy. Psal je pravděpodobně, jak nejrychleji uměl, aby se ho zbavil. Později se dokonce pokusil Sherlocka zavraždit, pod nátlakem čtenářů ho ale musel vzkřísit z mrtvých. Další jeho příběhy pak psal s ještě větším odporem.

V důsledku toho jsou tyto příběhy přímo nabité nejrůznějšími fakty, která si vzájemně protiřečí, to však Conanu Doylovi nedělalo sebemenší starosti. BSI ovšem vychází z předpokladu, že v příbězích žádné omyly neexistují, a smyslem „referátů“ je rozpory spletitým způsobem vysvětlovat a předkládat všechny možné hluboce propracované a nepravděpodobné teorie, které ty či ony aspekty příběhů objasňují.

Roku 1973 mě za člena BSI navrhl Edgar Lawrence, jeden z postarších členů klubu Sklípkanů (který už je dnes po smrti). Jedním z předpokladů udělení členství bylo, že kandidát zpracuje a přednese referát o Holmesových příbězích. Já jsem tento požadavek nesplnil. Dokonce jsem ho ani splnit nemohl, protože jsem Holmesovy příběhy dostatečně dobře neznal a neměl jsem v úmyslu zabývat se nezbytným výzkumem. V mém případě od něj evidentně upustili.

Po několika letech jsem byl naštěstí požádán, abych něco napsal pro chystanou knihu, pojednávající o Holmesovi. Když jsem se vymlouval, že se v jeho příbězích dostatečně nevyznám, navrhl mi Banesh Hoffman (fyzik, který kdysi spolupracoval s Einsteinem a měl roztomile ošklivou tvář a stejně roztomile něžnou duši — a který je už také po smrti), abych sepsal analýzu knihy Dynamics of an Asteroid (Dynamika asteroidu).

O této knize je zmínka v jedné z povídek jako o díle, jehož autorem byl velký matematik a génius zločinu James Moriarty. Co bylo obsahem této knihy, to se v povídce neuvádí z toho prostého důvodu, že Conan Doyle neměl o astronomii ani ponětí. Vypracoval jsem ohledně jejího obsahu překrásně zdůvodněnou teorii - něco, co přesně odpovídalo bezmeznému zlu Moriartyho povahy - a příspěvek pro chystanou sbírku jsem napsal. Později jsem ho rozpracoval podrobněji a výsledkem byla další povídka Černých vdovců nazvaná „The Ultimate Crime“ („Nejtěžší zločin“). Nenabídl jsem ji žádnému magazínu, ale začlenil jsem ji jako „původní" dílko do sbírky Další povídky Černých vdovců.

Teprve pak jsem si konečně připadal jako pravý Občasník.

Musím ovšem přiznat (protože v této autobiografii píšu jen pravdu a nic než pravdu), že vlastně nejsem nadšeným Holmesovým obdivovatelem. Před několika lety jsem (na požádání) napsal kritiku povídky „The Five Orange Pips“ („Pět pomerančových jader") a poukázal jsem v ní na obrovské logické rozpory, které mě vedly k doměnce, že při jejím psaní musel Conan Doyle spát.

Jedním z pravidelných rituálů, odehrávajících se na banketech, je pronesení šesti „kanonických přípitků" na počest určitých vybraných postav z Holmesových příběhů. Jednoho roku jsem byl požádán, abych pronesl přípitek na počest samotného Holmese, a zhostil jsem se tohoto úkolu tak elegantně, že od té doby bylo každoročně mým úkolem pronést závěrečnou řeč. Začal jsem také psát o Sherlocku Holmesovi sentimentální veršovánky a zpívat je na známé melodie. První z nich, na melodii písně „Věřte mi, kdyby všechny ty báječné mladistvé vnady", jsem zazpíval osmého ledna 1982.

Ne všechno však bylo v BSI růžové a báječné. Nejhorší bylo, že Sherlock byl silný kuřák a Občasníci proto měli pocit, že i jejich povinností je kouřit. Vzduch byl vždy po banketu prosycený tabákovým kouřem a to mě dohánělo k šílenství. Na schůzkách Sklípkanů a klubu Každý za své také dost lidí kouřilo, jejich počet se však postupně zmenšoval, částečně i díky mým nepřetržitým protestům, s Občasníky jsem ale nic nesvedl.

Ironicky jsem je upozornil, že Holmes byl také narkoman propadlý kokainu. Neměli bychom tedy i my začít brát drogy? Nemělo to žádný účinek. Požádal jsem o nekuřácký stůl a také jsem ho dostal, co mi to ale bylo platné, když byl vzduch plný dýmu od ostatníchstolů, stojících tři stopy ode mne? Takže jsem sice zuřil - ale vytrval jsem.

Jedním z důvodů, proč jsem vytrval, byla skutečnost, že hlavním organizátorem byl Julian Wolff, lékař a člen klubu Každý za své. V poměrně mladém věku přestal provozovat lékařskou praxi, aby se mohl plně věnovat činnosti pro Občasníky. Byl to malý človíček s tváří dítěte, ze kterého vyzařovala láska a nevinnost a kterého jsme všichni zbožňovali. Byl to právě on, kdo mě vyzval, abych na banketech pohovořil, a kdo mě přemlouval, abych pokračoval v psaní těch sentimentálních veršovánek, a já jsem nedokázal z BSI odejít, protože bych ho tím byl zklamal.

Čas ale běží. Roku 1986 se Julian vzdal své funkce a roku 1990 ve věku čtyřiaosmdesáti let zemřel. Protože nový organizátor banketů neměl o moje služby zájem, přestal jsem na ně chodit.

124
Společnost Gilberta a Sullivana

Obdivovatelem Gilberta a Sullivana jsem už od čtvrté třídy, kdy jsem se naučil píseň „Když nepřítel vytasí zbraň" z jejich hry Piráti z Penzance. Samozřejmě jsem nevěděl, že ji napsali Gilbert a Sullivan, hrozně se mi ale líbila. Zpíval jsem tehdy chlapeckým sopránem (a řekl bych, že velice sladkým hlasem) a s nesmírným gustem jsem hlasitě vyzpívával sopránový part: „Vzhůru, reci, sláva čeká."

Sopránové písně se mi mimochodem líbí dodnes, i když mé vlastní sopránové dny skončily téměř před šedesáti lety a dnes jsem barytonista (přestože v případě potřeby dokážu zazpívat i tenorové party). Při jisté příležitosti jsem před několika lety se skupinou dalších zpěváků zpíval „Bože, chraň královnu" a mé pozornosti samozřejmě nemohlo uniknout, že ostatní barytony zpívají na jinou notu než já.

Když jsme skončili, obrátil jsem se na svou dobrou přítelkyni Jocelyn Wilkesovou, báječnou kontraaltistku a nejlepší Katišu (v Mikádu), jakou si kdo dokáže představit, a řekl jsem: „Mám takový dojem, že jsem zpíval tenor.“

„To vůbec ne,“ prohlásila s nepřekonatelnou suverenitou. „Tys zpíval soprán."

Co se dá dělat, na jinou notu jsem tu píseň prostě zpívat neuměl.

Jako kluk jsem poslouchával hry Gilberta a Sullivana na rozhlasové stanici WNYC a ještě dřív, než jsem některou z nich viděl na jevišti, naučil jsem se většinu z jejich písní a neustále jsem si je prozpěvoval pro své vlastní potěšení. Kromě toho jsem si jejich hry znovu a znovu četl a byl jsem jimi nadšen.

Na conech science fiction jsem písně z her Gilberta a Sullivana jakož i některé jiné zpívával spolu s Anne McCaffreyovou, junonskou spisovatelkou science fiction s bílými vlasy, která je autorkou bestsellerových fantasy románů. Měla překrásný hlas a já jsem se vedle ní dokonale ztrácel, zejména když bylo třeba delší dobu držet notu. Nikdy se samozřejmě neobtěžovala prozradit mi, že kdysi chodila na hodiny operního zpěvu.

Na jednom z newyorských conů krátce poté, co jsem se do tohoto města vrátil, jsem opět předvedl své oblíbené číslo a zazpíval jsem něco z Gilberta a Sullivana a kdosi z přítomných se mě zeptal, jestli jsem členem Společnosti Gilberta a Sullivana. Řekl jsem, že vůbec nevím, že by taková společnost existovala. Poradil mi, kdy a kam mám zajít a já jsem do ní okamžitě vstoupil.

Od samého počátku je pro mne Společnost Gilberta a Sullivana zdrojem nesmírného potěšení. Začíná se vždy společným zpěvem písní z některé hry a následuje představení jedné z nich v podání některého z mnoha amatérských souborů Gilberta a Sullivana v metropolitní oblasti, které hrají zadarmo a považují to prostě za další generální zkoušku před stoprocentně sympatizujícím publikem, které se k nim v refrénech může připojit.

Při oněch vzácných příležitostech, kdy jsem písně Gilberta a Sullivana zpíval před Společností (a jednou nebo dvakrát i před širším publikem), jsem si všiml jisté zvláštní věci. Mohu bez jediné poznámky v ruce předstoupit před zástup tisíců cizích lidí a přednést improvizovaný hodinový projev, za který čekám honorář několika tisíc dolarů, a nepocítím přitom naprosto žádnou trému — dokonce ani ten sebemenší záchvěv nervozity. Postavte mě ale před padesát přátel, kteří mi nic neplatí (a kteří tudíž neriskují žádné peníze), kteří jsou připraveni shovívavě se usmát jakékoli mé chybě a před nimiž jen musím zazpívat nějakou píseň, kterou dokonale znám - a umírám trémou.

Proč tomu tak je? Řekl bych, že je to tím, že píseň musí být do posledního písmene a do poslední noty dokonalá, zatímco projev, protože je improvizovaný, se může vyvíjet kterýmkoli směrem.

I když se při řeči dopustím nějaké chyby, znám stovku různých způsobů, jak to zakamuflovat, aby si toho nikdo nevšiml, to ale nemohu udělat, když zpívám nějakou píseň Gilberta a Sullivana.

Krátce řečeno, píseň není moje, kdežto projev je můj, a v tom je právě ten rozdíl. Z toho také vyplývá, že když zpívám nějaký komický kuplet, který jsem sám složil, nervózní nejsem.

Nejsem nervózní ani tehdy, když předčítám některou z Gilbertových balad. Neučím seje samozřejmě nazpaměť, ale čtu je z knihy. Tady je finta v tom, že musíte přehrávat. Podle mého názoru jsou tyhle balady z celých her nejlepší. V prozaických vložkách mezi písněmi je však, alespoň podle mne, třeba přehrávat.

Janet se horečkou Gilberta a Sullivana ode mne nakazila. Viděli jsme už spolu všechny jejich hry, dokonce i Velkovévodu, který je z nich poslední a nejméně dobrý. Hudba k první z nich, tedy k Thespidě se sice ztratila, i tu jsme však desátého července 1987 viděli na scéně v podání souboru, který si vypůjčil hudbu z jejich ostatních her a přizpůsobil ji písním v Thespidě.

Devatenáctého listopadu 1989 jsme byli na zamerikanizované verzi hry Loď Jejího Veličenstva Pinafore (která pro tuto příležitost dostala název Loď amerického námořnictva Pinafore). Všechny písně byly použitelné jen s drobnými úpravami s výjimkou písně sira Josepha Portera „V mládí jsem si odkroutil svoje". Soubor se na mne obrátil s prosbou, abych napsal zcela nový text, a já jsem jim vyhověl.

Přepsaná píseň byla podle mého názoru nesmírně komická a podle toho, jak na její přednes reagovali diváci, shodovali se s tímto názorem i oni. Když představení skončilo, zaměřil se jeden z reflektorů na moje sedadlo a já jsem se úklonou poděkoval. Byl to velice příjemný zážitek.

A kromě toho jsem samozřejmě měl to potěšení napsat Asimovova komentovaného Gilberta a Sullivana, o kterém jsem se už zmiňoval.

125
Další kluby

Sklípkani, klub Každý za své, Společnost Gilberta a Sullivana a dokonce i Občasníci z Baker Street - to všechno byly organizace, v nichž jsem si připadal dobře a k nimž jsem rád patřil, velice jasně jsem si však uvědomoval, že moje členství v nich s sebou nese účast na řadě různých obědů a večeří a připravuje mě o čas, který bych jinak strávil u psacího stroje. Nebylo tudíž pravděpodobné, že bych se někdy stal klubovým fanatikem a vyhledával členství v dalších a dalších organizacích. Jednou z nepříjemností, s nimiž se známá osobnost musí smířit, však bohužel patří i to, že ji organizace vyhledávají samy.

Tuto skutečnost jsem zjistil, když jsem dostal dopis od Klubu výzkumníků, kteří mi nabízeli členství. Při tom pomyšlení jsem se jen usmál, okamžitě jsem jim odepsal a vysvětlil jim, že si nevybrali toho pravého. Nejen že jsem nikdy neprozkoumával Himaláje, ale jak jsem napsal, je nesmírně těžké přesvědčit mě jen k tomu, abych jel třeba do Hobokenu.

Ani v nejmenším je to nevyvedlo z míry. Odpověděli, že jsem známým výzkumníkem galaxie a míst ještě vzdálenějších, takže podmínky členství stoprocentně plním.

Nejsem imunním vůči lichotkám, a tak jsem do jejich klubu vstoupil. Bylo to však v převážné míře členství čistě formální. V jejich přepychově zařízené klubovně se často pořádají přednášky

o různých výzkumech, já jsem jich ale slyšel jen velice málo. Nemohu si prostě k tomu dopřát potřebný čas.

Zúčastnil jsem se ovšem speciálního setkání Klubu výzkumníků pro nové členy, které se konalo čtvrtého června 1978, a seznámil jsem se s Charlesem Brushem, horolezeckým nadšencem, který byl krátce předtím zvolen prezidentem klubu. Brush mě odtáhl stranou a zeptal se mě, jestli bych nevzal funkci konferenciéra na příštím klubovním výročním banketu. Souhlasil jsem a dva roky jsem dělal konferenciéra.

Na banketech Klubu výzkumníků je zvykem podávat různé neobvyklé předkrmy (jako třeba chřestýše), já mám ale exotické věci rád (stejně jako obyčejná jídla). Když se však z „horských ústřic“ vyklubala býčí varlata nebo něco podobného, dospěl jsem k závěru, že i já musím vědět, kdy mám dost.

Jsou i další organizace, které se tím či oním způsobem snažily zatáhnout mě do svých sítí. Mnozí členové klubu Každý za své jsou zároveň členy Hráčského klubu a někteří z nich mě přemlouvali, abych do něj vstoupil také. Neuvítal jsem to nijak nadšeně. Klubovna je v centru města daleko od mého bytu, takže jsem nepovažoval za pravděpodobné, že bych se klubových akcí nějak zvlášť často účastnil — a členské příspěvky byly hodně vysoké. Přesto jsem se neodvážil urazit své přátele a odmítnout svou nominaci na přijetí.

Umíte si představit, jak se mi ulevilo, když Hráčský klub mé přijetí zamítl. Jeden z těch, kdo hlasovali proti, byl evidentně kuřák, který slyšel o mých extrémních antikuřáckých názorech a nehodlal je snášet.

A další přítel se rozhodl, že mě dostane do nesmírně prestižního klubu Century. Nijak jsem o to nestál, protože upřímně řečeno nejsem typ člověka, který se pro tento klub hodí. (Jsem jen kluk z městských slumů, který se na celou tu záležitost s bohatstvím a slávou dívá s nejhlubším podezřením.) Přítel však naléhal a já jsem se spoléhal na to, že bude přehlasován. To se ovšem nestalo. Jsem dnes členem, výhod svého členství však prakticky nevyužívám.

126
American Way

Vraťme se teď zpět k mému psaní.

Rád píšu eseje a zvlášť rád píšu magazínové rubriky, protože v tom případě mám jistotu, že můžu eseje psát v pravidelných intervalech. Mou nejúspěšnější rubrikou je samozřejmě rubrika pro magazín F&SF, která už oslavila dvaatřicet let svého trvání.

Není to však jediná rubrika. Psal jsem pravidelnou rubriku pro magazín Science Digest, dokud nezměnil šéfredaktora. Psal jsem beletristickou rubriku pro magazín Gallery, dokud nezměnil vydavatele. Psal jsem cyklus krátkých vědeckopopulárních esejů pro rubriku Sciquestu, malého magazínu věnovaného chemii a určeného studentům středních škol, dokud nepřestal roku 1982 vycházet, a psal jsem i do dalších rubrik.

A představte si, že jedna konkrétní rubrika, která mě nesmírně bavila a která byla za svého trvání poměrně úspěšná, byla určena speciálně pro letadla.

Většina leteckých společností vydává své vlastní magazíny, které zdarma rozdává cestujícím snad proto, aby se po dobu letu měli čím zaměstnat. Společnost American Airlines vydávala zvlášť elegantní magazín zvaný American Way. Šéfredaktor American Way John Minahan chtěl roku 1974 zavést pravidelnou vědeckopopulámí rubriku a požádal Larryho Ashmeada, aby mu doporučil někoho, kdo by ji psal. A každý, kdo Larryho požádá, aby mu doporučil někoho pro cokoli, dostane stereotypní odpověď: „Nejlepší by pro vás byl Isaac Asimov."

Po pravdě řečeno mi v tomhle magazínu už dřív jeden nebo dva články vyšly, takže mě šéfredaktor znal a okamžitě se se mnou spojil. Šlo o pouhých sedm set padesát slov měsíčně a já jsem se dychtivě chopil příležitosti psát vědeckopopulámí rubriku pro čtenáře z řad široké veřejnosti. Můj smysl pro etiku mě samozřejmě přinutil mu říct, že letadlem zásadně necestuji, John mě ale ubezpečil, že pokud se o tom nezmíním ve své rubrice, nebude to vadit. Řekl mi také, že jsou dvě témata, o kterých nesmím psát - politika a smrt.

Eseje pro American Way mi šly od ruky a při jejich psaní jsem se báječně bavil, a když pak magazín začal vycházet jen jednou za dva měsíce, psal jsem každý měsíc dva eseje a dokonce mě požádali, abych je psal o něco delší. Říkali mi, že jsou velice populární a že za reklamy, otiskované na protější stránce vedle jejich neměnné pozice v magazínu, si účtují maximální sazbu (alespoň tak to tvrdili). A dopisy, které jsem dostával, skutečně zcela jasně svědčily o tom, že mou rubriku čtou mnozí lidé, kteří jiná moje díla obvykle nečtou.

Za téměř čtrnáct let jsem pro American Way napsal něco málo přes dvě stě esejů a v křesle šéfredaktora se za tu dobu vystřídalo několik různých lidí, pak však v říjnu 1987 přišla poslední změna, na kterou jsem už nestačil. Nový šéfredaktor se rozhodl dát magazínu zcela jinou podobu a já jsem se ocitl na dlažbě.

Bývalo by to pro mne bylo strašné, ta nejšťastnější náhoda však chtěla tomu, že si jedenadvacátého května 1986 všimli mé existence lidé ze syndikátu Los Angeles Times, a protože cítili potřebu vědeckopopulámí rubriky, požádali mě, abych ji pro ně psal. Začal jsem pro syndikát psát eseje velice podobné esejům pro American Way až na to, že píšu každý týden jeden a jsem šťastný jako blecha.

V jednom směru jsou články pro syndikát odlišné. Protože v tomto případě píšu pro noviny, rád bych vždy psal na nějaké aktuální téma. Schovávám si proto výstřižky z novin a časopisů o těch nejnovějších vědeckých objevech, které mě něčím zaujmou a upoutají. Zpočátku jsem se tak trochu bál, že každý týden nenajdu pro svůj esej vhodné téma, ukázalo se však, že je tomu právě naopak. Musím si z nich vybírat.

Vyhýbám se však tématice nových objevů v medicíně. Je to oblast vědeckého pokroku, kterou se noviny velice důkladně zabývají, takže považuji za zbytečné, aby se i můj hlas přidával k tomuto kakofonickému chóru. Píšu raději o supernovách a elektronech, o umělých sladidlech a ohrožených živočišných druzích.

Nedovolím také, aby moje eseje na různá témata po svém pomíjivém účinkování v magazínech či novinách sešly ze světa. Moje články pro American Way vyšly ve dvou sbírkách, vydaných nakladatelstvím Houghton Mifflin pod názvy Change (Změna - 1981) a The Dangers of Intelligence (Rizika inteligence - 1986). Eseje z mé rubriky pro syndikát vyšly ve sbírce Frontiers (Hranice), kterou vydalo roku 1990 nakladatelství Dutton, a vydání sbírky Frontiers II (Hranice II) se plánuje na rok 1993.

127
Rensselaervillský institut

Kdybych o tom mohl rozhodovat sám, nikdy bych na žádnou dovolenou nejezdil, jenže o tom sám nerozhoduji. V životě existují i

manželky a ty na dovolenou jezdit chtějí. Když jsem byl ženatý s Gertrudou, jezdívali jsme v létě na týden nebo občas na dva do nějakého rekreačního letoviska. Moje potěšení z těchto pobytů bylo obecně řečeno závislé na okolnostech. Pokud tam byl přítomen nějaký člověk nebo nějaká skupina lidí, kteří se chovali stejně potřeštěné, jako jsem se uměl chovat já, a kteří se dokázali zalíbit Gertrudě, všechno šlo dobře, ba dokonce hystericky dobře. V opačném případě to bývala spíš nuda.

S Janet tomu jaksi bylo jinak. Když se mnou byla ona, zjišťoval jsem (zpočátku ke svému úžasu), že už nezáleží na tom, kdo s námi ještě je nebo není. Bylo docela dobře možné vůbec s nikým jiným už se nestýkat, prostě jen tak bloumat po okolí - jen ve dvou - a úplně nám to stačilo.

Janet bylo tak snadné uspokojit, čerpala potěšení z tak prostých věcí a samotná moje přítomnost jí působila tak evidentní rozkoš, i když se jinak situace vyvíjela nepříznivě, že jsem se úplně zbavil své někdejší nervozity pramenící ze společnosti někoho, kdo byl neustále na prahu nespokojenosti a hrozil nebezpečím, že všechno zkazí. Z dovolených se stal slastný čas, i když jsem i nadále jejich počtem i délkou musel šetřit, protože i za těch nejlepších okolností bylo volání mého psacího stroje ničím nepřehlušitelné.

Přesvědčil jsem se o tom na počátku léta roku 1972, v oné době, kdy jsme úzkostlivě čekali na výsledky Janetiny biopsie, abychom se dozvěděli, jestli jí bude nebo nebude třeba amputovat prs. Dostal jsem tehdy od Institutu člověka a vědy pozvání na konferenci o budoucnosti komunikací. (Institut byl mimochodem od té doby přejmenován na Rensselaervillský institut, a když na něj dnes myslím, pak vždy pod tímto jménem.)

Nekoukaly z toho žádné peníze a za normálních okolností bych to byl bez dlouhého rozmýšlení odmítl. Tentokrát jsem se nad tím ale důkladně zamyslel. Sídlo institutu bylo v malé vesničce Rensselaerville v severní části státu New York nedaleko Schenectady. Podle toho, co jsem slyšel, měl institut nesmírně rustikální charakter, a přestože já sám jsem dítkem městských kaňonů, věděl jsem, že Janet venkov miluje. Cekala ji těžká zkouška - možná dokonce i ztráta jednoho prsu - a já jsem si strašně přál poskytnout jí teď několik příjemných dnů pro případ, že by skutečně došlo k nejhoršímu. Pozvání jsem proto přijal.

Strávili jsme tam víkend Dne nezávislosti a bylo dobře, že jsem tam jel, protože o tři týdny později ten prs Janet skutečně amputovali a já bych si nikdy neodpustil, kdybych ji o ten víkend připravil.

Rensselaerville skutečně bylo rustikální a překrásné a Janet jím byla úplně okouzlena. Bylo zasazeno v rozlehlém kraji zvlněných zelených vršků a zalesněných pásem a bylo tam i jezírko, z něhož vytékal potok, vytvářející velkolepé vodopády.

Budovy, v nichž se konala konference, však byly moderní a vybavené komfortním příslušenstvím; byla tam dokonce i klimatizace. Nedaleko byla dobrá restaurace a v okolí bylo možno pozorovat veverky, králíky a jiná zvířata a to Janet také okouzlovalo. Tisíckrát jsem si blahopřál, že jsem se rozhodl tam jet.

Abychom zachovali dekorum, požádali jsme s Janet o oddělené (ale sousedící) pokoje, protože jsme ještě nebyli svoji. To se však ukázalo jako nesmírně nepohodlné uspořádání. Skutečnost, že jsme se na noc museli rozejít, byla prostě bolestná a bylo to naposledy, co jsme něco takového udělali. Při dalších příležitostech jsme dekorum poslali k čertu. A proč také ne? Po dalším půl druhém roce jsme stejně měli svatbu.

Museli jsme se samozřejmě účastnit také pracovní části konference a jeden z referátů, který se nám zvlášť líbil, byl doprovázen i praktickou ukázkou televizní kazety, která potřebovala dva další objemné předměty, aby fungovala. (Nezapomínejte, že se psal rok 1972.) Řečník tvrdil, že takové kazety jsou trendem budoucnosti a že jednou nahradí knihy, takže lidé jako Isaac Asimov (a usmál se směrem ke mně do první řady) zemřou hladem. Při těchto slovech se posluchači, kteří si mě představili, jak skomírám hlady, bouřlivě rozchechtali.

Čirou náhodou se stalo, že na večer následujícího dne byl naplánován jeden z významných projevů, jenže řečník, který s ním měl vystoupit, se zdržel ve Velké Británii a nestačil se ve stanovený čas dostavit. Požádali mě, abych za něj zaskočil. Začal jsem protestovat, že jsem si nic nepřipravil, ale zarazili mě slovy: „No tak, Isaaku, každý přece ví, že žádnou přípravu nepotřebuješ."

Protože lichotkám prostě nikdy nedokážu odolat, souhlasil jsem.

Ve svém projevu jsem se věnoval tématu televizních kazet a poukázal jsem na to, jak je toto zařízení objemné a nepohodlné, přesvědčeně (a naprosto správně) jsem ale tvrdil, že vbrzku dojde k jeho zjednodušení. Potom jsem přešel k úvahám o tom, jak dalece může být zjednodušeno — razil jsem teorii, že bude malé a přenosné, že bude pracovat soběstačně bez vnějšího energetického zdroje, že bude mít ovládání, kterým se prakticky bez jiného než duševního úsilí bude spouštět a zastavovat, posunovat dopředu a dozadu a tak dále. A ejhle, upozornil jsem své posluchače, pak to vlastně bude kniha.

Poukázal jsem rovněž na to, že televize poskytuje tolik informací, že se z diváka stává jejich pouhý pasivní příjemce, zatímco kniha jich poskytuje tak málo, že se čtenář musí stávat aktivním účastníkem a jeho představivost musí doplňovat všechny obrazové, zvukové a speciální efekty. Tato aktivní účast, řekl jsem, poskytuje takové potěšení, že televize se nikdy nemůže stát její rovnocennou náhražkou.

Tenhle projev byl tak úspěšný, že mě požádali, abych roku 1973 přijel znovu a uspořádal vlastní seminář. Protože jsem chtěl, aby si Janet ještě jednou vychutnala to příjemné okolní prostředí, souhlasil jsem. A udělal jsem dobře. Devatenáctého srpna 1973 jsme byli v Rensselaervillském institutu znovu. To dalo Janet možnost, aby se vzpamatovala ze své amputace prsu i z onoho subarachnoidálního krvácení, a mně, abych se vzpamatoval z matčiny smrti.

Došlo to dokonce tak daleko, že se tam od té doby vracíme každý rok. Spolu s námi se tam vrací i zdravé jádro „stálých hostů" a každoročně se objevují i noví účastníci, přestože tam nijak nelze udělat místo pro víc než zhruba šedesát lidí.

Skupina se vždy věnuje řešení nějakého problému z oblasti science fiction - příchodu nějaké katastrofy, vybudování kosmické kolonie a tak podobně. Celá skupina se rozdělí na několik podskupin, každá z nich dostane zadaný nějaký speciální úkol a naprosto vážně se do něj pustí, vypracovává nejrůznější postupy, řešení, závěry, zuřivě se mezi sebou hádá - a to všechno absolutně bez ohledu na venku panující krásné letní počasí.

Přednesl jsem kdysi kratičký projev, v němž jsem řekl, že bychom mohli sedět venku a opalovat se, hrát tenis nebo se koupat v jezeře. Místo toho, pokračoval jsem, sedíme zavření uvnitř, hádáme se a přemýšlíme. Potom jsem udělal krátkou přestávku a dodal jsem: „Máme to ale štěstí!" a všichni přítomní se roztleskali.

Poznali jsme samozřejmě v Rensselaerville lidi, z nichž se stali naši dobří přátelé. Prim mezi nimi všemi hráli Isidore Adler, chemik z Marylandské univerzity, a jeho manželka Annie. Izzy byl další z těch chlapíků, jejichž obličej není sice nijak pohledný, jakýmsi záhadným způsobem je ale tak přitažlivý, že se kolem něj neustále rojí mladá děvčata. Vyměňovali jsme si nekonečné množství anekdot. Byl atleticky založený a v tenisu nebo při házené dokázal porazit protivníky, kteří svým věkem mohli být jeho vnuky. Měl také ve zvyku vstávat za svítání a běhat několik mil po silnici a přes vesnici. Jistá nesmírně přitažlivá mladá dáma jménem Winnie, která cítila potřebu trochu shodit, občas běhala s ním. Izzy byl samozřejmě rychlejší než ona, takže vesničanům, kteří se podívali z okna, se naskýtal neobvyklý pohled na úžasnou mladou krásku zuřivě pronásledující nikterak pozoruhodného staříka, který sejí evidentně ze všech sil snažil uprchnout.

Winnie byla mimochodem břišní tanečnice, a to tanečnice, na kterou byla vskutku velkolepá podívaná. Pokaždé, když byla mezi přítomnými, jsme jeden večer vyhradili na břišní tance. A každý večer jsem samozřejmě vystupoval já a vyprávěl jsem svoje nejumělečtější anekdoty. Některé z nich jsem dokonce (na všeobecnou žádost) vyprávěl každý rok znovu, protože nikdo jiný je neuměl podat tak jako já.

Pak tam bývala Mary Sayerová, jejíž nelíčená upřímnost (nemluvě už vůbec o její postavě) byla nepopsatelně atraktivní. Byla to žena, s níž bylo obzvlášť zábavné flirtovat, protože ji to vždycky uvedlo do rozkošných rozpaků. Patřila také k příznivcům science fiction a roku 1983 jsem se s ní setkal na Světovém conu v Baltimoru. Janet si tehdy na chvíli někam odskočila, hrozně dlouho se ale nevracela a mě se už zmocňovala hrozná nervozita. Mary mi svým vlídným způsobem vysvětlila, že nemá cenu, abych chodil sem a tam a hledal ji mezi tou obrovskou spoustou lidí. Poradila mi, abych šel do svého pokoje a počkal na ni, protože se tam určitě vrátí. Doprovodila mě a já jsem na pokoji bědně seděl a nevěnoval jsem jí sebemenší pozornost, dokud jsem nezaslechl zaskřípání klíče ve dveřích. Pak jsem se okamžitě rozhýbal.

„Honem, Mary!" pobídl jsem ji a odvlekl ke dveřím. Tam jsem ji objal a přesně v okamžiku, kdy Janet vcházela, se mi podařilo políbit ji na rty.

„Nazdar, Mary," pozdravila Janet a vůbec si nevšímala toho polibku, o němž věděla, že jsem ho na ni jen nahrál. Kromě toho Maryina zjevná dobrota duše ani jinou interpretaci nedovolovala.

V pozdějších letech mého působení na institutu se pravidelnými účastníky stali Mark Chartrand (astronom) a Mitchell Waldrop (autor vědeckopopulárních děl) a zapojili se do naší hry.

Prvního dne večer jsem vždy přednesl hodinový projev, na který měli přístup i místní obyvatelé. Měl jsem to štěstí, že jsem se v Rensselaerville seznámil s nenapodobitelným Andym Rooneyem, který tam má své letní sídlo.

Prakticky během každého pobytu v institutu se mi podařilo napsat ručně na papír nějakou povídku, obvykle detektivku z cyklu Černých vdovců. Psal jsem je i na lodních plavbách. Na jedné plavbě jsem napsal tři povídky, které jsem později všechny prodal.

Lidé, kteří mě nachytají ve chvílích, kdy píšu ručně na papír, ke mně vždycky promlouvají na téma laptopových počítačů, já si ale jejich řečí nevšímám. Náhodou mě docela baví čas od Času něco napsat ručně, tak proč to ti lidé nedokážou pochopit? Dokonce i většina této knihy, kterou právě čtete, byla z důvodů, které vysvětlím později, napsána ručně.

Čas ale běží. Roku 1987 lékaři zjistili, že Izzie Adler onemocněl rakovinou prostaty. Přesto i nadále na institut dojížděl, i když trpěl víceméně neustálými bolestmi, a roku 1989 přijel na invalidním vozíku. Šestadvacátého března 1990 zemřel ve věku třiasedmdesáti let.

Zpráva o jeho smrti pro nás byla nesmírně bolestivá, i když rozhodně ne nečekaná. Spolu s mými vlastními narůstajícími zdravotními potížemi, o nichž se zmíním později, mě vedla k rozhodnutí, že bude zasedání roku 1990 mým posledním. Skupina může stejně dobře - a možná dokonce lépe - pokračovat i beze mne.

128
Horský hotel Mohonk

Janetini rodiče často jezdívali do horského hotelu Mohonk, neuspořádaně vzniklého sídla posazeného uprostřed mnoha akrů panenské přírody, jehož nejstarší části byly postaveny před více než stoletím a z něhož jako z celku stále ještě dýchá viktoriánská atmosféra. Hotel stojí v New Paltzu ve státě New York, přímo naproti městu Poughkeepsie na druhé straně řeky Hudson.

Jezdívali tam zejména proto, že Janetin otec byl náruživý hráč golfu a v Mohonku bylo dobré golfové hřiště. Janet tam s nimi nikdy nebyla (věnovala se vysokoškolskému studiu a kromě toho jako většina mladých lidí nepovažovala za optimální trávit prázdniny ve společnosti rodičů). Častokrát jí však vyprávěli o kráse okolního prostředí a kouzlu samotného Mohonku.

Roku 1975 jsme jednou jeli po newyorské státní dálnici cestou zpět z přednášky někde na severu, a když jsme dorazili k ceduli označující odbočku do New Paltzu, Janet se ozvala: „V New Paltzu je horský hotel, který se jmenuje Mohonk. Hrozně ráda bych se tam podívala.“

Za normálních okolností je pro mne cestování - když už totiž musím někam cestovat - pouze prostředkem, jak se co nejrychleji a co nejkratší cestou dostat z bodu A do bodu B. Pokud na mne Janet příliš nenaléhá, nedám se svést k tomu, abych někde jen tak zastavil a šel se pokochat místními krásami. Tentokrát na mne nijak nenaléhala, musel jsem ale být zvlášť povolně naložen, protože jsem odpověděl: „Tak odbočíme a podíváme se tam“

Jeli jsme devět mil po klikaté horské silničce, až jsme konečně dorazili k rozlehlému neuspořádaně působícímu sídlu, v němž se v nepřehledné směsici snoubí celá řada různých architektonických stylů a které je ve svém celku tak malebné, jak si jen člověk dokáže představit. Je obklopeno zahradami, nízkými vršky, anglickými parky a nedaleko je i malé jezírko. Dali jsme si tam vynikající oběd a po obědě jsme si udělali procházku překrásnými zahradami. Janet byla přímo v extázi a já jsem ochoten zamilovat se do všeho, co uvádí Janet do extáze - a po pravdě řečeno, i na mě to místo udělalo dojem, takže se z něj stalo naše oblíbené rekreační sídlo.

Jezdíme tam dvakrát nebo třikrát ročně na jeden až čtyři dny. Ruku v ruce procházíme jeho sály, chodíme k jezírku a do zahrad. Kdysi jsme se tam zúčastnili pěti zimních výročních zasedání zvaných „víkend detektivních vražd" a já sám jsem tam později uspořádal dva „sci-fi víkendy". Občas tam strávíme týden věnovaný hudbě a jednou jsme tam jeli pozorovat roj meteorů. Jindy tam jezdíme bez zjevného důvodu jen proto, abychom tam chvíli pobyli. Občas tam na přání uspořádám nějakou přednášku, samozřejmě si za ni ale nedávám platit a spokojím se s ubytováním a stravou.

Zvěř v Mohonku, a to zejména vysoká, se lidí nebojí, protože jí nikdy nikdo neubližuje. Jednoho večera při pomalé procházce toho druhu, který je mi údajně prospěšný, jsme spatřili asi půl tuctu virginských jelenců, jak se v přítmí pasou v trávě ne víc než padesát yardů od nás. Okouzleně jsme je pozorovali a oni nás okázale ignorovali. „Že jsou nádherní?" vydechla konečně Janet. „Ano, vypadají opravdu šťavnatě," odpověděl jsem. Janet tiše zasténala, já ale vím, že když mají někde na jídelním lístku zvěřinu, s chutí si ji dává.

Jednou jsme narazili na obzvlášť tiché a zdánlivě člověkem nedotčené místečko a ve stavu absolutní duševní vyrovnanosti jsme tam půlhodinku poseděli. Když jsme se vrátili domů, napsal jsem povídku Černých vdovců nazvanou „The Quiet Place" („Tiché místečko“), která vyšla v březnovém čísle EQMM ročníku 1987.

Roku 1987 mě washingtonský Post požádal, abych napsal článek

o nějakém místě, na které jsem narazil při svých cestách a které se mi zvlášť zalíbilo. Odpověděl jsem, že nikdy nikam necestuji, nepočítám-li horský hotel Mohonk devadesát mil od New Yorku. Prohlásili, že to bude úplně stačit, a já jsem pak stál před problémem, jak Mohonk popsat - přičemž nejsem nijak zvlášť všímavý člověk.

Navrhl jsem proto, aby ten článek napsala Janet, a ta to také po značném váhání udělala. Já jsem ho potom prošel, udělal jsem v něm několik korektur a odeslal jsem ho. (Jak tomu je pokaždé, když na něčem spolupracujeme, odvedla Janet devadesát procent práce.) Postu se článek nesmírně líbil a já jsem trval na tom, aby jako autoři byli uvedeni „Janet a Isaac Asimovovi" ve zmíněném pořadí. Souhlasili a článek vyšel ve vánočním čísle Postu pod názvem „Our Shangri-La“ („Naše Šangri-la“).

Měl evidentně dostatečný úspěch, takže požádali o další, tentokrát o Americkém muzeu přírodních dějin. Protože Janet to muzeum miluje, zadal jsem tenhle článek také jí. Vyšel v Postu roku 1988 jako „The Tyrannosaurus Prescription“ („Tyranosauří recept") od Janet a Isaaka Asimovových.

Oba tyto eseje vyšly ve sbírce, kterou roku 1989 vydalo nakladatelství Prometheus Press, a Janetin esej udělal na vydavatele takový dojem, že celou knihu nazvali Tyranosauří recept.

Janet je velice dobrou autorkou nebeletristické literatury. Prodala každý z těch několika málo podobných esejů, které napsala (jeden z nich dokonce dvakrát, když první magazín zkrachoval, takže si musela najít jiný), a já ji neustále mám k tomu, aby psala další.

129
Cestování

Přes všechna moje prohlášení, že nikdy nikam necestuji, jsem byl v Evansville v Indianě a v Raleighu v Severní Karolíně, protože jsem se v těchto dalekých a exotických místech musel zúčastnit různých akcí a přednášet tam. Navštívil jsem Mamutí jeskyni v Kentucky a viděl jsem indiánské pohřební mohyly v Ohiu.

Abych se přinutil k cestám na tak neobvyklé (alespoň pro mne) vzdálenosti, musím být také neobvykle motivován. Do Indiány jsem jel, protože mě o to jako o zvláštní laskavost požádal Lowell Thomas. Do Severní Karolíny jsem jel na pozvání guvernéra tohoto státu. Postupem času i takovéto stimuly ztratily svou účinnost a nedokážou mě rozhýbat, před šedesátkou mě však ještě občas k cestování přiměly.

Největším ze všech motivů byla Janetina přání. Nikdy je nijak násilně neprosazovala a nenaléhala na mne, věděl jsem ale například, že odjakživa touží vidět národní park Everglades na Floridě. Jsou nejspíš lidé, kteří sní o nákupech v Paříži nebo o hazardních hrách v Las Vegas, Janet ale snila o tom, že spatří flóru a faunu Everglades, a já jsem jí tenhle sen strašně chtěl splnit.

Vhodná příležitost se naskytla roku 1977, když jsem dostal pozvání, abych v Miami přednášel pro velké shromáždění zaměstnanců firmy IBM. Nabízený honorář byl vyšší, než jsem tehdy obvykle dostával, to by mě ale samo o sobě nebylo ovlivnilo. Dotázal jsem se však, jestli bych za svého pobytu tam nemohl absolvovat zájezd do Everglades, a dostal jsem kladnou odpověď.

Šestadvacátého března 1977 jsem tedy s obrovskou nervozitou nastoupil na nejdelší cestu, jakou jsem až do té doby o své vlastní vůli absolvoval. Jeli jsme vlakem do Miami.

Vlaky mi nijak zvlášť nevadí, i když jsem nervózní, když se řítí noční tmou. Ať dělám, co dělám, nedokážu se přesvědčit, že strojvůdce vidí, kam jede, protože když se podívám z okna, je všude kolem tma. (Já vím! Lokomotiva má reflektory a všude kolem trati jsou signální světla, to si sice umím rozumově zdůvodnit, v hloubi duše tomu ovšem stejně nevěřím.) Zvláště zlé to je, když narazíme na nějaký nerovný úsek kolejí a vlak se roztřese a hází sebou. V jednom kuse čekám, že vykolejíme a bude následovat katastrofa s bůhvíjak strašlivými následky.

Není to jen pouhá zbabělost, i když jsem už myslím zdůraznil, že nejsem nijak fyzicky statečný. Moje obavy jsou také odrazem hyperaktivm představivosti. Cvičil jsem si tuto představivost a využíval jsem jí při svém psaní po dlouhá desetiletí a neumím ji prostě na požádání vypnout. Ty strašlivé následky se mi neustále promítají před očima v naprosto jasné a realisticky trojrozměrné podobě a nijak tomu nemohu zabránit.

Ze všech sil jsme se vynasnažili zajistit si maximální pohodlí. Zaplatili jsme si nejedno, ale dvě sousední lůžková kupé a spojovací dveře jsme si nechali otevřít. To znamenalo, že jsme měli dvě koupelny, což byl luxus, který jsme nesmírně ocenili, protože mají-li dva lidé k dispozici jen jednu koupelnu, nevyhnutelně dochází ke konfliktům. Ráno brzy vstávám, mám ve zvyku uchýlit se do koupelny s knihou nebo s novinami a nijak odtamtud nespěchám. Doma máme také každý svou koupelnu, takže si mohu v klidu vychutnávat skutečnost, že si smím dát na čas.

Protože lůžkový vagón byl posledním vagónem vlaku, zatímco restaurační vagón byl jedním z prvních, museli jsme procházet několika dalšími vagóny, což aktivovalo moje pocity liberalismu. Ve vagónech, jimiž jsme procházeli, se tísnil proletariát všelijak zkroucený na sedadlech ve snaze udělat si alespoň trochu pohodlí (zvlášť když jsme tudy chodili brzy po ránu na snídani), zatímco my jsme si ve svém dvojitém kupé užívali luxusního života každý se svou postelí a s vlastní koupelnou. Nejen že jsem si připadal strašlivě provinile při pomyšlení, že jsem svým nabytým bohatstvím zradil vlastní třídu, ale měl jsem také nervózní pocit, že ti ubozí ušlápnutí pasažéři každou chvíli povstanou ve svém hněvu a s výkřikem „J‘es   aristocrates á la lanterne“ nás pověsí, přestože jsem v duši jedním z nich.

Bezpečně jsme však dorazili na místo, nevykolejili jsme a nebyli jsme pověšeni a já jsem úspěšně absolvoval svoje přednášky. Dost mě pobavila přísná disciplína, která u IBM panovala. Přestože přednáška začínala velice brzy po ránu, nikdo nepřišel pozdě. (Jsem přesvědčen, že kdyby se byl někdo opozdil, byli by ho na místě zastřelili.) Všichni posluchači už čekali na svých místech a všichni přítomní muži na sobě měli jednotnou uniformu - tmavé obleky, bílé propínací košile, úzké kravaty a všichni působili dojmem hladce vyholeného zdraví.

Já sám jsem na sobě měl červené sako, které zřejmě všechny přítomné oslepovalo, nikdo proti němu ale nevznesl žádnou námitku. (Jednoho z dalších řečníků poslali zpátky na pokoj pro kravatu, kterou si zapomněl uvázat.)

Moje oblečení však zanechalo nesmazatelný dojem. Když jsem se vrátil do New Yorku, ohlásil jsem se u svého přednáškového agenta Harryho Walkera, který cestu zorganizoval. Právě když jsem byl v jeho kanceláři, volali mu z IBM, aby mu řekli, že byli s mou přednáškou spokojení.

Harryho Walkera to potěšilo a řekl: „Náhodou je zrovna tady a mluví se mnou." Potom se na okamžik zatvářil nechápavě a dodal: „Ne, nemá červené sako."

Skutečně jsme jeli na výlet do Everglades a byl to výlet neobyčejně úspěšný, přestože předchozí zima byla nesmírně krutá a teploty dosáhly bezprecedentního (na poměry Everglades) minima devatenácti stupňů Fahrenheita. Díky tomu uhynula značná část vegetace, která přece jen není uzpůsobena chladnému počasí. Viděli jsme ještě ošklivé pásy hnědého odumřelého rostlinstva, které v Janet vzbuzovaly obrovskou lítost.

I tak jsme ale viděli spoustu zajímavých věcí, zejména aligátory, kteří vůbec nevypadali hrozivě. Bylo nám řečeno, že je nesmíme krmit, jednomu z nich ale chyběla noha (zřejmě o ni přišel v boji s nějakým svým soupeřem) a Janet nedala jinak, než ze jeho krmit bude. Báječně jsme tam poobědvali — počasí bylo dokonalé - a já jsem hleděl na vody, o nichž mě ujistili, že jsou součástí Mexického zálivu, tedy něčeho, co jsem v životě nečekal, že uvidím.

Zatřásl jsem se ale odporem při pomyšlení, že bych bydlel na Floridě, kde se šest palců nadmořské výšky považuje za vrchovinu. Jak už jsem řekl, mám rád zelené pahorky. Na Floridě také neexistuje skutečná zima, a přestože zima má své nevýhody, má také svou osobitou a pozoruhodnou krásu. Myslím, že v klimatu, které nezná zimu, jako je tomu například na Floridě, v jižní Kalifornii nebo na Havaji, bych se zbláznil steskem po sněhu.

Můj dobrý přítel Martin H. Greenberg, o kterém se později zmíním podrobněji, se narodil a vyrostl na Floridě, studoval však vysokou školu v Connecticutu a tam také poprvé viděl sněhovou chumelenici. Řekl mi, že to bylo nepředstavitelně báječné a vzrušující, když viděl z nebes padat zmrzlou vodu a mohl z ní dělat sněhové koule. Teď už ale dlouhá léta bydlí v Green Bay ve Wisconsinu a mám dojem, že je dnes dalek toho, aby ho pohled na sníh uváděl v extázi.

Následujícího roku, tedy roku 1978, mě čekal ještě náročnější úkol. Požádali mě, abych jel do Pebble Beach v Kalifornii a do San Jose a abych v obou těchto městech přednášel za sumu, která mi na tehdejší poměry připadala jako obrovská spousta peněz.

Nikdy. Nikdy! Nikdy! - Zároveň jsem si ale byl vědom toho, že Janet by se hrozně ráda podívala do zoologické zahrady v San Diegu, a velice dobře jsem si uvědomoval, že se do ní nedostaneme, nepojedeme-li do Kalifornie. Ten výlet na Floridu mi dodal sebedůvěry, takže jsme se v prosinci 1978 vydali na cestu.

Janet trvala na tom, že vyjedeme o den dřív, proti čemuž jsem vehementně protestoval, prosadila si ale svou — a bylo dobře, že jsme to udělali.

Cesta vlakem do Kalifornie nám trvala čtyři dny a čtyři noci a zpáteční cesta z Kalifonie domů nám trvala další čtyři dny a čtyři noci - a v obou případech mi to připadalo ještě delší. Když jsme v Chicagu museli přestupovat, využili jsme příležitosti a vyjeli jsme se podívat na střechu Sears Building, nejvyšší kancelářské budovy světa.

Neužil jsem si to tolik, jak se předpokládalo, i když ponechám stranou svou akrofobii. Pohled na plochý středozápadní kraj mi připadal naprosto fádní. Mám rád kopce a zase kopce.

Ještě horší bylo, že mě urážela samotná existence této budovy. Můj newyorský patriotismus mě nutil cítit zarytý odpor vůči skutečnosti, že se nějaké jiné město odvážilo postavit budovu, přesahující svou výškou všechny mrakodrapy Manhattanu.

Na západ od Chicaga měl vlak vagón zakrytý skleněnou kupolí, takže cestující mohli pohodlněji sledovat okolní scenérii. Všechno šlo dobře až do Wyomingu, kde zima svírala celý kraj svou železnou pěstí. Ocitli jsme se za nákladním vlakem, který se pomalu plazil po jednokolejné trati, a evidentně nebylo možné to líné monstrum odsunout někam stranou, protože v dnešní době má náklad zboží v železniční dopravě přednost před cestujícími.

Uprostřed noci se na motoru nákladního vlaku náhle něco porouchalo. Vlak zastavil. My jsme zastavili také a čekali jsme, až nákladnímu vlaku přivezou náhradní motor, aby se - a my s ním - mohl znovu vydat na cestu. Janet celou tu dobu napjatě probděla, zatímco já jsem ji většinou prospal. Když jsem se probudil, byl jsem nesmírně rozvzteklený na ten nákladní vlak, na železnici jako takovou a na celou filozofii cestování. Můj vztek ještě přiživovala skutečnost, že našemu vlaku začalo docházet palivo, takže vypadával elektrický proud a ve všech vagónech začínala panovat mrazivá zima. Konečně, právě v okamžiku, kdy jsme spotřebovávali poslední zbytky elektrické energie, dostal nákladní vlak svůj nový motor a znovu jsme vyjeli. Dojeli jsme do Oaklandu, kde jsme sedli na autobus do San Franciska, a na místo jsme dorazili s pouhým dvanáctihodinovým zpožděním, takže bylo dobře, že Janet trvala na tom, abychom vyrazili o den dřív.

Jedním z důsledků toho zdržení byla skutečnost, že jsme Utahem projížděli ve dne a ne předchozí noci, jak tomu mělo být podle jízdního řádu. Janet svému mormonskému původu nepřikládá žádnou důležitost, její rodiče se ale v Utahu narodili a přes dvacet let tam žili; má tam mnoho příbuzných, stojí tam původní usedlost její rodiny a sama kdysi byla u nějakých příbuzných v Utahu na návštěvě. Nesmírně ji tudíž vzrušovala možnost spatřit tento stát za denního světla a já jsem dospěl k závěru, že to zdržení vlastně stálo za to.

Náš pobyt v Kalifornii byl úspěšný. Obě moje přednášky proběhly dobře, i když moje názory se ani zdaleka neshodovaly s názory, které evidentně převažovaly mezi obyvateli Pebble Beach. (Vzpomínám si, jak jsem zapáleně hájil New York před útoky Nenewyorčanů, kteří na moje město pohlíželi jako na něco, co leží ještě jedno patro pod Hádem.) Na přednášce v San Jose jsem se naposledy setkal s Randallem Garrettem a dostal jsem od něj „Ódu na klon“.

Janet se na uspokojivě dlouhou dobu znovu setkala s  bratrem a se švagrovou a já jsem si (poprvé a doposud také naposledy v životě) půjčil auto, abychom si mohli vyjet do sekvojových lesů a podívat se na jejich obrovské stromy. S obdivem jsem si ty lesní velikány prohlížel a lomcoval mnou vztek, když jsem si vzpomněl na jedno z mnoha, přemnoha připitomělých prohlášení Ronalda Reagana, v němž se vyjádřil v tom smyslu, že když člověk viděl jednu sekvoj, nemusí už v životě vidět další, a že tudíž není nic špatného na tom, když se tihleti nejvznešenější ze všech příslušníků rostlinného království hromadně porážejí. (Je ovšem pravda, že nejspíš jen opakoval něco, co mu někdo napsal na jednu z jeho poznámkových kartiček.)

Když jsem si odbyl svoje přednášky, odjeli jsme s Janet ve vypůjčeném autě po pobřežní dálnici a já jsem se díval na nekonečné míle Pacifického oceánu. Nemohu říci, že by se mi tamější hnědá krajina líbila. Janet mi vysvětlovala, že na jaře se všechno na nějakou dobu zbarví světlezeleným odstínem, kterému říkala „kellyovská zeleň", já mám ale rád, když je krajina kolem mne buď zelená nebo pokrytá sněhem - ne hnědá.

Konečně jsme dorazili do San Diega, kde jsme měli s ředitelstvím zoologické zahrady na druhý den, tedy na sedmnáctého prosince 1978, dohodnutou návštěvu s průvodcem. Při pohledu na oblohu jsem se zeptal hotelového vrátného, jestli nebude pršet. Upřímně se rozesmál. Úplně jsem slyšel, jak si v duchu říká: „V San Diegu že by pršelo, ty troubo z Východu? Samozřejmě, že nebude."

Druhý den od rána do večera lilo jako z konve.

Nemohli jsme dost dobře od návštěvy zoologické zahrady upustit jen proto, že pršelo, takže jsme tam přesto zašli a všechno nakonec dopadlo úplně báječně. Ujal se nás jeden z členů ředitelství zoo, který ve svém nepromokavém oblečení vypadal jako kapitán velrybářského škuneru, a na slíbenou prohlídku nás vzal. (Sami jsme se také dostatečně vhodně oblékli.)

Zatímco za normálních okolností by zoologická zahrada byla plná lidí a my bychom se v ní jen s obtížemi přesunovali z místa na místo a bojovali o dobrý výhled na zvířata, tentokrát jsme tam byli relativně o samotě a protože vlhkost nám nevadila, měli jsme vlastně ideální podmínky.

Následujícího dne jsme jeli do Los Angeles a Janet prohlásila, že se musíme zastavit v Disneylandu. Poslechl jsem ji jen s  nejvyšší neochotou a ke své hrůze a hanbě jsem zjistil, že jsem si tu návštěvu náramně užil.

Měli tam exponát nazvaný „Je to konec konců malý svět“, který se mi zalíbil na newyorské Světové výstavě roku 1965. Nevěděl jsem to, a když jsme do Disneylandu vešli, zeptal jsem se Janet: „Kdepak je ten exponát, co se jmenuje ,Je to konec konců malý svěť?" Ptal jsem se jen proto, že jsem měl mizernou náladu, a čekal jsem, až řekne, že tam není, abych mohl pronést několik nactiutrhačných poznámek na adresu Disneylandu, Kalifornie a vesmíru obecně.

Janet ale klidně odpověděla: „Ten je tamhle v té budově “ Samozřejmě jsem nedal jinak a musel jsem se tam jít podívat. Sedadla byla plná dětí vě věku sedmi až deseti let, sedících v hrobovém tichu, k nimž se připojilo jedno osmapadesátileté děcko, které si svoje vzrušení nedokázalo nechat pro sebe a neustále hlučně ukazovalo na nejrůznější figurky, kolem nichž jsme projížděli.

V Los Angeles déšť na chviličku pročistil vzduch, takže jeho obyvatelé měli příležitost podívat se na modrou oblohu a bílá kupovitá oblaka, což je pohled, který se jim normálně naskýtá jen jednou za rok. Meteorolog v televizi vrušeně ukazoval záběry mraků a vysvětloval, co jsou zač, zatímco lidé na ulicích ohromeně zírali na siluetu vzdálených hor, která se náhle objevila v průhledném vzduchu. (A to si dovolují kritizovat New York!)

A pak jsme vrátili auto, sedli na vlak a dvaadvacátého prosince jsme dorazili zase domů. Celkem jsme byli pryč tři týdny, což znamenalo, že nás doma čekaly tři týdny pošty, tři týdny telefonických vzkazů a tři týdny pomalu se přibližujících termínů. Když odjedou na dovolenou obyčejní lidé, obstarává za ně jejich práci armáda asistentů, tajemníků, pomocníků, rodinných příslušníků a mnoha dalších lidí. Když ale odjedu na dovolenou já, moji práci za mě neobstará nikdo. Všechna čeká jen na mne, a když se vrátím, musím ji všechnu vyřídit dvojnásobnou rychlostí. Mohl bych se tudíž zeptat, k čemu je vlastně taková dovolená dobrá. (Mimochodem musím přiznat, že jsem nesplnil všechna Janetina přání. Sní také o kanadském Vancouveru a o japonském Kjótu, tam jsem ji ale nikdy nevzal a počítám, že ji tam ani nikdy nevezmu.)

Když jsme se z našeho výletu vrátili, napsala Janet článek o tom, jak problematické je cestovat napříč kontinentem s člověkem, který cestování nenávidí a přitom odmítá létat. K mému překvapení ho prodala cestovní rubrice neworských Times. Vyšel v nedělním čísle Times pětadvacátého února 1979 a ze strany čtenářů se mu dostalo značného množství velice příznivých reakcí.

Jakýsi člověk mě dokonce zastavil na ulici a zeptal se mě, jestli nejsem Isaac Asimov. Když jsem připustil, že to skutečně jsem já, řekl mi: „Vyřiďte prosím své ženě, že se mi její článek moc líbil."

Zašel jsem do nejbližší telefonní budky a zavolal jsem jí. „Janet," řekl jsem, „tohle otravování musí přestat."

130
Cesty do zahraničí

Ani ve snu mě nenapadlo, že bych ještě někdy opustil území Spojených států poté, co jsem do nich byl roku 1923 přivezen. Neudělal jsem to dokonce ani tehdy, když jsem jel na Havaj, protože Havaj byla americkým teritoriem (i když tehdy ještě ne samostatným státem). Za to, že jsem je nakonec přece jen opustil, mohla Gertrude, která se narodila v Torontu, takže jsem jednou za čas musel vyhovět jejímu přání jet se tam podívat. Byli jsme tam celkem dvakrát a jednou jsme navštívili Quebec.

Poradili nám, abychom si s sebou vzali doklady o svém americkém občanství, a skutečně jsme se jimi také museli prokázat. To mě z principiálních důvodů rozčilovalo. Rozeným Američanům při návratu z Kanady stačilo prosté prohlášení, že se ve Spojených státech narodili. Nemuseli ukazovat svůj rodný list a úřady braly jejich slovo za bernou minci. Já jsem však byl naturalizovaný Američan, takže moje slovo nebylo dost dobré a musel jsem se prokazovat svými doklady o americkém občanství. To je diskriminační přístup k člověku, který je stejně americký jako kdokoli jiný, a měl jsem vůči tomu své výhrady.

Jeli jsme se podívat na Niagarské vodopády, a když jsem vyjížděl nahoru k městu Niagara Falls, vyjadřoval jsem hlasitě své obavy, abychom se neztratili a vodopády nějak neminuli. Právě v okamžiku, kdy jsem to říkal, jsem vybral zatáčku a najednou tu byly. Ten první, naprosto nečekaný pohled na ně byl úžasný. Zůstali jsme na kanadské straně a v tichém obdivu jsme zírali na ty obrovité podkovovité vodopády, přes jejichž vrcholky se převalovaly poslední zbytky zimního ledu. Druhý den už tam žádný led nebyl, jen modrá vodní kaskáda, padající do řvoucí propasti.

Nejvíc mi však v paměti utkvěla vzpomínka na to, jak jsem se v motelu nedaleko vodopádů, kde jsme je zřetelně slyšeli, chystal jít spát a náhle jsem si uvědomil, že je nikdo na noc nevypíná. Jejich řev pokračoval i po celou dobu noční temnoty, byl to ale jen „bílý šum", na který jsem si po chvíli zvykl a bez problémů jsem usnul.

Pochopitelně jsme s sebou vzali i děti a David se na cestu do Quebeku zvlášť těšil, protože jsem se před ním zmínil o tom, že se v Quebeku mluví francouzsky. David ještě nikdy nikoho neslyšel mluvit cizím jazykem a už se toho nemohl dočkat. Nemluvil prakticky o ničem jiném než o tom, že konečně uslyší nějakou cizí řeč.

Jakmile jsme se v Quebeku dostali do svého hotelového pokoje, zapnul samozřejmě televizi a zaposlouchal se do přívalu francouzštiny. Zdálo se, že ho to dokonale vyvedlo z míry.

„To je francouzština," vysvětloval jsem mu. „Tu jsi přece chtěl slyšet, Davide."

„Já tomu ale nerozumím," postěžoval si.

Zapomněl jsem mu říct, že lidé, kteří cizí jazyk neznají, mu také nemohou rozumět. Obávám se, že mu to zkazilo potěšení z celého výletu.

Roku 1973 se v Torontu konal Světový con science fiction a můj román Ani sami bohové byl nominován na Huga, takže jsem do Toronta odjel i s Janet, přestože to bylo ještě nějaké tři měsíce před naší svatbou. Od té doby jsme spolu s Janet byli v Kanadě ještě třikrát. Při jedné z plaveb na Queen Elisabeth 2 jsme navštívili Quebec a po pevnině jsme cestovali do Montrealu a do Ottawy. Při všech třech těchto příležitostech jsem přednášel.

Celkem vzato se mi Kanada líbí. Města jsou tam čistá a lidé se chovají přátelsky. V Montrealu jsme jedli v jedné velice hezké ruské restauraci a mě zaplavil příval smutku při pomyšlení, že tam nikdy nebudu jíst podruhé, protože jsem si byl jistý, že už se nikdy do Montrealu nevrátím (odpor k cestování má i své nevýhody).

Na svých různých námořních plavbách jsme při několika příležitostech stanuli na pevné zemi, nepatřící k severoamerickému kontinentu. Při výletech do Karibského moře jsme spolu s Janet strávili po několika hodinách na každém z navštívených ostrovů, například na ostrově Martinik (kde mají sochu Napoleonovy císařovny Josefíny, která se tam narodila), na ostrově Tobago, jednom z Panenských ostrovů, a na dalších. Tyhle ostrovy byly většinou horké a vlhké s výjimkou Barbadosu, kde zjevně není žádný centrální horský vrchol, který by zachycoval déšť, a kde se nám nesmírně líbilo.

Při jedné plavbě jsme zakotvili ve venezuelském přístavu a všichni se vyhrnuli na břeh, aby si prohlédli vnitrozemské přírodní krásy, Janet a já jsme se ale spokojili s tím, že jsme vystoupili z lodi a pouze jsme chvíli postáli na molu, abych mohl později říci, že jsem stanul na jihoamerickém kontinentu.

Přesvědčil jsem se, že jsem na svých plavbách spokojen, jsem-li na moři. Pobyt v cizím přístavu byl pro mne vždy nepříjemný; znamenal totiž, že možná budu muset vystoupit z lodi. Zjistil jsem, že přechod z lodi na pevninu znamená „cestování", které se mi jako takové příčí. Jakmile jsem byl na lodi několik hodin, stala se mým „domovem" a už jsem ji nechtěl opustit. A když jsem musel odejít, vždycky jsem se na loď vracel se stejným pocitem úlevy, s jakým bych se vracel do vlastního bytu.

Mohu se pouze domýšlet, že v duchu spojuji silný pocit jistoty se vším, co považuji za svůj „domov“. Možná jsem si tento pocit vypěstoval v prvních dvaadvaceti letech života, kdy jsem doopravdy doslova nikdy domov neopouštěl (kromě chození do školy) a kdy byli navíc neustále doma i moji rodiče. Všude mimo domov bylo cizí území a to je možná důvodem mé neochoty cestovat.

Vyskytly se dokonce případy, kdy jsem vůbec odmítl vystoupit z lodi. Při plavbě za zatměním slunce na Canbeře jsem sice na největším z Kanárských ostrovů vystoupil na břeh, opatrně jsem ale trval na tom, že budu chodit v doprovodu dvou mladých žen. Byl jsem konec konců přesvědčen, že až přijde čas, najdou cestu zpátky na loď, takže jsem počítal, že když je ani na okamžik nespustím z dohledu, určitě se neztratím a loď neodpluje beze mne. Zašel jsem s nimi do jakéhosi obchodu, kde si chtěly něco koupit a ocitly se v neřešitelné situaci, protože neuměly Španělsky a majitel obchodu naopak neznal jediné anglické slovo. Sám jsem sice také Španělsky neuměl, podařilo se mi však transakci uzavřít pomocí posunkové řeči, čímž jsem si vysloužil pověst obrovského lingvisty.

Odmítl jsem však vystoupit na břeh v nigérijském Lagosu, když tam Canberra zakotvila, takže nemohu tvrdit, že jsem někdy stanul na africké půdě.

Moje neochota opouštět palubu lodi dosáhla vrcholu, když jsme se zastavili v Dominikánské republice, a to zejména díky tomu, že Queen Elizabeth 2 byla příliš velká, takže nemohla zakotvit v přístavu, ale musela zůstat na volném moři a cestující museli jet na pevninu malým člunem. Souhlasil jsem dokonce s tím, že Janet pojede na břeh beze mne. Nebylo mi to nic platné. Zůstal jsem sice v bezpečí lodi, přišel jsem ale o bezpečí Janetiny společnosti. Celou dobu, po kterou byla pryč, jsem neměl stání a asi hodinu před plánovaným příjezdem člunu, který ji měl přivézt zpátky, jsem už postával u lodní lávky a nervózně jsem na ni čekal.

Plavby našeho „astronomického ostrova" nás také asi tucetkrát zavedly na Bermudy, kde jsem měl přednášku pro příznivce astronomie z naší lodi, doplněné o členy bermudské astronomické skupiny. S nádhernými Bermudami jsem se brzy sžil natolik, že se staly jakýmsi mým domovem, takže jsem zjišťoval, že mohu bez problémů loď opustit.

Když mě Victor Serebriakoff přemlouval, abych se znovu stal členem Mensy, šlo mu přitom o víc než jen o moje členství. Zahájil promyšlenou kampaň, která mě měla přimět k tomu, abych jel do Velké Británie a promluvil k tamějším mensáncům. Něco takového jsem samozřejmě odmítl, Victor však na mě nepřestal naléhat a já jsem o tom po nějaké době začal vážně uvažovat.

Janet i já jsme anglofilové, protože jsme oba strávili mládí četbou bohatého dědictví britské literatury. V britské historii a britské geografii jsme se vyznali skoro lépe než v historii a geografii americké. Uvolil jsem se tedy, že pojedu - pod podmínkou, že se někdo z britských mensánců propůjčí k tomu, že nás bude po Velké Británii vozit, provede nás po pamětihodnostech a postará se o všechny záležitosti související s ubytováním a stravováním.

Souhlasili s tím, museli jsme si ale ještě opatřit lístky na loď a pasy (byl to můj první pas) a celkem vzato mě perspektiva té cesty čím dál víc naháněla strach. Janet nějakou dobu poslouchala moje ustrašené nářky a nakonec prohlásila: „Poslyš, Isaaku, sám mi vždycky říkáš, že se může stát, že se uvolím k něčemu, do čeho se mi ve skutečnosti nijak nechce, když se k tomu ale jednou uvolím, musím to udělat bez stížností a s úsměvem. A jestli to sám nedokážeš taky, tak tu cestu odřekneme."

To mě zasáhlo přímo do srdce, protože měla naprostou pravdu. Skutečně jsem měl ve zvyku všechny své nejbližší a nejdražší poučovat o tom, že když něco slíbíme, musíme to pak udělat bez reptání a s úsměvem. Problém je v tom, že patřím k onomu nesmírně rozšířenému druhu lidí, kteří velice snadno všude kolem sebe trousí zrnka moudrosti a drobná kázání, kteří však zjišťují, že je mnohem méně snadné, mají-li se těmito kázáními sami řídit. Musím přiznat, že po těchto Janetiných slovech jsem sice měl i nadále stejný strach, dával jsem si ale záležet na tom, abych to na sobě nedával znát.

Třicátého května 1974 jsme se nalodili na palubu zaoceánské lodi France. Pro France to byla poslední plavba, protože těsně před připlutím do přístavu nás dostihla zpráva, že francouzskou vládu už omrzelo krytí jejích ztrát a že se rozhodla ji prodat.

Ve Velké Británii jsme zůstali půl druhého týdne a zpátky jsme se plavili na Queen Elizabeth 2. Celkem jsme na cestách strávili tři týdny a to byla s výjimkou mé služby v armádě nejdelší doba, jakou jsem kdy prožil mimo domov, i když o čtyři roky později jsem tento rekord vyrovnal při cestě do Kalifornie, o které jsem se už zmiňoval.

Musím přiznat, že se nám nesmírně zalíbilo v luxusu obřích zaoceánských lodí a zejména ve stravě, která se na nich podávala. Na Queen Elizabeth 2 jsem se při každé možné příležitosti cpal kaviárem, zatímco Janet se vyžívala v čokoládových suflé. Oba jsme si s oblibou dávali hovězí Wellington a dělali jsme dobře, protože jak jsme později zjistili, s postupujícím věkem vám doktoři zakážou jíst všechno, co vám chutná, takže jsme měli štěstí, že jsme se ho najedli, dokud to šlo.

V Anglii jsme viděli ladoňky v New Forest a překrásnou dvojitou duhu ve Forest of Dean. Navštívili jsme Stonehenge, Stratford on Avon a vlezli jsme do každé katedrály, na kterou jsme natrefili. Ochutnal jsem všechny tradiční anglické pokrmy, které jsem objevil, od zapečené sekané s brambory po klobásu v těstíčku a od závinu s masem a ledvinkami po ovocné koláčky se sirupem.

V Londýně jsem se byl podívat ve Faradayově laboratoři a posluchárně (která je hned vedle hotelu Brown’s, kde jsme bydleli). Když jsme byli ve Westminster Abbey, poplakal jsem si u Newtonova náhrobku a v jeho sousedství jsem viděl náhrobky čtyř dalších vědců, kteří patřili k největším na světě.

Čirou náhodou jsme viděli královnu Alžbětu v kočáře, vpředu i vzadu obklopeném průvodem jezdců na koních v červených uniformách, a zjistili jsme něco, co jsme ještě nikdy neviděli a o čem jsme v souvislosti s podobnými jezdeckými skupinami ani nikdy neslyšeli. Po jejich průjezdu byla ulice plná čerstvých kobylinců.

Podepisoval jsem knihy v Londýně a v Birminghamu a samozřejmě jsem přednášel pro mensánce, kde mě uvedl Arthur C. Clarke svými dobromyslnými urážkami (můžete si být jisti, že jsem mu je ve svém projevu oplatil).

Poté, co jsem začal s přednáškami na Queen Elizabeth 2, jsme se s Janet plavili přes Atlantik ještě dvakrát. Protože mě pobyt na evropské půdě nijak nelákal, měli jsme v úmyslu zůstat na lodi, to se však ukázalo jako nemožné. Všichni cestující museli v Southamptonu z lodi vystoupit, i kdyby měli na pevnině jen jednou přespat a pak se vrátit na palubu. Při pobytu v Southamptonu byla loď oficiálně „mrtvá“ a veškerá energie byla vypojena.

Přestože byla tedy moje druhá plavba přes Atlantik na palubě Queen Elizabeth 2 báječná, trávil jsem ji v neustálém stresu z toho, co se bude dít v Southamptonu. Co kdyby se nám z nějakého důvodu nepodařilo druhý den ráno se vrátit na loď a co kdyby ta odplula bez nás? Jako obvykle se tyto moje bláhové obavy ukázaly být dokonce ještě bláhovější, než vypadaly původně. Loď jsme nezmeškali a vrátili jsme se na ni včas.

Nedokážu mimochodem vysvětlit, proč jsem neustále sužován těmito obavami, že někam přijdu pozdě, že se ztratím nebo že se mi stane obojí zároveň. Skoro nikdy v životě jsem nikam pozdě nepřišel a nikdy jsem se také nikde doopravdy neztratil. Proč ve mně tedy vyvolávají takovou nervozitu problémy, s nimiž nemám žádné zkušenosti?

Není to snad tím, že si o mne matka vždycky dělala takové starosti a že jsem věděl, že se nikdy nesmím opozdit ani o jedinou minutu nad vyměřený čas, protože v opačném případě umírala tisícovkou různých smrtí? Je to docela dobře možné! Moje vlastní nervozita pramenící z potenciálního Robynina nebo Janetina zpoždění se přenesla na ně samotné, takže ani ony se nikdy nezpozdí, alespoň ne tehdy, když je v nějakou stanovenou dobu čekám. Zdá se, že je to hloupý a dokonce snad i svým způsobem podlý způsob znepříjemňování života lidem, které mám rád, a protože jsem si byl odjakživa vědom, že matčiny obavy na mne působí jako nevítaný nátlak, nesmírně mě překvapuje, že já sám si počínám stejně vůči své manželce a dceři. — Nemá ale smysl dělat mi nějaká kázání, prostě s tím nic nenadělám.

Dokonce i Gertrudu jsem vycepoval k tomu, že se řídila slavnou doktrínou „nikdy nechodit pozdě". Zpočátku protestovala a tvrdila, že spěchat je směšné, připomněl jsem jí ale, že když jsme posledně šli na vlak, dorazili jsme na nádraží pouhou minutu před jeho odjezdem a museli jsme uhánět po nástupišti a zavazadla táhnout za sebou. „Musíme tam být brzy," vysvětloval jsem jí, „abychom nemuseli spěchat," a Gertrude pochopila, jak to myslím.

Vraťme se ale zpátky k naší cestě. - Pobyt v Southamptonu, který nám jako Newyorčanům připadal neuvěřitelně čistý, jsme si náramně užili. Dokonce jsme trochu cestovali, prohlédli jsme si winchesterskou katedrálu a navštívili Nelsonovu vlajkovou loď Victory v portsmouthském přístavu. „Tam přece nepojedete taxíkem, stálo by vás to pět liber," přesvědčovala mě jedna mladá taxikářka.

„To je v pořádku," ujistil jsem ji, Jsem bohatý Američan" Odvezla nás tedy, kam jsme chtěli, a za její starost o mou peněženku, která byla v příkrém rozporu s jejími vlastními zájmy, jsem jí dal štědré spropitné.

Když jsme se na Queen Elizabeth 2 plavili přes Atlantik potřetí, Janet mě dokonale šokovala návrhem, abychom vystoupili ve francouzském Cherbourgu, kde loď přistávala před přeplutím průlivu La Manche do Southamptonu. Mohli jsme v tom případě zůstat celého půldruhého dne ve Francii a teprve pak se znovu vrátit na palubu. A to ještě nebylo všechno; Janet navrhovala, abychom toho času využili tak, že večer po vylodění, tedy osmnáctého září 1979, odjedeme do Paříže, přespíme tam, strávíme tam následující den a další noc a pak se vrátíme do Cherbourgu, kde nastoupíme zpáteční cestu.

Nečekal jsem, že se mi Paříž bude líbit, protože jsem slyšel, že Francouzi se dívají s opovržením na každého, kdo nemluví plynně francouzsky, a ve zvláštním opovržení že chovají Američany. Byl jsem tudíž plně připraven se nad chováním Pařížanů rozběsnit, mám-li ale říci pravdu, Paříž se mi strašně líbila. Jeden můj přítel mi dal dva lístky do Folies-Bergěre, podle mého názoru však nemělo smysl tam chodit. Neoděná francouzská děvčata se ničím neliší od neoděných děvčat amerických. Místo toho jsme v překrásném večeru pomalu prošli od začátku až do konce Champs-Elysées a přihlíželi jsme kolemjdoucímu průvodu. Viděli jsme Vítězný oblouk a Eiffelovu věž. Na Eiffelovu věž jsem odmítl vyjet, protože mi její konstrukce připadala příliš otevřená a vratká.

Viděli jsme katedrálu Nótre Dame, byli jsme v několika muzeích, jedli jsme v několika vynikajících restauracích a krátce řečeno, namačkali jsme toho do svých šestatřiceti hodin tolik, kolik se dalo, neviděl jsem ale jediný striptérský program a Janet nestačila žádné nákupy. A jak jsem už říkal, loď jsme stihli.

Než odejdu od tématu svých cest, chtěl bych připojit několik vedlejších poznámek.

Svou zálibu v místech se čtyřmi ročními obdobími jsem si ověřil na jedné z našich plaveb do Karibského moře, která se konala v únoru. Horko tam dole na jihu v době, kdy měl být můj organismus vystaven chladu, mě nesmírně vyčerpávalo. Když naše loď plula Atlantikem zpět na sever, vychutnával jsem klesání teploty, přestože všichni ostatní kolem mne si nespokojeně stěžovali. Těšil jsem se, až zase vystoupím v přístavišti New York City, kde bude teplota hluboko pod bodem mrazu. - Ani náhodou! Připluli jsme za teplého únorového dne, kdy teplota vystoupila na patnáct stupňů nad nulou. Své rozčilení ani nedokážu slovy popsat.

Při poslední naší plavbě na Queen Elizabeth 2 v červenci 1981 tato loď poprvé zakotvila v Quebeku, takže břehy řeky byly po celé míle lemovány tisícovkami lidí, kteří se přišli podívat na náš příjezd a pak znovu na náš odjezd. Když jsme odplouvali, doprovázela nás dlouhou dobu na široké hladině řeky svátého Vavřince celá flotila malých lodí, které se podobaly drobným rybkám sledujícím v moři velrybu; byl to skutečně velice nezvyklý pohled.

Jednou z nepohodlných stránek zaoceánských plaveb je samozřejmě to, že při návratu musíte dovolit celníkům, aby vám prohrabali všechna zavazadla. Janet ani já toho v cizině nikdy moc nenakoupíme. Samozřejmě nekupujeme alkohol, takže jeho nízké ceny pro nás nejsou žádným lákadlem, čímž se eliminuje jeden z hlavních zdrojů celních poplatků. Nepovažujeme také za nutné nakupovat obrovské spousty oblečení a nejrůznějších zbytečností, které nepotřebujeme nebo které si můžeme opatřit doma. Obvykle se vracíme s několika brožovanými knihami a příležitostně s nějakým svetrem nebo šátkem. Naše nákupy nikdy nedosahují povoleného bezcelního minima. Jeden celník při pohledu na náš seznam kdysi prohlásil: „No prosím, poslední z těch, kdo se dokážou pořádně rozšoupnout."

A ještě poslední poznámka -

Když přijde řeč na moje cesty, lidé se mě často ptají, jestli jsem byl někdy v Izraeli.

Ne, nebyl jsem v Izraeli. Dostat se do Izraele jinak než letecky by bylo příliš složité. Musel bych cestovat lodí a vlakem a jsem si jist, že kdybych se chtěl o něco takového pokusit, zabralo by mi to mnohem víc času, než si mohu dovolit, a byl by to navíc podnik přímo nesnesitelně komplikovaný.

Lidé ovšem automaticky předpokládají, že když jsem v Izraeli nebyl nebo když tam nemohu jet, musím z toho vzhledem ke svému židovskému původu být strašlivě nešťastný, protože bych přece určitě Izrael navštívit chtěl. - Jenže já bych nechtěl.

Po pravdě řečeno nejsem žádný sionista. Nevěřím, že by Židé měli jakési dědičné právo na zabrání určitého území jen proto, že na něm před devatenácti sty lety žili jejich předkové. (Kdybychom se řídili touto logikou, museli bychom předat Severní i Jižní Ameriku původnímu indiánskému obyvatelstvu a Austrálii s Novým Zélandem australským domorodcům a Maorům.) Za právně platné nepovažuji ani biblické přísliby boží, že země kananejská bude navždy patřit dětem Izraele. (Zvlášť vezmeme-li v úvahu, že tuto bibli sepsaly právě děti Izraele.)

Když byl roku 1948 založen izraelský stát a všichni moji židovští přátelé nadšeně jásali, byl jsem já tím morousem, který jim kalil dobrou náladu. „Budujeme si ghetto," tvrdil jsem tehdy. „Budeme obklopeni desítkami miliónů Arabů, kteří nám nikdy neodpustí, nikdy nezapomenou a nikdy také neodejdou."

Měl jsem pravdu, zvlášť když se brzy poté ukázalo, že Arabové sedí na většině světových zásob ropy, takže národy světa, které nevyhnutelně musely stranit ropě, zjistily, že z politického hlediska bude vhodné postavit se na stranu Arabů. (Jsem přesvědčen, že kdyby byla tato otázka zásob ropy známa už dříve, nebyl by Izrael vůbec vznikl.)

Nemají ale Židé právo mít nějakou vlast? Po pravdě řečeno jsem toho názoru, že žádná skupina lidí si nezaslouží „vlast" v obvyklém smyslu tohoto slova.

Naše Země by neměla být rozparcelována na stovky různých území, z nichž každé je obydleno jedním segmentem lidstva, který sám sebe definoval jako národ a který svému vlastnímu blahobytu a své vlastní „národní bezpečnosti" dává přednost před všemi ostatními faktory.

Jsem upřímným zastáncem kulturní různorodosti a naprosto chápu, že si každá zřetelně samostatná skupina lidstva cení svého kulturního dědictví. Já sám jsem například newyorský patriot a kdybych žil v Los Angeles, hrozně rád bych se scházel s jinými bývalými Newyorčany a zpíval bych s nimi „Pozdravujte ode mne Broadway".

Tyto pocity by však měly zůstávat na kulturní a neškodné úrovni. Jsem proti nim, jestliže znamenají, že každá skupina musí nenávidět ostatní a toužit po jejich vyhlazení. Jsem proti tomu, aby se každá samozvaná skupina vyzbrojovala a násilně pak svými zbraněmi prosazovala své vlastní preference a předsudky.

Naše Země čelí v dnešní době ekologickým problémům, které představují bezprostřední hrozbu zničení civilizace a které mohou znamenat konec této planety jako obyvatelného světa. Lidstvo si nemůže dovolit plýtvat svými finančními a emocionálními zdroji na nekonečné a nesmyslné rozmíšky mezi každou skupinou a všemi ostatními. Musí nastoupit jistý pocit globalismu, pod jehož praporem se svět sjednotí k řešení skutečných problémů, které stojí ve stejné podobě před všemi skupinami.

Lze toho dosáhnout? Tato otázka je ekvivalentní otázce: Dokáže lidstvo přežít?

Nejsem tudíž sionista, protože nevěřím na národy a protože sionismus vede jen ke vzniku dalšího národa, který světu přidělává problémy. Vytváří další národ, který se ohání svými „právy", „požadavky" a „národní bezpečností" a má dojem, že se musí chránit před svými sousedy.

Žádné národy neexistují! Existuje pouze lidstvo jako takové. A jestliže tuto skutečnost brzo nepochopíme, žádné národy skutečně existovat nebudou, protože nebude existovat ani lidstvo.

131
Martin Harry Greenberg

Někdy v roce 1972 jsem dostal dopis od jakéhosi Martina Greenberga z Floridy. Sestavoval antologii a chtěl do ní zařadit dvě moje povídky. Připadalo mi to tehdy jako natolik rutinní a nedůležitá záležitost, že jsem si to nezapsal do svého deníku, takže neznám přesné datum, kdy jsem ten dopis dostal. To je obrovská škoda, protože byl začátkem neobyčejně důvěrného přátelského vztahu.

Nemohl jsem to tehdy samozřejmě předvídat, a to nejen proto, že neumím číst v budoucnosti, ale také proto, že mě okamžitě napadla jedna značně nepříjemná možnost. Martin Greenberg se jmenoval majitel nakladatelství Gnome Press, který před čtvrt stoletím jako první vydal sbírku povídek Já robot a tři knihy cyklu Nadace. Vydal dokonce také několik antologií a ve dvou z nich byly přetištěny i moje povídky. Moje spojení s Martinem Greenbergem nebylo spojením nijak šťastným a neměl jsem sebemenší chuť je obnovovat.

Od té doby však už uplynulo čtvrt století a Martin není nijak neobvyklé jméno, stejně jako Greenberg není nijak neobvyklé příjmení. Kromě toho začínal dopis oslovením „Vážený doktore Asimove" a já jsem si byl jist, že ten tehdejší Martin Greenberg by napsal „Milý Isaaku."

Ve své odpovědi jsem se proto zeptal: „Nejste ten Martin Greenberg, který..." Nebyl to on. Tenhle džentlmen z Floridy se jmenoval Martin Harry Greenberg a narodil se roku 1941, takže v době, kdy byl vydán Já robot, mu bylo pouhých devět let. Obratem jsem mu dal svolení, aby mé povídky do antologie zařadil, a naše vzájemná korespondence byla počátkem přátelského vztahu. Není to nijak překvapivé, protože jak jsem brzy zjistil, má Marty (což je jméno, kterým mu dnes říkám) stejně vrozeně družnou povahu jako já sám.

Nebyl jsem to jenom já, kdo se při prvním pohledu na Martyho jméno zarazil. Bylo pro něj při vstupu do světa science fiction velkou překážkou, i když si to zpočátku sám neuvědomoval. Existovala konec konců celá řada lidí, kteří na své spojení s prvním Martinem Greenbergem neměli právě příjemné vzpomínky.

David Kýle byl například společníkem prvního Martina Greenberga ve vedení nakladatelství Gnome Press a podle jeho názoru ho tehdy Greenberg podvedl. Tento jeho názor dosahoval takové intenzity, že při první příležitosti, kdy šel Martyho navštívit a domníval se (stejně jako já), že je to možná onen první Greenberg, dorazil k němu s úmyslem vrazit mu jednu pořádnou do nosu. A aby své ráně dodal potřebnou váhu, měl v pěsti připravený sloupek čtvrťáků.

Podle toho, co jsem slyšel, Lester del Rey Martymu doporučoval, že by udělal dobře, kdyby si změnil jméno, to jsem ale považoval za zbytečně přehnané. Já sám jsem mu poradil, aby v souvislosti se svou prací v oblasti science fiction prostě používal svého druhého jména Harry, a Marty se podle mé rady zařídil.

Celý tento problém však začal být po nějaké době bezpředmětný, protože Marty se v kruzích science fiction natolik proslavil, že je dnes jméno Martin Greenberg spojováno výhradně s jeho osobou. První člověk tohoto jména upadl v naprosté zapomnění a pochybuji

o tom, že by si na něj dnes ještě vzpomínal někdo, kdo nedosahuje mého patriarchálního věku a není vybaven mou spolehlivou pamětí.

Dokonce i já, který jsem několik let všechny své dopisy Martymu začínal oslovením „Milý Marty druhý," jsem od tohoto zvyku nakonec upustil a spokojuji se dnes s oslovením „Milý Marty".

Krátce poté, co jsem se s ním prostřednictvím korespondence seznámil, se Marty přestěhoval do Green Bay ve Wisconsinu, do rodného města své manželky Sally. Opatřil si tam místo v profesorském sboru Wisconsinské univerzity, kde dnes působí jako profesor politologie a kde mimo to přednáší i science fiction.

Vedení univerzity ho chová ve velké vážnosti, mezi studenty je oblíben a po všech stránkách je akademicky úspěšný, přesto však to byla (stejně jako v mém případě) jeho vedlejší profese, ve které se dopracoval ke skutečnému věhlasu. Jeho dětská záliba v science fiction postupem let narůstala a dnes existuje jen velice málo lidí, kteří se mu znalostmi tohoto žánru mohou vyrovnat. (Ví toho o něm například mnohem víc než já.)

Marty je vysoký chlapík a kromě toho je i značně při těle. Roku 1989 (částečně v důsledku nenápadného, ale vytrvalého Janetina i mého popichování) absolvoval odtučňovací kúru, po které zhubl o šedesát liber, ani dnes by ho ale nikdo neoznačil za štíhlého.

Marty je společenský, družný a pracovitý a navíc je to člověk, kterému lze absolutně věřit. Znám ho dobře a jsem skálopevně přesvědčen, že poctivější a upřímnější člověk prostě nemůže existovat. Jak později vysvětlím, musí při různých příležitostech manipulovat s peněžními částkami, které částečně patří i mně, a pokaždé mi můj podíl řádně a rychle vyplatí. Nějakou dobu trval na tom, že bude ke každému šeku přikládat podrobné vyúčtování, já jsem se ale nemohl dívat na to, jak plýtvá svým časem na takové nesmysly, a konečně se mi podařilo ho přesvědčit (se značnými problémy), aby mi šeky posílal takříkajíc holé. Žádné vyúčtování jsem nepotřeboval - alespoň od něj ne.

A platí to i v opačném případě. Při výjimečných příležitostech musím posílat peníze já jemu. Marty měl na začátku ve zvyku posílat mi puntičkářský přesné vyúčtování toho, jak a komu je třeba peníze rozdělit, podařilo se mi ale přesvědčit ho, že stačí, když mi jen dá vědět, na jakou částku bych měl vypsat šek, a že budu jeho účetnictví automaticky považovat za správné. - A za celou tu dobu, co se známe, jsem si ani na jedinou sekundu nedělal starosti s tím, že by mě snad podváděl, a to jak když peníze dostávám, tak i když je vyplácím. To už bych si rovnou mohl dělat vrásky, že zítra nevyjde slunce.

Martyho manželka Sally, povoláním učitelka, měla dvě dcery z předchozího manželství. Marty ji hluboce miloval a obě dcery vychovával stejně, jako by byly jeho vlastní. Sally byla tichá rezervovaná žena, která stejně jako já jen hrozně nerada opouštěla domov. Do Green Bay se Marty přestěhoval kvůli ní.

Na její vlastní přání cestovával obvykle bez ní, a protože ani já nemám cestování ve zvyku, setkal jsem se s ní pouze při jedné jediné příležitosti. Bylo to v červenci roku 1984, kdy nás Marty a Sally doprovázeli na jedné z našich plaveb na Bermudy. Cítili jsme se v jejich společnosti báječně.

Desátého června roku 1984 však Sally ve věku sedmačtyřiceti let zemřela na rakovinu ledvin a nějakou dobu se zdálo, že se z toho Marty nikdy nevzpamatuje. Navykl jsem si v té době pravidelně mu telefonovat, abych se přesvědčil, že je v pořádku, a abych mu poskytl příležitost strávit patnáct až třicet minut tlacháním o nedůležitých věcech, které by ho alespoň přechodně vytrhlo ze smutné melancholie, pokud by právě byl v jejím zajetí. Tento můj návyk sílil, až jsem mu nakonec volal každý večer; a dodnes mu každý večer volám s výjimkou těch případů, kdy je to prostě fyzicky nemožné (což nebývá často).

Protože Marty často cestuje, přijíždí při poměrně četných příležitostech do New Yorku, a téměř pokaždé, když je v New Yorku, se spolu sejdeme a zajdeme společně na oběd nebo na večeři.

Druhého ledna 1985 jsem slavil pětašedesáté narozeniny a uspořádal jsem při té příležitosti „večírek na oslavu neodchodu na odpočinek", přičemž jsem všechny účastníky požádal, aby mi nenosili žádné dary a místo toho aby mi vyhověli a zdrželi se kouření. Pozvali jsme přes stovku lidí na vybranou čínskou hostinu (do dobré restaurace, protože doma zásadně žádné společenské podniky nekonám). Úmyslně jsme zvali lidi zejména z metropolitní oblasti New Yorku, Marty ale speciálně za tímto účelem přijel až z Green Bay.

Jak se ukázalo, bylo to velice dobře, protože si kdysi udělal velmi letmou známost s jistou mladou ženou jménem Rosalind a své tehdejší návštěvy New Yorku využil k tomu, že si s ní domluvil schůzku. Pak už jedno vedlo rychle k druhému. Seznámil jsem se s Rosalind při společné večeři ve čtyřech čtyřiadvacátého května 1985. Z celého srdce jsem ji Martymu schvaloval a osmadvacátého srpna 1985 se konala svatba. Zdá se mi, že je to pro Martyho druhé šťastné manželství, a mám hřejivý pocit při pomyšlení, že jsem, ať jakkoli nepřímo, byl jeho strůjcem.

Rosalind Greenbergová je velice hezká žena a má stejně společenskou a družnou povahu jako Marty. Je také vysoká a rozložitá se sklonem k nadváze. Miluje jízdu na koni a před nedávnem si dokonce na jednom jezdeckém koni zakoupila podíl. Na to se sice dívám s těmi nejhlubšími pochybnostmi, protože moje vlastní záliba ve zvířatech se omezuje výhradně na kočky, Marty je ale podstatně tolerantnější než já. Možná se mu i líbí, má-li takříkajíc v rodině koně.

V červenci roku 1986 přijeli Marty a Rosalind do Rensselaervillského institutu a svůj pobyt tam si tak užili a tak se zalíbili všem ostatním hostům, že jsem najisto počítal s tím, že se z nich stanou pravidelní návštěvníci - jenže tomu zabránila událost ještě radostnější. Prvního července 1987, těsně před dalším rensselaervillským zasedáním, porodila Rosalind holčičku, které dali jméno Madeline, a od té doby už se k nám nikdy na seminářích nemohli připojit.

Martymu bylo tehdy šestačtyřicet let a Madeline byla jeho první vlastní dítě. Ani po telefonu není nijak těžké poznat, jak absolutně je do své dcery blázen. Z fotografií, které štědře rozdává, nemluvě už vůbec vůbec o tom, co o ní slyším po telefonu, je zcela zřejmé, že je Madeline holčičkou, která je přímo stvořena k tomu, aby si tatínka omotala kolem prstu. (Mám s dcerami, které jsou obdařeny touto schopností, velice bohaté zkušenosti.)

Je však na čase, abych se věnoval Martyho profesionálnímu spojení se mnou. Marty sestavuje antologie. Jeho encyklopedické znalosti science fiction jakož i prózy jiných žánrových typů mu umožnily připravit mnoho různých antologií science fiction, fantasy, hororů, detektivních povídek a dalších. Od toho prvního dopisu, který mi napsal, vyšly téměř čtyři stovky jeho antologií a není pochyb o tom, že je zdaleka a bezkonkurenčně nejplodnějším a kromě toho i nejlepším editorem antologií, jakého kdy tento svět poznal.

Má talent pro vymýšlení užitečných „tématických" antologií - to znamená sbírek povídek, které jsou všechny věnovány jednomu konkrétnímu tématu. Ještě důležitější je, že je schopen přesvědčit redaktory a nakladatele, aby tyto antologie vydávali. A ještě důležitější je, že je mu vrozena píle, potřebná k obstarání příslušných povolení, projednání smluv, obstarání veškerých plateb a jejich rozeslání spolueditorům a autorům.

Při sestavování všech těchto antologií pracuje Marty obvykle se spolueditory, kterými jsou vždy spisovatelé z žánru příslušné antologie, jejichž jména se dobře vyjímají na knižních obálkách, kteří však nemají čas, energii, chuť či ani jedno z toho na nezbytnou mravenčí práci.

Já sám jsem pro tuto funkci přímo ideální osobou, takže jsme s Martym spolueditory více než stovky antologií.

Marty žije v přesvědčení, že to bylo moje jméno, které mu otevřelo dveře do nakladatelských kanceláří, a že jsem to já, komu vděčí za skutečnost, že jeho příjmy pravidelně rok od roku stoupají, to je ovšem nesmysl, kterému věří jen on. Svědčí o tom už jen ten fakt, že dalšími spolueditory jeho antologií byli Robert Silverberg, Frederik Pohl a Bill Pronzini - kdokoli z nich mu mohl zajistit stejně úspěšný začátek jako já.

Každopádně stejně potřeboval pomoc nějakého druhého jména jen na samotném začátku. Ve velice krátké době se jeho jméno stalo pojmem samo o sobě. Byl už čestným hostem na nejrůznějších conech, dostal četná ocenění a je bez jakýchkoli výhrad vítán v kancelářích všech nakladatelství celé země.

Řekl jsem mu naprosto přesvědčeně, že kdybych se někdy rozhodl od sestavování dalších antologií upustit, mohl by bez sebemenšího zaváhání či zakolísání pokračovat klidně dál i beze mne. Kdyby toho naproti tomu nechal on, zarazilo by to okamžitě i mne. Bez jeho pomoci bych nedokázal nic víc než jen velice výjimečně dát nějakou antologii dohromady. A není ani pravděpodobné, že bych navázal spolupráci s někým jiným, protože neexistuje nikdo jiný, na koho bych se mohl po stránce píle, spolehlivosti, schopnosti a absolutní důvěryhodnosti spolehnout tak jako na Martyho.

(Marty se při různých příležitostech nechal slyšet, že mě považuje za svého náhradního otce, a to zejména poté, co jeho vlastní otec před několika roky zemřel ve věku šestaosmdesáti let. Po pravdě řečeno to není nijak zvlášť groteskní představa. Marty je o jedenadvacet let mladší než já a musím přiznat, že mám tak trochu pocit, jako by byl mým synem.)

Někdy pracujeme s Martym sami, většinou však k sobě přibíráme ještě někoho třetího. Tím třetím člověkem, s nímž spolupracujeme nejčastěji, je Charles E. Waugh, který je profesorem psychologie na jedné univerzitě v Maine. (Je to zvláštní, že jako spolueditoři několika tuctů antologií science fiction jsme všichni tři univerzitní profesoři.) Charles je vysoký plachý chlapík, s nímž se vídávám jen zřídka. Je téměř úmorně zdvořilý a nedokážu ho nijak přimět, aby mi tykal. Má okouzlující manželku, která má velkou slabost pro plyšové medvídky, a spolu mají dceru, která by klidně mohla soutěžit o titul královny krásy, s níž mi však nikdy neumožnili se seznámit.

Popíšu vám teď způsob naší spolupráce. Charles má v žánru science fiction znalosti, které jsou stejně encyklopedické jako znalosti Martyho. Společně tudíž vyberou povídky pro konkrétní antologii a připraví jejich xerokopie. Všechny vybrané povídky mi pošlou a já si je pečlivě přečtu, protože mám právo veta a každá povídka, která se mi nezamlouvá, je okamžitě vyřazena. Musím ovšem přiznat, že tohoto svého práva užívám jen velice opatrně. Může se stát, že se mi nějaká povídka nelíbí a přitom je dobře napsaná, a já musím kvalitu psaní nadřadit svému osobnímu vkusu.

Potom k antologii napíšu více či méně obsažný úvod a velice často také úvodní poznámky ke každé povídce. Jak už jsem se zmínil, Marty obstarává všechny podrobnosti finančních a právních záležitostí.

Editorský podíl honoráře si pak dělíme na dvě stejné poloviny, pokud antologii sestavujeme jen já s Martym, a na tři stejné třetiny, pokud na ní spolupracuje i Charles. Považuji to všechno za obdivuhodnou dělbu práce.

Přestože sestavení antologie nezabere tolik času jako průměrná kniha, kterou sám píšu, nějaký čas přece jen zabere. Zabere dokonce víc času než mnohé z mých útlejších knih pro děti. Přidávám je proto na seznam svých knih, přistupuji k nim však poctivě. Pokud to okolnosti vyžadují, říkám: „Vyšlo mi celkem čtyři sta jedenapadesát knih, z toho sto šestnáct jsou antologie povídek jiných autorů."

Jednu věc však musím zdůraznit. Existují zřejmě lidé, kteří jsou toho názoru, že jedinou mou úlohou při sestavování těchto antologií je svolení k použití mého jména a že ve všem ostatním se vezu s ostatními editory. Není tomu tak. Na svém seznamu mám pouze antologie, na nichž jsem odvedl pořádný kus práce.

Skutečně existují i knihy, které sice mají v názvu mé jméno, na nichž jsem ale nijak nespolupracoval, nevybíral jsem pro ně žádné povídky a nijak jsem se na nich nepodílel ani editorsky. Ty ovšem na seznamu mých knih nejsou. Pokud napíšu k nějaké knize úvod, ale editorsky se na ní nepodílím, nezařadím ji na seznam. Na každé knize ze svého seznamu jsem pracoval jako autor, jako editor nebo jako obojí.

Proč ale všechny ty antologie vlastně dělám? Jakou cenu mají tyhle nekonečné sbírky starých povídek?

Nezapomínejte, že mnohé sci-fi povídky (a to dokonce i povídky velice dobré) mají sklon upadat v zapomnění. Stará čísla magazínů, v nichž tyto povídky vyšly, končí někde na skládkách odpadků. Sbírky, v nichž snad někdy vyšly v knižní podobě, už se často nedočkají dalších vydání a nejsou proto k dostání. Antologie tyto povídky znovu přinášejí okruhu čtenářů, kteří je dosud nečetli, či snad některým čtenářům, kteří je četli před mnoha lety nebo dokonce desetiletími a kteří uvítají příležitost přečíst si je znovu. Kromě toho i autoři, mnozí z nichž už mají svá nejlepší léta za sebou a pravděpodobně mnoho nepíšou, se mohou těšit z toho, že budou jejich raná díla znovu představena čtenářské veřejnosti, což opráší jejich starou slávu a kromě toho jim to přinese i nějaké ty peníze navíc.

Aby bylo dosaženo všech těchto cílů, jsem ochoten propůjčit k danému účelu svoje jméno a odvést potřebnou práci. Mám to obrovské štěstí, že jsem jedním z malé hrstky autorů, jejichž knihy se neustále prodávají a jejichž povídky, ať jsou jakkoli staré, jsou stále znovu přetiskovány v nových vydáních. Je mým potěšením a dokonce mou povinností dělat vše, co je v mých silách, abych pomohl jiným autorům, kteří na tom nejsou stejně dobře jako já.

A je to právě Marty, který mi tuto mou činnost umožňuje a který se kromě toho podílí na vydávání stovek dalších antologií, s nimiž nemám nic společného. Ať si dnes Martyho činnosti redaktoři, spisovatelé a čtenáři jakkoli cení, nemohu si pomoci a mám dojem, že přes to všechno dosud není oceněn dostatečně.

132
Isaac Asimov’s Science Fiction Magazine

Počátkem roku 1976 jsem psal povídky o Černých vdovcích pro EQMM už čtyři roky.

Vydavatelem zmíněného magazínu je Joel Davis, člověk nepříliš vysoký, ale štíhlý a poměrně pohledný, což je něco, na čem se nic nezměnilo jen proto, že jeho vlasy konečně začínají šedivět. Odjakživa na mne působil dojmem poněkud upjatého člověka, který je tak trochu zmaten mým vlastním nevázaně nekonvenčním chováním, kterému se však nějak podařilo si na ně zvyknout.

Jeden z vedoucích pracovníků vydavatelské firmy Davis Publications se kvůli svým dětem účastnil jistého conu Star Trek a byl velmi udiven nesmírným množstvím a nespoutaným nadšením účastníků. Podle jeho názoru z toho vyplývalo, že magazín science fiction by měl firmě Davis Publications vydělávat spoustu peněz.

V tomto ohledu neměl nevyhnutelně pravdu. Nepochopil totiž základní fakt, že drtivou většinu přívrženců Star Treku zajímá science fiction ve své vizuální a nikoli tištěné podobě. Výsledky však nebyly katastrofické, takže si tímto problémem nemusíme příliš lámat hlavu.

Zmíněný vedoucí pracovník o správnosti svého nápadu přesvědčil Joela a Joel se nad celou záležitostí zamyslel. Měl už dva povídkové magazíny, oba detektivní - Ellery Queens Mystery Magazíne a Alfred Hitchcock’s Mystery Magazíne. Pokud měl začít s vydáváním sci-fi magazínu, chtěl mít v zájmu symetrie v jeho názvu také nějaké jméno a samozřejmě chtěl, aby to bylo jméno nějaké slavné osobnosti žánru.

Zcela nevyhnutelně si vzpomněl na mne. Byl jsem jediným autorem science fiction, který se vetřel do jeho pozornosti, protože kdykoli jsem navštívil redakci EQMM, nepokrytě a bezostyšně jsem flirtoval s velice přitažlivou vedoucí redaktorkou Eleanor Sullivanovou.

Šestadvacátého února 1976 si mě proto nechal zavolat do své kanceláře a sdělil mi, že uvažuje o tom, že by začal vydávat nový magazín, kterému by chtěl dát název Isaac Asimov’s Science Fiction Magazíne (IASFM).

Protestoval jsem z několika různých důvodů, jejichž výčet zde uvádím.

1. Neměl jsem talent, čas ani ambice stát se redaktorem a prostě jsem neměl v úmyslu redigovat magazín.

2. Šéfredaktory ostatních magazínů byli moji přátelé, konkrétně Ben Bova, který byl tehdy šéfredaktorem Analogu, a Edward Ferman, který byl šéfredaktorem F&SF. Jak jsem mohl začít konkurovat svým přátelům?

3. Měl jsem v F&SF pravidelnou měsíční vědeckopopulámí rubriku, které jsem se za žádných okolností nehodlal vzdát, a to ani za tu cenu, že bych měl možnost podobnou rubriku zavést v IASFM. Nepokoušel jsem se tento svůj důvod podrobně vysvětlovat, protože jsem si už všiml, že každý, ke komu promlouvám o důležitosti loajality, se tváří poněkud nevěřícně nebo pobaveně.

4. Autoři by odmítali psát pro magazín, v jehož názvu by bylo jméno jednoho z jejich kolegů. Měli by dojem, že něco takového je pod jejich úroveň.

Joel se mnou trpělivě každou z mých námitek rozebral. Vysvětlil mi, že bych vůbec nemusel nic redigovat. Vybrali bychom nějakého šéfredaktora, který by tuhle práci obstarával, a moje povinnosti by se omezovaly na psaní úvodního redakčního článku pro každé číslo a odpovědi na dopisy ve čtenářské rubrice. Magazín by tak dostal asimovovský říz a o nic jiného mu nešlo.

Souhlasil s tím, abych i nadále pokračoval ve své vědeckopopulární rubrice pro F&SF, protože nešlo o beletristickou tvorbu, budu-li já na oplátku souhlasit s tím, že na veškerou svou produkci ze žánru science fiction dám předkupní právo IASFM.

Tvrdil, že jestliže jsou detektivní autoři bez jakýchkoli námitek ochotni psát pro Elleryho Queena a Alfreda Hitchcocka, budou i autoři science fiction ochotni psát pro Isaaka Asimova.

Zbývaly tedy pouze moje ohledy na Bena Bovu a Eda Fermana, takže jsem se s nimi s oběma separátně poradil. Oba mi řekli totéž. Další magazín posílí pozici celého žánru tím, že pro autory vytvoří nové významné odbytiště. A protože to bude podporovat psaní více sci-fi děl, bude se zvyšovat počet významných a kvalitních příspěvků pro všechny tři magazíny.

Přesto jsem stále ještě váhal a Joel musel vynaložit značné úsilí, než mě přesvědčil, abych podepsal potřebnou smlouvu. První číslo magazínu, označené datem jaro 1977, se na prodejní pulty dostalo v polovině prosince 1976.

Rozepisuji se o tom o všem proto, že roku 1986 napsal britský sci-fi autor Brian Aldiss historii science fiction, v níž se o mých dílech vyjadřoval poněkud nevybíravým způsobem. Nevadilo mi to. Má samozřejmě právo tímto způsobem se bavit, pokud mu to dělá dobře.

Ve své práci však rovněž uvedl urážlivé prohlášení, že se mi podařilo vykoledovat si svou, takže je po mně pojmenován jeden magazín. Přesné znění jeho slov nemohu citovat, protože po přečtení této pasáže jsem jeho knihu zahodil. Přesto jsem však jemu i jeho nakladateli napsal značně rozhořčený dopis, protože veškeré koledování obstaral Joel a ne já. Pátého ledna 1987 mi od něj došel dopis, v němž se pokorně omlouval. To bylo všechno, o co mi šlo, a po jeho obdržení jsem se celou záležitostí přestal zabývat.

IASFM poprvé vyšel v situaci, kdy uplynula dost dlouhá přestávka od doby, kdy se objevil nějaký skutečně úspěšný nový magazín. Posledními předchozími úspěšnými magazíny byly Galaxy, jehož první číslo vyšlo roku 1950, a If, který poprvé vyšel roku 1952 a který se později stal sesterským magazínem Galaxy. If ovšem několik let předtím přestal vycházet a také samotný magazín Galaxy už v té době začínal upadat a blížil se jeho konec. Amazing byl jen pouhým vybledlým stínem magazínu, kterým býval kdysi, a také on byl už prakticky na smrtelné posteli. V mezidobí vzniklo mnoho dalších magazínů, které existovaly jen krátkou dobu a jejichž vydávání bylo pak zastaveno. Roku 1976 zůstaly v žánru science fiction pouhé dva magazíny se silnou pozicí, a to ty dva, s nimiž jsem se radil, než jsem začal se svým vlastním: Analog a F&SF.

Magazínová vydavatelská činnost byla navíc do jisté míry oslabena částečně proto, že vzestup televize vedl k tomu, že slabší čtenáři si přestali magazíny kupovat, částečně i proto, že se začaly objevovat stovky brožovaných románů, povídkových sbírek a antologií, což znamenalo silnější konkurenční boj o čtenářské peníze.

Evidentně tedy neexistoval žádný zvláštní důvod domnívat se, že bude IASFM úspěšný, a protože nikdy nic nepředstírám, otevřeně jsem to řekl v redakčním článku, který jsem napsal pro jeho první číslo. (Já jsem si samozřejmě takové prohlášení mohl dovolit, od druhých lidí to ale znělo jinak. Šéfredaktor jednoho fandomového magazínu předpovídal, že magazín nepřežije prvních šest svých čísel; zareagoval jsem tím, že jsem okamžitě Joelovi řekl, že musí vynaložit veškeré úsilí, abych jich vydal alespoň sedm, i kdyby na tom snad měl tratit.)

Nebyl to žádný problém. Magazín se momentálně dočkal už čtrnáctého roku své existence a poslední číslo, které mám v ruce v okamžiku, kdy píšu tyto řádky, je v pořadí sto padesáté osmé.

V prvním roce začal vycházet jako čtvrtletník, v druhém už vycházel jednou za dva měsíce a ve třetím se z něj stal měsíčník. Dnes vychází každé čtyři týdny, což znamená třináct čísel ročně.

A já na něm odvádím svůj díl práce. V každém dosavadním čísle jsem měl úvodní redakční článek o patnácti stech slovech; kromě toho čtu všechny dopisy redakci, vybírám z nich ty, které navrhuji k otištění, a na všechny píšu odpovědi. Chodím do redakce každé úterý ráno, abych si tam vyzdvihl dopisy, předal redakční články (spolu s povídkami, které pro magazín píšu, jak nejčastěji mohu) a projednal případné problémy, pokud se nějaké vyskytnou.

Joela science fiction uspokojovala natolik, že dvacátého února 1980 koupil Analog, a měl také tolik rozumu, že ponechal ve funkci jeho vynikajícího šéfredaktora Stanleye Schmidta. Myslím, že kdyby byl na prodej F&SF, byl by ho koupil také. Joel mimochodem dodržel slovo, které mi dal. Plných třináct let existence našeho magazínu pokračuji nepřetržitě v psaní svých esejů pro F&SF. Jsem pevně přesvědčen o tom, že tento postoj F&SF pomohl a IASFM nijak neublížil.

Pokud jde o moje úvodní redakční články, nepromeškal jsem ani jediné číslo a nemám sebemenší obavy, že by mi někdy došla témata, o nichž chci pojednat. Čtenáři se ptávají, jestli někdy nechtějí tyto redakční články psát skuteční redaktoři, není tomu ale tak. Pro ně je to otravný úkol, kterým se nechtějí obtěžovat, a je to tak dobře, protože (mám-li říci pravdu), bych jim to ani nedovolil. Jsou to moje články a píšu je strašně rád.

Moje redakční články se někdy zabývají určitou fází psaní, jindy pojednávají o science fiction. Často jsou nesmírně osobní, a to až do té míry, že si někteří čtenáři začínají stěžovat na moje přehnané ego.

Vždy jednou za čas zaujmu jednoznačné stanovisko k nějaké otázce, která je předmětem aktuální polemiky. John Campbell měl ve zvyku neustále dělat totéž k mému naprostému zoufalství, protože byl nesmlouvavě konzervativní a mně se jeho předpojatý přístup protivil. Já jsem oproti němu jednoznačně liberální, takže moje předpojatost mi naprosto nedělá starosti. Nelíbí se sice některým čtenářům, domnívám se ale, že trocha polemiky je prospěšná a v otevřené společnosti, jako je naše, dokonce nezbytná, takže bez váhání doporučuji i zveřejňování takových dopisů, které se diametrálně rozcházejí s mými názory nebo které dokonce obsahují nelichotivé poznámky k mé osobě.

Nej bouřlivější reakci jsem vyprovokoval, když jsem se kdysi přiznal, že nenávidím rokenrolovou hudbu. Milovníci toho ohavného rámusu se do mne zuřivě pustili. Na druhé straně jsem se jednou ve vší nevinnosti zmínil o tom, že koně páchnou (což je pravda), a dostával jsem rozčilené dopisy od milovníků koní.

Nechtěl bych vyvolat dojem, že jsem to já, komu magazín vděčí za svou úspěšnost, i když doufám, že jsem k ní také do jisté míry přispěl. Zásluhy patří jeho šéfredaktorům.

Prvním a zakládajícím šéfredaktorem byl George Scithers, významný příznivec science fiction a amatérský vydavatel, který byl roku 1963 organizátorem washingtonského conu, na němž jsem dostal svého prvního Huga. Od samého počátku dal magazínu životaschopnou podobu a přivedl ke slávě takové vynikající nové autory, jako byli John Varley, Barry Longyear a Somtow Sucharitkul. Měl také velice v oblibě humorné superkrátké povídky a nebyl příliš příznivcem záhad a senzací. Čtvrtého září 1978, tedy v době, kdy vyšla pouhá čtyři čísla magazínu, dostal George Huga jako nejlepší šéfredaktor roku.

George si však bohužel z jakéhosi důvodu nikdy doopravdy nerozuměl s Joelem. Byly to prostě vzájemně nekompatibilní povahy. Po čtyřech letech dospěl George k názoru, že se magazín dostatečně rozjel a že už ho nadále nepotřebuje. Nahradila ho Kathleen Moloneyová, která byla v žánru science fiction poměrně neznámá, a ve funkci zůstala jen jeden rok, než si našla práci, která jí lépe vyhovovala. Na její místo nastoupila Shawna McCarthyová, která pod prvními dvěma šéfredaktory pracovala jako vedoucí redaktorka. Když jsem se kdysi mlsně oblizoval a pochvaloval si, že můžu flirtovat s nefalšovanou irskou krasavicí, ohromila mě Shawna svým ujištěním, že navzdory svému jménu a vzhledu je židovka. Orientovala magazín novým směrem, v němž kladla důraz na experimentální a modernistickou tvorbu.

Díky tomu se IASFM dočkal úspěchu i v očích těch příznivců žánru, kteří ho do té doby kritizovali jako příliš povrchní.

Když Shawna odešla budovat si novou kariéru v oblasti knižního redigování, nastoupil na její místo sedmnáctého května 1985 sci-fi autor Gardner Dozois, který je šéfredaktorem dodnes a který pokračoval v orientaci, vytyčené Shawnou. IASFM se dnes všeobecně považuje za magazín, stojící v popředí celého žánru. Jak Shawna tak Gardner získali vlastního Huga a povídky, které v magazínu vycházejí, dostávají víc nominací na Huga a na Nebulu než povídky kteréhokoli jiného magazínu.

Měl bych také asi uvést, že řízení každodenní činnosti magazínu je už přibližně sedm let v rukou vedoucí redaktorky Sheily Williamsové, roztomilé mladé ženy, s níž se ve všech věcech, které se magazínu týkají, naprosto názorově shodujeme.

Netvrdím, že pokud jde o povídky, magazín věrně odráží můj vlastní vkus, a je to tak také lepší. Můj vkus zapustil pevně kořeny v padesátých letech a já jsem si této skutečnosti vědom. Nikdy se proto nesnažím zasahovat do rozhodování šéfredaktorů a nevyjadřuji se k žádným otázkám, pokud mě o to nepožádají.

Jednou například, bylo to na podzim roku 1988, použil IASFM zcela neúmyslně na svém obalu ilustrace, až příliš věrně se podobající jiné ilustraci, která se o něco dříve objevila v F&SF a jejímž autorem byl jiný ilustrátor. Ed Ferman žádal, aby byla prvnímu ilustrátorovi vyplacena značná peněžní částka, vydavatelství Davis Publications však nechtělo, aby se zdálo, že připouští nějakou svou vinu. Zeptali se mě proto, co by měli dělat.

„To je jednoduché," odpověděl jsem a poslal jsem prvnímu ilustrátorovi osobní šek, takže všechno skončilo všeobecnou spokojeností.

Povídky, které sám pro magazín píšu, jsou samozřejmě pro mne typickými povídkami ve stylu padesátých let, líbí se však dostatečnému množství čtenářů, aby to opravňovalo jejich vydávání. Kromě toho se líbí mně, a na ničem jiném z mého hlediska nezáleží.[2]

133
Autobiografie

Po celá sedmdesátá léta se mnou lidé od nakladatelství Doubleday stále více ztráceli trpělivost. Chtěli po mně, abych se vrátil k psaní sci-fi románů, a s postupem let to vyžadovali stále důrazněji. Problém byl v tom, že já jsem se psát romány bál a že s postupem stejných let moje obavy nabývaly na intenzitě.

Velice dobře jsem si byl vědom toho, jak se žánr science fiction mění, jak dokonale literární charakter mají noví autoři, a navzdory ujištění Evelyn del Reyové, že já jsem žánr science fiction, neodvažoval jsem se jim konkurovat. Z jakéhosi důvodu mi nepomohl ani úspěch románu Ani sami bohové.

Neustále jsem si proto vymýšlel nejrůznější věci, jimiž bych pozornost nakladatelství Doubleday odvedl jinam. Když se třetího února 1977 moje tehdejší redaktorka Cathleen Jordánová rozhodla zatlačit na mne trochu důrazněji, bolestně jsem sebou škubl, rychle jsem se zamyslel a navrhl jsem, že sepíšu svou autobiografii. Jakmile jsem se o této možnosti zmínil, ihned jsem se pro ni zapálil. Moje náhlé nadšení bylo tak obrovské, že Cathleen bylo jasné, že by neměla příliš velkou naději na úspěch, kdyby se mě od ní pokoušela odradit, takže mi řekla, abych se dal do psaní.

(Cathleen je rozkošná osoba, která pracovala pro Larryho Ashmeada a po jeho odchodu se stala mou redaktorkou. Později od Doubledaye odešla i ona a začala si hledat jiné místo. Věděl jsem náhodou o tom, že vydavatelství Davis Publications právě hledá nového šéfredaktora pro Alfred Hitchcock’s Mystery Magazíne, a o Cathleen jsem se tam zmínil. Nastoupila prvního srpna 1981 a od té doby tam dodnes spokojeně pracuje. Prodal jsem jí dokonce několik povídek - šéfredaktoři nemají šanci zbavit se mě jen tím, že změní místo.)

To, že bych mohl napsat autobiografii, pro mne nebylo tak docela novou myšlenkou. Vzpomínám si, že když jsem slavil devětadvacáté narozeniny, měl jsem pocit, že moje mládí nejspíš právě definitivně skončilo a že bych tedy měl plné právo věnovat se sepsání vlastního životopisu. Když jsem se však nad tímto problémem na chvíli racionálně zamyslel, bylo mi jasné, že toho není mnoho, co bych o svém životě mohl napsat, protože se mi nikdy nepřihodilo nic zvlášť pozoruhodného - a kromě toho by to žádné nakladatelství nevydalo.

Jak můj život dále postupoval a mně přibývala léta, dospěl jsem v určitém okamžiku do stádia, kdy mi bylo jasné, že kdybych autobiografii skutečně napsal, dokázal bych si prosadit její vydání, stále ještě se mi však zdálo, že se mi v životě nestalo nic zvlášť pozoruhodného. Žil jsem poklidným životem (na což jsem si nikdy nestěžoval) a kromě svého psaní jsem se prakticky o nic nezajímal, takže jsem pořád ještě neměl o čem psát.

Čas od času však s tímto nápadem přišel některý z mých redaktorů.

Larry Ashmead se mě například při jisté příležitosti zeptal, jestli jsem neuvažoval o sepsání autobiografie, já jsem to však odbyl smíchem a prohlásil jsem, že se mi nikdy v životě nepřihodilo nic, co by čtenáře zajímalo. Larry byl tak proasimovovsky zaujatý, že jsem ho nedokázal brát vážně, a pochyboval jsem, že by ho jeho nadřízení u Doubledaye v tomto konkrétním projektu podpořili.

O nějakou dobu později se mě Paul Nadan od firmy Crown Publishers snažil přemluvit, abych pro jeho nakladatelství napsal knihu, a zašli jsme spolu na oběd, abychom si o tom promluvili. S potěšením bych byl pro firmu Crown a zejména pro Paula, který byl velice příjemný a sympatický člověk, nějakou knihu napsal, můj pracovní kalendář byl však tehdy přímo nabitý a já bych se mu byl hrozně nerad zavazoval k něčemu, co bych pak nesplnil. Snažil jsem se proto přivést ho na jiné myšlenky a vyprávěl jsem mu nejrůznější legrační historky o tom, co se mi kdy přihodilo.

„Proč ty vlastně nenapíšeš svůj životopis, Isaaku?" přerušil mě najednou.

„Protože jsem nikdy v životě neprožil nic zajímavého," odpověděl jsem.

„Ale to všechno, cos mi vyprávěl, je zajímavé,“ prohlásil, „a v autobiografii by se to báječně vyjímalo. Dám ti na ni smlouvu, co říkáš?“

Byl jsem v pokušení ho poslechnout, ale odolal jsem. Měl jsem strašlivý strach, že bych se zesměšnil a výsledkem že by bylo něco, co by firma Crown, až by to dostala do rukou, odmítla vydat - nebo, i kdyby to snad vydala, co by lidé odmítali číst - nebo, i kdyby to snad přečetli, co by pak vehementně odsoudili.

Když na mne však Cathleen začala naléhat, abych napsal další sci-fi román, vzpomněl jsem si na to, co Nadan tehdy říkal, a navrhl jsem, že napíšu autobiografii. Pořád ještě jsem si byl jist tím, že nemá naději na úspěch, moje nadšení pro ni však rostlo ne proto, že bych o její napsání tak stál, ale proto, že by přinejmenším na rok a možná dokonce na dva zamezila všem dalším úvahám o románu. Byl jsem ochoten udělat cokoli, abych se vyhnul psaní románu.

Byl jsem tudíž nucen dát se do práce. V této souvislosti mi nahrávaly dvě skutečnosti. Mám pozoruhodně dobrou paměť a většinou si na všechno vzpomínám do nejmenších podrobností. To samozřejmě také vždy není ku prospěchu věci. Samuel Vaughan, který byl tehdy u Doubledaye v jedné z nejvyšších vedoucích funkcí, mi řekl, že umění dobré autobiografie spočívá v tom, že člověk musí vědět, co má vynechat, to však bylo pouhé házení hrachu na zeď a on sám si toho pravděpodobně byl vědom. Neměl jsem v úmyslu vynechat pokud možno vůbec nic kromě věcí, které by mohly zbytečně někomu jinému uškodit.

Pro případ, že by mě moje paměť zradila, jsem měl v záloze ještě druhý trumf. Prvního ledna 1938, den před svými osmnáctými narozeninami, jsem si začal psát deník a v jeho psaní pokračuji dodnes. (Do psaní deníku se pouští mnoho mladých lidí, domnívám se ale, že jen velice málokteří v tom vytrvají déle než pouhých několik týdnů.) Je samozřejmě pravda, že i můj vlastní deník nabyl po prvním roce většinou velice stručného charakteru a omezil se na suchý výčet toho, co jsem dělal ve své literární činnosti. Někteří lidé deníku užívají k zaznamenávání svých pocitů a myšlenek, to však nikdy nebyl můj případ. Byl čistě referenční příručkou a navíc tak nudnou, že ani já jsem si v ní nedokázal číst s opravdovým zájmem. Užíval jsem ho pouze k vyhledávání dat a událostí. Jeho předností je to, že ho nemusím zamykat. Každý, kdo chce, si ho může přečíst, a vsadím se s ním, ať to bude kdokoli, že nevydrží víc než pět stránek, aniž by jeho mozek utrpěl vážnou újmu.

Autobiografie rostla a rostla a musím přiznat, že i já jsem začal být sužován určitými pochybnostmi, když jsem napsal padesát tisíc slov a sotva jsem se přitom dostal k okamžiku, kdy začínal můj deník. Jestliže jsem toho dokázal tolik napsat jen z vlastní paměti, jak to asi bude vypadat, až mi přijde na pomoc deník?

Ještě horší bylo, že když jsem se skutečně dal do práce a začal jsem autobiografii sepisovat, ukázalo se, že jsem měl pravdu v mém životě scházely jakékoli prvky dramatičnosti. Jak sami ze čtení tohoto retrospektivního přehledu mé existence vidíte, největší vzrušení tkví v událostech toho typu, že se mi nepodařilo dostat se na lékařskou fakultu nebo že jsem se pohádal s vedením na Bostonské univerzitě. To je sotva materiál, na kterém by bylo možno stavět napětí, nad nímž se tají dech.

Protože jsem si to však uvědomoval, soustředil jsem se na jiné věci. Snažil jsem se řídit návrhem Paula Nadana a psát lehkým tónem o každodenních záležitostech. Spolehl jsem se na to, že moje spisovatelská zručnost zamaskuje celkovou banálnost popisovaných událostí.

Poté, co byla moje autobiografie vydána, mi kdysi jeden čtenář nadšeně vyprávěl, že ji s obrovským zájmem přečetl od začátku až do konce, vůbec se od ní nedokázal odtrhnout, četl pořád dál a dál a celou dobu se smál.

„A to jste si nevšiml, že se v ní vůbec nic neděje?" zeptal jsem se zvědavě.

„Všiml," odpověděl, „ale nevadilo mi to.“

(Podobné odpovědi dostávám, když se svých čtenářů ptám, jestli si všimli, že v mých románech nikdy nedochází k ničemu, co by se dalo nazvat napínavým dějem. Jestli to nevadí jim, rozhodně to nevadí ani mně.)

Dalším prostředkem, k němuž jsem se ve snaze dodat své autobiografii neobvyklý ráz, uchýlil, bylo její přísně chronologické podání. Toho jsem byl schopen díky svému deníku.

Řečeno jinými slovy, snažil jsem se vylíčit svůj životní příběh přesně tak, jak jsem ho sám prožil, se všemi jeho různými vlákny spletenými dohromady a bez jakýchkoli náznaků ohledně toho, co bude následovat v budoucnosti. Domníval jsem se, že to mému líčení dodá příchuť realismu a že je to něco (alespoň pokud mi bylo známo), o co se dosud nepokusil autor žádné jiné autobiografie, alespoň ne v tom rozsahu, v jakém jsem to dělal já.

Při tomto chronologickém podání událostí jsem se navíc snažil o jejich co nejfaktičtější (a nejhumornější) prezentaci a vyhýbal jsem se jejich přílišnému subjektivnímu zabarvení. Pojednával jsem o věcech, které se mě nějak dotýkaly v mém vnějším prostředí, relativně malou pozornost jsem však věnoval myšlenkám a reakcím, které v jejich důsledku vířily v mém nitru.

Když jsem skončil a dovedl jsem příběh svého života až do konce roku 1977 (kdy jsem knihu dopsal), měl jsem napsáno celkem 640 000 slov, tedy dost na devět románů o délce Ocelových jeskyní.

Dělalo mi starosti, co řekne Cathleen, až jí to přinesu. S hrůzou jsem očekával její slova „Budeme to muset zkrátit na polovinu, Isaaku“ a chystal jsem se v duchu na svou odpověď: „Ne, s tím nemůžu souhlasit."

Byl jsem si naprosto jistý, že si svůj rukopis budu muset zase odnést a že pak budu nucen snažit se ho vnutit nakladatelstvím Crown nebo Houghton Mifflin. Když jsem se díval na krabice obsahující rukopis, žalostně jsem přemýšlel o tom, že ho nikdy nikomu neprodám.

Přesto jsem s ním do redakce Doubledaye vstoupil s maximální sebedůvěrou, kterou jsem dokázal dodat svému výrazu a postoji, a řekl jsem: „Tady to je, Cathleen. Úplně všechno." (Neřekl jsem jí předem, jakých rozměrů můj rukopis dosahuje, a protože mi jeho psaní zabralo pouhých devět měsíců, neměla důvod čekat něco jiného než běžný románový rozsah.)

Přelétla krabice jediným vyděšeným pohledem a šla se poradit se Samem Vaughanem, který si nadosmrti vysloužil mou vděčnost slovy: „No tak dobře, vydáme to ve dvou svazcích."

A tak to také dopadlo. První svazek vyšel roku 1979 a druhý roku 1980.

Nějakou dobu jsme se dohadovali o názvu. Já sám jsem prosazoval název As I Remember (Pokud si vzpomínám), který přesně vystihoval obsah, lidé od Doubledaye však chtěli něco dramatičtějšího, něco, co by spíš vypadalo jako název románu. Nevěděl jsem, co si počít, a zeptal jsem se: „Jak si to představujete?"

Někdo (možná to byl Sam) řekl: „Najdi si nějakou neznámou báseň a dej do názvu citát z ní.“

Předložil jsem jim tedy následující neznámou báseň:

Vzpomínám na mladá léta, stále ještě mě život těší, scény z mého života mi před očima svítí.

Cítím se dnes triumfálně; každý problém váhu má bleší a byť všechno staré je, svět novotou se třpytí.

Měl jsem jistou nejasnou představu, co to má vyjadřovat, a připadalo mi to výstižné. Prvnímu svazku své autobiografie jsem proto dal název In Memory Yet Green (Vzpomínám na mladá léta) a druhému In Joy Still Felt (Stále ještě mě život těší).

Rád bych v tomto opisování pokračoval i nadále a chtěl bych tento retrospektivní svazek, který by bylo možno považovat za třetí díl mé autobiografie, nazvat The Scenes of Life (Scény z mého života), nevím ale, jestli zmíněný název přežije redakční zásahy.

Když se připravovalo vydání prvního svazku, volali mi od Doubledaye a stěžovali si. Nemohli najít, odkud jsem převzal tu báseň, které jsem užil, a chtěli znát jméno jejího autora. Jak mám ve zvyku, prozradil jsem jim, jak to doopravdy bylo, a řekl jsem: „Napsal jsem ji já sám “ Výsledkem bylo, že zmíněnou báseň v obou svazcích připsali na konto onoho pozoruhodně plodného básníka, kterým je „Neznámý autor".

Poté, co se na trhu objevil první svazek, bombardovalo mě uspokojivě velké množství čtenářů dotazy, kdy vyjde druhý. A když vyšel i druhý svazek, začali se mě lidé vyptávat, kdy se objeví svazek třetí. Na tuto otázku jsem se naučil standardně odpovídat: „Třetí svazek musím nejdřív prožít“

Měl jsem v úmyslu napsat třetí svazek v roce 2000 (je to takové pěkně kulaté číslo) a oslavit tím způsobem svoje osmdesáté narozeniny. Okolnosti, o nichž vám povím později, však rozhodly o tom, že jsem změnil plány a píšu ho ke svým sedmdesátinám.

Mimochodem, Vzpomínám na mladá léta byla moje dvoustá kniha. Pro nakladatelství Houghton Mifflin jsem však zároveň napsal Opus 200 a to měla být moje dvoustá kniha. Doubleday nebyl ochoten dovolit, aby se slávou mého dvoustého díla mohl chlubit Houghton Mifflin, takže jsem řekl (vždycky se snažím najít jednoduché řešení), že nevidím žádný důvod, proč bych si nemohl obě knihy započítat jako své dvousté a příští pak dát číslo 202.

Obě nakladatelství s tímto řešením souhlasila a uveřejnila dokonce na obě knihy společný inzerát v publikaci The New York Times Book Review. Byl to možná jediný dosavadní případ, kdy dvě nakladatelství spojila síly na uveřejnění společného inzerátu.

134
Infarkt

Jak už jsem v této knize uvedl, trpěl můj otec od svých dvaačtyřiceti let angínou pectoris. Člověk se neubrání pověrčivému strachu, že by mohl kráčet v otcových stopách, alespoň pokud jde o zdravotní potíže. Proto jsem si tak trochu dělal starosti, když se začaly blížit moje vlastní dvaačtyřicáté narozeniny.

Ty však přišly a minuly a stejně tak jsem se dožil i třiačtyřicátých a čtyřiačtyřicátých narozenin, aniž bych pocítil jakýkoli náznak bolestí na prsou. Přesto mi to všechno dělalo natolik starosti, že jsem roku 1964 zahájil odtučňovací kúru, takže postupem desetiletí jsem se konečně v době, kdy píšu tyto řádky, dostal na šedesát liber pod svou někdejší maximální váhu.

Bez jakýchkoli problémových příznaků jsem se dokonce dočkal svých sedmapadesátých narozenin, ale devátého května 1977, když jsem v sousedství našeho bytu vyřizoval různé pochůzky, jsem zaregistroval zřetelný nepříjemný pocit pod prsní kostí a začal jsem lapat po dechu. Zastavil jsem se a symptomy zmizely. Rozešel jsem se a objevily se znovu.

Zamrazilo mě, protože mi bylo jasné, o co jde. Unikal jsem otcově nemoci patnáct let, ale teď, když mi bylo sedmapadesát, mě konečně postihla také. Měl jsem angínu pectoris. Mému životu, v němž jsem po většinu doby jedl příliš mnoho a příliš neuváženě, se podařilo ucpat mé věnčité tepny do té míry, že můj srdeční sval dostával zkrácené dávky kyslíku.

Nebyl jsem si jist, co bych měl podniknout. Pomyslel jsem si, že bych se měl okamžitě poradit s Paulem Essermanem, byl jsem ale právě uprostřed nabitého přednáškového kalendáře a nechtěl jsem své přednášky přerušit. Pomyslel jsem si, že můj otec žil konec konců s angínou pectoris třicet let a mně by se mohlo podařit totéž; a sedmapadesát plus třicet je osmdesát sedm, což reprezentuje slušný věk. Rozhodl jsem se tedy svých potíží si nevšímat, dokud nevyřídím ten přednáškový příval, a měl jsem v úmyslu do té doby si pečlivě hlídat svou chůzi, aby Janet nepoznala, že se mnou něco není v pořádku.

Pokračoval jsem pak v přednáškách a šestnáctého května jsme jeli na Haverfordovu univerzitu nedaleko Philadelphie, kde jsem měl následujícího dne přednést projev u příležitosti slavnostního závěru akademického roku. (Bylo to právě tehdy, kdy mě požádali, abych mluvil patnáct minut, a onen student, který mi to změřil na stopkách, zjistil, že jsem mluvil čtrnáct minut a dvaatřicet sekund, přestože jsem se ani jednou nepodíval na hodinky.)

Po projevu jsme odjeli do Philadelphie, kde jsem měl na programu dvě další přednášky, a osmnáctého května 1977 jsem se o půl druhé ráno náhle na posteli vyděšeně posadil, vyburcován ze spánku prudkým záchvatem něčeho, co vypadalo jako nejhorší trávicí potíže, jaké jsem kdy zažil. Byla to bolest stejně intenzivní jako při ledvinových kamenech, ozývala se ale na nesprávném místě, totiž v horní části břišní dutiny.

Neschopen ležet, sedět ani stát (stejně jako v případě zvlášť prudkého záchvatu ledvinové koliky) jsem přerývaně Janet sděloval, že pokud umřu, nechci, aby plakala a bědovala, že má dál spokojeně žít a že moje poslední vůle ji i moje děti po zbytek života zaopatří.

Dala mi nějaké antispasmodikum a ve tři hodiny začala bolest pomalu ustupovat, přesně stejně, jako tomu bývalo při ledvinových záchvatech. Když polevila úplně, vlezl jsem si zpátky do postele s pocitem neuvěřitelné úlevy z toho, že už mě nic nebolí.

„Jak se cítíš, Isaaku?" zeptala se bázlivě Janet.

„Myslíš právě ted? Připadám si, jako bych umřel a dostal se do nebe," zašeptal jsem a poddal se spánku.

Následujícího dne jsem si stále ještě připadal dost mizerně, nedbal jsem však na Janetiny domluvy, abych šel k lékaři. Kára se musí táhnout dál, takže jsem odpřednášel oba projevy. (Jeden byl mimochodem určen shromáždění kardiologů, přičemž ani jeden z nich z mého výrazu a postoje nepoznal, co se mi předminulé noci přihodilo.)

Když jsme se dvacátého vrátili do New Yorku, chtěla po mně Janet, abych okamžitě zašel za Paulem, já jsem ale tušil problémy a odmítl jsem. Na pětadvacátého jsem měl domluvený společný oběd se Samem Vaughanem a Kenem McCormickem od Doubledaye a nechtěl jsem ho promeškat, protože jsem jim při té příležitosti hodlal naznačit, že moje autobiografie bude pravděpodobně dost dlouhá, aby si na tu myšlenku pomalu zvykali.

Z oběda jsem pěšky došel do Paulovy ordinace, která byla asi půl míle daleko, a vyběhl jsem do schodů, jen abych se přesvědčil, že to dokážu. Paul mi udělal elektrokardiogram a výraz jeho obličeje v okamžiku, kdy se jehla začala pohybovat, mi řekl všechno, co jsem chtěl vědět (nebo, přesněji řečeno, co jsem vědět nechtěl). Nebyl to žlučový kámen, byla to srdeční příhoda.

„Je to zlé?" zeptal jsem se.

„Mohlo to být horší," prohlásil Paul, „vzhledem k tomu, žes vyběhl po těch schodech a jsi ještě naživu. Co tě to napadlo? Víš, jak by mi asi bylo, kdybys v momentě, když jsi vešel do dveří, zkolaboval?"

„Ne tak zle, jako by bylo mně," odsekl jsem. „A když to tedy není tak zlé, půjdu si zase po svých."

„Tak to tedy ne, Isaaku. Hned teď si půjdeš lehnout do nemocnice.

„To nepůjde," protestoval jsem. „Pozítří musím pronést řeč na závěr školního roku na univerzitě Johnse Hopkinse."

„Ani náhodou."

„Proč ne? Už jsem to vydržel týden, tak to můžu vydržet další dva dny."

„A co když vypustíš duši přímo na pódiu při projevu?"

„Tak to bude smrt při plnění profesionálních povinností,“ řekl jsem rozhodně.

Zdálo se, že ta slova Paula příšerně popudila. Lékaři se zřejmě domnívají, že jsou na celém světě jediní, kdo mají nějaké profesionální povinnosti. Vyběhl ven na ulici, zastavil taxíka a nacpal mě do něj (za pomoci mé zrádné manželky Janet). Během půlhodiny jsem byl na jednotce intenzivní péče.

Ještě předtím, než se dopustil tohoto ohavného činu, jsem stačil zavolat Cathleen Jordánové, seznámit ji se situací a ujistit ji, že hodlám zůstat naživu i přes to nejhorší, co se mnou dokážou doktoři udělat. Na Janet jsem pak nechal, aby zavolala na univerzitu Johnse Hopkinse a vysvětlila, proč jsem byl nucen nechat je na holičkách, a aby zrušila i některé další mé závazky.

Bylo to vůbec poprvé, co jsem zrušil nějakou svou přednášku, a skutečnost, že se to stalo právě v případě univerzity Johnse Hopkinse, pro mne byla nesmírně trapná. Napsal jsem jim po nějaké době omluvný dopis, v němž jsem uvedl, že jim dlužím jednu přednášku a že ji u mne mají zdarma. Roku 1989 mi univerzita tento dluh připomněla, a přestože mezitím uplynulo dvanáct let, splnil jsem slovo. Jel jsem do Baltimore a pronesl jsem tam projev zdarma.

Roku 1977 mi vypomohl Ben Bova a odpřednášel místo mne několik mých projevů, přičemž si počínal nesmírně dobře. Potom měl však ten bídák tolik drzosti, že nařídil lidem, kteří mou přednáškovou činnost organizovali, aby šeky s honoráři poslali mně. Naštěstí mě zavolali do nemocnice, aby se zeptali, jestli to tak skutečně mají udělat, a já jsem se pořádně rozčilil. Ben si ty šeky musel nechat a dobře mu tak.

Nebyl jsem ještě v nemocnici dlouho a už bylo zřejmé, že žádnou intenzivní péči nepotřebuji. Potřeboval jsem jen odpočinek a rekonvalescenci a Paul Esserman trval na tom, že budu odpočívat šestnáct dnů. Po třech hodinách už jsem se strašlivě nudil a řekl jsem mu to. - Velice obsáhle.

Paul se poradil s Janet, která mu řekla, že pracuji na první verzi své autobiografie a že úplně klidně zůstanu v nemocnici, pokud mi ji bude smět přinést, abych ji mohl zredigovat. Jediný problém byl v tom, že jsem měl pouze jednu kopii a Janet měla strach, aby ji neztratila nebo aby se s ní něco při přepravě či v nemocnici nestalo.

Odnesla ji tudíž do nakladatelství Doubleday, kde z ní pořídili archivní fotokopii, aby ji mohli znovu namnožit v případě, že by se s ní něco stalo, a pak mi ji přinesla do nemocnice. Den po dni jsem na ní pracoval a hřál jsem se báječným pocitem, že nemarním čas.

Přišel se na mne podívat Ben Bova, a když viděl na posteli rozložený rukopis, zeptal se, co to dělám. Vysvětlil jsem mu to. „Píšu v té autobiografii“ prohlásil jsem, „o každé pitomosti, kterou jsem kdy řekl nebo které jsem se dopustil a na kterou si vzpomínám."

„Vážně?" odpověděl a díval se na tu spoustu stran. „To už se nedivím, že je tak dlouhá."

Práce na mé autobiografii mě udržovala v tak dobré náladě, že nemocniční personál, který za mnou každé ráno chodil na vizitu, se

o tom s údivem zmiňoval. Kardiologické oddělení bylo obvykle plné lidí depresivně naladěných (infarkt ostatně není žádným zvláštním důvodem k nadšení), takže moje rozesmátá nálada a moje anekdoty se staly tématem užaslých hovorů u snídaně.

Pouze jednoho dne - byla to moje první neděle v nemocnici—jsem se sesypal. Byl jsem sám s Janet a zaplavila mne vlna deprese. Došlo mi totiž, že se docela dobře může stát, že mi Paul přikáže, abych svou aktivní činnost zredukoval na polovinu jejího někdejšího objemu, takže budu po celý zbytek života nucen pracovat jen na půl plynu. To znamená, předpovídal jsem chmurně, že moje příjmy už nikdy nedosáhnou výše roku 1977, že se budou naopak pravidelně snižovat a to ohrozí moje plány na zabezpečení manželky a dětí po mé smrti.

To bylo samo o sobě dost špatné, dělalo mi však starosti ještě něco. Když mě přivezli do nemocnice, zeptal se mě Paul, jestli to chci uchovat v tajnosti.

„V tajnosti?" podivil jsem se. „Proč?"

„Někteří lidé mají pocit, že pokud se svět dozví, že prodělali infarkt, budou pak diskriminováni a neseženou práci nebo zakázky."

„Nesmysl," zasmál jsem se. „Můžeš o tom říct, komu chceš. Nepochybně o tom sám napíšu nějaký ten článek.“ (A to jsem také udělal.)

Tu neděli se mi však najednou zdálo, že měl Paul pravdu a že redaktoři se mi teď budou vyhýbat, protože budou mít dojem, že nemá smysl zadávat mi nějakou práci, jestliže můžu v kteroukoli minutu natáhnout bačkory.

Janet mě ze všech sil utěšovala a abych pravdu řekl, byly to obavy jen dočasné. Zmizely ještě před koncem dne a nikdy už se nevrátily. A byly navíc nepodložené.

Moje spisovatelská práce ve všech letech po mém infarktu pokračovala plnou parou. A pokud jde o můj strach, že už nikdy nedosáhnu příjmů z roku 1977, ve všech následujících letech jsem dosáhl výsledků podstatně lepších.

A že by mě redaktoři přestali žádat o materiál?

Když jsem ležel v nemocniční posteli, zavolal mi Merill Panitt, šéfredaktor magazínu TV Guide, pro kterého jsem v minulosti napsal několik esejů. Zeptal se, jak se mi daří, a já jsem ho ujistil, že se mám dobře.

„To rád slyším," prohlásil. „A poslyš, když se tak vyvaluješ v nemocniční posteli a nemáš co na práci, nevadilo by ti, kdyby ses podíval na pár odpoledních televizních pořadů a napsal o nich esej?"

Vyhověl jsem jeho žádosti a on můj esej přijal. Bylo mi jasné, že když mi zadávají práci v době, kdy ještě ležím v nemocnici, nebudu si s jejím sháněním muset dělat starosti, až se vrátím domů.

Paul samozřejmě trval na tom, abych svou činnost omezil alespoň v jednom ohledu.

„Isaaku," promlouval ke mně, „chci po tobě dvě věci. Za prvé budeš muset omezit počet svých přednášek, protože tě hodně namáhají. Přednášej prostě míň a požaduj vyšší honoráře, aby tvoje celkové příjmy neklesaly, a nedovol, aby tě kamarádi přemluvili k tomu, abys někde přednášel nějaké projevy zadarmo. Rozumíš?"

„Rozumím," přikývl jsem, „a teď tu druhou věc."

„Naše organizace, Asociace absolventů lékařské fakulty Newyorské univerzity by tě chtěla požádat, abys pro ni uspořádal přednášku. Udělal bys to?“

Hlasitě jsem se rozesmál. Samozřejmě jsem za tu přednášku nedostal zaplaceno, okamžitě jsem však souhlasil, a to ze dvou důvodů. Za prvé proto, že Janet byla také absolventkou této fakulty, a za druhé proto, že si Paul evidentně naprosto nebyl vědom toho, jak si jeho dva požadavky vzájemně protiřečí.

Dvanáctého května 1979 se tato přednáška skutečně konala, a když jsem v jejím rámci vyprávěl o zmíněných dvou požadavcích, napodobil jsem Paulův osobitý hlas, což mezi posluchači vyvolalo bouři smíchu. Kromě toho měli také všichni absolventi odznak, na němž byl uveden měsíc a rok jejich promoce. Paul absolvoval zkrácený kurz za druhé světové války a promoval v březnu, což bylo nezvyklé. Zeptal jsem se ho, proč má zřejmě jako jediný na svém odznaku písmeno M jako March, a on mi to vysvětlil.

Podal jsem to ovšem trochu jinak. Rekl jsem toto: „Zeptal jsem se Paula: ,Proč máš na odznaku M, Paule?" a on mi na to řekl: ,To znamená prospěch ,mizerný' Následovala další bouře smíchu (zejména vzhledem k tomu, že Paul ve skutečnosti patřil k nejlepším studentům) a já jsem usoudil, že už jsem ho dostatečně potrestal za to, že mě přinutil jít do nemocnice, přičemž jsem promeškal ten projev na univerzitě Johnse Hopkinse.

(Paul mi neustále vyhrožuje, že na mne podá žalobu za cosi, čemu říká „porušení pacientského tajemství.“)

Když jsem byl z nemocnice propuštěn, žil jsem i nadále normálním životem s tou výjimkou, že jsem na sebe víc dbal. Přesto jsem občas při příliš rychlé chůzi pocítil bodavou angínovitou bolest a musel jsem se zastavit a počkat, až přejde.

Když jsem příběh svého infarktu sepsal pro druhý svazek své autobiografie, napsal jeden z recenzentů, že jsem ho popsal „s charakteristickou absencí sebelítosti."

Potěšilo mě, že si toho povšiml. Jak už jsem v této knize jasně dal najevo, sebelítost se mi protiví, a kdykoli zjišťuji, že sejí začínám poddávat, ze všech sil se snažím proti ní bojovat.

A konec konců, z jakých důvodů bych měl pociťovat nějakou sebelítost? Co by se bylo stalo, kdybych ten infarkt nebyl přežil? Prožil jsem poměrně dobrý život, měl jsem zabezpečené dětství, milující rodiče, dostalo se mi vynikajícího vzdělání, byl jsem obdařen šťastným manželstvím, rozkošnou dcerou a úspěšnou kariérou. Prožil jsem si i jistá zklamání a smutné události, upřímně se však domnívám, že jich bylo méně než v případě průměrného člověka, a že jsem měl mnohem víc úspěchů a štěstí než většina lidí.

I kdybych byl zemřel ve věku sedmapadesáti let, bylo by možno tvrdit, že jsem žil plným životem, zejména pokud jde o Janet a o moji spisovatelskou dráhu, a bylo by velice trapné, kdybych si nějak stěžoval. Kromě toho se situace vyvinula tak, že jsem žil i nadále, že jsem i nadále měl Janet, spisovatelské úspěchy a spoustu nejrůznějších dalších dobrých věcí, které natolik převažovaly nad věcmi špatnými, že mám méně než kdy dříve důvod ke stížnostem nebo k sebelítosti.

Připadá mi, že lidé, kteří věří v nesmrtelnost v podobě stěhování duší, mají všichni sklon domnívat se, že ve svých minulých životech byli Juliem Caesarem nebo Kleopatrou a že stejně prominentními osobnostmi budou i v životech budoucích. Přitom je zřejmé, že tomu tak být nemůže. Vzhledem ke skutečnosti, že nějakých devadesát procent lidské rasy žije (a odjakživa v minulých dobách žilo) v různé míře chudoby a utrpení, má kterákoli stěhující se duše jen minimální šanci na to, že skončí v těle někoho, kdo bude žít šťastným životem. Kdyby se moje duše po mé smrti měla přemístit do těla nějakého náhodně vybraného novorozeněte, čekal by mě s obrovskou pravděpodobností nový život, který by byl neporovnatelně nešťastnější než ten, který jsem opustil. A to je ruleta, kterou nemám zájem hrát.

Mnozí lidé se domnívají, že dobrým lidem je v okamžiku jejich smrti zajištěn lepší život, zatímco hříšníky čeká život horší. Kdyby tomu tak skutečně bylo, měl bych velice silné podezření, že jsem v některém ze svých minulých životů musel být ohromně dobrým člověkem, abych si zasloužil ten šťastný život, který jsem vedl tentokrát, a že budu-li i nadále ušlechtilý a ctnostný, bude mě příště čekat život ještě šťastnější. A kde to všechno skončí? No přece v té vůbec nej šťastnější formě existence — v nirváně, to znamená v neexistenci.

Já se ovšem domnívám, že všichni se ocitáme v nirváně okamžitě, a to ve chvíli své smrti, která je ukončením našeho jediného života. Protože jsem měl dobrý život, až přijde smrt, akceptuji ji tak radostně, jak budu umět, i když bych uvítal, kdyby to byla smrt bezbolestná. Uvítal bych také, kdyby ti, kdo mě přežijí - příbuzní, přátelé a čtenáři -, nemámili čas a neotravovali si vlastní životy zbytečným truchlením a oplakáváním. Měli by místo toho být za mne šťastní, že jsem měl tak dobrý život.

135
Crown Publishers

Cítil jsem se poněkud provinile při pomyšlení, že jsem svou autobiografii napsal pro Doubledaye, když to byl Paul Nadan z nakladatelství Crown Publishers, který mi na nijako první nabídl smlouvu, takže jsem se od Paula nechal přemluvit a podepsal jsem smlouvu na knihu o možnostech existence života a inteligence v nějaké jiné části vesmíru. Měla se jmenoval Extraterrestrial Civilizations (Mimozemské civilizace). Slíbil jsem, že ji dříve nebo později napíšu, i když jsem ho zároveň upozornil, že mám svůj pracovní kalendář hodně plný a že nevím, kdy se do ní budu moci pustit. Byl proto tak laskav, že do smlouvy neuvedl termín odevzdání.

Přestože byl Paul o deset let mladší než já a měl štíhlou postavu, trpěl srdečními potížemi. V době, kdy tato kniha tak říkajíc ležela ladem, byl hospitalizován se srdečním infarktem.

Zašel jsem za ním tenkrát do nemocnice a to mě samotného překvapilo. Za normálních okolností jen nerad navštěvuji přátele, kteří leží v nemocnici; brání mi v tom moje přirozená choulostivost a můj sklon odvracet se ode všeho, co mi není příjemné. Občas se k tomu ale donutím.

Mám-li uvést nějaké příklady z nedávné minulosti, když byl Herb Graff v brooklynské nemocnici, kde ležel po trojnásobném přemostění tepen, Ray Fox (další člen klubu Každý za své) se za ním chystal zajít a přemlouval mě, abych šel s ním. Poslechl jsem ho a myslel jsem, že jsme vešli do nesprávného pokoje, protože toho holohlavého muže na lůžku jsem nepoznal. Můj očividný šok, když jsem zjistil, že je to skutečně Herb, byl možná jedním z faktorů, které ho přiměly k rozhodnutí, že už nadále nebude nosit příčesek. (Myslím si, že bez něj vypadá lip.)

A později, když se můj bratr Stan podrobil operaci prostaty, také jsem ho navštívil; zajel jsem za ním do nemocnice na Long Islandu, kde se operace konala.

To však byly výjimečné případy a skutečnost, že jsem navštívil Paula Nadana, mě tudíž nesmírně překvapuje. Jedním z důvodů samozřejmě bylo, že to byl tak roztomilý chlapík a že se mi obědy s ním vždycky velice líbily. Dalším důvodem byl můj dost intenzivní pocit viny. Slíbil jsem mu, že se brzy dám do práce na Mimozemských civilizacích.

V březnu roku 1978 mi Paul napsal a požádal mě o příznivé zhodnocení knihy o rekombinované kyselině deoxyribonukleové, kterou napsal autor vědeckopopulárních knih John Lear. Roku 1954 se však tentýž John Lear velice urážlivě vyjádřil o mém románu Ocelové jeskyně, přičemž citoval pouze jeden odstavec jakési její recenze a nic nenasvědčovalo tomu, že si knihu samotnou skutečně přečetl. „Co ví tento autor o vědě?“ ptal se tenkrát.

Obratem jsem Learovi napsal dopis, v němž jsem mu jednoznačně sdělil, že toho o vědě vím mnohem víc než on a kromě toho že jsem i mnohem lepším vědeckopopulárním autorem, Lear mi ale neodepsal. Kdyby to byl udělal a kdyby se mi byl omluvil, byl bych mu vše odpustil. Protože se však neozval, zařadil jsem ho na svůj seznam zlosynů. Nikdy jsem proti němu samozřejmě nic nepodnikl, rozhodně jsem ale neměl v úmyslu prokazovat mu nějaké laskavosti. Když mě proto Paul Nadan požádal o příznivou referenci k Learově knize, kategoricky jsem odmítl a vysvětlil jsem mu svoje důvody.

Přesto mi poslal sloupcové obtahy s průvodním dopisem datovaným jedenadvacátého března 1978, v němž prostě napsal: „Odpouštěti je božské."

To mě dostalo do určitého dilematu. Nehodlal jsem nic odpouštět, jeho dopis ale způsobil, že jsem se zastyděl za svou zatvrzelost. A zatímco jsem bojoval sám se sebou a snažil se přimět k tomu, abych Learovi odpustil, dozvěděl jsem se, že dvaadvacátého března, tedy den poté, co mi napsal, měl Paul další infarkt a zemřel.

Byl jsem přistižen se zatvrzelým a nemilosrdným srdcem a teď už bylo příliš pozdě to napravovat. Mohl jsem udělat jen to, že jsem se okamžitě dal do práce na Mimozemských civilizacích. Litoval jsem, že jsem to tak dlouho odkládal a že jsem je nezačal psát, dokud byl ještě Paul naživu. Jak jsem ale mohl vědět, že se něco takového stane? Bylo mu teprve osmačtyřicet.

Napsanou knihu jsem věnoval jeho památce.

Nakladatelství Crown mi pro tuto knihu přidělilo nového redaktora Herberta Michelmana, s nímž jsem se poprvé setkal druhého listopadu 1978. I tentokrát jsem měl štěstí, protože Herbert byl dalším z řady oněch redaktorů, na které je zřejmě mým osudem tak často narážet - vlídný, v řeči uhlazený člověk, jehož společnost mi byla potěšením. Na obědech jsme si vyprávěli anekdoty a neustále jsme se smáli.

Když byly Mimozemské civilizace hotové (vyšly roku 1979), začal jsem pro něj psát další knihu nazvanou Exploring the Earth and the Cosmos (Výzkum Země a kosmu), pojednávající o neustále se rozšiřujícím dosahu lidského vlivu ve vesmíru.

Pozval jsem ho, aby se mnou poobědval v klubu Každý za své, a hrozně se mu tam tehdy líbilo. Jak se ukázalo, jeden z našich starších členů, Ernest Heyn, Herberta Michelmana dobře znal. Navrhl, abychom mu nabídli členství, a já jsem tento návrh nadšeně podpořil. Herb tím byl také nadšen. Bez problémů jsme ho proto přijali.

Jedenáctého listopadu 1980 byl na svém prvním obědě jako řádný člen a svým osobitě zdvořilým způsobem se mě zeptal: „Můžu se posadit k tobě, Isaaku?"

„Samozřejmě," odpověděl jsem. „Ani bych nedovolil, abys seděl někde jinde."

Posadil se tedy k „židovskému stolu" a připojil se k naší zábavě, jako hlavní chod se však tenkrát podával pouze nepříliš velký kousek slaného koláče se šunkou a vejci a nic jiného. Robert Friedman (člen klubu, který mi dal kartičku s nápisem o kriticích, kterou si dodnes schovávám, a který později z klubu vystoupil pohoršen tím, že ženám není dovoleno stát se jeho členkami) vytáhl z kapsy lístek na oběd a přetrhl ho na dva kusy.

„Tady máte," řekl číšníkovi a podal mu jeden díl, „zasloužíte si jen polovinu."

Připadal jsem si trapně a utěšoval jsem se mamou nadějí, že příští týden bude třeba jídelníček alespoň o něco bohatší, takže si Herbert spíš přijde na své peníze, nemělo tomu tak ale být. Herbert měl také nemocné srdce a ještě téhož dne večer zemřel na nádraží, kde čekal na své pravidelné vlakové spojení. Bylo mu sedmašedesát let a já sám jsem ho znal pouhé dva roky.

O týden později jsem zasmušile přišel do klubu a někdo se mě zeptal, kde je můj přítel. „Bohužel minulé úterý večer zemřel," odpověděl jsem, „sotva tři hodiny po tom, co se s námi rozloučil

„To bylo tím obědem, co jsme před týdnem měli,“ neodpustil si poznámku Bob Friedman. „Byl to koláč smrti.“

A taková je lidská povaha, že se všichni kolem stolu rozesmáli. Dokonce i já.

Výzkum Země a kosmu vyšel roku 1982 a věnoval jsem ho památce Herberta Michelmana.

Jane Westová, která pracovala pro dceřinou firmu společnosti Crown Publishers, nakladatelství Clarkson Potter, a která mě roku 1979 přivedla na myšlenku, abych napsal Komentované Gulliverovy cesty, zemřela jedenáctého září 1981. V rozmezí necelých tří let jsem tak přišel o tři dobré činorodé redaktory, všechny tři z jediné vydavatelské firmy. Byla to nesmírně smutná shoda okolností.

136
Simon & Schuster

Až do konce sedmdesátých let jsem pro nakladatelství Simon & Schuster nenapsal jedinou knihu. Z jakéhosi důvodu jsem měl nejasnou představu, že Simon & Schuster jsou velkým konkurentem Doubledaye a že by ode mne tudíž bylo neloajální, kdybych pro ně pracoval.

Dokonce mě při jedné příležitosti poněkud šokovalo, když mě Timothy Seldes ve své kanceláři představil návštěvníkovi, ze kterého se vyklubal redaktor od Simona & Schustera. Pomyslel jsem si, že by jistě bylo správnější, kdyby spolu zaměstnanci obou těchto firem nemluvili, ale tasili a pálili, jakmile uvidí bělmo očí svého protivníka.

Vzpamatoval jsem se však a obrátil jsem se k návštěvníkovi: „Slyšel jsem, že Simon & Schuster zaměstnávají ženy volných mravů.

„Cože?" vyhrkl pohoršené návštěvník a Tim mi udělal tu radost, že i jemu poklesla údivem čelist.

„Řikám to proto,“ pokračoval jsem s tím nejnaivnějším výrazem ve tváři, jakého jsem byl schopen, „že když jsem se tady u Doubledaye před nedávnem pokoušel flirtoval s jistou mladou dívkou, Tim Seldes mě okřikl: „Kde si myslíš, že jsi, Asimove? U Simona & Schustera?““

Tim to tehdy skutečně řekl a dokonce si na to vzpomínal; nechal jsem ho, aby se z toho vykroutil, jak nejlépe umí.

Čirou náhodou se stalo, že Larry Ashmead po svém odchodu od Doubledaye nastoupil u firmy Simon & Schuster, a samozřejmě jsme zůstali v kontaktu. Nevzdávám se svých přátelství s redaktory jen proto, že změní místo. Nevyhnutelně to skončilo tím, že mě Larry požádal, jestli bych pro něj nenapsal knihu, a navrhl mi, abych v ní pojednal o všech možných rozličných způsobech, kterými by mohlo dojít k zániku světa.

Lepší námět na knihu mi ani navrhnout nemohl, protože jsem právě nedávno předtím napsal na toto téma relativně krátký článek pro časopis Popular Mechanics; vyšel v březnovém čísle ročníku 1977 pod názvem „Twenty Ways the World Could End“ („Dvacet způsobů potenciálního konce světa“). Tento článek prošel značnými redakčními úpravami, takže jsem s jeho výslednou podobou nebyl spokojen a uvítal jsem příležitost napsat na totéž téma celou knihu. Toužil jsem také použít svého vlastního titulu A Choice of Catastrophes (Všechny možné katastrofy). S radostí jsem podepsal smlouvu a při první možné příležitosti jsem se dal do práce.

Zatímco jsem zmíněnou knihu psal, Larry znovu změnil místo a přešel k nakladatelství Harper & Row. Nelámal jsem si s tím hlavu, protože jsem považoval za samozřejmé, že si knihu prostě odnese s sebou. Nebylo by to poprvé, co se mi něco takového stalo. Když jsem psal knihu The Neutrino (Neutrino), bylo její vázané vydání určeno pro mého starého známého redaktora Waltera Bradburyho, který tehdy pracoval v nakladatelství Henry Holt. Když se kniha připravovala k vydání, vrátil se Brad k Doubledayovi a odnesl si ji s sebou. Vyšla u Doubledaye roku 1966. Předpokládal jsem, že totéž se stane i se Všemi možnými katastrofami.

Nestalo se tak. Simon & Schuster odmítli Larrymu dovolit, aby si Všechny možné katastrofy odnesl. Oznámil mi to a já jsem se nesmírně rozčilil. Vypravil jsem se za novým redaktorem, kterého mi u Simona & Schustera přidělili, a vysvětlil jsem mu, že jsem tu knihu napsal na Larryho podnět a že vzhledem k našemu dobrému přátelství mi šlo právě o to, abych ji napsal konkrétně pro něj.

Nový redaktor zavrtěl hlavou. Smlouvu jsem měl s nakladatelstvím Simon & Schuster a jeho vedení mělo v úmyslu si knihu nechat. Řekl jsem to Larrymu a nabídl jsem mu, že práci na ní přeruším. „Ne," odmítl Larry, „nechci, abys o tu knížku přišel. Prostě pro mě napíšeš nějakou jinou."

Všechny možné katastrofy jsem proto dopsal; vyšly u Simona & Schustera roku 1979. Byla to poměrně úspěšná kniha, já jsem s ní ale nebyl spokojen, protože redaktor vynechal mou kapitolu o terorismu ve městech. Své důvody mi vůbec nevysvětlil a já jsem měl nepříjemný dojem, že se vydavatelé obávali, že by pro ně moje tvrzení mohla mít nějaké negativní důsledky. Připadalo mi to jako cenzura a na nějakou dobu jsem z toho byl dost otrávený.

Nemohu říci, že bych vůči nakladatelství Simon & Schuster cítil nějakou opravdovou zášť, nikdy už mě ale o žádnou další knihu nepožádali a Všechny možné katastrofy zůstávají jedinou mou knihou, která u nich vyšla.

Slib, který jsem dal Larrymu, jsem také dodržel. Navrhl jsem, že napíšu knihu, v níž pojednám o stále delších a delších vzdálenostech a pak o vzdálenostech stále kratších a kratších, o stále delších a delších časových intervalech i o intervalech stále se zkracujících,

o stále větších a větších hmotnostech a rovněž o hmotnostech stále menších a menších. Ve všech případech budu uvedené hodnoty zvyšovat a snižovat pravidelně a budu uvádět příklady ze skutečného života - čímž lidem poskytnu určitou představu o rozměrech všeho, co nás obklopuje.

Byla to kniha toho druhu, jakou bych psal s obrovskou chutí, plná oněch drobných výpočtů, jakými jsem se s nesmírným potěšením zabýval, a Larry mě samozřejmě vždycky nechal dělat, co jsem chtěl.

Napsal jsem ji, nazval jsem ji The Measure of the Universe (Rozměry vesmíru) a nakladatelství Harper & Row ji vydalo roku 1983. I tato kniha měla slušný úspěch.

Mimochodem, když stále opakuji, že ta či ona kniha měla úspěch, nechci tím říci, že jsem nenapsal i pár parádních propadáků. Ne snad mnoho, ale několik ano.

Byla to například kniha Our World in Space (Náš svět v kosmu), kterou roku 1974 vydalo nakladatelství New York Graphic. Přispěl jsem do ní eseji o různých planetách sluneční soustavy s použitím informací, které o nich do té doby přinesly rakety a sondy, a Robert McCall, báječný malíř scén kosmického věku, ji opatřil ilustracemi. McCall byl po právu prvním autorem a patřilo mu šedesát procent podílu z prodaných výtisků.

Mé eseje nebyly špatné, ale McCallovy ilustrace prostě už nemohly být lepší. Byla to překrásná kniha velkého formátu, jako dělaná pro konferenční stolky, a já jsem v ni vkládal velké naděje - úplně však propadla a nevydělala si ani na vyplacenou zálohu. A po několika málo letech už byla překonaná.

Potom tu byl onen případ, kdy se v oblasti knižního vydavatelství angažoval Carl Sagan. Carlovy knihy slavily stále větší úspěchy, až nakonec jeho titul The Dragons of Eden (Draci edenu) získal Pulitzerovu cenu. (Když jsem tuto knihu četl ve sloupcových obtazích, předpovídal jsem Janet, že v ní má Carl skutečného šampióna, a nesmírně mě potěšilo, že se můj kritický postřeh - který mi, obávám se, obvykle zcela chybí - dočkal takového naplnění.)

Carlovi se potom podařila fantastická trefa s televizním pořadem Cosmos (Vesmír) a kniha, kterou podle něj napsal, zůstávala na žebříčku bestsellerů téměř donekonečna.

Připadalo mu (a mně také), že už je jeho jméno dostatečně dobře známé na to, aby si mohl zřídit vlastní vydavatelskou firmu, v níž by vycházely knihy o astronomii a o kosmu. Objevil například knihu překrásných ilustrací, jejichž autorem byl japonský malíř jménem Kazuaki Iwasaki. Průvodní texty však považoval za nedostatečné. Požádal mě, abych napsal něco lepšího, což jsem pro něj s radostí udělal, a sám ke knize napsal předmluvu.

I v tomto případě byl hlavním autorem ilustrátor a kniha se jmenovala Visions of the Universe (Vize vesmíru). Vyšla v nakladatelství Cosmos Store (tak se jmenovala Saganova firma) roku 1981 a já jsem čekal, že půjde na dračku, dostane se na žebříček bestsellerů a tak dále. Nic takového se nestalo. Kniha se vůbec nezačala prodávat a samotná firma Cosmos Store přestala existovat.

Uvedu ještě třetí příklad. Nakladatelství Harmony Books, dceřiná společnost firmy Crown Publishers, mě čtvrtého května 1983 požádalo, abych napsal knihu o robotech, o jejich historii a vývoji, o jejich průmyslovém a vědeckém využití a tak dále. Odmítl jsem s vysvětlením, že i když píšu o robotech v science fiction, o jejich existenci ve skutečném životě nevím nic.

Řekli mi, že potřebují použít mé jméno a že mi seženou nějakého spoluautora, který se v robotech vyzná. Přišli s mladou ženou jménem Karen Frenkelová, přitažlivou, inteligentní a pracovitou. Ta obstarala potřebnou rešeršní práci a napsala značnou část textu. Já jsem to, co napsala, prošel a v některých místech upravil. Protože odvedla víc než polovinu veškeré práce, zařídil jsem, aby dostala větší část zálohy. Nedokázal jsem však prosadit, aby byla naše jména uvedena tak, jak odpovídalo našim zásluhám. Chtěl jsem, aby byla Karen uvedena jako hlavní autorka, ale když zmíněná kniha s prostým názvem Robots (Roboti) roku 1985 vyšla, bylo na ní mé jméno první a větším písmem. Protestoval jsem proti tomu, ale nepomohlo to. Řekli, že to tak musí být, aby se lépe prodávala.

Byla tudíž jistá zlověstná spravedlnost v tom, že se neprodávala prakticky vůbec a že si nikdy nevydělala na víc než relativně malý zlomek vyplacené zálohy (z níž většinu dostala naštěstí Karen).

Některé čtenáře by snad mohlo napadnout činit určité závěry ze skutečnosti, že všechna tato tři fiaska byly knihy, na nichž jsem s někým spolupracoval, ve spolupráci s jinými autory mi však vyšla celá řada knih, které byly docela úspěšné - jako například romány

o Norbym, které jsem psal s Janet, nebo různé antologie, které jsem sestavoval s Martym.

Několik dalších knih, na nichž bylo pouze moje jméno, sice neskončilo fiaskem, nelze o nich však ani tvrdit, že byly velice úspěšné. Takové výstřední projekty, jakým byl například Asimovův komentovaný Ztracený ráj, pro mne sice byly zdrojem obrovského potěšení, sotva si však stačily vydělat na svou skromnou zálohu.

Poučení, které z toho podle mého názoru plyne, je takové, že moje jméno není nějakým magickým všelékem a že jeho uvedení na obálce knihy nemusí být vždy zárukou úspěchu. (A také by být nemělo. Kniha by měla být úspěšná díky svým vlastním kvalitám a ne prostě díky jménu svého autora.)

137
Okrajové položky

Zmiňoval jsem se už o potížích, které mám se svými sto šestnácti antologiemi, i o rozpolcených pocitech vyplývajících z toho, že je přidávám na seznam svých knih. Podobné pocity mám kromě antologií ohledně celé řady dalších položek (naštěstí jich není příliš mnoho), které mají rovněž okrajový význam.

Některé z nich jsou v mé mysli spojeny se jménem vydavatele

S. Arthura (,,Red“) Dembnera, vysokého hubeného chlapíka s vrásčitým obličejem a šedivými vlasy, v nichž bylo dosud možno pozorovat záblesky zrzavé barvy, která dala původ jeho přezdívce. Byl šéfem malé vydavatelské firmy a společně s literárním agentem Jeromem Agelem navrhl, abych napsal „knihu faktů", která by obsahovala velké množství kuriozit a málo známých údajů, rozdělených do četných tématických okruhů. Poukazovali na to, že mnohé z nich by snadno bylo možno převzít z mých knih.

Váhal jsem a vyjadřoval tak své pochyby. Neměl jsem doopravdy čas na rešeršní práci, kterou by taková kniha vyžadovala.

Ujistili mě, že na tom naprosto nezáleží, protože najmou tým lidí, kteří budou vyhledávat příslušná fakta. Já budu muset jen dodat některé své vlastní příspěvky a projít všechny ostatní, abych vyloučil ty, které budu považovat za nesprávné nebo třeba jen pochybné.

Nad touhle možností jsem se zamyslel. Byla by to první kniha, při jejímž psaní bych měl k dispozici rešeršní tým, který by odvedl značnou část práce. Obvykle jsem bez ohledu na délku a složitost knihy veškerou práci dělal sám a byl jsem na to hrdý. Trochu rozpačitě jsem souhlasil pod podmínkou, že nebudu uveden jako autor knihy a že v jejím úvodu budou jmenováni všichni členové rešeršního týmu od prvního do posledního. Moje podmínka byla akceptována.

Dal jsem se tedy do práce, dodal jsem přibližně dvacet procent všech příspěvků, které kniha obsahovala, ostatní, které nebyly mým dílem, jsem si pročetl a mnohé z nich vyřadil.

Kniha vyšla roku 1979 pod hlavičkou firmy Grosset & Dunlap a jak bylo dohodnuto, nebyl jsem uveden jako její autor. Její název však zněl Isaac Asimov’s Book of Facts (Kniha faktů Isaaka Asimova), takže to vypadalo, jako bych měl na její tvorbě větší podíl, než jsem si zasluhoval. Na druhé straně titulního listu byl seznam všech zúčastněných, celkem sedmnácti lidí. Já jako „editor“ jsem byl uveden na prvním místě, moje jméno však nebylo vytištěno větším písmem než jména ostatních šestnácti.

To mi vyhovovalo a odvedl jsem na knize dostatek práce, abych ji mohl bez výčitek zahrnout do číselného výčtu svých děl. Méně příjemná byla skutečnost, že vzhledem k tomu, že kniha obsahovala několik tisíc příspěvků, některé z nich se nevyhnutelně musely ukázat jako pochybné či dokonce mylné, přestože jsem se všemožně snažil, abych tomu předešel. A když nějaký čtenář uváděl vůči kterémukoli příspěvku výhrady, posílal je mně. Téměř ve všech případech se tyto výhrady týkaly příspěvků, jejichž autorem jsem nebyl já, a ani jsem nemohl vědět, z jakého zdroje byly převzaty. Postupoval jsem je prostě Redovi.

A pak, jedenáctého června 1981, za mnou Red přišel s dalším projektem. Jistý Kanaďan jménem Ken Fisher dal dohromady knihu kvízů a Red mě poprosil, abych se na ni podíval. Vyhověl jsem mu a řekl jsem, že podle mého názoru jsou to kvízy zajímavé a zároveň kvalifikovaně sestavené, takže by kniha mohla stát za vydání. Potom mě Red požádal, abych z nich vybral přibližně polovinu, opravil případné chyby, napsal k nim předmluvu a dovolil, aby kniha vyšla pod názvem Isaac Asimov Presents Superquiz (Isaac Asimov představuje superkvíz). Odměnou za to jsem měl dostat malý podíl na procentech.

Prohlásil jsem okamžitě, že by to vůči Kenu Fisherovi bylo nespravedlivé. Red mi vysvětlil, že Fisher by byl uveden jako autor a že sám má o to velký zájem, protože s mým jménem se bude kniha líp prodávat. (Opět ta pověrčivá víra v magickou moc mého jména.)

Jen velice těžko dokážu odmítat sympatickým lidem a Red nepochybně do kategorie sympatických lidí patřil. Kniha vyšla roku 1982 v nakladatelství Dembner Books a na obálce bylo velkým písmem Fisherovo jméno.

V průběhu následujících sedmi let k ní však přibyl nejprve druhý svazek, potom třetí a čtvrtý. Na všech těchto svazcích jsem pracoval a ke všem jsem napsal předmluvu. Musel jsem čelit lidem, kteří v nich nalezli chyby, jichž jsem si já sám nevšiml. Nejkrásnějším příkladem byla otázka, která země má jako jediná na světě ve svém názvu písmennou kombinaci „ate". Jako správná odpověď byla uvedena „Guatemala", která člověka jen sotva napadne, protože uvedená písmenná kombinace se vyslovuje po Španělsku „ate" a ne po anglicku „ejt“. Není to však jediná země, která se touto písmennou kombinací může chlubit. Jistý čtenář mi poslal dotaz, proč se nekvalifikují také „United States" neboli Spojené státy, a na to jsem nedokázal odpovědět.

Ve snaze vydělat na neuvěřitelném, byť předpověditelně krátkodobém úspěchu hry zvané Triviální záležitost vznikla ze superkvízových knih i společenská hra s názvem Superkvíz. Byla to hra poměrně úspěšná, i když rozhodně nešlo o žádnou „triviální záležitost". Na základě zmíněných knih vznikla také rubrika otázek a odpovědí, otiskovaná v několika různých novinách, která uváděla jen moje jméno a nikoli Fisherovo. Stěžoval jsem si a jak je v takových případech obvyklé, nikdo mou stížnost nevzal na vědomí.

V souvislosti se hrou Superkvíz jsem měl jeden dost nepříjemný zážitek; abych mohl vysvětlit, co se stalo, musím trochu odbočit.

Nemám nic proti tomu, zorganizuje-li se v nějakém knihkupectví moje autogramiáda, pokud se někdo alespoň trochu vynasnaží dát veřejnosti na vědomí, že tam budu. Při správné publicitě se mi obvykle podaří podepsat vzrušeným čtenářům stovku nebo ještě více knih. Jednou jsem bez přestávky pilně podepisoval půl druhé hodiny, přestože jsem se smluvně zavázal jen na hodinu. (Je těžké podívat se na dlouhou frontu s nadějí čekajících čtenářů a prohlásit: „Nedá se nic dělat, hodina už uplynula. Vy ostatní máte smůlu." Prostě jsem tedy pokračoval.)

Neproběhne-li žádná propagační kampaň, může to skončit katastrofálně, to ale patří k ceně, kterou musejí autoři platit. Kromě toho je většina autorů v zájmu propagace svých knih ochotna cestovat po celé zemi a dělat neuvěřitelnou spoustu jednodenních zastávek. Já něco takového absolutně odmítám a jedinou výjimkou jsou velice řídké výlety do přilehlých předměstí; jednou jsem se dokonce uvolil jet až do Philadelphie. Snažím se proto vynahradit to tím, že nikdy neodmítnu autogramiádu v Manhattanu a že jsem vždy ochoten poskytnout telefonické interview - a tím, že se pak rezignovaně vyrovnávám s jejich případnými neblahými důsledky.

Vyrovnat se s některými z nich je však obzvlášť nesnadné. Šestnáctého prosince 1979 jsem například seděl s hromadou svých knih v obchodním domě Bloomingdale’s - a vedení pro mne nedokázalo najít lepší místo než oddělení dámských oděvů. Hodinu jsem tam seděl a snažil jsem se nevšímat si zlobných pohledů kolem procházejících žen, které mě evidentně považovaly za voyeura.

Několik knih jsem však přece jen podepsal a jedna žena ke mně vzrušeně přiběhla, pogratulovala mi k úspěchu mé hry na Broadwayi a řekla, že doufá, že na ní vydělám milión dolarů. Zdvořile jsem jí odpověděl, že v to doufám také, připadalo mi ale, že bych ji uvedl do zbytečných rozpaků, kdybych jí řekl, že nejsem Isaac Bashevis Singer.

Nejhorší podobnou zkušenost jsem si však udělal patnáctého června 1984, když jsem se uvolil, že budu tři hodiny sedět v obchodním domě Macy’s s hromadou her Superkvíz a nabízet, že je zájemcům podepíšu. Za tyto nekonečně dlouhé tři hodiny se jich prodalo přesně osm. Nejhorší ze všeho bylo, že jeden z těch osmi zákazníků, kteří krabici se hrou vzali a koupili, můj podpis kategoricky odmítl.

V souvislosti se zmíněnou hrou došlo ještě ke druhé trapné události, která byla dokonce nepříjemnější než ta první. Vydavatelé hry měli velký zájem o to, aby si prostřednictvím sdělovacích prostředků a fotografií udělali trochu publicity, takže mě přiměli zúčastnit se veřejné ukázky, jak se hra správně hraje. Měl jsem jí dodat potřebné osobní kouzlo (kterým jsem byl podle jejich názoru obdařen).

Jakýsi postarší pán protlačil do popředí svého vnuka, kterého prohlašoval za neuvěřitelného génia, a požadoval, abych mu položil kteroukoli otázku ze Superkvízu. Zdálo se mi, že se na mne dítě dívá rozpačitě, takže jsem váhal, dědeček ale trval na svém.

Vytáhl jsem několik otázek, vybral jsem nejlehčí z nich a položil jsem mu ji. Jak jsem předpokládal, mladík odpověď neznal. Snažil jsem se trapas co nejlépe zamaskovat a podařilo se mi najít otázku ještě jednodušší. Opět jsem neuspěl. Vytáhl jsem tedy další kartičku, ignoroval jsem však to, co na ní stálo, a místo toho jsem si vymyslel otázku, na kterou prostě nebylo možno neodpovědět. Kluk správně odpověděl, já jsem ho chvíli halasně velebil a pak jsem oba poslal pryč.

Pokud tuto knihu čtou nějací dědečkové, kteří mají geniální vnoučata, chtěl bych je poprosit, aby těm dětem dali šanci a neztrapňovali je na veřejnosti. Podle mých zkušeností si skutečně chytré děti dokážou způsobem, který všechny kolem nesmírně obtěžuje, samy zajistit dostatečnou publicitu a nepotřebují, aby jim v tom pomáhalo příbuzenstvo.

K poněkud podobnému případu přecenění schopností dítěte došlo, když jsem byl roku 1979 pozván na bar micvah. Bar micvah je slavnost, která se koná u příležitosti třináctých narozenin židovského chlapce a jejímž smyslem je dát najevo, že už je dost starý na to, aby se od něj mohlo požadovat, že bude sám nést zodpovědnost za dodržování všech židovských rituálních zákonů. (Stan ani já jsme bar micvahu nebyli podrobeni, což v našem případě znamená vítězství nad pokrytectvím, protože i kdybychom byli tento rituál prodělali, rozhodně bychom ani v nejmenším nehodlali zmíněné zákony dodržovat.)

Těch několik málo slavností bar micvah, kterých jsem se zúčastnil (když mě nenapadla žádná vhodná výmluva, abych se jim vyhnul), ve mně zanechalo dojem naprosté nudy. Bez výjimky však byly doprovázeny obrovskými spoustami jídla plného soli, cholesterolu, saturovaných tuků a dalších životu nebezpečných látek, které mi díky tomu báječně chutnalo. Jíst jsem mohl vždycky.

V tomto případě však pyšný otec patřil k mým přátelům; řekl mi, že jeho syn se neobyčejně zajímá o Shakespeara, takže bych mu mohl přinést jeden výtisk svého Průvodce Shakespearem. Upřímně řečeno se mi do toho nijak zvlášť nechtělo, protože už jsem měl jen několik výtisků, a to výtisků nenahraditelných vzhledem k tomu, že kniha už neměla dotisk, jenže etiketa každopádně nějaký dárek u příležitosti bar micvahu vyžaduje a přítel je přítel.

Vzal jsem s sebou proto výtisk Průvodce a se širokým úsměvem jsem ho předal chlapci, který slavil bar micvah. Vzal si ho ode mne se zcela evidentním výrazem nevěřícného údivu a zklamání a z deprimovaného způsobu, jakým ho zběžně prolistoval, jsem nabyl zřetelný dojem, že nejen není žádným shakespearovským nadšencem, ale že nejspíš o stratfordském bardovi v životě neslyšel. Kniha prostě padla za oběť nepodložené ješitnosti jeho hrdého tatíka.

Vraťme se ale zpět k mým okrajovým knihám. - Pro firmu Carolina Biological Supplies jsem připravil díla The History of Biology (Dějiny biologie), které vyšlo roku 1988, a The History of Mathematics (Dějiny matematiky) z roku 1989. Jsou to dlouhé schématické diagramy, určené k vystavení na školách a v knihovnách, obsahující velké množství přesných údajů z historie těchto věd a oživené inteligentními ilustracemi.

Byl jsem také editorem knihy nakladatelství Dembner Books nazvané From Harding to Hiroshima (Od Hardinga k Hirošimě) od Barringtona Boardmana, která měla podtitul An Anecdotal History of the United States from 1923-1945 (Anekdotické dějiny Spojených státu let 1923-1945). Tuhle knihu jsem přímo miloval. Pečlivě jsem si ji pročetl, udělal jsem sloupcové i stránkové korektury, a když vyšla, nesla název Isaac Asimov Presents: From Harding to Hiroshima (Isaac Asimov představuje: od Hardinga k Hirošimě). Boardman jako autor měl své jméno velkým písmem na obálce.

Potom mi poslali sbírku obrovského množství citátů na vědecká témata, jejichž autory byli vědci a jiné slavné osobnosti. Požádali mě, abych jednotlivé citáty podle vlastního uvážení opravil nebo vyřadil, abych složil krátké epigramy na úvod každé ze šestaosmdesáti kategorií, do nichž byly citáty uspořádány, a abych napsal předmluvu. Trval jsem na tom, aby byl redaktor, s nímž jsem si v této věci korespondoval, uveden se mnou jako spolueditor, a kniha vyšla roku 1988 pod hlavičkou nakladatelství Weidenfeld & Nicholson; jmenovala se Isaac Asimov’s Book of Science and Nature Quotations (Asimovova kniha citátů o vědě a přírodě) a jako její editoři byli uvedeni Isaac Asimov a Jason A. Shulman.

Mezi stovkami mých knih je rozeseto ještě několik dalších podobných položek. Proč se jimi vlastně zabývám? Především proto, že představují práci, která mě baví Či dokonce fascinuje. Kromě toho mi vždy dělá problémy odmítnout jakýkoli knižní projekt, zvlášť když se diametrálně liší od toho, co obvykle dělám.

Měl bych možná účinněji protestovat proti prominentnímu vystavování svého jména v titulech jako „Isaac Asimov představuje", ale vydavatelé na tom obvykle trvají a mám-li se přiznat, i já z toho čerpám určité uspokojení. Konec konců je možná pravda, že moje jméno v jisté nepatrné míře napomůže prodeji příslušné knihy. Kromě toho se tak dostává do podvědomí čtenářské veřejnosti a může se stát, že někteří lidé si pak pod vlivem toho zajdou do knihkupectví a koupí si nějakou knihu, na níž je moje jméno a kterou jsem skutečně napsal celou já sám. Každému to prospěje a nikomu to neuškodí.

138
Nightfall, Inc.

Jak ubíhala sedmdesátá léta, moje příjmy se neustále zvyšovaly a moje obchodní záležitosti nabývaly na složitosti. Můj účetní vždy jednou za čas zamumlal něco v tom smyslu, že by bylo nejlepší, kdybych si založil vlastní firmu, a pokaždé, když s tímto návrhem přišel, jsem před ním uprchl s pocity, které se velmi blížily děsu.

Založení vlastní firmy představovalo další krok vzhůru, další fázi podrobení se vlastní zámožnosti.

Některé z důsledků, plynoucích z mé relativní zámožnosti, mi samozřejmě vyhovovaly. Poté, co jsem první polovinu života strávil v podmínkách, kdy jsem vždy přesně věděl, kolik peněz mám v kapse, a musel jsem pečlivě zvažovat každý výdaj, bylo nesmírně příjemné moci vejít do kterékoli restaurace a objednat si jakékoli jídlo, aniž bych pohlédl na sloupec s cenami. Bylo báječné vzít si taxíka, kamkoli jsem potřeboval, vypisovat šeky na došlé účty a nemuset se starat o stav svého bankovního konta.

Všechny tyto věci jsem náležitě oceňoval, nestál jsem ale o vedlejší důsledky, které s sebou zámožnost přináší. Děsil jsem se pomyšlení, že se ode mne bude očekávat pořádání přepychových večírků, že se budu muset ve slavnostním oblečení účastnit různých společenských podniků, že se bude považovat za samozřejmé, že budu mít byt přecpaný všemi možnými nejnovějšími technologickými vymoženostmi, že budu muset mít hospodyni, luxusní kancelář, nóbl automobil, člun, letní sídlo a bůhvíco ještě, co mi bude diktovat společenská etiketa.

O nic takového jsem nestál. Chtěl jsem žít klidně a prostě a pokaždé, když jsem si dovolil nějaký vnější projev své zámožnosti, jsem měl strach, že mi svět zabrání zachovat si sklon ke skromnosti.

Domluvy mého účetního však nabývaly na důrazu a připojila se k nim i Janet, takže jsem dvaadvacátého října 1979 řekl: „No prosím. Tak se do toho pusťte a zařiďte to." Třetího prosince téhož roku jsem se tedy stal prezidentem a pokladníkem nové firmy, kdežto Janet se stala její viceprezidentkou a tajemnicí.

Nějakou dobu jsme diskutovali o tom, jak by se nová firma měla jmenovat. Účetní kategoricky zamítl můj návrh, aby se jmenovala prostě „Isaac Asimov, Inc" Nechtěl, aby v názvu figurovalo moje jméno, chtěl naopak, aby se název mnohem víc podobal názvu obyčejné podnikatelské firmy. „Co kdybyste ji pojmenoval podle něčeho, co jste napsal?" navrhl mi.

Okamžitě mě napadly dvě možnosti: Nadace nebo Soumrak, tedy Foundation nebo Nightfall. Můj účetní se rozhodl pro druhou možnost, snad proto, že to znělo romantičtěji, a tak se ze mne stala firma „Nightfall, Inc"

Mohu otevřeně říci, že žádná státní instituce nikdy v mých daňových přiznáních nenašla nic kromě zcela triviálních nedostatků, což není nijak překvapivé, protože k nim přistupuji naprosto poctivě.

I když si ale moje přiznání jen prověřují a uznávají je za správná, plýtvají časem mého účetního, kterého ovšem musím zaplatit já, takže bych si upřímně přál, aby se prostě smířili s faktem, že jsem poctivý, a nechali mě na pokoji.

Kdysi, před mnoha lety, jsem poskytoval televizní interview a dostal jsem otázku: „Představte si, že byste získal miliardu dolarů. Co byste s ní dělal?"

Je mi jasné, jakou odpověď asi očekávali. Egoisté by si koupili obrovské paláce a žili by v královském přepychu. Idealisté by založili univerzitní nadace a financovali by ekologické programy. Já jsem však měl jiný názor.

„Šel bych na státní daňový úřad," prohlásil jsem, „a řekl bych jim: ,Právě jsem získal miliardu dolarů. Tady je máte, do posledního centu. Jsou pro strýčka Sama. A teď buďte tak laskaví a postarejte se o to, abych už o vás do smrti neslyšel.“

Stát by na takové dohodě nepochybně vydělal, protože moje celoživotní daně rozhodně činí mnohem méně než miliardu dolarů; neporovnatelně méně. Jenže ten sen, že bych si nemusel vést žádné .účty, že bych nemusel dělat žádné výpočty a že bych nemusel mít nic společného s účetními a právníky, by byl neporovnatelně cennější.

139
Hugh Downs

Vždy mě znovu překvapí, když se ukáže, že někdo, koho považuji za slavnou osobnost, si je vědom mé existence. Hugha Downse nemusím popisovat, protože ho zná každý. Na televizní obrazovce se v hlavním vysílacím čase objevuje častěji než kterýkoli jiný občan Spojených států.

Byl s námi na lodi, kdýž jsme se roku 1972 plavili dolů na Floridu, kde jsme přihlíželi startu Apolla 17, přestože tenkrát jsme spolu příliš velký kontakt nenavázali. Devátého června 1978 jsem s ním však na jeho žádost posnídal a bavili jsme se o astronomii a kosmologii.

Hugha věda fascinuje; navzdory své práci v televizi, která musí zabírat značnou část jeho času, se mu daří udržovat si přehled o nejnovějších vědeckých objevech (zejména v oboru kosmologie) a nijak si nezadá ani v rozhovorech s profesionály.

Já jsem evidentně v jeho očích obstál. Přišel s nápadem na pořádání výročních banketů, kam by zval pokaždé přibližně tucet lidí, kteří se zajímají o vědu, aby strávili příjemný večer dobrým jídlem a konverzací. První z těchto večeří se konala šestého května 1980 v klubu Metropolitan a podávané jídlo bylo skutečně opulentní.

Dostal jsem pozvání na každou z večeří v následujících letech a pouze jednou jsem se nemohl zúčastnit. Cena těchto večeří musí být obrovská a já se každý rok nabízím, že uhradím polovinu účtu. Hugh na to každý rok reaguje úsměvem a prohlášením, že to dělá pro svoje potěšení a že mu to za ty peníze stojí.

Potěšení to nepochybně je, protože konverzace na těchto večeřích je impozantní a já k ní často přispívám komickými intermezzy. Při diskusích o nejnovějších vědeckých poznatcích nezůstávám nijak pozadu, stejně snadno však sklouznu k vyprávění anekdot, protože prakticky všechno mi nějakou anekdotu připomene.

Zprávy o těchto výročních shromážděních pronikly na veřejnost, takže mi kdysi zatelefonovala jistá reportérka; z tónu a směru jejích otázek bylo zřejmé, že Hugha považuje za někoho, kdo by rád pronikl do intelektuální vyšší společnosti a kdo za bankety platí, aby se vlichotil do přízně intelektuální elity, která jí jeho stravu a přitom se potají posmívá jeho ambicím.

Velice rozhodně jsem ji zarazil. Řekl jsem jí, že Hugh je sice amatér, přitom je však nesmírně inteligentní, má přehled o vědecké problematice a všichni členové našich shromáždění ho mají rádi a váží si ho. Nejspíš jsem tím zničil její chystaný článek a to mě těší.

Někteří z členů našich shromáždění tam stejně jako já docházejí pravidelně. Lloyd Motz, astronom z Kolumbijské univerzity, ještě ani jednou nechyběl. K dalším, kteří někdy přijdou a jindy ne, patří Walter Sullivan, Robert Jastrow, Jeremy Bernstein, Marvin Minsky, Ben Bova, Mark Chartrand, Gerard 0’Neill, Gerald Feinberg, Robert Shapiro a jiní. Na několika večeřích se také objevil Heinz Pagels, k němu se však dostanu později.

Když se vrátím domů, obvykle Janet krátce poreferuji o tom, o čem se u večeře mluvilo, a o vtipných výrocích jednotlivých účastníků (přičemž samozřejmě nezapomínám ani sám na sebe). Totéž dělám po schůzkách klubu Každý za své i Sklípkanů. Janet se to líbí, občas ji ale rozčiluje výlučně mužský statut těchto organizací.

Při jedné příležitosti mě tato mužská výlučnost přivedla do zvlášť trapné situace. Dostal jsem pozvánku na shromáždění lékařů, kteří se aktivně zabývali výzkumem. Hlavní projev měl přednést známý vědeckopopulámí autor z oboru biologie Lewis Thomas. Obratem jsem svou účast potvrdil a Janet jsem řekl, že samozřejmě počítám s tím, že půjde se mnou, protože měla velice ráda Thomasovy eseje.

Janet se podívala na pozvánku a pak mě probodla ledovým pohledem. „Kdyby sis tu pozvánku pořádně přečetl, Isaaku,“ prohlásila, „místo aby ses podíval na každé páté slovo, musel by sis všimnout, že ta organizace, která tě pozvala, je výlučně mužská. Ty tam jít můžeš, ale já ne, i když já jsem doktorka a ty ne“

Pokorně jsem se jí odplížil z očí a odeslal jsem druhý dopis, v němž jsem vysvětlil, že jsem neprozřetelně vyzval svou manželku, aby mě doprovázela, a že se teď v zájmu uchování dobrých manželských vztahů obávám, že se nebudu moci zúčastnit ani já.

V odpověď mi přišel rukou psaný dopis. Moje manželka byla také zvána. A tak jsme tam sedmého dubna 1980 seděli na večeři - šedesát mužů a Janet. A nemyslete si, že si to Janet neužila. Znala se s některými z přítomných a strávila večer živou debatou. Byl jsem to já jakožto nelékař, kdo hrál roli outsidera.

Janet se samozřejmě jako všechny ostatní ženy může účastnit výročních banketů klubu Každý za své a také tam se mnou vždycky chodí — už jen z toho důvodu, aby dohlédla na to, že mě rozčilení pramenící z nuceného pobytu ve smokingu nedonutí z trucu vyvolat nějaké problémy. Jednou se také zúčastnila pravidelného zasedání klubu za neobvyklých okolností, které popíšu později.

Dnes se občas při vhodných příležitostech může samozřejmě pravidelných zasedání účastnit jako uznávaný host. Byla tam se mnou například čtyřiadvacátého dubna 1990, když jsem přednášel projev na téma jambických pentametrů a humorných veršovánek.

140
Bestseller

Zmíněné dva svazky mé autobiografie vyšly a docela dobře se prodávaly; později byly vydány v brožované podobě pod hlavičkou nakladatelství Avon, u Doubledaye však přesto nebyli spokojeni. Stále ještě ode mne chtěli romány.

Není samozřejmě pravda, že bych byl Doubledaye zanedbával; vyšla mi tam nová sbírka vědeckopopulárních esejů The Road to Infinity (Cesta k nekonečnu) a třetí sbírka povídek Černých vdovců nazvaná Casebook of the Black Widowers (Sbírka případu Černých vdovců). V tisku byla další sbírka vědeckopopulárních esejů nazvaná The Sun Shines Bright (Jasný svit slunce), sbírka esejů na téma science fiction pod titulem Asimov on Science Fiction (Asimov o science fiction) a antologie The Thirteen Crimes of Science Fiction (Třináct zločinů science fiction). Usilovně jsem také pracoval na dalším vydání Asimovovy biografické encyklopedie vědy a technologie, takže nakladatelství Doubleday si nemohlo stěžovat, že je přehlížím.

Nezanedbával jsem mimochodem ani jiné vydavatele, protože v letech 1980 a 1981 mi vyšlo celkem čtyřiadvacet knih. Byly mezi nimi Mimozemské civilizace pro nakladatelství Crown, Všechny možné katastrofy pro nakladatelství Simon & Schuster, Kniha faktů IsaakaAsimova pro nakladatelství Grosset & Dunlap, Komentované Gulliverovy cesty pro nakladatelství Clarkson Potter a čtyři knihy ze série Jak jsme přišli na to, že...? pro nakladatelství Walker & Company.

Rozhodně jsem tedy pracoval na plné obrátky, jak je mým zvykem vždy.

Tohle všechno pro Doubledaye neznamenalo vůbec nic, bylo to prostě irelevantní. Podle jejich názoru jsem prostě měl upustit od některých z těch věcí, kterými jsem se zabýval, a místo toho napsat román. Ještě horší bylo, že už mě o to nehodlali dál žádat, ale hodlali mi to direktivně nařídit.

Když od Doubledaye odešla Cathleen Jordánová, nahradil ji ve funkci mého redaktora Hugh 0’Neill. Patnáctého ledna 1981 si mě Hugh zavolal do své kanceláře. Byl to mladý muž, který byl ve své funkci nový, a proti sobě měl postaršího a dobře známého autora. Kdo mohl říci, jak temperamentně či dokonce zuřivě se tento postarší vrtošivý autor zachová, bude-li náhle postaven před ultimátum?

Pouze mi tudíž oznámil, že se mnou chce mluvit Betty Prashkerová. Betty zastávala jednu z vyšších redakčních funkcí a ve svém oboru byla velice renomovanou redaktorkou. Byl jsem uveden do její kanceláře. Tahle mírně vyhlížející žena ve středních letech se na mne usmála a řekla: „Isaaku, chceme, abys pro nás napsal román.“

„Ale, Betty ..." začal jsem.

Evidentně neměla v úmyslu poslouchat jakékoli moje protesty, protože mou snahu něco říci prostě ignorovala a klidně mluvila dál: „Pošleme ti smlouvu a dáme ti slušně velkou zálohu."

.Ale, Betty," opakoval jsem, já nevím, jestli ještě umím psát romány."

„Nemluv hlouposti, Isaaku," pokárala mě Betty jako obvykle. „Jdi pěkně domů a začni vymýšlet román."

Odvedli mě zase z její kanceláře ven. Ještě toho dne večer mi zatelefonoval Pat LoBrutto, který měl u Doubledaye na starosti science fiction. „Poslyš, Isaaku," řekl mi, „chci, aby mezi námi bylo jasno. Když Betty mluvila o ,románu', měla tím na mysli ,sci-fi román', a když mluvíme o ,sci-fi románu', máme tím na mysli ,román

o Nadaci'. To je to, co od tebe chceme."

Slyšel jsem, co mi říká, ale nedokázal jsem se přinutit k tomu, abych ho bral vážně. V uplynulých dvaadvaceti letech jsem napsal pouze jeden sci-fi román a od té doby, co jsem napsal poslední povídku o Nadaci, uplynulo už celých dvaatřicet let. Dokonce jsem si už ani obsah svých povídek o Nadaci podrobně nepamatoval.

Ještě horší bylo, že jsem všechny svoje povídky o Nadaci od první až do poslední napsal ve ztřeštěném věku mezi jedenadvaceti a třiceti lety a že jsem tak učinil poháněn bičem v ruce Johna Campbella.

Teď mi bylo jedenašedesát let a neměl jsem už nad sebou Johna Campbella ani žádný jeho novodobý ekvivalent.

Měl jsem strašlivý strach, že budu-li k tomu donucen, skutečně napíšu román o Nadaci, že to však bude dílo naprosto bezcenné. Doubleday ho nebude chtít zamítnout, takže ho vydá, čtenáři a kritikové ho však rozcupují na kousky a já vejdu do dějin science fiction jako spisovatel, který byl sice v mládí vynikající, který se však už jako neschopný stařec pokusil navázat na své mladistvé úspěchy a v důsledku toho ze sebe udělal naprostého idiota.

Kromě toho jsem dosahoval vysokých příjmů díky obrovskému množství svých nebeletristických knih; moje příjmy byly dokonce dvacetkrát vyšší než v době, kdy jsem psal romány. Měl jsem pocit, že kdybych se vrátil k romanopisecké činnosti, mohl bych tím nebezpečně ohrozit stav své soukromé ekonomiky.

Jediné, co jsem mohl dělat, bylo nedávat o sobě vědět a doufat, že na to Doubleday zapomene.

Jenže Doubleday na to nezapomněl. Devatenáctého ledna mi Hugh s výrazem šťastného uspokojení oznámil, že dostanu zálohu ve výši padesáti tisíc dolarů, což byl přesně desetinásobek částky, kterou jsem jako zálohu na knihy pro Doubledaye obvykle dostával. Byl jsem naprosto konsternován. Vysoké zálohy mi dělají starosti. Co když se mi nepodaří vydělat na ně? Vím, že normální autor na takovou situaci reaguje tím, že prostě pokrčí rameny, vyplacenou zálohu si nechá a ztrátu nese jeho vydavatel, já ale něčeho takového nejsem schopen. Byl bych musel nezaslouženou část zálohy vrátit (jak jsem to už skutečně při jedné nebo dvou příležitostech v minulosti udělal). To by pro mne nebylo nijak příjemné a kromě toho by to znamenalo hádku s Doubledayem, který by nepochybně odmítal navracenou částku přijmout a doprovázel by své odmítnutí obvyklou a často opakovanou poznámkou: „Nemluv hlouposti, Isaaku."

Řekl jsem tedy Hughovi: „Proboha, Hughu, při takovéhle záloze přijde Doubleday o poslední košili."

Jenže Hugh už se stačil naučit svůj text. „Nemluv hlouposti, Isaaku,“ odpověděl. „Máš už vymyšlenou zápletku?"

Bylo zřejmé, že to Doubleday myslí smrtelně vážně, a navíc musím přiznat, že těch padesát tisíc dolarů zálohy mě také lákalo.

I kdybych nakonec napsal špatnou knihu a odmítl dovolit, aby ji Doubleday vydal, nebo kdybych ji vůbec nebyl schopen dopsat a musel Doubledaye přinutit, aby si svoje peníze vzal zpátky, bylo by báječné, kdybych sám sobě mohl říkat: „Slíbili mi jednou za napsání knihy padesát tisíc dolarů ještě dřív, než jsem měl na papíru jediné slovo a v hlavě jediný nápad."

O týden později jsem dostal šek na polovinu zmíněné zálohy (druhou polovinu jsem měl obdržet po předání rukopisu), což znamenalo, že už jsem si nemohl dovolit dál nic nedělat. Musel jsem se připravit na to, že začnu, jakmile dokončím všechno, na čem jsem momentálně pracoval.

A bylo mi jasné, že ještě než začnu, budu si muset znovu přečíst celou trilogii o Nadaci. K tomuto úkolu jsem přistupoval s jistou hrůzou. Byl jsem konec konců přesvědčen, že mi po všech těch letech bude připadat nezralá a primitivní. Určitě se budu cítit trapně, až budu číst ten literární póvl, který jsem psal, když mi bylo mezi dvaceti a třiceti lety.

S bolestnou předtuchou jsem tedy prvního června 1981 otevřel knihu, a než jsem přečetl prvních několik stran, bylo mi jasné, že jsem se mýlil. Samozřejmě jsem ve svých raných příbězích rozeznával stopy pulpového vlivu a věděl jsem, že kdybych byl měl o pár let víc na to, abych zvládl své řemeslo, byl bych odvedl lepší práci, přesto mě však kniha uchvátila. Nestačil jsem obracet stránky.

Moje vzpomínky na ni byly právě tak dostatečně nedostatečné, že jsem si nebyl jist, jak přesně budou mé postavy řešit své problémy, takže mě četba udržovala v neustálém napětí.

Mé pozornosti samozřejmě nemohla uniknout skutečnost, že v ní nebylo mnoho opravdového děje. Problémy a jejich řešení byly podány hlavně prostřednictvím dialogů a různých vzájemně si protiřečících racionálních argumentů vycházejících z rozličných hledisek, přičemž čtenář neměl nic, co by mu jasně naznačovalo, které hledisko je správné a které je nesprávné. Na začátku vystupovali zlosynové, s pokračujícím textem se však hrdinové i zlosynové smísili v různé odstíny šedi a pravým problémem byla vždy otázka: Co je pro lidstvo nej lepší?

Odpověd’ na tuto otázku nebyla nikdy jednoznačná. Vždy jsem sice nějakou odpověď obstaral, celkově však můj cyklus vyzněl v tom duchu, že stejně jako v historii není žádná odpověď definitivní.

Když jsem devátého června svou trilogii dočetl, zmocnil se mě přesně stejný pocit, jaký mi čtenáři popisovali už celá desetiletí - zuřivé rozhořčení nad tím, že je náhle konec a chybí další pokračování.

Teď už jsem chtěl napsat čtvrtý román o Nadaci, to však ještě neznamenalo, že bych pro něj měl zápletku. Udělal jsem tedy to, že jsem vyhrabal začátek čtvrtého románu o Nadaci, který jsem měl už několik let napsaný. Napsal jsem tehdy čtrnáct stran, které jsem odložil stranou, zejména proto, že mě zaměstnávalo tolik jiných věcí.

Znovu jsem si tedy těch čtrnáct stran prošel a zjistil jsem, že to není špatné čtení. Získal jsem tak začátek románu, jehož konec jsem zatím neznal. (Ve všech ostatních případech je tomu naopak.) Dal jsem se tedy do vymýšlení konce a druhý den jsem přinutil svoje roztřesené prsty, aby těch čtrnáct stran znovu přepsaly - a když jsem byl hotov, pokračoval jsem v psaní.

Nebyl to jednoduchý úkol. Snažil jsem se zachovat styl a atmosféru svých dřívějších příběhů o Nadaci. Byl jsem nucen znovu vzkřísit k životu všechny nejrůznější podrobnosti psychohistorie a odvolávat se na pět set let minulých dějin. Musel jsem potlačit děj a posílit dialogy (kritikové si na tuto stránku mých románů často stěžovali, ale ti ať táhnou k čertu), musel jsem čtenáři předložit vzájemně si protiřečící racionální hlediska a popsat několik různých světů a společností.

Ještě větším problémem bylo, jak jsem si nervózně uvědomoval, že rané příběhy o Nadaci psal člověk, který znal pouze technologii čtyřicátých let. Například počítače tehdy ještě neexistovaly, přestože jsem předpokládal existenci velice pokročilé matematiky. Nesnažil jsem se to nijak vysvětlovat. Do nového románu o Nadaci jsem prostě začlenil nesmírně moderní počítače a doufal jsem, že si této nedůslednosti nikdo nevšimne. A zvláštní je, že si jí skutečně nikdo nevšiml.

V raných románech o Nadaci také nevystupovali žádní roboti a neuvedl jsem je na scénu ani v novém románu.

Ve čtyřicátých letech jsem měl totiž rozepsané dva různé cykly příběhů: cyklus o Nadaci a cyklus o robotech. Zcela cílevědomě jsem je udržoval oddělené; první z nich byl situován v daleké budoucnosti bez robotů a druhý v blízké budoucnosti s roboty. Chtěl jsem, aby oba cykly zůstaly co možná nejvíc samostatné, abych v případě, že by mě jeden z nich omrzel (nebo že by omrzel čtenáře), mohl pokračovat v psaní druhého s minimem potíží, které by vyplývaly z jejich vzájemného překrývání. A Nadace mě také skutečně omrzela, takže po roce 1950 už jsem žádný další příběh o ní nenapsal, zatímco povídky o robotech (a dokonce dva romány) jsem psal dál.

Při psaní svého nového románu o Nadaci roku 1981 jsem měl pocit, že neexistence robotuje určitou anomálií, nebylo však možné náhle a bez předchozího varování je uvést na scénu. S počítači jsem to udělat mohl; ty byly pouhým okrajovým jevem, který v románu figuroval jen občasně a krátce. Roboti by však nevyhnutelně museli patřit k hlavním protagonistům, takže jsem se o nich i nadále nezmiňoval. V duchu jsem se však tímto problémem nepřestal zaobírat a bylo mi jasné, že jednoho dne ho budu muset nějak vyřešit.

Z důvodů, které mi připadaly naprosto jasné a dostatečné, jsem novému románu dal název Lightning Rod (Bleskosvod), nakladatelství Doubleday však tento název okamžitě vetovalo. Román o Nadaci podle nich musel mít v názvu samotné slovo „Nadace", aby čtenáři okamžitě poznali, že to je to, na co čekají. V tomto případě měl Doubleday pravdu, takže jsem se konečně rozhodl pro název Nadace na hranicích (Foundation‘s Edge).

Napsání románu mi zabralo devět měsíců a byla to těžká doba nejen pro mne, ale i pro Janet, protože moje nejistota ohledně jeho kvality se odrážela i v mé náladě. Kdykoli jsem měl pocit, že mi psaní nejde od ruky tak, jak bych chtěl, zadumaně jsem setrvával v nešťastném mlčení a Janet přiznávala, že toužebně vzpomíná na dny, kdy jsem psal pouze faktografii, neměl jsem žádné literární problémy a byl jsem obvykle optimisticky naladěn.

Dalším důvodem mé trudnomyslnosti byla samozřejmě skutečnost, že po dobu psaní románu jsem se nemohl zavazovat k žádným velkým nebeletristickým úkolům s výjimkou další revize své Biografické encyklopedie. Je sice pravda, že jsem v průběhu oněch devíti měsíců byl spolueditorem téměř dvaceti antologií, napsal jsem pro Walkera několik drobných prací z dějin vědy a chrlil jsem nepřetržitý proud krátkých pojednání, chyběly mi však mé velké projekty.

Pětadvacátého března 1982 jsem byl s románem konečně hotov, okamžitě jsem ho odevzdal, ihned poté jsem inkasoval druhou polovinu své zálohy a v září jsem dostal do ruky první výtisk Nadace na hranicích.

Doubleday už tou dobou zaznamenával velké předběžné objednávky, na to jsem se však díval realisticky a nevzrušeně. Bylo docela dobře možné, že značná část výtisků z těchto velkých předběžných objednávek se neprodaná vrátí zpět a že tudíž skutečný prodej bude jen malý.

Mýlil jsem se.

Po dobu více než třiceti let četla romány o Nadaci jedna generace příznivců science fiction po druhé a hlasitě se dožadovala dalších pokračování. Ti všichni, kteří se za oněch třicet let nashromáždili, se teď chystali po mé knize skočit, jakmile se objeví.

Výsledkem bylo, že hned ve stejném týdnu, kdy byla vydána, se Nadace na hranicích objevila na dvanáctém místě žebříčku bestsellerů newyorského listu Times, a já jsem vážně nevěřil vlastním očím. Jako spisovatel jsem už za sebou měl třiačtyřicet let publikační činnosti a Nadace na hranicích byla mou dvou stou dvaašedesátou knihou. Protože za celou tu dobu jsem nenapsal nic, co by se byť jen náznakem blížilo bestselleru, sotva jsem věděl, co si teď se skutečným bestsellerem počít.

První prosincovou neděli se Nadace na hranicích vyšplhala až na třetí místo a na žebříčku se udržela celkem pětadvacet týdnů. Mohl jsem snad doufat v jeden týden navíc, abych mohl říkat, že tam byla „půl roku“, ale pětadvacet týdnů bylo přesně o pětadvacet týdnů déle, než se mi kdy snilo v těch nej divočejších záchvatech megalománie, takže by bylo naprosto směšné, kdybych si snad chtěl stěžovat. (A mohu dodat, že moje příjmy, o nichž jsem se domníval, že je návrat k beletrii ochromí, se okamžitě zdvojnásobily.)

Mimochodem, když mi Hugh ukazoval kontrolní obtah obálky, hlasitě jsem se rozesmál, protože Nadaci na hranicích oznamoval jako čtvrtou knihu Trilogie o Nadaci. Když se mě Hugh zeptal, co je mi k smíchu, upozornil jsem ho na to, že „trilogie" znamená „tři knihy", takže uvedení čtvrté knihy je samo o sobě protimluv.

Hugha to uvedlo do strašlivých rozpaků a prohlásil, že to dá změnit. „Ale ne, Hughu," uklidňoval jsem ho, „nech to být. Bude se o tom mluvit a to bude dobrá publicita."

Nakladatelství Doubleday však o publicitu tohoto druhu nestálo. Změnili to na čtvrtou knihu „ságy o Nadaci“. Já mám ale na stěně svého obývacího pokoje originál, kde je onen protimluv jasně vidět.

Ve všem tom radostném vzrušení, pramenícím ze skutečnosti, že jsem autorem bestselleru, byl samozřejmě jeden malý rušivý moment. Když se moje jméno objevilo na žebříčku bestsellerů listu Times, rozezněl se v mém mozku malý poplašný zvonek a bylo mi jasné, že jsem ztracen. Lidé od Doubledaye mi už nikdy nedovolí, abych s psaním románů přestal - a také mi to nikdy nedovolili.

141
Připomínky minulosti

Když začala osmdesátá léta a já sám jsem překročil šedesátku, začal jsem si být vědom onoho jevu, který doprovází každého, kdo se přibližuje ke konci normální délky života. Naši o něco starší vrstevníci začínají umírat - a občas se k nim přidávají i lidé o něco mladší.

Bernard Zitin, který byl mým přímým nadřízeným v NAES a se kterým jsem samozřejmě nijak dobře nevycházel, zemřel roku 1979 ve věku šedesáti let.

Gloria Saltzbergová, ona příjemná dívka v invalidním vozíku, která mě přemluvila, abych se podrobil testu, díky němuž jsem se stal členem Mensy, zemřela pětadvacátého ledna 1978 ve věku padesáti let. Život jí nepochybně zkrátily následky dětské obrny.

Vdova po Johnu Campbellovi, Peg Campbellová, příjemná boubelatá žena, která byla pozoruhodná svou schopností vyrovnat se s Campbellovými výstřednostmi (podobně jako je Janet schopna vyrovnat se s mými výstřednostmi), zemřela šestnáctého srpna 1979.

Al Capp, který mě kvůli mému dopisu bostonskému listu Globe málem pohnal před soud, zemřel pátého listopadu 1979 ve věku sedmdesáti let.

Někdy koncem roku 1979 zemřel ve věku pětasedmdesáti let Robert Elderfield, který mi tak znepříjemňoval život při postgraduálním studiu a který pak byl rok mým zaměstnavatelem při mé postdoktorální práci.

Bumham Walker, který byl vedoucím katedry biochemie, když jsem se stal členem profesorského sboru lékařské fakulty Bostonské univerzity, a který mi byl dobrým šéfem (byl to jeden z mála mých nadřízených, s nimiž jsem vždycky byl schopen dobře vycházet protože mě zásadně ničím neobtěžoval), zemřel třetího dubna 1980 ve věku osmasedmdesáti let. Naposledy jsem se s ním setkal rok předtím, patnáctého května 1979, když jsem měl na lékařské fakultě přednášku a starý profesorský sbor ze dnů mé aktivní činnosti se tam shromáždil, aby mě pozdravil.

Harold C. Urey, který téměř zabránil mému přijetí k postgraduálnímu studiu, zemřel šestého ledna 1981 ve věku sedmaosmdesáti let. Ralph Halford, který se mě tehdy při ústních doktorandských zkouškách zeptal na thiotymolin, zemřel přibližně ve stejné době ve věku čtyřiašedesáti let.

Objevovaly se i jiné příznaky ubíhajícího času. Charles Dawson, můj milovaný výzkumný profesor, v době psaní této knihy ještě žije a je mu sedmdesát devět let; sedmadvacátého února 1978 však odešel na odpočinek a já jsem na Kolumbijské univerzitě přednesl slavnostní řeč na rozloučenou.

Díky podobným událostem je člověk chtě nechtě nucen uvědomit si pravdu tvrzení, že čas nestojí. Pocit vlastní smrtelnosti se začal stávat bližší realitou a v mém případě ho podtrhl jednak infarkt roku 1977, jednak méně důležité, avšak bezprostředněji zjevné příznaky, jako například šedivějící vlasy, prokvétající licousy a skutečnost, že devětadvacátého března 1978 jsem musel kapitulovat před stářím a pořídit si první bifokální brýle.

Přibližně ve stejnou dobu se mi také připomněl jistý zvláštní střípek minulosti, který však na rozdíl od těch předchozích neměl nic společného se smrtí.

Když mi bylo osm, kamarádil jsem krátce s chlapcem stejně starým jako já, který se jmenoval Solomon Frisch. Měl ve zvyku vymýšlet si různé příběhy a vyprávět mi je a já jsem mu fascinovaně naslouchal. Pak se jeho rodina odstěhovala z našeho bezprostředního sousedství a já jsem s ním ztratil kontakt, nikdy jsem na něj ale nezapomněl. Je docela dobře možné, že moje zkušenost s jeho příběhy, o nichž jsem věděl, že jsou vymyšlené, byla vůbec prvním ze stimulů, které mě později přivedly ke spisovatelské dráze.

Zmínil jsem se o něm v prvním svazku své autobiografie a moje vlastní posedlost psaním byla tak velká, že jsem považoval za zcela samozřejmé, že i Solly, který si už jako malý chlapec tak dychtivě vymýšlel různé příběhy, se v dospělosti musel stát spisovatelem, a to nepochybně spisovatelem úspěšným. Připadalo mi to nevyhnutelné. A protože jsem nikdy neslyšel o autorovi jménem Solomon Fritsch, domníval jsem se, že buď píše pod pseudonymem neboje už po smrti.

Ve skutečnosti však byl naživu a jeho syn, který si v mé autobiografii povšiml otcova jména, ho na to upozornil. Solly mi okamžitě napsal a sedmého února 1981 jsme Janet a já spolu s ním a s jeho manželkou Chicky poobědvali; znovu jsme se tak sešli po třiapadesáti letech.

Solly byl evidentně šťastně ženatý a zcela zřejmě žil spokojeným životem, k mému překvapení a zklamání se však nikdy nestal spisovatelem. Pracoval na poště a vesele mi sdělil: „Počítám, že pokud jde o literaturu, vystřílel jsem už v osmi letech všechen prach."

142
Textový procesor

Ve svém soukromém životě jsem nesmírně konzervativní člověk. Mám sklon pohybovat se ve vyježděných kolejích a zůstávat v nich, protože je pohodlné dělat věci tak, jak jsem je dělával odjakživa. Svět technologie jde kupředu a všude kolem mě míjí mílovými kroky, a já ho ignoruji, dokud si mou pozornost násilně nevynutí.

Dodnes používám starého elektrického psacího stroje IBM modelu Selectric III a děsím se dne, kdy se na něm vyskytne závada tak závažná, že si budu muset koupit nový. Nové elektronické psací stroje ve mně nevzbuzují žádné zvláštní nadšení, jsou pro moji prostou duši příliš přetechnizované. Používám dokonce hedvábných barvicích pásek (které se stále hůř shánějí), protože plastiková páska na jedno použití se při tempu a pravidelnosti mé práce přiliš rychle spotřebovává.

A samozřejmě mě nikdy ani ve snu nenapadlo pořídit si textový procesor.

Cože?! Vzdát se svého věrného psacího stroje? Musíte pochopit, že moje pozoruhodná posedlost mým pojetím loajality se vztahuje i na neživé předměty. Nedokázal jsem se přinutit ke koupi malé kalkulačky, protože by to znamenalo zradit své logaritmické pravítko. A pak, když jsem tyto kalkulačky začal dostávat v poště od lidí, kteří mi je z jakýchsi pro mne nepochopitelných důvodů chtěli věnovat, snažil jsem se je nepoužívat. Když jsem se pak o výhodnosti jejich používání (zejména pro sčítání a odečítání, což jsou úkony, které na logaritmickém pravítku provádět nelze) přes svou paličatost přesvědčil, svá dvě logaritmická pravítka jsem si přesto nechal a pokaždé, když mi na ně padne pohled, připadám si nesmírně provinile.

Slyšel jsem mnohé historky o lidech, kteří si pořídili textový procesor a od té doby už nikdy nepoužili psacího stroje. Nebyl jsem prostě ochoten něco takového svému psacímu stroji udělat, takže jsem se zatvrdil vůči svému okolí, které mě jednohlasně a stále hlasitěji přesvědčovalo, že si textový procesor prostě musím koupit. Můj bratr Stan do mne v tomto směru neustále hučel a nepochybuji o tom, že mého odporu využil k tomu, že v práci vykládal další četné historky o „svém praštěném bratru Isaakovi".

Konečně, na jaře roku 1981, mě jistý počítačový časopis (toho druhu, který se v oné době množil jako houby po dešti) požádal, abych napsal článek o tom, jaké mám zkušenosti se svým textovým procesorem. Zcela samozřejmě předpokládali, že textový procesor mám, stejně jako by zcela samozřejmě předpokládali, že dýchám.

Odepsal jsem jim, že textový procesor nemám a esej pro ně proto nemůžu napsat. Myslíte si, že mě to zachránilo? Ani náhodou. Užaslá a dokonce pobouřená redakce časopisu mi okamžitě nechala jeden textový procesor poslat. Dostal jsem ho šestého května 1981.

Byl jsem zcela konsternován a ze všech sil jsem se snažil předstírat, že ho nevidím, přestože ležel pečlivě zabalený v několika krabicích uprostřed mé knihovny. Dvanáctého května 1981 však dorazili dva mladíci od firmy Radio Shack a instalovali mi ho, zatímco já jsem jen zoufale lomil rukama. Byl to počítač Radio Shack TRS-80, model II s tiskárnou s typovým kolečkem a programovým vybavením Scripsit.

V pozdější době se mě lidé ptávali, na základě čeho jsem si vybral právě tenhle konkrétní textový procesor, jako by považovali za samozřejmost, že člověk nadaný mou nesmírnou inteligencí strávil několik měsíců zvažováním všech pro a proti nejrůznějších existujících typů a pečlivě si z nich vybral ten nejlepší.

Vždy jsem na tuto otázku reagoval stejnou odpovědí: „Totiž, já jsem tenhle dostal darem. Ony existují ještě nějaké jiné typy?“

A všichni tazatelé se spěšně vzdálili, aby mohli vyprávět další historku o „svém praštěném příteli Isaakovi“.

Ti lidé, co mi textový procesor instalovali, mi také ukázali, jak se s ním pracuje, a dali mi dvě referenční příručky, obě velké, těžké a sepsané tím nejnesrozumitelnějším možným stylem. (Mám takový dojem, jako by autoři referenčních příruček vždy vycházeli z předpokladu, že to, co se vám snaží vysvětlit, už znáte.)

Předané instrukce jsem nepochopil a příručka mi také nepomohla. V zacházení s jakoukoli technikou jsem beznadějně nešikovný a ať jsem se snažil jakkoli, nepodařilo se mi textový procesor přimět, aby fungoval. Ti dva mladíci se vrátili čtvrtého června a ještě jednou mi své instrukce zopakovali, ani to však nebylo k ničemu. Dvanáctého června jsem už měl textový procesor celý měsíc a stále ještě jsem s ním neuměl pracovat tak, jak bych si byl přál. Čtrnáctého jsem se rozhodl, že požádám firmu Radio Shack, aby si svůj stroj zase odvezla, a ještě jednou jsem si k němu sedl, abych mu dal poslední šanci.

A bylo to, jako bych mávl kouzelnou hůlkou. Procesor nejspíš vycítil moje rozhodnutí a dostal strach, protože nechtěl být vrácen. Od té doby už jsem s jeho používáním neměl problémy a skutečně ho nepřetržitě používám.

Je ovšem pravda, že ho používám jen k jednomu účelu a k žádnému jinému - k přípravě rukopisů. Požádal jsem firmu Radio Shack, aby mi na něm nastavila okraje, jaké potřebuji, dvojité mezery mezi řádky, jaké potřebuji, a všechno ostatní, co jsem chtěl. Nemám sebemenší představu o tom, jak by se cokoli z toho dalo změnit. Nedokázal bych si například nastavit jednoduché řádkování ani odlišné okraje, takže ho nepoužívám ničemu jinému kromě rukopisů.

Neumím na něm ani přečíslovávat stránky. To znamená, že když něco na textovém procesoru napíšu, provedu na každé stránce všechny potřebné drobné úpravy (jako jsou opravy překlepů a interpunkce a občasné připsání, vypuštění nebo přesunutí nějakého slova) a pak pokračuji další stránkou. A jakmile na tuto další stránku přejdu, stává se stránka předchozí doslova nezměnitelnou. Naštěstí jsem nikdy neměl ve zvyku své texty příliš měnit, takže mi to nevadí.

Nejdůležitější je, že svého starého dobrého psacího stroje jsem se nezbavil. Používám ho k psaní dopisů, svých kartičkových katalogů, zkrátka ke všemu kromě psaní rukopisů. A dokonce ani v případě rukopisů neztratil psací stroj úplně svou užitečnost. Připouštím, že krátké texty přibližně do dvou tisíc slov píšu přímo na textovém procesoru. V případě všech delších textů však první verzi píšu na psacím stroji a pak je přepisuji do textového procesoru, přičemž zároveň stránku po stránce provádím potřebné drobné úpravy.

Chudák dobrák Stan to považuje za cosi nesnesitelného. „Proč to děláš tak složitě?" doráží na mě. „Musíš všechno přepisovat dvakrát."

Pokouším se mu vysvětlit, že v případě delších textů chci mít uklidňující pocit, který mi poskytuje štos žlutých papírů, tentýž štos s první verzí, na který jsem zvyklý už celá dlouhá desetiletí. Jestliže si chci například ověřit něco, co jsem jsem napsal v předchozí části románu (jakou jsem vlastně uváděl, že má můj hrdina barvu vlasů?), mnohem raději listuji žlutými stránkami s textem, místo abych se pouštěl do zběsilého prohledávání jedné diskety po druhé.

Když ale první verze svých knih píšu na stroji, k čemu mi je vlastně textový procesor?

Především k tomu, že když jsem měl za starých časů napsanou definitivní verzi, na poslední chvíli jsem v ní ještě musel provádět určité změny. Tu a tam jsem musel perem a inkoustem nějaké to slovo připsat nebo naopak vyškrtnout. Kromě toho v ní byly překlepy, které jsem musel opravit. S textovým procesorem už žádné ručně dopisované změny neexistují. Veškeré úpravy se provádějí na obrazovce. A to znamená, že odevzdávám úpravnější rukopisy.

Záleží na tom? Domnívám se, že záleží. Rukopis s ručně dopisovanými opravami vypadá nepořádně. To by samo o sobě nebylo tak katastrofální, protože moji redaktoři jsou ochotni se s trochou nepořádnosti z mé strany smířit. Obávám se však, že když všichni ostatní odevzdávají úhledné rukopisy opravené elektronicky na obrazovce, mohla by nevzhlednost mých rukopisů bít do očí a vyvolávat u redaktorů podvědomý dojem, že je moje literární tvorba špatná prostě proto, že nevypadá hezky. Můj textový procesor tomu zabraňuje. Odevzdávám stejně úhledné rukopisy jako kdokoli jiný.

Firma Radio Shack mi svůj textový procesor nechala na zkoušku po zbytek roku 1981 s tím, že potom ho uhradím na splátky. Jakmile jsem se s ním však naučil zacházet, rozhodl jsem se, že si ho nechám, zavolal jsem Radio Shack a zeptal jsem se, kolik to všechno dohromady stojí, abych jim mohl vypsat šek a mít to odbyté.

„Počkejte," zarazili mě. „Ještě nám žádný šek nevypisujte. Co byste řekl tomu, kdybyste vystupoval jako náš mluvčí? Pokud k tomu budete ochoten, můžete si ten procesor nechat a ještě vám budeme vyplácet měsíční honorář."

Připadalo mi to jako výhodný návrh a zůstal jsem jejich mluvčím několik let. Znamenalo to, že vždy jednou za čas jsem se musel podrobit celodennímu fotografování a výsledných snímků pak bylo použito v reklamách na produkty Radio Shack. Vyvolávalo to ve mně sice určité pochybnosti, protože však můj stroj fungoval dokonale, říkal jsem si, že doporučuji něco, co opravdu stojí za to.

Později se ovšem lidé od firmy Radio Shack rozhodli všechnu svou reklamní práci převést do Texasu, kde bylo jejich hlavní sídlo, a samozřejmě jim bylo jasné, že do Texasu mě nedostanou, takže už po mně nic dalšího nechtěli a jen mi posílali můj měsíční honorář. Já jsem se však po nějaké době nedokázal smířit s tím, že dostávám zaplaceno a přitom nic nedělám, takže jsem jim oznámil, že to buď budou muset zařídit tak, aby se pro mne nějaká práce našla, nebo mi přestat honorář vyplácet. Po listopadu roku 1987 mi skutečně platit přestali.

Prvním titulem, který jsem napsal pomocí textového procesoru, byla kniha Výzkum Země a kosmu. Byla to moje dvou stá dvaapadesátá kniha a dnes jich mám na kontě už čtyři sta jedenapadesát. Počítám-li i tituly, které jsou momentálně v tisku, znamená to, že za oněch devět let, co jsem vlastníkem textového procesoru, jsem jeho vnitřnostmi prohnal více než dvě stě knih, a kromě toho jsem na něm napsal možná další dvě stovky kratších článků, které se do žádné z těchto knih dosud nedostaly. Celkem to hrubým odhadem dělá nějakých deset až jedenáct miliónů slov, které jsem do toho přístroje nacpal.

A za celou tu dobu jsem se svým procesorem neměl doslova žádné problémy. Samozřejmě, že už dvakrát jsem musel dát klávesnici na nové propojení nebo promazání, protože jsem si však prozíravě koupil náhradní klávesnici, mohu vždy používat jednu z nich, když je druhá v opravě, takže neztratím ani minutu. Třináctého ledna 1988 mi jistý iniciativní opravář vyměnil obrazovku, pochybuji však o tom, že to bylo doopravdy nutné.

Devětadvacátého března 1982 můj textový procesor odmítl vůbec začít pracovat. Zavolal jsem Radio Shack a opravář, který druhého dne přišel, se seznámil se situací a pak otočil vypínačem na zdi, který jsem předtím náhodně vypnul a zapomněl jsem na to. Nemyslím, že by se to dalo považovat za poruchu.

Možná si myslíte, že teď, když už mám textový procesor a ocitl jsem se tak na úrovni moderní doby, mě lidé konečně nechají na pokoji, ale není tomu tak. Z počítačového hlediska je už dnes můj devět let starý textový procesor Radio Shack prakticky středověký. Dokonce už se vůbec nevyrábí.

Evidentně se ode mne očekává, že budu držet krok s dobou a kupovat si nové modely, jakmile se objeví jakékoli další technické zdokonalení. Tomu se však odmítám podvolit. Nemám v úmyslu měnit textové procesory jen proto, abych udržel krok s dobou. Jsem loajální k tomu, který mám. Vyhoví mi ve všem, co od něj požaduji, a kdybych si koupil nový model, znamenalo by to jen očistec, protože bych si musel osvojovat nové reflexy.

Každému proto říkám: „Dokonalejší model textového procesoru si koupím, až se mi rozbije ten, který mám teď.“

Naštěstí se dosud nerozbil.

143
Policie

Dosud nikdy jsem se nedostal do žádného vážného konfliktu se zákonem. Za čtyřicet let řízení automobilu se mi pochopitelně podařilo zaplatit dvě pokuty za nesprávné parkování a dvě nebo tři další za překročení povolené rychlosti, to však nepovažuji za špatnou bilanci.

K mému nejhoršímu dopravnímu přestupku došlo na massachusettské dálnici, kde mě policie zastavila pro nedovolenou rychlost a kde se k mé hrůze ukázalo, že mám propadlý řidičský průkaz. Policista, který mě zastavil, mě na to velice důrazně upozornil, ale neodvlekl mě do šatlavy (jak jsem napůl očekával). Přikázal mi jen, abych pustil k volantu Janet a abych si za něj sám nesedal, dokud si neopatřím nový řidičský průkaz.

Došlo k tomu tak, že roku 1975 jsem se přestěhoval z onoho hotelového apartmá, v němž jsem bydlel po svém návratu do New Yorku, do velkého bytu, který je od té doby mým i Janetiným domovem. Stěhoval jsem se na vzdálenost pouhých šesti bloků a moje pošta mi i nadále chodila na stejný poštovní úřad jako předtím.

Když mi však přišel nový řidičský průkaz, zaslaný na mou dřívější adresu, vrátila ho pošta, která mi jinak na novou adresu doručuje v průměru padesát zásilek denně, odesílateli s razítkem „adresát neznámý". Když jsme po zmíněné nepříjemné příhodě dorazili zpět domů, dojel jsem si do centra pro nový řidičský průkaz, a později jsem si celou záležitost prohovořil i s poštou.

Roku 1982 jsem se vracel z jakési cesty a cítil jsem se dost mizerně. Nastoupil jsem ve svém činžovním domě do výtahu a tam přímo pod cedulkou s nápisem „Kouření zakázáno" stála nějaká žena a potahovala z cigarety. Ukázal jsem na cedulku a požádal jsem ji, aby cigaretu zhasla, místo toho mi však foukla kouř do obličeje.

Naznačil jsem pohybem, jako bych jí chtěl cigaretu vyrazit z ruky, na což okamžitě zareagovala zaječením a vrhla se na mne. Janet, která věděla, že se necítím dobře, si stoupla přede mne a její útok odrazila. Za necelou půlhodinu se u našich dveří objevili dva policisté a jedna policistka, protože ta kuřačka podala oznámení, že jsem ji napadl. Vysvětlil jsem, co se stalo, a policisté odešli.

V únoru 1983 jsem dostal předvolání k soudu a zjistil jsem, že jsem obžalován a že žalobkyně požaduje půl miliónu dolarů. Byl to za celý můj život jediný případ, kdy mě někdo zažaloval. Zavolal jsem své právní zástupce, Donalda Laventhalla a Roberta Zicklina, a ti mě z toho bez úhony dostali.

Přestože Don a Bob jsou moji právní zástupci, mají se mnou jen velmi málo práce, a protože s nikým nedokážu dlouho udržovat čistě obchodní vztahy, stali se z obou moji přátelé. Boba Zicklina, který bydlí ve městě pouhých několik bloků ode mne, jsem dvakrát jako svého hosta přivedl na schůzku Sklípkanů, kde se tak efektivně postaral o všeobecnou zábavu, že byl jedenadvacátého listopadu 1986 přijat za člena. Stal se z něj jeden z našich největších nadšenců.

V souvislosti se zmíněnou neúspěšnou žalobou mě Bob poučil o některých základních životních pravdách. „Neměla šanci na úspěch a věděla to,“ vysvětloval mi, „a věděl to i její advokát, doufali ale, že by z tebe mohli vyrazit nějaké peníze za to, aby tě přestali otravovat. To může udělat každý, kdo tě pozná, takže si musíš dávat pozor. Vyhýbej se všem hádkám, protože jsi celebrita."

Není snadné mít to pořád na paměti, v naší společnosti milující soudní procesy však nejspíš nemám na vybranou.

K nejpodivnějšímu případu, kdy jsem měl co do činění s policií, však došlo sedmého října 1989. Byl to klidný sobotní večer a oba jsme se dívali na televizi. Janet sledovala ve své pracovně Star Trek, zatímco já jsem se v obývacím pokoji díval na reprízu seriálu Kate & Allie, když tu zazvonil zvonek.

Nikdo z ulice se k našim dveřím nedostane bez ohlášení, takže jsem předpokládal, že to bude buď někdo z personálu budovy nebo nějaký soused. Šel jsem ke dveřím (Janet odmítá nechat se při Star Treku čímkoli rušit a zeptal jsem se: „Kdo je to?“

Nedostal jsem opověď, takže jsem se podíval dveřním kukátkem a ke svému úžasu jsem spatřil policejní uniformy. Honem jsem otevřel dveře a viděl jsem, že na prahu stojí čtyři policisté a jedna policistka.

„O co jde?" zeptal jsem se nechápavě.

„Dostali jsme hlášení, že v této domácnosti došlo k hádce.“ oznámil mi policista, který stál vepředu.

„Tady?" podivil jsem se. „To jste si asi spletli byt."

„Nespletli," ujistil mě. „Dostali jsme číslo vašeho bytu i jméno." Ukázal na naše jmenovky na dveřích. „Podle informací, které nám byly sděleny, vyhrožujete své manželce a ohrožujete ji nožem přiloženým ke krku."

Výraz upřímného překvapení, který se mi objevil v obličeji, by nenapodobil ani Laurence Olivier. „Já?" vykoktal jsem. „Ke krku?"

Pak jsem si uvědomil, že Janet je stále ve své pracovně s dveřmi pevně přibouchnutými, a bylo mi jasné, že pokud jim hodně rychle nepředvedu nedotčenou manželku, budou si myslet, že za zavřenými dveřmi leží její znetvořená mrtvola.

„Janet!" zavolal jsem, „Pojď sem!"

Musel jsem zavolat třikrát (a podezřívavost policie po celou tu dobu vzrůstala), než se mi podařilo vzpurnou Janet přimět, aby se odtrhla od obrazovky a ukázala se. Spatřila policii a okamžitě se jí zmocnila nervozita.

Pověděl jsem jí, co mi policie sdělila, a pokud se vůbec někdo mohl chovat ještě překvapeněji než předtím já, byla to Janet.

Když si policie konečně uvědomila, že šlo o falešný poplach, a odešla, promluvili jsme si s Janet o různých jeho potenciálních důvodech. Kdo mohl podat tak směšné hlášení? Nabízela se zjevná odpověď, že někdo z mých fanoušků, možná trochu zmožený alkoholem, si myslel, že to bude báječný kanadský žertík, jenže jen velmi málo mých fanoušků by tak přesně znalo mou adresu a číslo bytu.

Potom jsem si vzpomněl, že existuje někdo, kdo Janet obtěžuje svými telefonáty. (V telefonním seznamu je uvedena pod svým rodným profesionálním jménem.)

Zavolali jsme na policii. Jaké jméno jim bylo sděleno?

Samozřejmě to bylo Janetino jméno.

Během týdne jsem inspirován tímto incidentem napsal povídku. Černých vdovců. Jmenovala se „Police at the Dooř" („Policie za dveřmi") a vyšla v červnovém čísle EQMM ročníku 1990.

144
Heinz Pagels

S Heinzem Pagelsem jsem se seznámil dvanáctého dubna 1982, kdy jsme spolu poobědvali. Byl to urostlý muž s vysokým čelem a kšticí předčasně zbělelých vlasů, které podivně kontrastovaly s jeho mladistvým obličejem. Vypadal ještě mladší než na svých dvaačtyřicet let. Jako vynikající fyzik se brzy měl stát ředitelem Newyorské akademie věd. Napsal několik knih o kvantové mechanice včetně knihy The Cosmic Code (Kosmický zákoník), kterou jsem přečetl se značným potěšením.

Heinz Pagels byl podle mého názoru nejjasněji zářící hvězdou z celé společnosti, která se scházela na večeře Hugha Downse. Byl také hlavním organizátorem klubu Reality, skupiny vynikajících mozků, která se scházela přibližně jednou měsíčně na různých místech Manhattanu, poslouchala přednášky o různých okrajových oblastech vědeckých znalostí a následně o vyslechnutých informacích diskutovala. Byl jsem vyzván, abych se k ní připojil, neúčastnil jsem se však jejích schůzek pravidelně. Na těch několika málo schůzkách, kterým jsem byl přítomen, se vyskytly některé zajímavé okamžiky. Byla to například moje vlastní přednáška, kterou jsem pro klub Reality uspořádal sedmého května 1987. Mluvil jsem samozřejmě na téma science fiction.

A potom, pátého listopadu 1987, přednesl Alan Guth fantastickou řeč na téma „rozpínajícího se vesmíru", což je teorie, s níž přišel jako první.

Já sám jsem o teorii rozpínajícího se vesmíru poprvé slyšel nějakou dobu předtím od Heinze, který mi vysvětlil, že vesmír možná původně vznikl v podobě elementární částice, která představovala

pouhou kvantovou fluktuaci v nekonečném moři „falešného vakua".

Tato teorie mě fascinovala, protože já sám jsem mnoho let předtím, než kdokoli s podobným tvrzením přišel, napsal esej nazvaný „Fm Looking Over a Four-Leaf Clover“ („V jeteli sedím, na čtyřlístek hledím" - F&SF, září 1966), v němž jsem prezentoval svůj vlastní názor na vznik vesmíru, a pravidlo, které jsem v něm tehdy razil, znělo: „Na začátku nebylo nic". Toto pravidlo jsem nazval Prvním Asimovovým zákonem kosmologie.

Byla to zcela intuitivní spekulace, jsem však na svou vědeckou intuici hrdý, takže mě tato příhoda potěšila.

Vzpomínám si také na některé polemické diskuse. Jeden z přednášejících mluvil pátého února 1987 o rané křesťanské církvi a opíral se přitom o jakýsi svůj vlastní omezený názor, podle něhož sehrál Ježíš úlohu kouzelníka. V reakci najedno z jeho tvrzení jsem ho upozornil na skutečnost, že skutečným zakladatelem křesťanské víry byl svatý Pavel a že bez jeho působení by možná křesťanské hnutí svou existenci bylo začalo i skončilo jako jedna z mnoha obskurních židovských sekt.

Vůbec nepochopil, co mám na mysli, a mluvil o prosperujících křesťanských komunitách, které svatý Pavel nikdy nenavštívil. Pokusil jsem se mu vysvětlit, že všechny tyto komunity byly zachváceny tím, co pozdější církev svatá považovala za kacířství, a následně dokonce islámem, a že to byly právě ty oblasti, v nichž svatý Pavel působil jako misionář, v nichž hlavní proud křesťanství přežil a rozkvetl.

Snažil jsem se citovat Horatia, který napsal: „I před Agamemnónem žili stateční mužové, všechny je však pohltila věčná noc... protože neměli posvátného básníka." Snažil jsem se vysvětlit, že svatý Pavel byl pro Ježíše tím, čím byl pro Agamemnóna Homér, ani jednou jsem však nestačil svůj názor dopovědět, protože mě pokaždé přerušil a opakoval svůj vlastní. Nebylo by mi vadilo, kdyby si mě vyslechl a potom můj názor vyvrátil, on mě ale vůbec neposlouchal a Heinz mě musel zarazit, protože si všiml mé narůstající podrážděnosti a obával se, že bych mohl vybuchnout a nějak se pozvaného hosta dotknout.

Při jisté jiné příležitosti jsem se snažil vysvětlit, že uhlík 14 je pro lidské tělo nebezpečnější než draslík 40, protože uhlík 14 lze spolehlivě najít i v samotných genech, kde každý jeho rozpad znamená bez výjimky mutaci, zatímco draslík 40 se v genech nevyskytuje a nemusí tudíž nevyhnutelně vyvolávat mutace.

Nositelka Nobelovy ceny Rosalyn Yalowová nepřetržitě argumentovala tím, že draslík 40 při svém rozpadu produkuje víc energie a je tudíž nebezpečnější. Několikrát jsem ji upozornil na to, že nebezpečí nespočívá v množství energie, ale v místě rozpadu, odmítala to však pochopit.

Čtenář by samozřejmě mohl protestovat, že jsem se svého názoru držel stejně tvrdohlavě jako oni. Přirozeně, bylo to tak, jenže já jsem měl pravdu a oni ne a v tom je právě ten rozdíl.

Při jiné příležitosti, jak si vzpomínám, jsem myslel na fraktaly. Fraktaly jsou soubory křivek s fascinujícími vlastnostmi. Mají frakcionální rozměry, takže fraktalová křivka může být nikoli jednorozměrná a nikoli dvourozměrná, ale jedenapůlrozměrná, což je důvod, proč se jim říká fraktaly. Tyto křivky mohou být nekonečně složité, takže každá jejich část - ať jakkoli drobná - je stejně složitá jako celek.

Teorii fraktalů jako první podrobně rozpracoval fracouzsko-americký matematik Benoit Mandelbrot, se kterým jsem se seznámil šestnáctého dubna 1986, kdy byl čestným hostem Franklinova institutu v Philadelphii. Přednášel jsem tenkrát hlavní projev večera, nikdo mi ale neřekl, že je na ten večer předepsaný smoking. Jako jediný z mužských účastníků jsem proto na sobě smoking neměl — a ani trochu jsem si tím nelámal hlavu.

Abych se ale vrátil k věci, Heinz jednoho dne na schůzce klubu Reality položil následující otázku: „Dokáže někdy věda vysvětlit úplně všechno? A jsme vůbec schopni říct, jestli to dokáže nebo nedokáže?"

Okamžitě jsem se přihlásil o slovo a řekl jsem: „Jsem si jistý, že věda nikdy nedokáže vysvětlit všechno a mohu uvést důvody tohoto přesvědčení."

„Pokračuj, Isaaku," vybídl mě Heinz.

„Domnívám se, že vědecké znalosti mají fraktální charakter," vysvětloval jsem, „a bez ohledu na to, co všechno poznáme, je zbytek, byť jakkoli malý, stejně nekonečně složitý, jako byl původní celek. A v tom podle mého názoru spočívá tajemství vesmíru."

„To je zajímavá teorie," prohlásil Heinz a zatvářil se zamyšleně, nikdo jiný však nic neřekl.

Pětadvacátého července 1988, při každoročním zasedání v  Rensselaervillském institutu, přišel Mark Chartrand s půlhodinovou videokazetou, na níž bylo znázornění fraktalu. Na začátku byl tmavý útvar srdcovitého tvaru, který byl po všech stranách obklopen drobnými vedlejšími útvary a který se postupně krok po kroku na obrazovce zvětšoval. Kamera se pomalu zaměřila najeden z vedlejších útvarů, který rostl, až zaplnil celou obrazovku, takže bylo vidět, že i on je obklopen vlastními vedlejšími útvary; ty pak po dalším zvětšení odhalily ještě nové vedlejší útvary.

Výsledný efekt působil tak, jako by se divák pomalu nořil do složitého celku, jehož složitost se nikdy nezmenšovala. Pohled na toto nekonečné rozvíjení detailů na mne působil absolutně hypnoticky. Takhle vypadají vědecké objevy, pomyslel jsem si, jako nekonečné odkrývání stále hlubších a hlubších vrstev složitého celku — bez konce.

A vzpomněl jsem si na Heinze a těšil jsem se, že mu o té videokazetě řeknu, pokud už o ní neví.

V Rensselaerville jsem však nečetl noviny, neposlouchal jsem rozhlas a nedíval jsem se na televizi. Nevěděl jsem tudíž, že přesně čtyřiadvacet hodin předtím, než jsem se díval na tu kazetu s fraktalem, se Heinz Pagels v Coloradu, kde se účastnil jakési konference, chystal k sestupu z horského vrcholu, na který vylezl. (Byl to nadšený horolezec.) Stoupl na uvolněný kámen, ztratil rovnováhu, zřítil se dolů a přišel o život.

O jeho smrti jsem se dozvěděl teprve po návratu domů, když jsem si prohlížel starší výtisky newyorských Times, které se nashromáždily za mé nepřítomnosti. Šokované jsem vykřikl a Janet se vyděšeně přiběhla podívat, co se stalo. Heinz zemřel ve věku pouhých devětačtyřiceti let.

145
Nové romány o robotech

Nadace na hranicích ještě ani nevyšla a nakladatelství Doubleday už bylo na základě předběžných objednávek a prodeje zahraničních práv přesvědčeno o tom, že to bude komerčně nesmírně úspěšný titul. Já sám jsem o tom přesvědčen nebyl, protože se mi nechtělo věřit, že by z nějaké mé knihy mohl být bestseller. Připadalo mi, že dvě stě jedenašedesát titulů, z nichž ani jeden bestsellerem nebyl, je už docela slušný precedens.

U Doubledaye si však byli půdou pod nohama natolik jistí, že mi Hugh 0’Neill osmnáctého května 1982 předal smlouvu na další román, smlouvu, která mi nabízela podstatně vyšší zálohu, než jakou jsem dostal za Nadaci na hranicích. Navíc mi ihned po podpisu smlouvy předal šek na první polovinu této zálohy.

Zůstal jsem klidný. Naprosto jsem neměl v úmyslu začínat nový román dřív, než vyjde Nadace na hranicích a než zjistím, jak bude

doopravdy úspěšná.

Brzy jsem to zjistil. Když se dostala na žebříček bestsellerů, uvědomil jsem si, že nemám na vybranou. Dvaadvacátého září 1982 jsem se pustil do psaní dalšího románu.

Ve smlouvě však nestálo nic, a ani lidé od Doubledaye mi nikdy neřekli nic, z čeho by vyplývalo, že to musí být další román o Nadaci, a mě samotnému se do psaní románu o Nadaci rozhodně nechtělo. Vzpomněl jsem si místo toho na jiný cyklus, který zůstal neukončený.

Ocelové jeskyně ve své knižní podobě vyšly roku 1954 a jejich pokračování, Nahé slunce, vyšlo roku 1957. Roku 1958 jsem měl smlouvu na třetí román o Elijahu Baleym a R. Daneelu Olivawovi (tedy o lidském detektivovi a jeho robotickém pomocníkovi), protože jsem měl v úmyslu spojit jejich příběhy v další trilogii. Ještě roku 1958 jsem se do jejího třetího svazku skutečně pustil, po napsání osmi kapitol jsem však dokonale uvázl. Nenapadalo mě nic dalšího a to, co jsem měl napsané, mě neuspokojovalo. Byl to ten zmíněný případ, kdy jsem se snažil vrátit zálohu dvou tisíc dolarů, kterou mi Doubleday vyplatil. Po nějaké době tu zálohu přesunuli na mou první nebeletristickou knihu, která u Doubledaye vyšla, tedy na Život a energii.

Teď roku 1982, čtyřiadvacet let po neúspěšném pokusu o napsání třetího svazku robotické trilogie, jsem se k ní v duchu znovu vrátil. Nepochyboval jsem o tom, že když jsem dokázal ságu o Nadaci úspěšně obohatit o čtvrtou knihu, dokážu stejně úspěšně napsat i třetí knihu pro ságu o robotech.

To, co mne roku 1958 zastavilo, byl můj úmysl napsat o ženě, která se zamiluje do robota s lidskou podobou, jakým byl R. Daneel Olivaw. Roku 1958 jsem neviděl možnost, jak se s něčím takovým vyrovnat, a při psaní těch osmi kapitol se mne zmocňovaly rostoucí obavy při pomyšlení, že budu muset zmíněnou situaci popsat.

Roku 1982 se však už celkové klima změnilo. Autoři měli při popisování různých aspektů sexuality volnější ruce a já sám jsem se jako autor také zlepšil. K těm ztraceným osmi kapitolám už jsem se nevrátil (na rozdíl od oněch čtrnácti stran materiálu o Nadaci). Neměl jsem o ně prostě zájem, protože jsem se rozhodl začít znovu od začátku.

V případě Nadace na hranicích mě požádali, aby byla delší než moje předchozí romány, které měly po sedmdesáti tisících slovech, s výjimkou románu Ani sami bohové, který jich měl devadesát tisíc. Nadaci na hranicích jsem proto napsal v délce sto čtyřiceti tisíc slov. Vycházel jsem z předpokladu, že tento požadavek platí i pro další romány, a hodlal jsem dát třetímu robotickému románu také délku sto čtyřiceti tisíc slov - což znamenalo, že bude stejně dlouhý jako první dva dohromady. To mi mělo dát větší prostor pro podrobné vylíčení nových společností, o kterých jsem se chystal pojednat, a větší možnosti pro rozpracování složité zápletky.

Dal jsem novému románu název The World of the Dawn (Svět úsvitu), protože většina děje se odehrávala na planetě jménem Aurora, což byla římská bohyně jitřních červánků. Poslední slovo v  této věci však měli opět u Doubledaye. Prohlásili, že robotický román musí mít v názvu slovo „roboť. Román byl proto nazván Roboti úsvitu (The Robots of Dawn), což se ukázalo jako ještě lepší.

Nový román jsem psal s podstatně větším potěšením než Nadaci na hranicích. Částečně to bylo způsobeno tím, že s opravdovým bestsellerem na svém kontě už jsem si tentokrát víc věřil. K tomu přistupovala skutečnost, že stejně jako mé dva první robotické romány byli Roboti úsvitu v podstatě detektivním příběhem řešícím případ vraždy a detektivní příběhy jsou mi obzvlášť blízké.

Román jsem dopsal osmadvacátého března 1983; tou dobou Nadace na hranicích slavila takové úspěchy a Roboti úsvitu se redaktorům u Doubledaye natolik zalíbili, že jsem se smířil s tím, že budu v psaní románů pokračovat i nadále.

Roboti úsvitu se také dostali na žebříček bestsellerů, vydrželi na něm však o několik týdnů méně než Nadace na hranicích, přestože podle mého názoru jsou Roboti úsvitu lepší knihou. Mělo to pravděpodobně dva důvody, které neměly nic společného s relativními kvalitami obou titulů. Nadace na hranicích především těžila z dlouhého čekání na další román o Nadaci, zatímco očekávání třetího robotického románu nebylo tak dlouhé ani tak napjaté. Za druhé je úspěch každé knihy do značné míry závislý na tom, jaké knihy vyjdou současně s ní. Nadace na hranicích vyšla v době, kdy bylo na trhu relativně málo populárního čtivá, kdežto Roboti úsvitu stáli proti silnější konkurenci.

Protože jsem musel pokračovat dalším románem, potěšení, které jsem čerpal z Robotů úsvitu mě vedlo k napsání čtvrtého robotického románu. V této čtvrté knize už měl být Elijah Baley po smrti, já jsem však už předtím dospěl k rozhodnutí, že skutečným hrdinou celého cyklu bude robot R. Daneel Olivaw, který v něm bude vystupovat i nadále.

Přitom však skutečnost, že moji roboti dostávali v každém robotickém románu technologicky vyspělejší podobu, byla ve stále příkřejším rozporu s tím, že v cyklu o Nadaci se nevyskytovali vůbec.

Pečlivě jsem si vymyslel a rozpracoval důvod tohoto zdánlivého rozporu a přitom mi'začalo být jasné, že budu muset své robotické romány i své romány o Nadaci propojit v jediný společný cyklus. Chtěl jsem s tím začít hned v chystaném čtvrtém robotickém románu a abych dal svůj úmysl najevo, rozhodl jsem se dát mu název Roboti a impérium (Robots and Empire).

Promluvil jsem si o tom s Lesterem a Judy-Lynn del Reyovými, protože firma Random House pohltila nakladatelství Fawcett a převzala vydávání mých brožovaných beletristických děl. Del Reyovi měli konkrétně v osmdesátých letech na starosti brožovaná vydání mých nových románů, takže jsem se domníval, že by o tom měli vědět. K mému překvapení a nemalému zklamání oba proti mému úmyslu spojit zmíněné dva cykly v jeden rozhodně protestovali. Tvrdili, že čtenáři by byli raději, kdyby zůstaly samostatné, a připadalo mi, že rozhodnu-li se svůj plán realizovat, jsou pevně odhodláni brožovaná vydání nepublikovat.

Odešel jsem od nich ve velice deprimované náladě a vysvětlil jsem celou situaci Kate Medinové (Hugh 0’Neill přešel k nakladatelství Times Books a mou redaktorkou se stala Kate Medinová, kterou jsem znal už několik let.)

„A co chceš udělat ty, Isaaku?" zeptala se mě.

„Chci ty dva cykly spojit,“ odpověděl jsem nešťastně.

„Tak to udělej. Autor jsi ty.“

„Ty to nechápeš, Kate. Když to udělám, del Reyovi pravděpodobně nekoupí práva na brožované vydání."

„To není tvoje starost," uklidňovala mě Kate. „Piš si, co chceš, a o prodej práv na brožované vydání se postará Doubleday; když je nebudou chtít del Reyovi, najdeme si někoho jiného."

(Alespoň vidíte, jak jednoduché je být nakladatelství Doubleday loajální. Konec konců jsou oni loajální mně!)

Dal jsem se tedy do práce, napsal jsem Roboty a impérium a zcela evidentně jsem zahájil proces spojování obou cyklů. A pravda nakonec zvítězila, protože del Reyovi si práva na brožované vydání přece jen koupili. Osmnáctého září 1985 se u příležitosti vydání tohoto románu konal večírek, kterého se zúčastnila i Judy-Lynn del Reyová; byla báječně naladěná a proti tomu, co jsem udělal, nezaprotestovala jediným slovem. (Právě při této příležitosti jsem ji naposledy viděl živou - jaké štěstí, že neumíme předvídat budoucnost.)

Mimochodem, přestože Nadace na hranicích vyšla roku 1982 a Roboti úsvitu roku 1983, Roboti a impérium vyšli teprve roku 1985. K vysvětlení příčin tohoto ročního zdržení se dostanu později.

Roboti a impérium byli velice úspěšní a stejně jako oba předchozí romány se dostali na žebříček bestsellerů Publishers Weekly, nedostaly se však na žebříček bestsellerů newyorských Times. To byla důležitá skutečnost, protože smlouva na prodej práv na brožované vydání mi zaručovala dodatečný příplatek k honoráři v případě, že se kniha po určitou dobu udrží na žebříčku bestsellerů, čímž byl myšlen výhradně žebříček newyorských Times.

Byl jsem tímto neúspěchem velice sklíčen; nešlo mi ani tak o ztrátu příplatku, jako spíše o to, co jsem považoval za možnou ztrátu prestiže v očích Doubledaye. Zašel jsem za Kate a řekl jsem jí, že když jsem se nedostal na žebříček bestsellerů Times, bylo by možná lepší, kdybych s psaním románů přestal.

„S tím si nelam hlavu," prohlásila Kate. „To, že ses na žebříček nedostal, není tvoje chyba, ale naše. Klidně si piš svoje romány a všechno ostatní nech na nás.“

Vrátil jsem se tedy k cyklu o Nadaci a napsal jsem román Nadace a Země (Foundation and Earth), který byl pokračováním Nadace na hranicích a celkově pátou knihou celého cyklu. Vyšel roku 1986 a na žebříček bestsellerů se tentokrát dostal, a to nejen v Publishers Weekly, ale také v newyorských Times.

146
Ještě k Robyn

Jak už jsem uvedl, rozpad mého prvního manželství nezničil a dokonce ani v nejmenším neoslabil velice láskyplný vztah mezi Robyn a mnou.

Dvaadvacátého května 1978 Robyn promovala na Bostonské vysoké škole, kde se specializovala na psychologii. Pokračovala postgraduálním studiem na Bostonské univerzitě, kde sedmnáctého května 1981 získala hodnost mistra v oboru sociální péče.

Obou slavnostních promocí jsem se zúčastnil. Při bakalářské promoci se mi podařilo zařídit to tak, že jsem se nemusel setkat s Gertrudou. Dosáhli jsme toho jednoduše tak, že já jsem byl přítomen samotnému slavnostnímu ceremoniálu, zatímco Gertrude byla na následné hostině.

Když však došlo na udílení hodnosti mistra, nebyli jsme Gertrude ani já ochotni vzdát se účasti na ceremoniálu, takže nás Robyn, naplněna obavami, požádala, abychom překonali svůj vzájemný odpor a přišli oba. Musím přiznat, že jsem byl nervózní, ale snad proto, že ani jeden z nás nechtěl Robyn takovou slavnostní chvíli pokazit, dopadlo všechno dobře. Dokonce jsem Gertrudu pozval, aby se mnou zašla na oběd ve dvou, a bylo to docela příjemné posezení. Trochu zhubla a mám dokonce dojem, že přestala kouřit. Den předtím právě oslavila čtyřiašedesáté narozeniny, byla však dosud přitažlivá a vypadala mnohem mladší. Bylo to poprvé, co jsem se s ní od rozvodu setkal.

Po nějaké době Robyn zjistila, že sociální práce ji jako hlavní náplň kariéry nevyhovuje. Byla v tak neustálém kontaktu s neštěstím a utrpením lidí, o které se snažila pečovat, a její vstřícné srdce ji naplňovalo takovým vlastním soucitným utrpením, že začala propadat depresím. A spolu s tím, jak Reaganova administrativa pokračovala v přelévání finančních prostředků z nemocnic a dalších zoufale potřebných sociálních institucí do kapes výrobců zbraní a politiků, její pracovní podmínky se neustále zhoršovaly.

Robyn dospěla k závěru, že by se chtěla přestěhovat do Manhattanu a najít si práci právě tam, v překotném chvatu a shonu té nejneobvyklejší metropole světa. Byl jsem proti tomu. Sám Manhattan miluji a ani za nic bych nebydlel nikde jinde, pokud by mě k tomu někdo nepřinutil s pistolí v ruce. Nijak se také o svou osobu nestrachuji, i když se všeobecně zdá, že New York City je obzvlášť úrodnou půdou pro pouliční zločinnost. Janet ani já jsme se dosud nestali obětí žádné násilnosti. Přesto musím přiznat, že pomyšlení na to, že by v Manhattanu bydlela Robyn, mě naplňovalo obavami. Pokud o to ovšem stála, nemohl jsem jí v tom bránit.

Svou zásadou nevměšování do Robynina života se řídím i nadále, přestože teď bydlí ve stejném městě jako já. Dokonce od ní ani nevyžaduji, aby mě nějak často chodila navštěvovat. Telefonicky s ní mluvím poměrně často, ale (a to záměrně) nepravidelně. Nechci, aby měla pocit, že je na mne nějak uvázaná; jednou z věcí, které mi dělají největší starosti, je naopak to, že až jednou přijde čas mé smrti, bude se s tímto obrovským a nevyhnutelným životním faktem jen těžko vyrovnávat, a to přesto, že se snažím do jejího života zasahovat co nejméně.

Dal bych přednost tomu, kdyby ke mně byla ještě méně pevně připoutána, i když mne samotného by to značně vyvádělo z míry, pokud by to zmírnilo její bolest, až ji jednou - s maximální neochotou - opustím.

Nemusím snad ani říkat, že ze stejného důvodu si dělám starosti i o Janet. Od té doby, co jsem se roku 1970 přestěhoval do New Yorku, tvoříme s Janet nerozlučnou dvojici. Podle toho, jak o mne neustále pečuje, a podle jejích vyděšených reakcí na každé moje zakašlání a kýchnutí, si dokážu představit, jak asi bude reagovat, až ji jednou - s maximální neochotou - opustím.

Co ale mohu dělat? (Úplně slyším, jak Janet i Robyn sborem odpovídají: „Žít věčně! To s tím můžeš dělat!“)

- No prosím, budu se snažit, musím ale přiznat, že s přibývajícím věkem a stále častějším výskytem různých zdravotních potíží člověk postupně ztrácí víru v to, že by to dokázal.

147
Trojité přemostění tepen

Od mé srdeční příhody už uplynulo šest let a já jsem stejně jako předtím žil zcela normálním životem. Můj pracovní kalendář byl plný přednášek mimo New York, obchodních obědů a večeří, interview a společenských akcí. Za oněch šest let mi vyšlo něco kolem devadesáti knih včetně dvou románů, které se dostaly na žebříček bestsellerů.

Proč jsem si nedopřával větší klid? Infarkt je přece dostatečným důvodem k tomu, aby člověk trochu vysadil z tempa.

Za prvé jsem o něco takového nestál. Pomyšlení na to, že bych vysadil z tempa, mě děsilo.

Za druhé jsem člověk, který popírá existenci vlastních neduhů. Poznal jsem za svůj život několik hypochondrů, kteří se ve svých zdravotních problémech vyžívali, trvali na jejich existenci, odmítali služby kteréhokoli lékaře, pokud jim řekl, že jim vůbec nic nechybí a kteří svého špatného zdravotního stavu zneužívali k tomu, že se dovolávali lítosti druhých a nutili je do postavení svých sluhů. Rozhodně jsem neměl v úmyslu chovat se jako oni. Všechny zdravotní potíže jsem považoval za urážku své mužnosti, takže jsem jejich existenci popíral - popíral jsem, že bych mohl být nemocen. Zarputile trvám na tom, že mi nic neschází, i když mi evidentně není dobře, a jsem-li navzdory všemu, co mohu prohlásit nebo udělat, donucen nějaké nemoci se poddat, utáhnu se do trucovitého mlčení, dokud se neuzdravím - a pak okamžitě popřu, že bych byl nějakou nemocí trpěl. Jak tedy vidíte, byl pro mne můj infarkt něčím, co mě přivádělo do trapných rozpaků, takže jsem ze všech sil předstíral, že k němu vůbec nedošlo a že mohu pokračovat v normálním bezstarostném životě.

Za třetí jsem měl naspěch, protože jsem se navzdory tomu všemu nemohl zbavit pocitu, že jsem smrtelný, a to dokonce podstatně smrtelnější, než jsem si připouštěl dřív. Když jsem byl mladý, těšil jsem se, že se dočkám onoho v science fiction oblíbeného roku 2000; řečeno jinými slovy, předpokládal jsem, že se dožiju osmdesáti let. Považoval jsem to za naprostou samozřejmost.

Když však před osmdesátkou zemřeli oba moji rodiče a já sám jsem se s rakovinou štítné žlázy musel podrobit první operaci, byl jsem nucen připustit, že osmdesátka je pro mne možná nereálná a že bude možná bezpečnější doufat, že se dočkám sedmdesáti let. Když jsem pak v sedmapadesáti prodělal infarkt, neubránil jsem se myšlenkám na to, jestli se nebudu muset spokojit s šedesátkou. Pociťoval jsem proto nutkání spíše přidat než zpomalit, abych stihl odvést co největší kus práce, než budu nucen - s maximální neochotou opustit svůj psací stroj.

Zvážíte-li všechny výše uvedené okolnosti, bude vám tedy naprosto jasné, že jsem svůj život po infarktu musel co nejplněji nacpat prací.

Navzdory veškerému popírání jakýchkoli zdravotních problémů mi však můj infarkt zanechal jedno dědictví, které jsem nemohl ignorovat. Tímto dědictvím byla moje angína pectoris. Nijak zvlášť mě neobtěžovala, ale pokud jsem musel jít příliš daleko, příliš rychle nebo do kopce, sevřela mi prsa bolest a byl jsem nucen udělat si přestávku a počkat, dokud nepřejde. Tyto příznaky stáří a smrtelnosti mě přiváděly k zuřivosti, ale nemohl jsem s nimi nic dělat.

Po celá léta mi však nepůsobily žádné velké problémy, protože jsem se jich mohl vyvarovat prostě tím, že jsem kráčel umírněným tempem a počítal s tím, že si vždycky na přechodu odpočinu na červenou (abych mohl přestírat, že se nemusím zastavovat z interních důvodů).

Problém byl v tom, že se můj stav pomalu zhoršoval, až konečně roku 1983 dospěl do stádia, kdy jsem ho už nemohl ignorovat. Nedokázal jsem už příliš efektivně existenci svých potíží popírat. Moje věnčité tepny byly díky neustále narůstajícím arteriosklerotickým plátům čím dál užší a moje srdce pociťovalo stále větší nedostatek kyslíku. — Přesto jsem se však nedokázal přinutit, abych se o tom zmínil ve svém deníku; nenacházel jsem odvahu k tomu, abych dal pravdě písemnou podobu.

Na víkend Svátku práce jsem odjel do Baltimore, kde se konal Světový con science fiction, čtvrtého září 1983 tam Nadace na hranicích velice těsně získala Huga, přestože mými konkurenty byli Heinlein i Clarke. Byl to můj pátý Hugo.

Nejvíc se mi však tento con vryl do paměti díky tomu, že se konal ve dvou vedle sebe ležících hotelech, takže jsme neustále museli po lávkách pro pěší přecházet z jednoho do druhého, což mi působilo obrovské problémy.

Dvanáctého září jsem nějakou dobu strávil ve společnosti George Abella, astronoma, s nímž jsem se už několikrát předtím setkal prostřednictvím Carla Sagana. Byl to velice inteligentní a velice přátelský člověk. Byl mladší než já a zdál se být absolutně fit, protože pravidelně cvičil a neměl sebemenší sklon k tloustnutí.

Pomyslel jsem na svůj vlastní sedavý a ochablý způsob života a na to, jak mě stále více trápí anginózní potíže, a byl bych mu nejspíš záviděl nebýt toho, že jsem si velice dobře uvědomoval, že jsem si svým neutěšeným zdravotním stavem vinen sám, protože je důsledkem celoživotních prohřešků proti zásadám správné výživy a nedostatku pohybu. Neměl jsem právo užírat se závistí. A ani jsem se jí užírat nemusel, protože sedmého října chudák George zemřel na infarkt, zatímco já jsem klidně žil dál. Bylo mu teprve sedmapadesát let, byl tedy ve stejném věku jako já, když jsem prodělal svůj infarkt.

Osmnáctého září jsem se účastnil akce zvané „New York je městem knih“, každoroční výpravné reklamní show na podporu knižního prodeje, která se koná na dočasně uzavřené Páté avenue. Objevila se tam Robyn se dvěma přítelkyněmi a když show skončila, šli jsme všichni společně na večeři. Musel jsem je ale pokorně poprosit, aby zpomalily a přizpůsobily se mému hlemýždímu tempu, protože rychleji jsem jít nedokázal. Znamenalo to pro mne bohužel další trapnou situaci, nemluvě už vůbec o tom, že mi dělalo starosti, že Robyn má o mne evidentně strach.

Ctyřiadvacátého září jsem se o své angíně dokonce zmínil i ve svém deníku.

Život však šel dál a mně se dokonce i nadále dařilo předstírat, že mi nic nechybí. Udržoval jsem se ve svém kolotoči přednášek, cestoval jsem do Connecticutu a do Bostonu (kde jsem třetího října 1983 naposledy přednášel pro lékařskou fakultu) a byl jsem dokonce až v Newport News ve státě Virginia.

Třiadvacátého září jsem se setkal s Indirou Gándhíovou na schůzce, na kterou pozvala řadu různých spisovatelů a na které jsme jí věnovali několik knih. Byla to půvabná a inteligentní žena.

Osmadvacátého září jsem byl na shromáždění, jehož účelem bylo získání finančních prostředků pro knihovny a kde v rámci programu recitoval na pódiu Richard Kiley báseň Lewise Carrolla „Mrož a tesař". Když se blížil ke konci, vypadl mu jeden verš a po několika sekundách mučivé nejistoty, kdy jsem si nebyl jist, jak bych se měl zachovat, jsem na něj příslušný text zavolal. (Naučil jsem se všech osmáct slok této básně nazpaměť na základní škole a to, co se jednou naučím, obvykle nezapomínám.) Kiley pokračoval a já jsem se snažil vmáčknout do křesla, aby si mě nikdo nevšiml, už však bylo pozdě. Konferenciér mě poznal a okamžitě publiku sdělil, kdo si zahrál na „nápovědu“.

Sedmnáctého října 1983 jsem to však při své pravidelné měsíční návštěvě Paula Essermana konečně nevydržel a skutečně jsem přiznal doktorovi, že trpím anginózními problémy. Snažil jsem se celou záležitost zlehčit, Paul však o něčem takovém nechtěl ani slyšet. Zamračeně zavolal kardiologovi Peteru Pasternackovi a objednal mě k němu.

Jedenadvacátého října jsem se tudíž seznámil s Peterem Pasternackem, který rovněž odmítal brát otázku mé angíny na lehkou váhu a objednal mě na zátěžovou zkoušku. Začal jsem ke zmírnění svých potíží užívat nitroglycerinové náplasti, ty však příliš nepomáhaly. Dvaadvacátého října jsme spolu s Martym Greenbergem šli pěšky z mého bytu do hotelu, kde se konal Bouchercon (con autorů detektivek). Bylo to asi jen půl míle, třikrát jsem ale v evidentní agónii musel odpočívat. Opět jsem si připadal trapně, nemluvě o tom, že mi dělalo starosti, jak jsem Martyho vyděsil.

Pětadvacátého října přinesla Janet na schůzku klubu Každý za své ženskou nohu vytvarovanou z polosladké čokolády (téměř v životní velikosti, ale dutou). Darovalo mi ji nakladatelství Doubleday u příležitosti vydání jedné mé knihy, ale Janet nedovolila, abych ji celou snědl sám. Klub ji vděčně přijal a nechal ji rozdělit, aby každý (včetně mne) dostal jako zákusek jeden nebo dva kousky. Očekával jsem, že až Janet dárek odevzdá, bude více či méně zdvořile vykázána ven, protože šlo konec konců o výlučně pánskou společnost, ale zmýlil jsem se. Jako výraz díků za ten dar byla posazena k předsednickému stolu (zatímco já sám jsem seděl u svého obvyklého židovského stolu) a všichni přítomní sejí nesmírně věnovali.

Šestadvacátého října jsem podstoupil zmíněnou zátěžovou zkoušku a slavnostně jsem v ní neuspěl. Pořídili izotopový snímek mého srdce, na kterém bylo jasně vidět, že jsou moje věnčité tepny silně ucpané. Do svého deníku jsem si toho dne zapsal, že rok 1983 bude velice pravděpodobně z finančního hlediska mým dalece nejúspěšnějším rokem, že však bohužel „nepředpokládám, že bych ho dlouho přežil."

Život jde ovšem dál a já jsem i v této krizové situaci odjel přednášet do Philadelphie. Na druhé straně jsem byl natolik prozřetelný, že jsem čtvrtého listopadu sepsal novou poslední vůli.

Čtrnáctého listopadu mi na univerzitní klinice udělali angiokardiogram. Ucpání mých věnčitých cév bylo značné, nebyl jsem však na tom tak špatně, abych si nemohl vybrat z různých „alternativ", jak tomu říkal Peter Pasternack. Mohl jsem jít na operaci a nechat si udělat trojité přemostění tepen nebo jsem mohl žít na nitroglycerinových tabletách a možná se i bez operace dožít normálního věku, víceméně bych však byl „kardiálním mrzákem".

„Jaká je pravděpodobnost, že při té operaci zemřu, Petere?" zeptal jsem se.

„Asi tak jedna ku stu," odpověděl. „To ovšem počítám jako průměr za všechny - i za přestárlé lidi, akutní případy a lidi se slabým srdcem. V tvém případě by šance byly podstatně lepší."

„A jaká je podle tebe pravděpodobnost, že do roka zemřu, když na tu operaci nepůjdu?"

„Řekl bych, že jedna ku šesti," prohlásil Peter.

„Dobře," rozhodl jsem se, „tak na tu operaci půjdu."

Peter mi tedy sjednal schůzku s chirurgem.

(Tou dobou už jsem měl začít s psaním nového románu, odmítal jsem se však do něj pustit, dokud si nebudu jist, že budu žít dost dlouho, abych ho stihl dopsat. Pokud jsem tomu mohl zabránit, nehodlal jsem po sobě zanechat nedokončený román, jako to udělal Charles Dickens. To byl také důvod, proč Roboti a říše vyšli po jednoleté přestávce. To ovšem neznamená, že bych onen rok promarnil. Usilovně jsem v těch měsících pracoval na revizi Průvodce přírodními vědami a doufal jsem, že se mi ještě před smrtí podaří dokončit čtvrté vydání.)

Devětadvacátého listopadu jsem šel za Stevenem Colvinem, mladým, hubeným a nesmírně aktivním člověkem, který byl naprosto oddaný své práci a zároveň byl možná nejlepším světovým kardiochirurgem.

Rekl mi to o něm Peter a aby svému doporučení dodal váhu, sdělil mi také, že Colvin předchozího roku operoval i jeho vlastní matku. Zamyslel jsem se nad tím a pak jsem mu položil otázku, která měla zaplnit jistou evidentní mezeru v jeho argumentaci.

„Miluješ svou matku?" zeptal jsem se ho.

„Nesmírně!" odpověděl Peter tak upřímně, že jsem si řekl, že se klidně mohu svěřit do Colvinových rukou.

Colvin mě nejdřív prohlédl a pak se zeptal, jestli s operací nechci počkat až po vánočních a novoročních svátcích.

Po pravdě řečeno jsem důvod k odkladu měl, protože jsem se šestého ledna chtěl zúčastnit výročního banketu Občasníků z Baker Street. Skládal jsem právě píseň, která se měla zpívat na nápěv písně JDanny Boy", a hrozně jsem ji chtěl osobně interpretovat.

Neodvážil jsem se však riskovat. „Ne, pane doktore," odmítl jsem, „chci na tu operaci jít co nejdřív."

Datum operace tedy bylo stanoveno na čtrnáctého prosince 1983.

Píseň jsem dokončil, nazpíval jsem ji na kazetu a řekl jsem Janet, že ji bude muset Občasníkům doručit, pokud tam nebudu moci jít sám. Perspektiva nastávající operace způsobila, že desáté výročí naší svatby, které jsme slavili den po mém pohovoru s Colvinem, nevyznělo právě nej radostněji.

A jako by těch smutných událostí nebylo dost, šla si lehnout do nemocnice i Martyho milovaná manželka Sally Greenbergová. Měla rakovinu ledvin a byla na tom hůř než já.

Několik dnů před stanoveným datem mé operace se stalo, že jsem zapomněl na svůj stav a protože jsem nemohl sehnat taxíka, běžel jsem za jedním, který se konečně na semaforu zastavil na červenou. Měl jsem v úmyslu chytit ho dřív, než se ho zmocní někdo jiný nebo než mi ujede.

Díky adrenalinovému stimulu jsem se udržel na nohou, když jsem však do taxíka nasedl, udal adresu, na kterou jsem chtěl odvézt, a pohodlně se usadil, přestal adrenalin proudit a moje srdce, neschopné zásobovat se dostatečným množstvím kyslíku, zakřičelo o pomoc tak hlasitě, jak jen umělo. Měl jsem dosud nejhorší anginózní záchvat, a když jsem se popadl za hruď a lapal po dechu, bylo mi jasné, že je se mnou konec. Pokoušel se o mne druhý infarkt a já jsem věděl, že tentokrát mě zabije.

Domníval jsem se, že až taxikář dojede k Doubledayovi, kam jsem měl namířeno, zjistí, že má v autě mrtvolu. A protože se bude chtít vyhnout všem byrokratickým problémům, které by ho čekaly, kdyby mou smrt oznámil úřadům (tak jsem si to alespoň představoval), bude pokračovat v jízdě, odveze mě k řece East, hodí mě do ní a ujede - a Janet se zblázní strachy, až nepřijdu domů.

Sáhl jsem pro poznámkový blok, abych na něj velkým písmem napsal své jméno a adresu s pokynem, aby taxikář zavolal na Janetino číslo, ale právě v okamžiku, kdy jsem chtěl začít psát, jsem pocítil, že bolest pomalu ustupuje, a když jsme dorazili k Doubledayovi, cítil jsem se zase normálně. - Samozřejmě to mnou silně otřáslo.

Když se mnou jedenáct let předtím Stan mluvil u příležitosti mé operace štítné žlázy, měl pravdu. Jste-li sužováni bolestí, žádné operace se nebojíte. Po tomto zážitku už jsem se nemohl dočkat.

V pondělí dvanáctého prosince 1983 jsem byl přijat do nemocnice. Když jsem tam ležel, vysvětloval mi anesteziolog, jak bude operace probíhat. Ptal jsem se ho, jak vůbec lze přemostit tepny, protože evidentně bylo třeba provrtat otvor v aortě a mně se zdálo, že v tom případě musím okamžitě vykrvácet.

„Ale ne,“ uklidňoval mě, „srdce vám zastavíme.“

Zezelenal jsem. „Pak mi ale zůstává jen pět minut života."

„Kdepak. Budete připojen na přístroj, který bude udržovat váš krevní oběh i dech."

„A co když vypadne proud?“

„Máme záložní generátor"

„A co když se moje srdce znovu nerozejde?"

„V tom mu nikdo nezabrání. Problém je naopak v tom, aby se nerozešlo dřív, než budeme hotoví."

Nešťastně jsem o tom přemýšlel a pak jsem poprosil Paula Essermana, aby za mnou zašel. „Paule,“ řekl jsem mu, „bylo by mi trapné říkat to tomu anesteziologovi, protože by si myslel, že mi přeskočilo, ty mi ale budeš rozumět. Poslyš, musím mít pro mozek dostatek kyslíku. Nemůžu si dovolit sebemenší jeho ochuzení, které by ho třeba jen nepatrně poškodilo. Na tom, co se stane s mým tělem, mi v rámci rozumných mezí nezáleží, ale mému mozku nesmějí ani v nejmenším ublížit. Budeš muset všem, kdo mají s tou operací něco společného, vysvětlit, že mám výjimečný mozek, který se musí chránit."

„Já tě chápu, Isaaku,“ přikývl Paul, „a slibuji ti, že se postarám, aby to pochopili i ostatní. A po operaci tě zase prohlédnu."

(O několik let později uveřejnily newyorské Times článek, v němž se uvádělo, že každý pátý člověk, který je napojen na přístroj udržující jeho krevní oběh a dech, utrpí nějaké poškození mozku, byť ne nevyhnutelně vážné. Paul i Peter si vzpomněli, jak jsem umíněně vyžadoval spoustu kyslíku, a oba přiznali, že jsem měl úplnou pravdu. Díky tomu jsem žádné poškození mozku neutrpěl - čímž si mohu být jistý, protože i nadále píšu bez jakýchkoli problémů.)

Když mě čtrnáctého odpoledne odváželi k výtahu, poslední, co jsem řekl Janet, bylo: „Nezapomeň, že kdyby se mi něco stalo, mám od Doubledaye zálohu pětasedmdesáti tisíc dolarů na nový román, kterou budeš muset vrátit."

(Když bylo po všem, zmínil jsem se o tom u Doubledaye ve snaze udělat na ně dojem tím, že jsem neměl v úmyslu brát od nich peníze za knihu, kterou bych nemohl napsat. A jak mě mohlo napadnout už předem, odpověděli mi starým známým refrénem: „Nemluv hlouposti, Isaaku. Ty peníze bychom si rozhodně nevzali.")

Byl jsem plný sedativ a od chvíle, kdy jsme zajeli do výtahu, už se na nic nepamatuji. Později mi však řekli, že jsem jim nedovolil s operací začít, dokud jim nezazpívám.

„Nezazpívám?" podivil jsem se. „A co jsem zpíval?"

„Nevím," pokrčil rameny můj informátor. „Něco o Sherlocku Holmesovi."

Určitě mi stále ležela na mysli moje parodie pro Občasníky z Baker Street. Večer před operací jsem se dokonce oddával nechtěným představám. V duchu jsem viděl, jak jsem zemřel na operačním stole a jak Janet, celá v černém, přinesla Občasníkům mou kazetu.

„Nebožtík můj manžel," řekla jim zlomeným hlasem a s tváří zalitou slzami, „až do posledního okamžiku myslel na Občasníky z Baker Street a požádal mě, abych vám donesla tohle."

A pak si přehráli mou parodii na nápěv písně „Danny Boy". První verše zněly takto:

Dnes Sherlock Holmes se svými Občasníky ve vzpomínkách zas ke stolu si sedne.

Jak tisíc hvězd nám záříš, mistře, díky, a tvoje sláva nikdy nevybledne.

Představoval jsem si, jak píseň zazní, a věděl jsem, že všechny posluchače dojme k slzám, takže až dozpívám, všichni vstanou a budou tleskat a tleskat celých dvacet minut. V duchu jsem celému tomu dvacetiminutovému potlesku naslouchal a z očí mi vyhrkly slzy štěstí.

Potom jsem šel na operaci a pamatuji se až na to, jak jsem otevřel oči a uvědomil si, že jsem na rekonvalescenčním pokoji. Zůstal jsem naživu. A první, co mě napadlo, bylo, že v tom případě se mi nedostane takových ovací, jaké by mě čekaly, kdybych byl mrtev.

„Ale [zaklení vynechávám]," povzdechl jsem si zklamaně.

Vždycky si tento okamžik připomínám jako nejvyšší důkaz svého nepřekonatelného sklonu k pozérství - litoval jsem, že jsem zůstal naživu, protože to znamenalo, že jsem tím přišel o svůj aplaus.

Paul mi později řekl, že u mne po operaci čekal, dokud jsem neotevřel oči a nepoznal ho. Já sám si na to nevzpomínám, protože jsem nějakou dobu byl jen střídavě při vědomí a nepamatuji se na nic z toho, co se dělo, dokud se mi vědomí nevrátilo úplně.'

Ve chvilce jakéhosi částečného probuzeni jsem řekl: „Ahoj, Paule"

Paul se ke mně naklonil, protože už se nemohl dočkat, až otestuje stav mého mozku. „Vymysli si nějakou veršovánku, Isaaku," vyzval mě.

Zamrkal jsem na něj a pak jsem váhavě řekl:

Žil byl jeden starý doktor, Paul se jmenoval,
že má strašně malý penis, stále bědoval...

„To stačí, Isaaku," zarazil mě Paul přísně. „Jsi v pořádku."

Když se rozbřeskl nový den, přinesla mi jistá laskavá sestra newyorské Times a já jsem tam ležel na rekonvalescenčním pokoji a četl jsem si je. Vzhledem k tomu, že jsem neměl žádnou stoprocentní záruku, že se vůbec patnáctého prosince 1983 dočkám, naplňovala mě skutečnost, že čtu noviny s tímto datem, obrovským nadšením. Byl jsem naživu!

Prošel kolem mne nějaký doktor, upřeně se na mne podíval a zeptal se: „Co to děláte?"

„Čtu si Times“ vzhlédl jsem překvapeně.

„Na rekonvalescenčním pokoji?"

„Proč ne? Čtení novin snad mou rekonvalescenci nijak nenaruší."

Odešel a vrtěl hlavou. Od pacientů se evidentně očekává, že na rekonvalescenčním pokoji nebudou dělat nic jiného než ležet v polokomatózní otupělosti.

Přišel se na mne podívat Colvin. „Pane doktore," řekl jsem mu, „Paul Esserman mi tvrdí, že operace byla úspěšná."

„Úspěšná?" ušklíbl se pohrdavě Colvin. „Byla naprosto dokonalá."

Jak se ukázalo, jedna z mých prsních tepen byla ve vynikajícím stavu, takže jí použili pro přemostění největší věnčité tepny. K přemostění druhých dvou použili jedné žíly z mé levé nohy. Tepna vydrží mnohem víc než žíla, takže to tepenné přemostění hlavní věnčité tepny bylo vynikající a můj výsledný stav byl mnohem lepší, než kdyby byli museli použít žíly.

V jistém smyslu to však samozřejmě byl pouhý začátek. Musel jsem v nemocnici zůstat další dva týdny, po které pokračovala moje rekonvalescence. Upřímně se vám přiznám, že jsem byl rád, že mám dost peněz. Přepracovaný ošetřovatelský personál nemocnice mi nemohl poskytnout ani náznak potřebné péče, takže to Janet prostě zařídila tak, že se u mne v osmihodinových směnách nepřetržitě střídaly tři soukromé ošetřovatelky.

A musím říct, že všechny tři byly báječné.

Nekonečně dlouhou řadu dní jsem nesměl jíst žádnou tuhou stravu, protože se čekalo, až mi z moči zmizí přebytek albuminu. (Přístroj udržující krevní oběh a dech působí velice namáhavě na ledviny a moje ledviny už od té doby nikdy nedosáhly stoprocentní výkonnosti — přestože o tom jsem se dozvěděl až mnohem později. Tehdy se mi to nikdo neobtěžoval sdělit. Přesto si ovšem nemohu stěžovat. Stav mých ledvin není bezprostředně životu nebezpečný, zatímco stav mých věnčitých tepen, který operace dala do pořádku, můj život skutečně ohrožoval.)

Celé dny jsem se tedy živil výhradně polévkami a různými želatinami, až mi tahle dieta pořádně lezla krkem. Když množství albuminu konečně pokleslo na přijatelnou úroveň, přinesla mi moje ošetřovatelka (velice hezká dívka, která se živila jako zdravotní sestra a přitom čekala na příležitost u divadla nebo u filmu) sendvič z mletého kuřecího masa na kupované bílé vece. Za normálních okolností bych se takového sendviče nedotkl ani rybářským prutem, tenkrát jsem se na něj však vrhl jako vlk na jehněčí kotletu, nesmírně dychtivě jsem ho rozžvýkal a pak jsem se s rozkošnickým povzdechem svalil zpátky na postel a řekl jsem ošetřovatelce: „Pogratulujte za mě prosím šéfkuchaři."

Z nemocnice mě konečně propustili jedenatřicátého prosince 1983, takže na novoroční ohňostroj v parku jsem se mohl dívat z okna svého bytu. A nejen to, druhého ledna jsem se dokonce dokázal odplazit do podniku zvaného Shun Lee (což je naše místní vynikající čínská restaurace) a podle tradice tam oslavit své čtyřiašedesáté narozeniny spolu s del Reyovými; k mému ještě většímu potěšení tam přišla i Robyn.

Blížil se však šestý leden a já jsem neustále otravoval Petera Pasternacka, aby mi dovolil jít na banket Občasníků z Baker Street. Nakonec se vzdal odporu a řekl: „Pokud bude nad nulou a pokud nebude pršet nebo sněžit."

To se zdálo být dost nepravděpodobné, protože zatímco jsem ležel v nemocnici, prožil New York jeden z nejchladnějších prosinců své historie. Pak se na mne však štěstěna přece jen usmála. Večer šestého ledna 1984 teplota vystoupila na čtyři stupně nad nulou a přestože bylo zataženo, nepršelo ani nesněžilo. Zavolali jsme si taxíka, slíbili jsme řidiči dvojnásobné spropitné, pokud pojede pomalu (nebyl jsem ve stavu, v němž bych mohl přežít byť jen drobnou kolizi) a o přestávce jsme dorazili na banket.

Všichni přítomní se ke mně seběhli a ujišťovali mě, jak báječně vypadám (neklamná známka toho, že jsem musel vypadat skutečně příšerně), a já jsem poněkud chraptivě zazpíval svou píseň, protože jsem na operačním stole měl šest hodin v krku zastrčenou trubici se vzuduchem. Dočkal jsem se potlesku, ten však trval pouhé dvě minuty a ne dvacet. Být naživu má i svoje nevýhody.

Bylo důležité, abych zůstal doma a trochu si odpočinul, i když se k mé úlevě ukázalo, že vyřizování nashromážděné pošty a psaní mých knih doktoři nepovažují za namáhavou práci. (Alespoň tělesně namáhavou ne.)

To bylo pro mne obrovské štěstí, protože když jsem šel do nemocnice, neměl jsem ještě zrevidovanou poslední kapitolu Průvodce přírodními vědami. Podařilo se mi ji dokončit a osobně jsem ji sedmnáctého ledna 1984 donesl do nakladatelství Basic Books (které se mezitím stalo součástí konglomerátu Harper & Row), kde mi všichni lichotili, jak báječně vypadám. Čtvrté vydání, Nový Asimovův průvodce přírodními vědami, vyšlo později téhož roku.

Můj tělesný stav vykazoval i po operaci dva nedostatky. Hlas jsem měl i nadále chraptivý a po nějaké době jsem začal uvažovat

o možnosti rakoviny hrtanu. Řekl jsem Janet: „Jestli se mi podařilo přežít trojité přemostění tepen jen proto, abych dostal rakovinu hrtanu, tak se vážně rozčilím."

Pětadvacátého ledna jsem zašli za mým otolaryngologem Noelem Cohenem, který se mi podíval na hlasivky a pak prohlásil: „Pořád ještě jsou trochu zanícené od té trubice, co jste měl v krku. Nezpíval jste náhodou? Nebo nekřičel? Nebo nemluvil nahlas?"

„Ano na všechny tři otázky," odpověděl jsem.

„Tak teď dva týdny šeptejte," nařídil mi.

Byly to nepříjemné dva týdny - ale po jejich skončení už jsem nechraptěl.

Kromě toho byl malíček na mé levé ruce slabý a nedokázal jsem ho doopravdy řádně ovládat. Paul Esserman tvrdil, že v důsledku všech těch surovostí, co se mnou dělali, došlo pravděpodobně k poškození nervu a že prostě budeme muset počkat, až se to samo spraví.

„Jak dlouho to bude trvat?" zeptal jsem se rozhořčeně.

„To se dá těžko říct," odpověděl, „musíme ale být trpěliví" (Doktoři jsou hrozně trpěliví, když jde o potíže jejich pacientů.)

Potíže přetrvávaly dva a půl měsíce. Vypadá to možná jako maličkost - vždyť šlo jen o pouhý malíček ale vadilo mi to při psaní na stroji i na textovém procesoru, takže jsem při několika příležitostech vzrušeně volal do širého světa: „Vemte si zpátky to svoje přemostění a vraťte mi můj malíček."

Nakonec se však přece jen uzdravil a v polovině března byly moje ruce v pořádku, takže jsem psal stejně dobře jako dřív - a svých anginózních potíží jsem se zbavil. (Chudák můj otec! Za jeho života se ještě chirurgická přemostění tepen nedělala.)

148
Azazel

V osmdesátých letech jsem začal s psaním nového cyklu povídek, cyklu, který se v jistém smyslu lišil od všeho, co jsem psal do té doby. Došlo k tomu následovně...

Počátkem roku 1980 jsem začal psát cyklus detektivních povídek pro magazín Gallery a hned první z těchto povídek měla sice detektivní zápletku, ale nešlo v ní o vraždu (v mých detektivkách jen zřídkakdy jde o vraždu). Byl to příběh o fantastické pomstě.

Mému hrdinovi se podařilo pomstít se jistému nesmírnému boháči díky tomu, že využil služeb pouhé dva centimetry velkého démona, který disponoval jen velice limitovaným množstvím magie.

Démon to udělal tak, že odstranil jisté barevné skvrny z nesmírně cenných obrazů, které ten boháč vlastnil. Byly to skvrny, z nichž se skládaly podpisy Picassa a dalších malířů, takže po jejich odstranění byly obrazy bezcenné.

Gallery mou povídku, které jsem dal název „Getting Even“ („Vyrovnaný účet") otiskla v srpnovém čísle ročníku 1980. Líbila se mi natolik, že jsem se pokusil napsat druhou a vytvořit tak cyklus povídek o malém démonovi. To však narazilo na protest šéfredaktora Erika Prottera. Jednu povídku o démonovi byl ochoten akceptovat, víc ale ne. Lítostivě jsem ji proto odložil stranou, protože se mi také líbila.

Potom, když už v mém šuplíku odpočívala víc než rok a užírala se tam vzteky, mě najednou napadlo, že bych ji mohl prodat někomu jinému. Požádal jsem Prottera o svolení; souhlasil pod podmínkou, že v ní udělám nějaké drobné změny, aby to nevypadalo, že je součástí cyklu vydávaného v Gallery.

Okamžitě jsem si vymyslel odlišnou situaci. V povídce vystupovaly pouze dvě osoby, nejmenovaný vypravěč (kterým jsem byl zcela zjevně já sám) a budižkničemu jménem George, který ze mne pokaždé vymámil oběd a pak mi vyprávěl fantastický příběh o tom malém démonovi, kterého dokázal vyvolat. Zmíněný démon se jmenoval Azazel (což je biblické jméno).

Nabídl jsem tu povídku F&SF, který ji vydal v dubnovém čísle ročníku 1982 pod názvem „One Night of Song“ („Jeden večer zpěvu").

Pokračoval jsem v psaní dalších povídek tohoto cyklu, pro který jsem si vypracoval zcela osobitý styl. V každé povídce se George snaží za pomoci Azazelových sil pomoci nějakému svému příteli a jeho pomoc pokaždé skončí fiaskem. Od čtenáře se pochopitelně očekává, že přijde na to, co se zvrtne, ještě dřív, než mu to prozradím, takže v tomto smyslu mají mé příběhy i detektivní aspekt.

Kromě toho jsou tyto povídky psány úmyslně nadneseným stylem, takže působí dojmem nepokryté frašky. Naprosto vážným tónem se v nich mluví o zcela směšných věcech a mám možnost satiricky v nich pojednat o mnoha aspektech společnosti, které si to podle mého názoru zaslouží. A jsou to povídky humorné - alespoň já je za takové považuji.

Když jsem v F&SF vydal dvě povídky o Azazelovi, ozvala se proti tomu Shawna McCarthyová, která byla tehdy šéfredaktorkou IASFM. Trvdila, že by měly vycházet v mém vlastním magazínu.

„Ale, Shawno," protestoval jsem, „ty povídky jsou fantasy, vystupuje v nich přece démon. F&SF fantasy publikuje, ale IASFM ne.“

„Tak z toho démona udělej mimozemskou bytost," poradila mi Shawna, „a místo magie mu dej nejmodernější vědecké schopnosti."

Poslechl jsem ji. Moje povídka „To the Victor" („Pro vítěze“) vyšla v červencovém čísle IASFM ročníku 1982 a ve stejném magazínu pak vyšly i všechny moje následující povídky o Azazelovi.

Čtenáři mi občas posílají dopisy, v nichž proti těmto povídkám protestují a argumentují tím, že jsou povrchní, frivolní či malicherné, já jim však nevěnuji sebemenší pozornost, i když si dávám záležet na tom, aby byly některé z těchto dopisů v magazínu přetištěny. Já sám jsem toho názoru, že IASFM se stal pod vedením Shawny McCarthyové a později Gardnera Dozoise velice seriózním magazínem a otiskuje povídky vysoké literární kvality, které často vyžadují značné soustředění, má-li je čtenář řádně ocenit. Sem tam nějaká povídka o Azazelovi, která nepotřebuje vůbec žádné soustředění, ale která se čte sama, je podle mého názoru vítanou změnou.

Samozřejmě existují i lidé, kteří jsou přesvědčeni, že je píšu jen proto, že se píšou tak snadno a že jsem prostě lenoch. Ať se jdou bodnout, pokud se domnívají, že lehká četba se píše snáz. K sepsání zdánlivě nekultivovaného textu je zapotřebí značné dávky kultivovanosti, a kdyby bylo psaní úspěšných humoristických povídek tak snadné, psali by jich lidé víc.

Když jsem měl na kontě sedmnáct publikovaných povídek o Azazelovi, připadalo mi, že už je na čase, abych je vydal knižně, takže jsem je všechny odnesl k Doubledayovi, kde Kate Medinovou ve funkci mé redaktorky nahradila Jennifer Brehlová. Jennifer protestovala proti pojetí Azazela jako mimozemšťana a chtěla, aby byl démonem. Řekl jsem jí, že původně skutečně démonem byl, že mě však k té změně přinutil můj magazín. „Tak to vraťte zpátky," poradila mi Jennifer. „Vyhovovalo by nám, kdybychom mohli napsat, že je to první kniha vašich fantasy povídek."

Uvědomil jsem si, že má v tomto ohledu pravdu, a zařídil jsem se podle její rady. Dodatečně jsem také dopsal úvodní povídku, v níž jsem vylíčil okolnosti, za nichž se vypravěč s Georgem seznámil. Kniha s názvem Azazel a podtitulem Fantasy Stories (Fantasy povídky) vyšla roku 1988. Od té doby jsem napsal osm dalších povídek o Azazelovi a předpokládám, že zůstanu-li dost dlouho naživu, vyjde někdy i druhá jejich sbírka.

149
Fantastická cesta II

Dlouhodobý úspěch filmu Fantastická cesta (který se čas od času znovu objevuje v televizi) i jeho románového zpracování, které jsem napsal, evidentně některé lidi podnítil k tomu, že začali pomýšlet na jeho pokračování. Koupili si práva na použití názvu filmu (ale ne osob, které v něm vystupovaly) a umínili si, že mě přimějí, abych napsal Fantastickou cestu II, a podle ní že potom natočí film.

V Literární agentuře Williama Morrise, která měla tento projekt na starosti, se hodně mluvilo o tom, že výsledkem bude trhák mezi všemi bestsellery. Vůči myšlenkám na bestsellery nejsem zcela imunní, takže mě to také pokoušelo. Zajímal jsem se o zmíněný projekt i proto, že Fantastická cesta samotná mě nikdy doopravdy neuspokojovala, protože byla napsaná podle filmového scénáře a nebyla skutečným produktem mé vlastní představivosti. Zdálo se mi, že kdybych měl volné ruce, dokázal bych na téma miniaturizovaných lodí v lidském krevním oběhu napsat mnohem lepší knihu.

Poslali mi návrh osnovy románu, který byl absolutně nevyhovující. Mělo jít o dvě plavidla v krevním oběhu, jedno americké a jedno sovětské, přičemž to, co následovalo, bylo jakousi submikroskopickou verzí třetí světové války. Psát něco takového jsem nebyl za žádných okolností ochoten a věděl jsem, že mě k tomu nemohou přinutit. Pokud jsem měl knihu skutečně napsat, pak jedině pod podmínkou, že budu plně rozhodovat o jejím obsahu, a pokud nebyli ochotni mi to umožnit, nehodlal jsem ji psát vůbec.

Když jsem si pak celou záležitost znovu s chladnou hlavou promýšlel, začal jsem pochybovat dokonce i o tom, jestli se vůbec nějaký film bude natáčet, a pokud ano, jestli uvidím alespoň cent z peněz, které vydělá. (Hollywood je notoricky známý svým „tvůrčím účetnictvím". Dokáže na filmu vydělat mnoho miliónů, ty se však všechny ztratí v kapsách herců a režisérů a to, co zbývá, tedy „čistý zisk", ze kterého jsou určitým procentem vypláceni autoři, se obvykle účetně vykazuje jako „čistá ztráta".)

Prostě jsem tedy jejich navrhovanou osnovu odložil stranou, oznámil jsem jim, že napíšu svou vlastní knihu, která s jejich návrhy nebude mít vůbec nic společného, a dále jsem jim oznámil, že chci, aby tato kniha vyšla u Doubledaye. Pokud se o nakladateli mělo rozhodovat v aukci (na čemž trvali se zdůvodněním, že tak vydělají milión dolarů nebo ještě víc), měl mít Doubleday stejnou šanci jako všichni ostatní na předložení své nabídky. Konec konců jsem si byl jist, že Doubleday si něco takového nenechá ujít a nabídne nejvíc.

Dopadlo to ale jinak. Agent mi zavolal a oznámil mi, že nejvyšší nabídku dalo nakladatelství New American Library. „No prosím," řekl jsem, „budu ale muset od Doubledaye dostat svolení s tím, že to vyjde někde jinde."

„Jste smluvně vázán, že budete psát výhradně pro ně?" zajímal se agent.

„To vůbec ne," odsekl jsem. „Jejich svolení je pro mne jen věcí cti a etiky." (Nečekal jsem, že tohle moje prohlášení agent pochopí, rozhodně jsem však neměl v úmyslu o tom s ním diskutovat.)

V té době jsem si plně neuvědomoval skutečnost, že nakladatelství Doubleday právě díky jistým finančním ztrátám prochází obdobím kvasu. Zcela nezávisle na této skutečnosti (která efektivně zaměstnávala pozornost redakčního personálu a nedovolovala mu věnovat se obchodním záležitostem) měla moje redaktorka Kate Medinová v relativně pozdním věku komplikované první těhotenství a byla doma na lůžku. Nemocná byla rovněž její zástupkyně. V redakci nebyl nikdo, s kým bych si ohledně problému s Fantastickou cestou II mohl promluvit a o kom bych mohl předpokládat, že situaci pochopí. Teprve jedenáctého září se mi podařilo kontaktovat jednu spolehlivou redaktorku - Lisu Drewovou. Ta udržovala redakci v chodu a já jsem se jí zeptal, jestli si myslí, že bych mohl napsat knihu pro New American Library. Moje otázka ji zaskočila, takže prohlásila, že si o tom raději nejdřív promluví s někým z vedení.

Druhý den mi zavolala a oznámila mi, že vedení firmy má námitky. (Osmnáctého září však sama od Doubledaye odešla a po jejím odchodu k mému obrovskému úžasu ztrácela redakce jednoho pracovníka po druhém.)

Já sám jsem každopádně byl vyzván, abych zašel navštívit Sama Vaughana a Henryho Reatha, kteří byli v redakci oba na vrcholku služebního žebříčku.

Oznámili mi, že Doubleday si nepřeje, abych napsal sci-fi román pro někoho jiného. Zmateně jsem je informoval, že mi agent tvrdil, že měl Doubleday šanci účastnit se nabídkového řízení, že však jeho nabídka byla příliš nízká, a oni na to odpověděli, že to není pravda, že Doubleday vůbec nebyl k předložení nabídky vyzván.

To mě dokonale vyvedlo z míry, takže jsem znovu zašel za agentem, který prohlásil, že s žádostí o nabídku kontaktovali firmu Dell Books a že Dell Book vydává brožované knihy jako dceřiná společnost Doubledaye.

Protestoval jsem. Řekl jsem, že když jsem si vymínil, že bude mít Doubleday příležitost předložit svou nabídku, měl jsem tím na mysli Doubledaye a ne Dell Books. Agent mi tvrdil, že z firemního hlediska je to totéž, Sam Vaughan a Henry Reath však znovu potvrdili, že

o tom, co dělá nakladatelství Dell Books, nic nevědí.

Nekonečné telefonáty ohledně této záležitosti mě uváděly do stále většího stavu zmatení, až jsem konečně dospěl k názoru, že mi nezáleží na tom, kdo je a kdo není v právu. Nehodlal jsem pátrat po tom, co kdo kdy řekl a udělal, hodlal jsem se přidržet základních faktů.

Mým nakladatelstvím pro science fiction bylo nakladatelství Doubleday. Spolupracovali se mnou po dobu čtyřiatřiceti let na nějakých devadesáti knihách a neměl jsem v úmyslu je podtrhnout. Sedmadvacátého září 1984 jsem proto agentovi oznámil, že Fantastickou cestu II psát nebudu.

Prvního října mi agent spolu s lidmi od filmu, které zastupoval, pohrozil, že na mě podají žalobu pro porušení smlouvy. Odpověděl jsem prohlášením, že jsem jim naprosto jasně dal písemně najevo, že je můj souhlas závislý na tom, zda bude mít Doubleday spravedlivou šanci získat román pro sebe, a že tato moje podmínka nebyla splněna.

Přesto jsem se však domníval, že žaloba vůči mně bude vznesena a že i pokud spor vyhraji, přijde mě to pěkně draho díky soudním poplatkům, ztracenému času a emocionálnímu vypětí. Pátého října jsem tedy znovu zašel k Doubledayovi (a to byla ona příležitost, při které Henry Reath zavrtěl hlavou a řekl: „Isaaku, ty potřebuješ někoho, kdo by tě hlídal,“ když zjistil, že jsem si smlouvu s těmi lidmi od filmu vůbec nepřečetl). Zeptal jsem se, co mám dělat, a Henry slíbil, že Doubleday mě ohlídá, že se jejich právní odborníci o všechno postarají a ponesou veškeré výlohy. (Loajalita podle mého názoru plodí loajalitu.)

Nevím, co vlastně Doubleday udělal, ale veškeré zmínky o soudní žalobě utichly a celá záležitost Fantastické cesty II k mé obrovské úlevě upadla v zapomnění.

Dopsal jsem román Roboti a impérium, na kterém jsem pracoval, když zmíněný spor zuřil, a který pak roku 1985 vyšel. Potom jsem se dal do práce na románu Nadace a Země. A pak, k mému nesmírnému překvapení, došlo ke znovuzrození Fantastické cesty II. Stalo se to následovně...

Když jsem odmítl na projektu pracovat, obrátili se potenciální producenti jeho filmové verze na vynikajícího sci-fi autora Philipa Farmera; pokud to chcete vědět, je to mnohem lepší spisovatel než já.

Farmer román napsal a poslal jim rukopis, který se jim však nelíbil a nezamlouval se ani nakladatelství New American Library. Filmaři kontaktovali Scotta Mereditha, snad nejvýznamnějšího literárního agenta na celém světě, s nímž jsem se dobře znal v době, kdy mi bylo dvacet a jemu sedmnáct. Chtěli, aby mě Scott přemluvil, abych román přece jen napsal. Kdyby mě o to byl požádal kdokoli jiný, byl bych ho bez okolků odmítl, ale starý přítel je starý přítel, takže jsem se snažil získat čas a požádal jsem o Philův rukopis, abych se podíval, co psát nemám.

Scott mi poslal kopii rukopisu a já jsem šiji přečetl. Nebyl to sci-fi román toho druhu, jaký bych já sám chtěl či dokonce byl schopen napsat, byl však podle mého názoru přímo senzační. Navíc se úzkostlivě držel osnovy, kterou mi kdysi poslali. Pojednával o třetí světové válce v krevním oběhu a byl nabitý dějem a vzrušením.

Zavolal jsem lidem od Scotta Mereditha a řekl jsem jim, že se nejspíš všichni zúčastnění zbláznili. Požadovali zcela konkrétně specifikovaný román a Farmer jim dodal přesně to, co si přáli. Nebylo na něm vůbec nic špatného. Tak proč ten rukopis nevezmou, neseženou někoho, kdo by ho vydal a pak podle něj nenatočí svůj film?

Ne, ne, ne, ne. Nechtěli o tom ani slyšet. Chtěli, abych ten román napsal já. Pečlivě jsem tedy vypracoval podmínky, které jsem pro ně považoval za nepřijatelné.

1. Philu Farmerovi budou muset zaplatit stejnou sumu, jakou by mu zaplatili za přijatý román, protože za žádných okolností nepodrazím kolegu spisovatele.

2. Budou se muset smířit s tím, že můj román bude mít úplně jinou zápletku než Philův (aby mohl svůj rukopis prodat někomu jinému, bude-li chtít) a že se ani trochu nebude shodovat s tou osnovou, kterou mi kdysi poslali.

3. Vázané vydání bude muset vyjít u Doubledaye.

Personál u Doubledaye se tou dobou už kompletně vyměnil. Betty Prashkerová, Kate Medinová, Sam Vaughan i Henry Reath odešli a na funkci Henryho Reatha byl Dick Malina, s nímž jsem se nikdy předtím neviděl. Sedmadvacátého ledna 1986 spolu Scott Meredith a Dick Malina vypracovali všechny potřebné dohody a přesvědčili nakladatelství New American Library, aby se knihy vzdalo.

Potom už mi samozřejmě nezbývalo nic jiného, než ji napsat, takže jsem se do toho prvního ledna 1986 pustil. V určitém směru se podobala Fantastické cestě, byla však delší, propracovanější, vědecky přesnější a s důkladnější charakterizací postav - podle mého názoru byla ve všech ohledech lepší. Byl jsem s ní nesmírně spokojen a Doubleday ji vydal roku 1987. (V době jejího vydání už tam nebyl ani Dick Malina a na jeho místo nastoupila Nancy Evansová — žádná z těchto opakovaných personálních změn však nijak neovlivnila moje psaní ani můj vztah k Doubledayovi jako k firmě.)

Mám takový dojem, že Fantastická cesta II nebyla tak úspěšná, jak snad mohla být, protože jsem v ní popsal budoucnost, v níž byly Spojené státy a Sovětský svaz obezřelými spojenci. Nepojednávala o dvou soupeřících ponorkách v krevním oběhu, ale o jedné ponorce, na jejíž palubě můj americký hrdina (ne zcela dobrovolně) spolupracoval se čtyřmi sovětskými členy posádky.

Domnívám se, že by můj příběh byl pro čtenáře přijatelnější, kdyby v něm šlo o přímý útok proti Sovětům a kdyby byli komunističtí zloduchové poraženi a zmasakrováni, jenže já na válečné romány moc nejsem.

Tři roky po jeho napsání jsem se samozřejmě ironicky šklebil, když skončila studená válka a Spojené státy i Sovětský svaz vypadaly, že se snaží navázat přátelštější vztahy. Všichni lidé ve Spojených státech nevěřícně opakovali: „Koho by to bylo napadlo?"

Mne to tedy napadlo a Fantastická cesta II se v tomto ohledu ukázala být prorockou knihou. Zfilmována však přesto nikdy nebyla. Filmaři by byli udělali lépe, kdyby se řídili mou radou a vzali si román Phila Farmera.

150
Limuzíny

Když jsem jako chudý mladík bydlel v New Yorku, jezdil jsem nejčastěji podzemní dráhou nebo tramvají. Jízdné činilo pouhých pět centů. Taxíky byly sice pohodlnější, ale nemohl jsem si je dovolit.

Když jsem se do New Yorku vrátil jako zámožný muž středního věku, používal jsem k dopravě nejraději taxíků. Nešlo mi přitom jen

o pohodlí. V podzemní dráze a v autobusech, kde mezitím jízdné zdražilo z pěti centů na (momentálně) dolar a patnáct centů, se přirozeně proporcionálně zvýšila i špína a nebezpečí.

Dalším krokem vzhůru byly limuzíny s řidičem, s jejich užíváním jsem však váhal. Problém byl v tom, že nejsem pro limuzíny ten správný typ; připadám si v nich nesmírně nepatřičně. Limuzíny jsou dopravním ekvivalentem smokingu, ve kterém si také připadám nepatřičně.

Okolnosti se však spikly proti mně a k používání limuzín mě donutily, alespoň občas. S postupujícím věkem a s tím, jak rostla má sláva a ještě víc můj odpor vůči cestování, se mě lidé stále častěji snažili k cestování přimět tím, že mi nabízeli dopravu limuzínou. Takové nabídky se jen těžko odmítají, takže jsme Janet i já už přivykli tomu, že nasedneme do limuzíny a vezeme se v ní — někdy na vzdálenost mnoha mil a jednou dokonce z New York City až do Niagara Falls. (Přirozeně si vždy vyžádáme opatrného a nekuřáckého řidiče.)

Pouze jednou jsem měl s limuzínou opravdový problém a to bylo Čtvrtého listopadu 1984. Odvezli mě asi padesát mil do severní části státu New York, kde jsem měl přednášku, která dopadla velice úspěšně. Po přednášce následovala recepce a pak jsem byl připraven jet domů, jenže limuzína zmizela. Organizátor přednášky musel zavolat příslušnou firmu a limuzínu mi objednat, přičemž z jeho strany padlo několik rozčilených slov kvůli tomu, že na mne první limuzína nepočkala.

Když přijela nová limuzína, nasedl jsem, zatímco řidič šel dovnitř, kde (jak jsem zjistil později) mezi ním a organizátorem došlo k další rozčilené výměně názorů. Trpělivě jsem čekal ve voze asi deset minut, než zase vyšel ven, a když mě vezl domů, byl evidentně nerudně naladěn, protože (jak jsem také zjistil později) mu organizátor odmítl zaplatit předem.

Řidič o tom zjevně nakvašeně přemýšlel, a když jsme byli asi na poloviční cestě domů, zastavil u veřejného telefonního automatu, omluvil se mi a odešel zatelefonovat svému šéfovi. Pak znovu nasedl a rozjel se způsobem, který okamžitě vzbudil moje podezření.

„Co to děláte?" vyjel jsem na něj.

„Vezu vás zpátky, protože jsem nedostal zaplaceno."

„To nejde. Musím domů."

„Je mi líto. Šéf říká, že nejdřív musím dostat zaplaceno."

„Kolik to dělá?"

„Sto padesát dolarů."

„Já vám je zaplatím sám, ale odvezte mě domů.“

„A co když vás odvezu domů a vy mi pak nezaplatíte?"

„Zaplatím vám je hned“ ujistil jsem ho podrážděně, vytáhl jsem peníze a podal jsem mu je. Odvezl mě tedy domů.

Později jsem od toho člověka, co přednášku organizoval, dostal svoje peníze zpátky, byl to ale nepříjemný zážitek. V zájmu nestrannosti však musím říct, že to byl jediný případ, na který si vzpomínám, kdy nějaký řidič limuzíny zklamal ve své profesionální povinnosti, kterou je takříkajíc postavení zájmů cestujícího nade všechno ostatní.

151
Humanisté

Nikdy mi nijak zvlášť nezáleželo na tom, jakou nálepkou bych měl označovat svoje názory. Věřím ve vědeckou metodu a v zásady logiky jako ve způsob poznávání podstaty přirozenosti světa. Nevěřím v existenci věcí, které nelze touto metodou a podle těchto zásad odhalit a které tudíž mají „nadpřirozený" charakter. Rozhodně nevěřím v mytologické kategorie naší společnosti, v nebe a peklo, v boha a anděly, v satana a démony. Vždy jsem se považoval za „ateistu", tento název je však pouhým označením toho, v co nevěřím, a ne toho, v co věřím.

Postupně jsem si však začal uvědomovat, že existuje hnutí zvané „humanismus", které si toto jméno dalo proto, že - mám-li to vyjádřit co nejjednodušeji - humanisté věří, že lidé jsou původci progresivního postupu lidské společnosti vpřed, ale také všech neduhů, které ji sužují. Věří, že mají-li být tyto neduhy vyléčeny, bude to muset udělat samo lidstvo. Nevěří, že na dobro či zlo společnosti, na prohlubování či zmírňování jejích neduhů mají vliv nějaké nadpřirozené síly.

Už před několika desetiletími, když jsem byl ještě poměrně mladý, se mi dostal do rukou „Humanistický manifest". Přečetl jsem si programové prohlášení humanistických zásad, zjistil jsem, že se s nimi ztotožňuji, a podepsal jsem ho. Když jsem pak v sedmdesátých letech dostal aktualizované programové prohlášení nazvané „Humanistický manifest II", souhlasil jsem i s ním a také jsem ho podepsal. Tím se ze mne stal otevřený stoupenec humanismu, což je něco, v čem se se mnou Janet, zcela nezávisle na mně (a na základě zásad, k nimž se dopracovala ještě předtím, než se se mnou seznámila), zcela shoduje.

Když jsme se chystali uzavřít manželství a rozhodovali jsme se

o   tom, pod čí záštitou se naše svatba bude konat, vybrali jsme si Edwarda Ericsona z Etické kulturní společnosti právě proto, že také on v obou případech Humanistický manifest podepsal. A Ericson si navzdory své zaneprázdněnosti našel čas a oddal nás, protože jsem ho podepsal já.

Můj humanismus se samozřejmě projevuje nejen v tom, že podepisuji programová prohlášení. Napsal jsem celé tucty esejů, v nichž vystupuji na podporu vědeckého logického uvažování a brojím proti všemožným pseudovědeckým nesmyslům. Vehementně se stavím zejména proti oněm náboženským fundamentalistům, kteří podporují babylónský světový názor prvních kapitol knihy Genesis. Tyto eseje vycházejí v nejrůznějších publikacích a čtrnáctého června 1981 byl jeden z nich otištěn dokonce i v The New York Times Magazíne.

Napsal jsem také zvláštní článek pro list Times, kde jsem zaníceně (a domnívám se, že správně) polemizoval s názory jistého známého astronoma, který vydal knihu, v níž tvrdil, že bibličtí autoři knihy Genesis do jisté míry předešli teorii Velkého třesku a že astronomové nejsou ochotni tuto teorii akceptovat, protože nechtějí podpořit tradiční náboženský světový názor.

Tento článek jsem později rozpracoval v knihu nazvanou In the Beginning (Na začátku), v níž jsem co možná nejnestrannějším a nejvěcnějším způsobem analyzoval všechny verše prvních jedenácti kapitol knihy Genesis a porovnal jsem doslovnou interpretaci jejich jazyka s moderními vědeckými poznatky. Vyšla roku 1981 v nakladatelství Crown Publishers.

A kromě toho tu samozřejmě byl můj dřívější dvousvazkový Asimovův průvodce biblí - napsaný z čistě humanistického pohledu.

To vše vedlo k tomu, že si mne Americká humanistická asociace roku 1984 vybrala k udělení titulu „Humanista roku“ a já jsem jel do Washingtonu, kde jsem dvacátého dubna 1984 měl toto ocenění převzít a zároveň promluvit k shromážděnému publiku. Bylo to samozřejmě jen malé shromáždění, protože nás humanistů není mnoho. Nebo alespoň mezi námi není mnoho těch, kdo jsou ochotni se k humanismu otevřeně hlásit. Domnívám se totiž, že obrovské množství lidí západní tradice se sice hlásí k humanismu tím, jak přistupují k utváření vlastního života, že jsou však tito lidé svou výchovou z dětství i společenskými tlaky nuceni alespoň formálně se hlásit k náboženskému životnímu názoru, přičemž by je díky těmto faktorům ani ve snu nenapadlo přiznat, že se k němu skutečně hlásí jen formálně.

Mezi předchozími „Humanisty roku" byli Margaret Sangerová, Leo Szilard, Linus Pauling, Julian Huxley, Hermann J. Muller, Hudson Hoagland, Erich Fromm, Benjamin Spock, R. Buckminster Fuller, B. F. Skinner, Jonas E. Salk, Andrej Sacharov, Carl Sagan a řada dalších stejně významných osobností, takže jsem se ocitl ve vybrané společnosti.

Pronesl jsem při té příležitosti humorně laděnou řeč, v níž jsem se zmínil o všech možných dopisech, které dostávám od nábožensky založených lidí, o dopisech, v nichž mi tito lidé v jednom extrémním případě sdělují, že se modlí za mou duši, a v druhém mě posílají do pekla. Tato řeč měla obrovský úspěch, dokonce až příliš obrovský, protože jsem v důsledku ní byl později požádán, abych se stal prezidentem Americké humanistické asociace.

Váhal jsem a zdůvodňoval jsem to tím, že zásadně nikam necestuji, takže bych naprosto nebyl schopen účastnit se sjezdů konaných kdekoli kromě New York City, a že kromě toho je můj pracovní kalendář tak nabitý, že bych si nenašel čas na rozsáhlou korespondenci ani na politické debaty, které jsou ve všech organizacích nevyhnutelné.

Dostalo se mi ujištění, že se ode mne nebude vyžadovat cestování ani žádná činnost, do které by se mi nechtělo. Chtěli získat moje jméno, moje psaní (v němž bych pokračoval i bez nich) a můj podpis na dopisech s žádostmi o finanční příspěvky.

I když jsme se takto dohodli, pořád ještě jsem musel zvažovat, co se stane, pokud svou angažovanost v humanistickém hnutí dám takto otevřeně najevo. Můj magazín, IASFM, byl ještě poměrně v plenkách a jeden nebo dva lidé už předtím zrušili předplatné s odůvodněním, že „Isaac Asimov je humanista". Zasadím magazínu smrtící ránu, stanu-li se prezidentem AHA?

Pak jsem si ale pomyslel, že moje úvodníky v magazínu jsou psány zcela otevřeně - takže co horšího mohlo ještě moje prezidentství způsobit? Kromě toho jsem nechtěl dovolit, aby mě při mém rozhodování ovlivňovala zbabělost. Proto jsem souhlasil a od té doby jsem prezidentem Americké humanistické asociace.

Asociace dodržela slib, který mi dala. Nikdo po mně nechce, abych cestoval ani abych se zabýval organizačními procedurami. Podepsal jsem však už spoustu dopisů s žádostmi o finanční příspěvky a pokračuji také v psaní svých humanistických esejů. Asociace je spokojená, protože od té doby, co jsem se stal prezidentem, se její členská základna výrazně rozšířila, a oni si ničím nedají vymluvit, že je to moje zásluha.

152
Starší osoba

Bezpečně jsem se dožil šedesátých narozenin, což byl milník, o jehož dosažení jsem po svém infarktu roku 1977 začal vážně pochybovat. Pak se začaly blížit narozeniny pětašedesáté, další milník, o jehož dosažení jsem pochyboval v onom nervózním měsíci před operací tepen.

A teď byl tady. Druhého ledna 1985 jsem oslavil pětašedesáté narozeniny a dosáhl jsem věku, který se často považuje za oficiální dělicí čáru, po jejímž překročení se člověk stává „starší osobou", což je termín, který se mi z hloubi duše protiví.

Pokud se mne týkalo, byl jsem v pětašedesáti letech starý člověk.

Pětašedesátka je samozřejmě tradičním věkem odchodu do důchodu, to však platí jen pro někoho, kdo zastává nějakou funkci, ze které ho mohou vyhodit a nazvat to odchodem na odpočinek. Jako nezávislý autor jsem v postavení, kdy mi mohou vracet moje díla, nemohou mě ale vyhodit. Nakladatelé mohou odmítat vydávání mých knih, nemohou mi ale zabránit v jejich psaní.

Uspořádal jsem tedy večírek na „neodchodnou do důchodu“ pro více než stovku lidí. Požádali jsme je s Janet, aby se „zdrželi dárků a kouření". Nekuřácká oslava byla tím nejlepším dárkem, který jsem mohl dostat, a povedla se opravdu báječně; všichni moji nakladatelé a přátelé se na mne usmívali, můj bratr Stan pronesl komickou řeč a tak dále.

A moje spisovatelská kariéra pokračovala po pětašedesátých narozeninách stejně, jako by se nic nestalo.

Sedmého února 1985 mě však státní aparát dostihl; dostal jsem předvolání, abych se dostavil za jakýmisi úředníky, kteří si chtěli prohlédnout můj rodný list a moje daňová přiznání. (Mohl jsem jim to všechno poslat poštou, ale můj rodný list, křehoučký kousek starého papíru z Ruska, nebyl něčím, co bych byl ochoten svěřit péči pošty - a konec konců ani péči státní správy.)

Dozvěděl jsem se od nich, že mám nárok na příspěvky z fondu zdravotního pojištění Medicare, což jsem akceptoval s jistým pocitem provinilosti, protože si sám platím dostatečné zdravotní pojištění a mám dost peněz na to, abych si zdravotní péči mohl platit sám, i kdybych si pojištění neplatil. Právě jsem však měl za sebou nepříjemný a nákladný lékařský zákrok a nebylo vyloučeno, že budu potřebovat další. Nebyl jsem ochoten zbavit se pořádné části svého jmění jen proto, abych si zajistil vlastní přežití, protože jsem měl v úmyslu nechat po smrti manželce a dětem co nejlepší zaopatření. Když mi tedy na úřadě řekli, že Medicare musím akceptovat, smířil jsem se s tím.

Jinak tomu ale bylo se sociálním pojištěním; to jsem kategoricky odmítl. „Nejsem na odpočinku,“ řekl jsem jim. „Vydělávám hromadu peněz a budu je vydělávat i nadále. Příspěvky sociálního pojištění nepotřebuji, zatímco druzí ano, takže si je nechte ve fondu sociálního pojištění a vyplácejte je jim.“

„Tak dobrá, jak si přejete,“ prohlásil úředník za stolem, „ale takhle to jde jen do sedmdesáti. Až vám bude přes sedmdesát, budete si muset svoje příspěvky sociálního pojištění brát.“

Odbyl jsem to pokrčením ramen a zapomněl jsem na to až do ledna 1990, kdy mi od státní správy přišel šek, který jsem si neuměl nijak vysvětlit, dokud jsem si nevzpomněl na záležitost svého sociálního pojištění. Poradil jsem se se svým účetním, který mi řekl: „Vždyť sis to zaplatil, Isaaku. Jsou to tvoje peníze."

A měl pravdu. Pak jsem si připomněl ty statisíce dolarů, které každoročně platím na daních, a to, kolik z těch peněz skončí v kapsách nenasytných politiků a podnikatelů - a zatvrdil jsem se a příspěvek jsem přijal; můžete mi ostatně věřit, že není nijak vysoký.

153
Ještě k Doubledayovi

Situace u Doubledaye zůstávala (mírně řečeno) neurovnaná i po oné komplikované tahanici ohledně Fantastické cesty II. Bylo zřejmé, že Nelson Doubleday, který byl majitelem firmy a kromě ní i baseballového týmu New York Mets, se zajímá pouze o baseball. V situaci, kdy jeho nakladatelská firma prodělávala, hledal někoho, kdo by ji koupil.

Jak už jsem se zmínil v předchozím textu, ztrácel jsem jednoho redaktora za druhým, protože všichni si hledali zelenější pastviny. Mě však ani v nejmenším nenapadlo, že bych mohl dělat něco jiného než tvrdošíjně se firmy držet. Neměl jsem v úmyslu prchat z potápějící se lodi, a to zejména proto, že jsem nevěřil, že by se skutečně měla potopit. Domníval jsem se, že ji Nelson prodá nějaké jiné firmě a že všechno půjde úspěšně dál.

Nelson mi mimochodem každoročně posílal pozvánku na úvodní zápas sezóny, který Mets hrají na stadiónu Shea, a čtrnáctého dubna 1986 jsem se tam skutečně šel podívat. Bylo to poprvé, co jsem byl na baseballovém zápase od té doby, co jsem před čtvrt stoletím vzal Davida na zápas Red Sox.

Zjistil jsem, že kouzlo baseballu už vyprchalo. Nijak jsem si neliboval ve svém okolí, v neustálém pití piva, nevázané zábavě ani ve skutečnosti, že byť jsem na stadión Shea přijel taxíkem, domů se budu muset vrátit podzemní dráhou. (Kdybych si to dnes musel zopakovat, jel bych samozřejmě limuzínou, ale nestálo by to za to.)

Mou náladu nezlepšilo ani to, že Mets svůj úvodní zápas prohráli a že Dwight Gooden, jejich nejlepší házeč, na kterého jsem se přišel speciálně podívat, byl vyautován a musel odejít na lavičku. Dalších jedenáct zápasů pak Mets vyhráli, ty už jsem ale samozřejmě neviděl. Po jejich jedenáctém vítězství jsem v redakci u výtahů narazil na Nelsona Doubledaye.

„Pane Doubledayi," řekl jsem mu, „viděl jsem, jak Mets na Shea prohráli úvodní zápas sezóny, ale od té doby, když jsem tam nebyl, jich vyhráli jedenáct po sobě.“

„Výborně," odpověděl Doubleday. „V tom případě už na další zápasy nechoďte, Isaaku."

„To ani nemám v úmyslu," ujistil jsem ho, „nemyslíte si ale, že bych měl dostávat zaplaceno, abych tam nechodil?"

V jistém smyslu mi skutečně zaplatil, protože když Mets toho roku postoupili do Světové série, zařídil, abych dostal čtyři lístky za nominální cenu (přičemž pod rukou se prodávaly za neuvěřitelné sumy). Samozřejmě jsem tam nešel, přenechal jsem je ale také za nominální cenu svému právnímu zástupci Bobu Zicklinovi.

Když se rozvířené vody u Doubledaye uklidnily, zůstala každopádně mou redaktorkou mladá dáma jménem Jennifer Brehlová. Bylo jí tou dobou teprve čtyřiadvacet let. Pracovala u Doubledaye pouhé dva roky, zastávala nejprve funkci asistentky Kate Medinové a po jejím odchodu mě po ní zdědila.

Jak jsem už psal, ani v nejmenším mi nevadí, mám-li mladé redaktory, a speciálně Jennifer mi nevadila ani trochu, protože jsem zcela jasně viděl, že je zapálená pro svou práci, pilná, stoprocentně spolehlivá a výjimečně inteligentní. V krátké době jsme navázali velice úzký vzájemný pracovní vztah, který nám oběma nesmírně vyhovoval. Já jsem pro ni byl důležitý autor a představoval jsem takříkajíc její šanci na redaktorskou slávu, ona zase velice usilovně pracovala na mých zájmech a přesně to jsem po ní chtěl.

Protože nejsem nijak temperamentní a bez odporu jsem spokojeně souhlasil se vším, co bylo jen trochu rozumné, vypěstovala si ke mně Jennifer jakousi dceřinou náklonnost a její starost o moje zdraví a pohodlí se zdá být téměř stejně upřímná jako starost Robynina. Došlo to dokonce tak daleko, že když v říjnu 1987 došlo ke krachu na burze a index akcií padl o pět set bodů, jen dva lidé mi zatelefonovali, aby se zeptali, jestli jsem náhodou nepřišel na mizinu. (Mimochodem jsem na mizinu nepřišel. Pamatoval jsem se ještě na burzovní krach roku 1929 a můj makléř Robert Wamick - báječný chlapík - jasně věděl, že jsem ochoten obchodovat pouze obligacemi a akcií že se odmítám dotknout. Neměl jsem zájem o velké zisky za cenu rizika velkých ztrát. Výsledkem bylo, že jsem při zmíněném krachu na burze nepřišel o jediný cent.)

Jedním z těch dvou lidí, kteří mi zatelefonovali, byla Robyn a já jsem ji uklidnil, uvědomoval jsem si však, že ať ji jakkoli víc zajímá moje vlastní finanční zabezpečení, musí se nevyhnutelně zajímat i o svoje dědictví. Tím druhým, kdo mi telefonoval, byla Jennifer, a ta si s žádným dědictvím starosti dělat nemusela. Měla starosti jen o mne a to mě nesmírně dojalo. Samozřejmě jsem uklidnil i ji.

Pátého března 1989 mi Jennifer oznámila, že se musí svého místa u Doubledaye vzdát, aby mohla pomáhat otci v jeho podniku. Každodenní práci u Doubledaye (související se mnou) pak převzala ještě mladší žena jménem Jill Robertsová, která stejně jako Jennifer byla zapálená pro svou práci, pilná, stoprocentně spolehlivá a výjimečně inteligentní.

Uvedu jeden příklad...

Koncem roku 1989 se připravovalo zvláštní limitované vydání mého nového románu Nemesis. Ode mne se očekávalo, že podepíšu všech pět set výtisků, které měly být vydány. Každý výtisk pak měl být vložen do zvláštního obalu a tyto obaly se potom ukládaly po deseti do velkých krabic. Každá kniha byla očíslovaná a uložená do krabice s odpovídajícím pořadovým číslem, a teprve když bylo všechno očíslováno a zabaleno, někdo si vzpomněl, že mi úplně zapomněli říct, abych knihy podepsal.

Jednoho dne časně ráno si mě tam zavolali a každou velkou krabici bylo nutno otevřít, každou knihu vytáhnout z malého obalu, a když jsem ji podepsal, znovu ji zastrčit do malého obalu a pak uložit zpět do velké krabice. Seděl jsem tam celé dopoledne a podepisoval jsem. Nebylo to nijak namáhavé, protože Jill všechno tak dokonale zorganizovala, že se přede mnou výtisky střídaly v pravidelném proudu. Jenom jsem podepisoval, zatímco Jill otevírala krabice, znovu knihy balila a obstarávala všechno potřebné tak šikovně, že ani jeden výtisk neskončil na nesprávném místě. Byl to nádherný příklad její zdatnosti.

I já jsem však zároveň šel dobrým příkladem, aniž bych si to sám uvědomoval. Autor, který se dostane do nějaké nepohodlné situace, kterou mimo veškerou pochybnost zavinil jeho nakladatel, obvykle dává plně průchod svému temperamentu a všem kolem sebe důkladně znepříjemňuje život, zvláště je-li to starý a úctyhodný autor, který ví, že mu takové chování projde.

Já jsem si však tímto způsobem nepočínal. Za prvé nejsem nedůtklivý (či alespoň nepřiměřeně nedůtklivý). A za druhé jsem se jen podepisoval, kdežto všechnu těžkou práci obstarávala Jill, takže jsem neviděl důvod, proč bych ten čas nemohl strávit příjemně, žertoval jsem s ní a prozpěvoval jsem si. Díky tomu se z celé redakce (jak jsem se dozvěděl později) sbíhali lidé k místnosti, kde jsem pracoval, a nakukovali dovnitř, aby se potěšili nezvyklým pohledem na spokojeného autora.

Když bylo po všem, Jill spolu s několika dalšími trvali na tom, že mě pozvou na oběd, přestože jsem je ujišťoval, že to vůbec není nutné. Je neuvěřitelné, jak se kolem mne dnes, když jsem už starý a neškodný, shlukují mladé dívky. Kde byly v době, kdy jsem jejich náklonnosti ještě mohl nestydatě zneužít?

154
Interview

Interview jsou něčím, čemu neunikne žádný spisovatel. Poptávka po materiálech, kterými lze zaplnit stránky novin a časopisů, je nenasytná a neuspokojitelná, a spolu s tím, jak stoupalo moje renomé, zvyšoval se i počet interview. Dokonce už v době, kdy jsem ještě učil na lékařské fakultě a stál jsem na samotném prahu své pozoruhodné spisovatelské kariéry, se mnou bostonský Herald udělal interview, jehož výsledkem byl osmisloupcový titulek, ve kterém jsem figuroval jako „profesor Bostonské univerzity".

Bylo to právě v době, kdy jsem úporně bojoval, abych si svou akademickou hodnost zachoval, a moji nepřátelé ve vedení fakulty zmíněného titulku okamžitě využili jako názorného příkladu metod, kterými se snažím zneužít svého postavení k osobnímu prospěchu.

Jejich útoku jsem se snadno ubránil. Titulek jsem si sám nevymyslel a v samotném interview nebylo nic, co by zavánělo snahou o získání osobního prospěchu. Kromě toho jsem toto interview poskytl na žádost prezidenta Americké chemické společnosti, který chtěl trochu publicity na podporu konference, kterou se společnost chystala krátce poté ve městě pořádat. Mohl jsem to doložit korespondencí a poněkud licoměrné jsem upozorňoval, že je mou povinností vypomoci, požádá-li mě o to moje profesní sdružení. Vedení fakulty se dalo na zmatený ústup.

Vůbec nejlepší moje interview v tisku bylo to, které vyšlo v The New York Times Book Review třetího srpna 1969, den před otcovou smrtí.

Mnohokrát jsem také poskytoval interview v televizi. Dvě nejúspěšnější interview (v tom smyslu, že se mi nejvíc líbila) byla ta, která se mnou dělali Edwin Newman roku 1987 a Bill Moyers roku 1988.

V obou těchto případech trvalo interview rovnou hodinu a moderátoři se omezili na to, že mi kladli otázky a pak mě nechali mluvit. Snad si myslíte, že to je přesně to, co bychom od každého moderátora přirozeně očekávali, ale pokud tomu tak doopravdy je, jen málokteří z nich si to uvědomují. Obvyklý průběh je takový, že s vámi moderátor zoufale soupeří v jakési zdánlivě šílené snaze prokázat vlastní erudovanost. Protože já svou erudovanost nikomu dokazovat nepotřebuji, mnohem raději bych v takových případech zůstal doma a moderátora nechal, aby pronesl monolog.

Jednou jsem měl moderátora, který každé mé slovo neustále doprovázel drobnými souhlasnými zvuky či snad jen neutrálními zvuky, kterými chtěl pouze dát najevo, že mě slyšel. Když se interview natáčelo, prakticky jsem si to neuvědomoval, když jsem se však na ně později díval v televizi, strašně jsem se rozčilil. Jeho neustálá „hmm“ a „aha aha“ mě úplně přehlušovala, takže moje vystoupení bylo prakticky nesrozumitelné.

V případě Eda Newmana ani Billa Moyerse jsem mimochodem nevěděl předem, jaké otázky mi budou klást. Nedělali jsme si žádnou přípravu a žádné zkoušky. Prostě jsem se posadil, oni mi kladli dotazy a já jsem na ně odpovídal. S vystupováním na veřejnosti mám natolik bohaté zkušenosti a moje názory (které jsem vyjadřoval a vyjadřuji v nesčetných esejích) jsou natolik vytříbené, že žádnou přípravu nepotřebuji, a nejsnáze a zároveň nejvýmluvněji hovořím tehdy, když nemám možnost celou záležitost si v duchu přemílat tak dlouho, že ztratí téměř veškerou chuť.

Potom jsou tu ještě telefonická interview. Po příchodu televize rozhlas zjistil, že většinu jeho hlavních zábavných funkcí převzal tento nový sdělovací prostředek. Důsledkem bylo, že se nesmírně rozmohly rozhlasové diskusní pořady. Moderátoři těchto pořadů musejí neustále dělat rozhovory s nejrůznějšími lidmi a protože nejsem ochoten nikam jezdit, bez námitek telefonická interview uděluji. Je to jediný způsob, jak mohu dosáhnout toho, že mě uslyší mluvit lidé v Detroitu, v Tampě nabo v San Antoniu.

Požadavky na telefonická interview samozřejmě přicházejí v nárazových přívalech. Pokaždé, když mi vyjde nový román nebo významná nebeletristické kniha, mohu počítat s četnými telefonáty, v nichž mě lidé žádají, abych si vyšetřil čas na interview.

Občas jsem požádán o interview, protože došlo k nějaké události, která má vědecké nebo sci-fi aspekty. Když na povrchu Marsu přistály sondy Viking, poskytl jsem celou sérii interview, která se obvykle nesla v tom duchu, že vzhledem k tomu, že na Marsu nebyl nalezen život, je celá ta věc zbytečným vyhazováním peněz, nemám pravdu, pane doktore? - A pokaždé jsem musel trpělivě vysvětlovat, jak obrovskou cenu mají vědecké poznatky o Marsu, přestože se na něm nenachází život.

Žádosti o interview tohoto druhu vyvrcholily poté, co osmadvacátého ledna 1986 krátce po startu explodoval raketoplán Challenger, v jehož troskách zahynulo sedm kosmonautů. Zpráva o nehodě mě zastihla právě ve chvíli, kdy jsem vcházel do Union Clubu, kde jsem předsedal obědu klubu Každý za své. Někdo tam přinesl přenosný rozhlasový přijímač, abychom všichni slyšeli nejnovější zprávy, a mohu říci, že to byla schůzka velice pochmurná.

Věděl jsem však, co bude následovat. Můj telefon vyzváněl nepřetržitě několik dnů, protože každý rozhlasový diskusní pořad ve Spojených státech chtěl slyšel můj názor na tu věc. Co jiného jsem jim mohl říct než to, že to byla zoufale politováníhodná tragédie? A jaký jiný další názor jsem jim mohl sdělit než ten, že každý velký a rizikový projekt má své tragédie, že je však přesto třeba v těchto projektech pokračovat?

155
Pocty

Žádný člověk na úrovni vyšší, než je obyčejný opilecký povaleč, nemůže prožít celý život, aniž by dokázal něco, za co je odměněn nějakou cenou či uznáním. V rámci svých řečnických dobrodružství jsem byl na mnoha různých shromážděních a je jen málo takových, na kterých se různým lidem nerozdávají ceny a uznání - někdy jen (jak se domnívám) z vděku za to, že se uvolili odejít na odpočinek.

Dokonce i v oblasti science fiction se neustále množí různé ceny. Udílejí se tu ceny Hugo (ve stále rostoucím počtu kategorií) a Nebula. Kromě toho existují ceny pojmenované podle již zesnulých superhvězd science fiction - cena Johna Campbella, cena Philipa Dicka, cena Teda Sturgeona a tak dále. Možná jednou přijde čas, kdy se bude udílet cena Isaaka Asimova.

Nashromáždil jsem už samozřejmě celou řadu takových cen (a měl bych jich ještě víc, kdybych byl ochoten víc cestovat). Některé z nich jsou poměrně triviální a ta nejtriviálnější ze všech, kterou však mám přesto docela rád, je ozdobná plaketa s nápisem „Isaac Asimov, roztomilý chlípník". No řekněte, není báječné dostat cenu za něco takového?

Jsem také sběratelem diplomů; nejen toho skutečného, kterým mi byl udělen vědecký doktorát a který mám zarámovaný a pověšený na zdi, ale i dalších čtrnácti čestných doktorátů, které mám uložené v truhlici.

Nikdy jsem neměl vlastní akademický talár (svých vlastních promocí jsem se odmítl zúčastnit), takže každá škola, na níž jsem přednášel u příležitosti slavnostního závěru akademického roku, mi musela talár půjčit i s biretem a střapcem. Když mi však udělovala čestný doktorát Kolumbijská univerzita, směl jsem si akademický talár nechat, místo abych ho po skončení ceremoniálu musel vrátit. Jaká radost! Teď už jsem mohl nosit svůj vlastní.

Při první příležitosti, kdy jsem ho na sobě měl na jiném slavnostním ukončení akademického roku, se však během projevu dalo do deště; bylo to vůbec poprvé, co mě něco takového potkalo. Musel jsem za řeči roztáhnout deštník, abych si svůj vzácný talár uchránil.

Od té doby už jsem ho na sobě nikdy neměl, protože začínám být příliš starý na to, abych dvě hodiny seděl na slunci a díval se, jak stovky mladých lidí dostávají diplomy, jen proto, abych pak mohl pronést dvacetiminutový projev.

Vyskytly se také pocty, které jsem dostal z důvodů, které neměly nic společného s úspěchy, jichž jsem dosáhl, ale byly mi uděleny prostě v důsledku toho, kde jsem se narodil, nebo v důsledku okolností mého dětství.

Tak se stalo, že když se objevily plány na renovaci imigračního střediska na ostrově Ellis Island a jeho přeměnu v jakési muzeum na počest úspěchů přistěhovalců, kteří do Spojených států přišli v letech, kdy byly zlatou bránou do zaslíbené země, rozhodl se magazín Life najít některé z lidí, kteří skutečně Ellis Islandem prošli. Znamenalo to najít staré lidi, protože Ellis Island byl tou dobou už několik desetiletí uzavřen.

Jedním z těch starých lidí, které našli, jsem byl i já. Osmadvacátého července 1982 mě odvezli na nejjižnější cíp Manhattanu (mimochodem jsme tam jeli za bouře a hustého lijáku) a trajektem přepravili na Ellis Island. Ocitl jsem se na jeho půdě poprvé od roku 1923, kdy jsem dorazil do Spojených států a oslavil tuto událost tím, že jsem chytil spalničky. Tamější budovy byly ve stavu žalostného rozkladu a mě vyfotografovali, jak poněkud podmračeně sedím před jednou z nich.

Fotografie byla otištěna v Life a každý, kdo ji viděl, se mě ptal: „Proč máš galoše?"

„Protože strašně lilo,“ odpovídal jsem. „Proč asi jinak?“

O několik let později mi byla udělena jakási medaile za to, že (a) jsem přistěhovalec a (b) jsem něčeho dosáhl, takže Spojené státy nemusejí příliš litovat skutečnosti, že jsem se v nich usídlil. Byl jsem tehdy s několika tucty dalších známých přistěhovalců v Battery Parku a byl nádherný slunečný den. Starosta Ed Koch (kterého jsem při třech různých příležitostech přivedl jako řečníka do klubu Každý za své) přednesl projev, někdo zazpíval „Pod hvězdnatým praporem" a v patřičný čas bylo nahlas přečteno moje jméno.

Snad nejpřekvapivější pocty se mi dostalo, když bylo moje jméno vyryto do kusu kamene u stezky v brooklynské botanické zahradě. Nebyl jsem pochopitelně sám. Když jste šli po této stezce, viděli jste kámen po kameni a na každém jméno nějakého brooklynského rodáka, který se něčím proslavil. (Bylo tam například jméno Mae Westové.)

Když mi řekli, že tam přidávají i moje jméno, upozornil jsem je, že já jsem se v Brooklynu nenarodil. Řekli mi, že jsem v Brooklynu vyrůstal od svých tří let, chodil jsem na brooklynské veřejné školy a to že jim stačí. Osmého června 1986 jsme proto s Janet jeli do botanické zahrady. Když nás taxík dovezl na náměstí Grand Army Plaza, zjistili jsme, že je celá oblast uzavřená kvůli slavnosti, která se tam konala (a která byla mnohem okázalejší, než mi řekli) a našemu taxíku by tam vůbec nebyli povolili vjezd nebýt toho, že mě jeden z policistů poznal.

Šli jsme s Janet po zmíněné stezce, četli jsme si všechna jména a potkávali jsme nejrůznější slavné osobnosti, kterým se dostalo stejné pocty. Požádali mě, abych řekl několik slov, skutečnou hvězdou mezi všemi přítomnými byl však Danny Kaye, kterého jsem odjakživa obdivoval a s nímž jsem se tehdy poprvé a také naposledy osobně sešel. Říkal mi pajes (což je jidiš výraz pro „licousy") a později přednesl roztomilý projev.

Nevypadal však dobře a skutečně o pouhých devět měsíců později, třetího března 1987, zemřel ve věku čtyřiasedmdesáti let.

156
Ruští příbuzní

Samozřejmě jsem věděl o tom, že mám ruské příbuzné. Otec měl tři bratry a dvě sestry a také matka měla sourozence. A dalo se předpokládat, že tito sourozenci měli vlastní potomky a tak dále. Pokud však šlo o mne, nikdy v životě jsem s nimi nebyl v kontaktu.

V prvních letech svého pobytu ve Spojených státech dostávali rodiče občas z Ruska dopisy, mně je však nečetli a ani mi o nich nic neříkali. (A mám-li být upřímný, ani jsem se o jejich obsah nezajímal.) Výsledkem bylo, že jsem vyrůstal jen se svou vlastní nejbližší rodinou - s otcem, matkou, sestrou a bratrem - a tato situace mi naprosto vyhovovala. Byl tu sice ještě matčin nevlastní bratr se svou manželkou a synem, s těmi jsme se však stýkali jen výjimečně.

Po válce jsem jaksi považoval za samozřejmé, že nikdo z mých příbuzných pravděpodobně nepřežil. Ti, kteří odešli do armády, byli nejspíš mezi milióny padlých. A ti, kteří padli do rukou nacistickým okupantům, byli nejspíš mezi milióny obětí nacistické brutality.

Teprvé poté, co se moje první autobiografické knihy dostaly do Sovětského svazu, jsem se však dozvěděl, že někteří z mých příbuzných jsou ještě naživu; či lépe řečeno se oni dozvěděli, že jsem jejich příbuzný.

Je samozřejmě pravda, že v Sovětském svazu jsem už léta patřil k oblíbeným autorům science fiction (možná tomu napomohla ta koncovka „-ov“ v mém příjmení), takže je docela možné, že lidé stejného jména nebo lidé, kteří se do rodiny stejného jména přiženili či přivdali, měli určité podezření, že jsem jejich příbuzný.

Příjmení Asimov však není nijak vzácné v Uzbecké republice ve Střední Asii a právě tam se píše (v azbuce) se „s“. V Bělorusku, kde jsem se narodil já, se psalo se „z“, jenže otec se při jeho registraci po příjezdu do Spojených států dopustil chyby. Jen podle jména tudíž ostatní Bělorusové sotva mohli poznat, zda jsem nebo nejsem jejich příbuzný. Kdysi jsem se dokonce doslechl, že se za mé příbuzné prohlašovali Uzbekové.

Když však vyšla moje autobiografie, vešlo ve známost, že místem mého narození bylo městečko Petroviči a že můj dědeček se jmenoval Aaron. To stačilo. Začal jsem dostávat dopisy, zejména od své sestřenice Serafíny, dcery otcova mladšího bratra Samuela, který byl důstojníkem sovětské armády a který sice válku přežil, tou dobou už však byl po smrti. (Druhý otcův mladší bratr Efraim roku 1942 padl v bojích na Kavkazu.)

Nejmladší otcův bratr Boris válku přežil a bydlel v Leningradě, v sedmdesátých letech se mu však nějak podařilo Sovětský svaz opustit a usadil se v Izraeli. Mému bratru Stanovi, který je rodinněji založen než já, se podařilo ho najít. Domlouvali jsme se pak na tom, co bychom měli podniknout (něco jsme podniknout museli, protože byl evidentně zcela bez prostředků a byl to přece bratr našeho otce.)

Navrhl jsem, že by si Marcia mohla s Borisem začít dopisovat a do svých dopisů přikládat šeky. Peníze na tyto šeky jsem měl dodávat já a Stan měl rozhodovat o všem potřebném. Pokud by Marcia měla ohledně našeho strýčka Borise nějaké dotazy, měla se poradit se Stanem, který má v naší rodině doslova monopol na zdravý rozum.

Toto uspořádání se nijak zvlášť neosvědčilo, protože Marcii dělalo psaní potřebných dopisů obrovské problémy, nějak jsme to však přesto zvládli. Stan dokonce z jedné ze zaměstnankyň Newsday, která se právě chystala jet do Izraele, vymámil slib, že Borise vyhledá a podívá se, jak se mu vede. Skutečně to udělala. Byl velice starý, velice slabý a evidentně to neměl v hlavě tak docela v pořádku. Zemřel třicátého srpna 1986.

Tím však záležitost mých ruských příbuzných ani zdaleka neskončila. Měl jsem tam bratrance a sestřenice z prvního i druhého kolena, jejich manžele a manželky a jejich děti a ti všichni psali dopisy svému slavnému americkému příbuznému. Když Michail Gorbačov uvolnil poměry v Sovětském svazu, přijela řada z nich do Spojených států a pak začaly chodit dopisy z Ameriky.

V jednom takovém dopisu vyjadřoval pisatel rozčilení, že jsem se okamžitě nevypravil dolů na Floridu, abych se podíval za svými dávno ztracenými a cizími příbuznými. Musel jsem mu odpovědět a zdvořile vysvětlit, že zásadně nikdy nikam necestuji.

Jiná skupina bez varování dorazila do našeho činžovního domu. Když mi podezřívavý správce zavolal a oznámil, že jsou tam nějací cizí lidé, kteří se prohlašují za mé příbuzné, musel jsem sjet dolů a podívat se na ně. Když jsem tam dorazil, vrhla se mi kolem krku jakási postarší žena a celé rameno mi promáčela slzami štěstí z toho, že vidí svého milovaného toho či onoho. Nezjistil jsem přesně, v jakém ke mně vlastně měli být příbuzenském poměru, ve skutečnosti po mně však chtěli, abych jim našel nějaké místo k bydlení. Řekl jsem jim, že velká kolonie ruských židů se usadila v Brighton Beach, oni mi však oznámili, že to vědí, že by ale chtěli najít něco lepšího.

Čekali snad, že pro ně z rukávu vytáhnu byt? Po nějaké chvíli odešli.

Mezitím stále ještě přicházely dopisy od různých lidí v Sovětském svazu. Rozvětvenost naší rodiny se zdá být neuvěřitelná.

Je to jedna z věcí, ze kterých jsem nešťastný. Jsem nucen připustit si, že většina lidí má rozvětvenou rodinu, má obrovsky vyvinutý smysl pro rodinu a musí se v životě řídit rodinným kodexem, podle něhož se může kterýkoli člen rodiny na kteréhokoli jiného obrátit s žádostí o pomoc a je si přitom jistý, že se mu jí dostane. Počítám, že s Janetinými příbuznými tomu tak bylo.

Já sám jsem však nikdy rozvětvenou rodinu neměl a sounáležitost tohoto druhu necítím k nikomu kromě Janet, Robyn a Stana. Nechci vypadat krutě a necitelně a jsem ochoten každému ze svých příbuzných, kdo je bez peněz a bez práce, přispět penězi, víc ale nedokážu. Nemám prostě povahu na to, abych je přivítal se slzami štěstí, pozval je k sobě domů a radostně je obskakoval jen proto, že jsou to moji vzdálení příbuzní - nebo to o sobě alespoň tvrdí.

157
Velmistr

Když mi bylo sedmašedesát let, mohlo se snad zdát, že už mám všechno, co bych si mohl od světa science fiction přát. Měl jsem na svém kontě Hugy, Nebuly i bestsellery. Byl jsem jedním z Velké trojky. Na conech science fiction se mnou jednali jako s monumentem žánru a mladí nováčci, kteří právě začínali science fiction psát, na mne hleděli s posvátným obdivem. Díky mým nápadným bílým licousům mě na ulici často lidé poznávali a byl jsem si jist, že kdybych cestoval, stejně by mě poznávali lidé na celém světě. V zemích, jako jsou Japonsko, Španělsko či Sovětský svaz, jsem byl stejně populární jako ve Spojených státech a moje knihy byly přeloženy do více než čtyřiceti jazyků.

Co ještě zbývalo?

Jediná věc! Roku 1975 zavedla Společnost amerických autorů science fiction velice neobvyklou cenu Nebula, kterou bylo jmenování takzvaným velmistrem science fiction. Tato cena se měla udílet na výročních banketech některým ze superhvězd science fiction nikoli za jeden konkrétní titul, ale za celoživotní dílo.

První z těchto cen nemohl dostat nikdo jiný než Robert Heinlein.

O tom prostě nebylo sporu. Mezi čtenáři science fiction byl všeobecně nej oblíbenějším autorem a kromě toho byl průkopníkem, který science fiction našeho typu prosadil v křídových magazínech a vo filmu. Byl uznávanou osobností nejen v žánru science fiction, ale mimo něj. Třiadvacátého října 1984 se jistého společenského podniku spolu s Heinleinem zúčastnil náhodou i Sprague de Camp; využili jsme té příležitosti a nechali jsme se vyfotografovat ve stejné póze, v jaké jsme byli zachyceni na snímku z NAES přesně před třiceti lety.

V následujících letech byly uděleny další tituly velmistra. Druhý dostal Jack Williamson a třetí Clifford Simak. Po nich následovali L. Sprague de Camp, Fritz Leiber, Arthur C. Clarke a André Nortonová. Všechny byly naprosto zasloužené. Všichni jejich nositelé s výjimkou Nortonové byli úzce spjati s Johnem W. Campbellem a zlatým věkem science fiction.

Kromě toho byli všichni jejich nositelé v požehnaném věku, naštěstí se však všichni této pocty dožili. Po pravdě řečeno mě napadají pouze dva lidé z oblasti magazínové science fiction, kteří by si titul velmistra nepochybně zasloužili, kteří však zemřeli před rokem 1975. Byli jimi E. E. Smith a samotný John W. Campbell.

Přirozeně jsem se domníval, že i já sám mám na udělení titulu velmistra poměrně slušnou šanci, kdy se mi ho ale mělo dostat?

Tento titul se neudílel každoročně. Za jedenáctileté období od roku 1975 do roku 1986 včetně bylo uděleno pouze sedm velmistrovských titulů. Všech sedm velmistrů bylo starších než já a všichni začali publikovat ve třicátých nebo čtyřicátých letech, takže v tomto ohledu jsem jejich přednostní právo na titul nijak nezpochybňoval. Ze zbývajících autorů mě napadali Lester del Rey a Frederik Pohl jako dva pravděpodobní kandidáti, kteří byli starší než já, a to znamenalo, že na mne snad mohla přijít řada za dva až čtyři roky.

To mě naplňovalo nervozitou. Měl jsem v té době řadu zdravotních potíží, takže jsem se na svoje šance přežití dalších tří nebo čtyř let nedíval nijak optimisticky, a rozhodně jsem nechtěl, aby pak lidé říkali: „Měli jsme ho tím velmistrem jmenovat ještě před smrtí." To už by mi bylo houby platné.

Moje touha po titulu velmistra možná vypadá poněkud chamtivě, jsem ale také jen člověk. Kromě toho jsem se upřímně domníval, že si ho zasloužím. Přesto jsem si však svou touhu nechával výlučně pro sebe. Ani v nejmenším jsem se o velmistrovský titul nehlásil a jediným slovem či činem jsem nikdy otevřeně nenaznačil, že o něj stojím.

Moje chvíle však konečně přišla a byl jsem ještě naživu. Druhého května 1987 jsem byl na výročním banketu udělování cen Nebula jmenován velmistrem. Stal jsem se v pořadí osmým velmistrem a všichni jsme dosud byli naživu, což jsem radostně zdůraznil ve své děkovné řeči.

(Bohužel to však byla poslední příležitost, kdy jsem to mohl konstatovat, protože v následujícím roce dva z velmistrů, Robert Heinlein a Clifford Simak, zemřeli. A co víc, roku 1988 se devátým velmistrem měl stát Alfred Bester, ten však už umíral a titul mu musel být udělen in memoriam. Naštěstí byl o jeho udělení informován ještě dřív, než dvacátého září 1987 zemřel ve věku čtyřiasedmdesáti let. Desátý titul, v době psaní této knihy zatím poslední, byl udělen Rayi Bradburymu. Doufám, že brzy ho dostanou také Lester del Rey a Frederik Pohl. Lesterovi je dnes pětasedmdesát a Fredovi sedmdesát a oba by si ho plně zasloužili.)

Ve své děkovné řeči jsem mimochodem uvedl, že každý z nás chce vždy mít v něčem primát. Přestože byl tedy Bob Heinlein prvním velmistrem, Arthur Clarke byl prvním britským velmistrem a André Nortonová byla první velmistryní; já sám, i když jsem byl v pořadí až osmý, jsem byl prvním židovským velmistrem.

Když banket skončil, zeptal se mě Robert Silverberg (který je kromě mne nejvýznamnějším židovským autorem science fiction):

„Když jsi se teď stal prvním židovským velmistrem, co zbývá na mě?“

Pokud Bob nezemře předčasně, docela určitě se někdy stane velmistrem, takže jsem mu řekl: „Bobe, ty budeš prvním hezkým židovským velmistrem." Usmál se a zatvářil se potěšeně.

158
Dětské knihy

Napsal jsem značné množství knih, určených pro teenagery.

V beletristické tvorbě k nim patří například cyklus o Lucky Starrovi, který jsem psal pod pseudonymem „Paul French", a cyklus o Norbym, který píšu s Janet (i když ta na nich má mnohem větší podíl než já). V případě nebeletristické tvorby byl teenagerům určen cyklus vědeckopopulárních knih, které jsem psal pro nakladatelství Abelard-Schuman.

Psát pro teenagery není nijak obtížné, dáte-li si záležet na tom, abyste je nepovažovali za děti. Nepíšu pro ně jednodušším jazykem, i když často připojuji výslovnost technických termínů prostě proto, abych omezil hrůzu, kterou vizuálně vyvolává jejich psaná podoba. Vyhýbám se příliš dlouhým a složitým souvětím a nehýřím nejasnými narážkami a odkazy. Teenagerům nechybí inteligence ani schopnost logického uvažování, chybějí jim jen zkušenosti.

(Po pravdě řečeno, a to je citlivá otázka, ty části mé beletristické produkce, které jsou určeny dospělým čtenářům, označují někdy arogantnější kritikové za „čtení pro teenagery". To podle mého názoru pramení ze skutečnosti, že moje romány pro dospělé se vyhýbají násilí a naturalistickému sexu a kromě toho se prohřešují tím strašlivým zločinem, že jsou psány srozumitelným stylem. To samozřejmě znamená, že inteligentní teenageři mohou klidně číst mé romány pro dospělé a rozumět jim, nedělá to však z mých knih „čtení pro mládež".)

V několika případech jsem také psal knihy pro čtenáře na úrovni základních škol - to znamená pro děti ve věku šesti až dvanácti let. To je těžší. Musíte pečlivě vážit používané výrazy. Beletrie musí být krátká, zatímco nebeletristické knihy na vědecká témata musí být psány obzvlášť srozumitelným jazykem.

Mým prvním pokusem o science fiction pro školní děti byla kniha The Best New Thing (Nejlepší novinka), kterou jsem napsal počátkem roku 1962. Měla být určena velice malým dětem, a protože Robyn bylo tehdy necelých sedm let, přečetl jsem jí ji a zdálo se mi, že je nadšená. Nakladatel, pro kterého jsem ji psal, však prošel přímo uragánem změn, takže vyšla teprve roku 1971 pod hlavičkou nakladatelství World Publishing.

Pro magazín Boy’s Life jsem napsal řadu povídek pro čtenáře nepatrně starší. Mou nejúspěšnější povídkou v tomto magazínu byla „Sarah Tops“ („Sára Topsová“), která byla prvním z příběhů, v nichž vystupuje Larry, můj detektiv ze středoškolské přípravky. Byla přetištěna asi v tuctu antologií.

Pokud jde o nebeletristickou literaturu, byl tu onen nešťastný Ginnův vědecký program, v jehož rámci jsem přispíval k textu svazků, určených pro čtvrtou až osmou třídu. O těch nechci mluvit.

Mnohem víc mým vlastním dílem byl cyklus čtyř knih, které jsem napsal pro nakladatelství Walker & Company: ABC’s of Space (Abeceda kosmu — 1969), ABC’s of the Oceán (Abeceda oceánu - 1970), ABC’s of the Earth (Abeceda Země - 1971) a ABC’s of Ecology (Abeceda ekologie — 1972).

Když mi Beth Walkerová poprvé navrhla, abych tyto knihy napsal, připadalo mi to jako dobrý nápad. Připadalo mi to také snadné. Jak se však ukázalo, nebyly nakonec dobré ani snadné.

Principem bylo vybrat dvě slova od každého písmene abecedy a uvést jejich definici. Některá písmena však nabízela mnoho možností. Tak například v knize o kosmu mohla být pod písmenem S uvedena hesla Slunce, Saturn, satelit, světelný rok, sonda a tak dále. Jiná písmena, jako třeba Y, neskýtala doslova žádné kandidáty. Výsledkem bylo, že některá velice důležitá slova bylo třeba vynechat a naopak bylo třeba uvést některá slova velice okrajového významu. Jasné a přesné definování každého hesla na pouhých třech či čtyřech řádkách také nebylo snadné.

Když jsem dopsal čtvrtou knihu tohoto abecedního cyklu, vzbouřil jsem se a další už jsem psát odmítl. Walkerovi se mě ani nesnažili přemlouvat, protože dosud vydané tituly se nijak zvlášť dobře neprodávaly. Cyklus knih se společným názvem Jak jsme přišli na to, že...?, který jsem pro Walker & Company psal a který byl určen o něco starším čtenářům, byl mnohem uspokojivější a také z hlediska finančního mnohem úspěšnější.

A potom, bylo to roku 1987, založil jistý Gareth Stevens v Milwaukee vydavatelskou firmu a Marty Greenberg, jako vždy si dobře vědom možností, které autorům začínající firmy poskytují, se s ním nějak seznámil. Výsledkem byl cyklus dětských knih o astronomii, které jsem napsal. Marty vystupoval v roli mého agenta a pak odmítl přijmout odpovídající honorář. V tomto ohledu je spolupráce s ním velice nesnadná.

Gareth mě požádal, abych napsal cyklus dvaatřiceti knih o astronomii. Každá z nich se měla skládat z dvanácti miniesejů na určité téma, doplněných o tři další, pojednávající o „úžasných skutečnostech", a ještě tři, pojednávající o „tajemných záhadách". V každém případě jsem měl dostat tématickou osnovu, připravenou nějakým odborníkem na vzdělávací požadavky.

První knihu tohoto cyklu, nazvanou Did Comets Kill the Dinosaurs? (Vyhubily dinosaury komety?) jsem dopsal devatenáctého června 1987 a vyšla ještě před koncem téhož roku. Domnívám se, že tento titul byl na úvod cyklu vybrán záměrně, protože pojednával o dinosaurech a kataklyzmatech, což jsou dvě u mládeže oblíbená témata. Rozhodně splnil svůj účel, protože na základě úspěchu této knihy se Gareth pustil plnou parou do ostatních.

V okamžiku psaní této knihy vyšlo už devětadvacet svazků uvedeného cyklu a dva další jsou momentálně v tisku. Dvaatřicátý a poslední titul přišel na řadu v době, kdy jsem na tom byl zdravotně tak špatně, že jsem ho nemohl napsat. Nakladatelství si tedy jeho napsání zajistilo vlastními silami, autorství však možná bude v zájmu zachování uniformity celého cyklu připsáno mně. (Pokud ano, nezařadím ho na svůj seznam.)

Zdá se, že tyto knihy mají úspěch. Jsou plné nádherných a honosných uměleckých ilustrací a u škol a knihoven si získaly značnou oblibu. Prostřednictvím zahraničních cest a agresivní propagační kampaně Gareth prodal práva na velké množství zahraničních vydání, která vesměs (alespoň pokud jsem viděl) zachovávají formát, ilustrace a celkový ráz a překládají pouze můj text.

Pouze jedno z témat, která byla cyklu přiřazena, vzbudilo mou nelibost. Jedna kniha byla věnována létajícím talířům a já jsem protestoval a argumentoval jsem tím, že létající talíře nepatří do astronomie, ale do mytologie. Gareth však prohlásil, že cyklus prodává podle seznamu témat a že právě téma létajících talířů vzbudilo značný zájem.

„Tak dobrá,“ souhlasil jsem, „pokud ale budu tu knihu psát, dám v ní naprosto nepokrytě najevo, že neexistují vůbec žádné důkazy o tom, že by létající talíře byly mimozemské kosmické lodi, a zdůrazním skutečnost, že jsou předmětem mnoha podvodů a iluzí.“

„Jak chceš,“ přikývl Gareth a já jsem to přesně v tomto duchu napsal.

159
Nedávné romány

Ukončení Nadace a Země mě přivedlo do velice obtížné situace. Bývá mým zvykem pokusit se na konci každého románu nechat alespoň jednu věc otevřenou a nedořešenou pro ten velice pravděpodobný případ, že by se mi zachtělo v příběhu pokračovat. V závěru předchozího románu cyklu o Nadaci, kterým byl titul Nadace na hranicích, jsem dokonce text ukončil slovy: „Konec (prozatím)." Janet proti tomu vehementně protestovala a tvrdila, že po takovém ukončení budou čtenáři očekávat pokračování a já se přitom k napsání dalšího dílu dostanu možná až za několik let.

Další díl jsem sice napsal brzy, poslední odstavec Nadace a Země však zřetelně naznačoval existenci určitých komplikací, jejichž řešení by mohla poskytnout pouze další kniha, přitom jsem ovšem neměl sebemenší ponětí, jak by se tyto komplikace měly řešit. Nevím to ani dnes, přestože od dokončení románu uplynulo už pět let.

To byl snad také jeden z důvodů, proč jsem napsal Fantastickou cestu II; byl to jeden z možných způsobů, jak odložit nezbytné další zkoumání vesmíru Nadace na později. Když jsem však byl hotov s ní, co jsem měl dělat dál?

Náhodou se stalo, že když jsem jednoho dne vyjížděl výtahem ke svému bytu, oslovil mě jakýsi mladý muž a řekl mi, že četl cyklus o Nadaci a vždycky toužil dozvědět se, jaké byly osudy Hariho Seldona v mládí a jak vlastně vynalezl psychohistorii (onu fiktivní vědu, na níž je celý cyklus postaven).

Dychtivě jsem se toho chopil, a když přišel čas podepsat smlouvu na nové romány, navrhl jsem, že se vrátím zpátky v čase a napíšu Předehru k Nadaci (Přelude to Foundation), pojednávající o událostech, k nimž došlo padesát let před začátkem první knihy cyklu, o Harim Seldonovi a o vzniku psychohistorie. Jennifer Brehlová s tím okamžitě souhlasila a protože vycítila, že už mě knihy o Nadaci začínají unavovat, navrhla, že by román následující nemusel být součástí cyklu o Nadaci ani robotického cyklu, ale že by mohl být zcela nezávislým příběhem, odehrávajícím se v úplně novém prostředí.

S tím jsem zase souhlasil já a dvanáctého února 1987 jsem se dal do psaní Předehry k Nadaci. O devět měsíců později byla hotová a vyšla roku 1988. V brožované podobě se objevila roku 1989 jako první titul nové brožované edice Doubleday/Bantam, která byla na mou počest pojmenována „Nadace".

Třetího února 1988 jsem pak začal psát Nemesis. Děj byl zasazen do doby, která byla naší vlastní době bližší než děj robotických románů i románů o Nadaci. Pojednával o kolonizaci satelitu, obíhajícího planetu podobnou Jupiteru, která zase obíhala kolem slunce typu rudého trpaslíka. Mou protagonistkou byla teenagerka a mezi hlavními postavami byly i dvě dospělé ženy. Dal jsem této knize podstatně větší emocionální náboj, než u mne bývá obvyklé.

Její psaní mě těšilo, z důvodů, které brzo vysvětlím, mi však místo obvyklých devíti měsíců trvalo třináct. Vyšla na podzim 1989 a byla poměrně úspěšná.

160
Zpět k nebeletristické literatuře

Zatímco jsem v osmdesátých letech psal druhou vlnu svých románů, nevzdal jsem se úplně nebeletristických děl. Psal jsem četné eseje a publikoval jsem jejich sbírky. Byly to tituly Far as the Human Eye Could See (Kam lidské oko dohlédlo - Doubleday, 1987) a The Relativity ofWrong (Relativita nesprávná — Doubleday, 1988), dvě sbírky mých esejů z F&SF. Napsal jsem též několik knih cyklu Jak jsme přišli na to, že...? pro Walkera a samozřejmě již zmíněné knihy o astronomii pro Garetha Stevense.

Nepsal jsem však žádné nebeletristické knihy pro dospělé čtenáře s výjimkou knihy Beginnings (Počátky - Walker, 1987), což bylo moje vylíčení vývoje vesmíru, Země a člověka, podané v retrospektivním chronologickém sledu, a komentáře k dílu Gilberta a Sullivana.

Hořel jsem prostě touhou něco napsat a ze všeho nejvíc se mi stýskalo po historických pojednáních, která jsem psal pro nakladatelství Houghton Mifflin. Šestnácté a poslední z nich (než se Houghton Mifflin rozhodl s nimi skončit), čtvrtý svazek mých dějin Spojených států, se jmenovalo The Golden Dooř (Zlatá brána) a vyšlo roku 1977.

Od té doby jsem nevydal ani jednu knihu o historii a trpěl jsem celým desetiletím historické deprivace.

Možná se divíte, proč jsem ve zmíněném cyklu nepokračoval s nějakým jiným nakladatelem. Skutečně jsem na něco podobného pomyslel, nějak se ale stalo, že se z celé té záležitosti vyvinulo něco většího. Napadlo mě, že bych měl sepsat dějiny světa od samotného jeho začátku a pojednat v nich o všech národech, o kterých bych pojednat dokázal. Vyprávěl bych dějiny svým vlastním stylem, jako příběh se staromódním zaměřením na válku a politiku.

Věděl jsem, že důležitější je analýza sociologie, ekonomiky a kulturních událostí, a hodlal jsem co možná nejvíc materiálu z těchto oblastí do knihy začlenit. Jenže to, co se dnes považuje za důležitou podstatu historie, je nudné, kdežto já jsem chtěl knihu, kterou by lidé četli pro zábavu. Nezáleželo mi na tom, co jí řeknou kritikové; hodlal jsem tu knihu napsat pro vlastní potěšení a dát jí natolik vzrušující a dramatický ráz, aby byla zábavná. A to znamenalo zaměřit se na válku a politiku. Konec konců, když už píšu poněkud staromódní science fiction a poněkud staromódní detektivky, proč bych také nemohl psát poněkud staromódní dějiny?

Přesvědčil jsem Walkera k jejich vydání a dostal jsem smlouvu a zálohu jednoho tisíce dolarů. (Bývalo by mi úplně jedno, kdybych nedostal zálohu vůbec žádnou, prostě jsem chtěl, aby někdo tu knihu vydal.) V lednu 1979 jsem se pustil do jejího psaní a pokračoval jsem v něm v nepravidelných intervalech hodně přes rok; celkem jsem napsal téměř půl miliónu slov a propracoval jsem se k roku 1850. Pak ale odstartovaly moje romány a protože bylo zřejmé, že posledního jeden a čtvrt století bude vyžadovat přinejmenším další půlmilión slov, vzdal jsem to.

Strašně mě mrzelo, že všechna ta práce přijde nazmar, protože se rád chlubívám, že nikdy nic nepromamím a publikuji všechno, co napíšu, tenhle projekt byl pro mne ale příliš velkým soustem. Samozřejmě jsem přerušení práce na něm nepovažoval za definitivní porážku, protože jsem celá léta měl za to, že se k němu jednou vrátím a dokončím ho, nikdy jsem to však neudělal.

(Dokonce to ani nebyl první velký projekt, v němž jsem selhal. Za druhé světové války jsem si dělal poznámky o všem, co se dělo, a bylo jich neuvěřitelné množství, protože jsem měl v úmyslu hned po konci války sepsat její dějiny. Nikdy jsem je nenapsal. Dokonce jsem je ani nikdy nezačal psát.)

V době, kdy jsem psal své romány, mi různá nakladatelství předkládala nejrůznější komplikované návrhy. Samotné nakladatelství Doubleday mě požádalo, abych sepsal přehled vědy v podobě otázek a odpovědí, a já jsem se do něj pustil a odvedl jsem na něm pořádný kus práce, pod tlakem románů jsem však také od něj musel upustit. Vrátil jsem Doubledayovi poměrně štědrou zálohu.

Potom mě požádalo nakladatelství Harper & Row, abych sepsal dějiny vědy, seřazené rok po roce. Souhlasil jsem bez valného nadšení, protože jsem se obával, že psaní románů naruší každý rozsáhlý nebeletristický projekt. Pak jsem však dostal další návrh, abych ke každému roku připojil něco z toho, co se událo mimo vědecký svět. To mě naplnilo vzrušením. Byla by to svého druhu historická kniha, kniha zaměřená na všeobecné dějiny a ne jen na dějiny vědy.

Nemohl jsem s ní začít, dokud jsem byl v plné práci na svých románech, neustále jsem o ní však přemýšlel a snil. A pak, osmého listopadu 1987, když jsem už téměř končil Předehru k Nadaci, jsem hodil opatrnost za hlavu a začal jsem psát knihu, které jsem dal pracovní název Science Timeline (Věda v čase). Nakladatelství Harper & Row jí nakonec dalo neohrabaný avšak popisný název Asimov's Chronology of Science and Discovery (Asimovova chronologie vědy a objevů).

Jen málokdy v životě jsem se tak báječně bavil. Jako referenční studnice jmen a dat jsem použil své vlastní Biografické encyklopedie vědy a technologie. Vytáhl jsem všechny další knihy o dějinách vědy, které mám ve své knihovně. Využil jsem svých nejrůznějších encyklopedických slovníků. Shromažďoval jsem data ze všech možných pramenů a pustil jsem se do líčení příběhu vědy, který začal před čtyřmi milióny let, když se na světě objevili první hominidé. Navíc jsem text obohatil značnou dávkou čistě historických fakt, přičemž jsem ke sběru dat využíval svých vlastních historických knih včetně nedokončeného rukopisu dějin světa a všech knih o historii ze své knihovny.

Pokoušel jsem se psát souběžně s Nemesis, když přišel čas k napsání tohoto románu, a pracoval jsem střídavě na obou. Nemesis jsem používal jako návnady a Chronologie jako odměny. Když se mi podařilo napsat deset stránek Nemesis, povolil jsem si dvacet stránek Chronologie, a tak dále. Veškeré výhody měla na své straně Chronologie. Věděl jsem, že Nemesis vydělá desetkrát víc než Chronologie, ale srdcem jsem byl s nebeletrií. V důsledku toho jsem Chronologii podle plánu dopsal koncem roku 1987, zatímco Nemesis, kterou jsem měl odevzdat ve stejném termínu, stále ještě nebyla hotová. Teprve když se na mne Jennifer zamračila a stanovila mi poslední nepřekročitelný termín, dal jsem se do práce a odevzdal jsem ji v březnu 1988.

Obě knihy vyšly v říjnu 1989. Asimovova chronologie vědy a objevů je tlustá kniha o přibližně sedmi stech stránkách, tedy třikrát delší než Nemesis, a já jsem na ni byl opravdu pyšný, přestože mi dvě věci, které s ní souvisely, dělaly starosti.

Jednou z nich byla skutečnost, že i když příprava rejstříku nebyla o nic složitější než příprava rejstříku pro má ostatní rozsáhlá díla, mně složitější připadala, protože jsem byl starší a protože (i když jsem si to tehdy ještě plně neuvědomoval) můj zdravotní stav se horšil, takže jsem se snáze unavil.

Druhou věcí, která mi vadila, byla skutečnost, že jsem se poměrně zeširoka rozepsal o historických událostech, které nesouvisely s dějinami vědy, takže nevědecké pasáže tvořily podstatnou část celkového rozsahu knihy. Nakladatelství Harper & Row, které na ni nechtělo vysadit neprodejnou cenu a stejně tak ji ani nechtělo vydat ve dvou svazcích, tyto čistě historické pasáže do značné míry seškrtalo, byť z mých dějin vědy nevypustilo ani jediný odstavec.

Souhlasil jsem s tím bez protestů, protože už mi v mysli klíčil nový nápad.

Zaznamenávání světových historických událostí, seřazených rok po roce, mi připomnělo nedopsané dějiny světa pro Walkera, na kterých jsem přerušil práci téměř před deseti lety. Co kdybych se o to pokusil znovu trochu jinou metodou — která by byla bližší metodě zpracování Chronologie ? Pak by se mi možná podařilo nakladatelství Harper & Row přesvědčit, aby je vydalo jako další svazek téže edice.

Dal jsem se do práce a věnoval jsem tomuto projektu dokonce ještě více času než svému předchozímu pokusu o takové dějiny. Začal jsem stvořením vesmíru Velkým třeskem před patnácti miliardami let a měl jsem v úmyslu dospět až do samotné současnosti.

Dostal jsem se daleko za rok 1850, v němž jsem se zarazil při svém prvním pokusu, částečně proto, že jsem při uspořádávání textu postupoval systematičtěji, a částečně i proto, že jsem byl tentokrát stručnější. Když jsem však dospěl k druhé světová válce, uvědomil jsem si (už zase), že to do současnosti dotáhnout nedokážu. Bylo by to neúnosně dlouhé. Napadlo mě, že vhodným okamžikem, kde bych měl přestat, bude rok 1945, a že někdy později bych mohl napsat jinou knihu, pojednávající o dějinách světa po roce 1945.

Dopadlo to nakonec tak, že z důvodů, které brzy vysvětlím, jsem musel přestat v polovině druhé světové války, tentokrát však vím, že je to pouze dočasné přerušení. Nezabrání-li mi v tom smrt, bude tato kniha dopsána.

Samozřejmě jsem se v duchu zabýval etickou otázkou: Co s tou smlouvou, kterou jsem na sepsání světových dějin měl od Walkera?

Klidně jsem mohl tvrdit, že ta už není důležitá. Od té doby, co jsem se zavázal k napsání prvních světových dějin, mi u Walkera vyšlo téměř čtyřicet knih, takže si nemohl stěžovat, že ho zanedbávám.

Přesto tu ještě byla záležitost té tisícidolarové zálohy, kterou mi za zmíněnou knihu vyplatili. Roku 1989 si však naštěstí Beth Walkerová uvědomila, že se blíží rok 2000, a navrhla, abych napsal knihu, v níž bych vylíčil, jak vypadala Země v každém tisíciletí dosavadní historie lidstva. Po dosažení současnosti jsem měl pokračovat kapitolou o tom, jak asi bude svět vypadat roku 3000.

Okamžitě jsem souhlasil pod podmínkou, že tato kniha bude náhradou nedokončených dějin světa a že na ni bude převedena ona tisícidolarová záloha, kterou jsem tehdy obdržel. Souhlasili také, trvali však na tom, že mi vyplatí ještě jednu tisícovku. (Pokud jde

o zálohy, jen zřídkakdy si u nakladatelů prosadím svou. Vždycky mi nutí víc peněz, než kolik požaduji.)

Tato kniha se psala snadno a byl jsem s ní hotov za několik měsíců. Vyjde pod názvem The Next Millenium (Příští tisíciletí).

161
Robert Silverberg

Robert Silverberg se narodil roku 1936 a jeho mladá léta se pravděpodobně velice podobala mým. Tvrdil alespoň, že když si přečetl první svazek mé autobiografie, našel v ní spoustu podobností s vlastním životem.

Docela rád tomu věřím, protože nepochybně musel být právě tak inteligentní jako já a pravděpodobně také stejně špatně jako já zapadal do okolní společnosti. Výsledek byl však odlišný. Já jsem se odjakživa choval halasně a neomaleně a byl jsem nakloněn společenským stykům, takže lidé, na které jsem neudělal zvláštní dojem, mě občas považovali za kašpara. Bob byl naproti tomu tichý a vážný a přestože měl břitký a pohotový smysl pro humor, dával ho většinou najevo jen občasně - a nečekaně.

Vyložil jsem si tuto Bobovu vážnost jako známku toho, že je nešťastný, a napsal jsem to ve svých předchozích autobiografických svazcích. Bob sám mi později řekl, že skutečně byl nešťastný ve svém prvním manželství. Totéž ovšem platilo i o mně a abstrahujeme-li od nešťastného manželství, zůstával Bob stále tichý a já halasný.

To mu myslím trochu dělalo starosti, protože si vzpomínám, jak jednou prohlásil, že by nikdy nedokázal tropit takové sebepropagační kašpařiny jako třeba Isaac Asimov nebo Harlan Ellison. Já však tvrdím, že nejde o žádnou sebepropagaci; Harlan i já už jsme prostě takoví. Kdybychom neměli takovou povahu, nemohli bychom něco takového filmovat jen proto, abychom na sebe přitahovali pozornost. Takové chování je buď zcela přirozené nebo zcela nemožné.

Každopádně se však Bob může mnohým chlubit. Za prvé je to v žánru science fiction jeden z nejlepších autorů a kdyby se byl narodil o patnáct let dřív, patřil by k Velké trojce spíš on než já.

Za druhé je autorem nesmírně plodným. Je nepochybně schopen dosahovat stejné autorské plodnosti jako já a paleta jeho schopností je překvapivě rozsáhlá. Je autorem prvotřídních nebeletristických knih a pamatuji se, jak jsem s obrovským potěšením četl jeho díla o stavitelích pyramid v předkolumbovské Americe a o etiopském Knězi Janovi. V pozdějších letech psal také vynikající historické romány - velice mě zaujal jeho román, pojednávající o sumerském Gilgamešovi.

Rozdíl mezi Bobem a mnou je však následující: Bob je člověkem podstatně všestrannějším. Rád cestuje a má i velké množství dalších zájmů, což limituje jeho spisovatelskou činnost. Kromě toho je praktičtější než já. Zcela záměrně přestal s psaním nebeletrie, protože na ní dost nevydělával, zatímco já považuji potěšení, které mi psaní nebeletrie přináší, za mnohem důležitější než její finanční aspekt. Když měl pocit, že jeho nakladatelé se smiřují se situací, kdy se většina jeho knih přestávala tisknout, nechal psaní a na pět let „odešel na odpočinek.“ (Pro mne by taková reakce byla naprosto nepředstavitelná. Sám sebe bych totiž trestal víc než svoje nakladatele či čtenáře.) Naštěstí se však později k psaní vrátil.

První jeho publikovaná povídka vyšla roku 1954 a já sám jsem se s ním poprvé setkal na conu science fiction v Cincinnati koncem června 1957. Poté, co jsem se roku 1970 vrátil do New Yorku, tvořili manželé del Reyovi, Silverbergovi a Asimovovi jakési sexteto, jehož hybnou silou byla neustále energií překypující Judy-Lynn. Několikrát jsme se společně účastnili slavnostních večeří u příležitosti židovských velikonoc, které Lester pořádal se zatvrzelou formální vážností konvertity. Lester byl také vynikající kuchař, takže i když jsem v sobě při těchto příležitostech nedokázal probudit požadované náboženské zanícení, alespoň jsem se pokaždé dobře najedl.

Pak ovšem Bob dospěl k názoru, že mu New York nevyhovuje, a odstěhoval se do kalifornského Oaklandu, kde žije dodnes. Samozřejmě jsem se s ním jen nerad loučil a mimoděk mě napadalo, že tato migrace z New Yorku do Kalifornie má v podstatě stejné příčiny jako někdejší migrace z Evropy do Spojených států - naději v nalezení zelenějších pastvin a nového života. Bob se v Kalifornii rozvedl a (stejně jako já) uzavřel nové šťastné manželství.

Roku 1988 přišel Marty Greenberg s jistým nápadem. (Má totiž neomezenou kapacitu nápadů.) Napadlo ho, že postarší spisovatelé jako já napsali v mládí obrovské množství báječných magazínových povídek, s nimiž už nikdy nic dalšího nepodnikli a s nimiž ani nemají v úmyslu něco dalšího podnikat. Co kdyby se našel nějaký mladší autor, který by se klasické povídky ujal a rozšířil ji v román?

A konkrétně, co kdyby se našel někdo, kdo by se ujal mé povídky „Soumrak", které už tehdy bylo sedmačtyřicet let, ponechal jí v podstatě stejnou zápletku, ale připsal k ní podrobný začátek a podrobný konec? Naslouchal jsem mu poněkud konsternované. Konec konců se mohlo stát, že jiný autor celý příběh zničí a napíše něco „neasimovovského".

Marty tvrdil, že by to šlo zařídit tak, aby román podléhal mému bezpodmínečnému schválení a abych v něm dokonce mohl provádět i

změny, pokud bych je považoval za nezbytné. Kromě toho se domníval, že by se pro tento úkol mohl pokusit - vzhledem k jeho schopnostem - získat Boba Silverberga.

„Ale prosím tě,“ protestoval jsem nevěřícně, „Bob by nikdy nepřistoupil na to, že bude jeho vlastní práce pohřbená v Asimovově povídce."

„Ale ano, však on na to přistoupí," ujišťoval mě Marty a měl pravdu.

Přesto jsem cítil určitý nepokoj. Sám jsem konec konců po dokončení Nemesis musel psát další román. Měl jsem na něj smlouvu a podle ní to měl být další román o Nadaci. Stále ještě jsem nebyl schopen napsat pokračování Nadace a Země, takže jsem měl v úmyslu vyplnit mezeru mezi Předehrou k Nadaci a Nadaci.

Nový román, kterému jsem dal název Forward the Foundation (A zrodí se Nadace), jsem začal psát čtvrtého června 1989, doopravdy jsem však už měl románů plné zuby. Napsal jsem jich v osmdesátých letech sedm o celkovém počtu téměř miliónu slov a měl jsem pocit, že je na čase, abych si dal další dvacetiletou přestávku (jen kdybych byl dost mladý, abych si to mohl dovolit). Navíc jsem chtěl dopsat svou knihu světových dějin, jejíž rozsah se už tou dobou blížil půl miliónu slov.

Napadlo mě proto, že kdyby Bob napsal román o „Soumraku", mohl bych jím naplnit svou beletristickou kvótu na rok 1990 a mohl bych tak půl roku odpočívat, než bych musel dopsat A zrodí se Nadace.

Přirozeně tu byly určité maličkosti, které jsem si musel vyjasnit. Především šlo o to, co tomu řekne můj smysl pro etiku. Budu mít právo dát na knihu své jméno, pokud většinu z ní napíše Bob a budu mít také právo na polovinu procent? Zmínil jsem se o tomto svém problému před Martym, který okamžitě argumentoval tím, že Bob bude mít výhodu předem zpracovaného společenského prostředí, nemluvě už vůbec o postavách a událostech, s nimiž bude moci pracovat, a že tudíž budu mít na svou polovinu následných příjmů plné právo. Nechal jsem se od Martyho přesvědčit.

Zbývaly však i další maličkosti, které bylo třeba vyjasnit. Vysvětlil jsem Bobovi, že si nepřeji, aby v románu byl bezdůvodný sex, zbytečné násilí a vulgární výrazy, s čímž souhlasil a prohlásil, že nebude mít nic proti tomu, abych měl ve všech sporných případech rozhodující slovo. Řeknu-li „Tohle vynech,“ bude to vynecháno, řeknu-li „Tohle změň,“ bude to změněno.

Bob se naopak chtěl zase ujistit o tom, že ho neodsunu na vedlejší kolej tím, že by bylo moje jméno uvedeno výrazněji než jeho (jak se tomu stalo právě před nedávnem, když jméno Arthura Clarka zcela zastínilo jméno druhého spoluautora). Řekl jsem Bobovi, že mě málo zná, pokud si myslí, že bych něco takového připustil. Budeme naprosto rovnocenní (a protože jsem se pamatoval, jak dopadla chudák Karen Frenkelová, ujistil jsem se tentokrát předem, že je to Doubledayovi naprosto jasné).

Nebylo mimochodem vůbec snadné přesvědčit Doubledaye

o vhodnosti takového projektu, protože ode mne chtěli nové romány a ne rozpracování nějaké staré povídky, když jsem ale řekl, že si potřebuji odpočinout, svolili. Souhlasili dokonce s tím, že vydají tři romány. Bob se chystal rozepsat do románové šíře nejen „Soumrak", ale také „Ošklivého chlapečka" a „Pozitronického člověka”.

Po nějaké době jsem od Boba dostal rukopis rozšířené verze „Soumraku". Přes všechny přípravy jsem se strachem čekal, že dostanu něco, co pro mne bude naprosto nepřijatelné, a přemýšlel jsem o tom, jakým způsobem to oznámím Bobovi, Martymu a Doubledayovi.

Strachoval jsem se zbytečně. Bob odvedl fantastickou práci a já bych málem byl ochoten věřit, že jsem to celé napsal já sám. Absolutně věrně se přidržel původního příběhu a nebylo prakticky nic, s čím bych nebyl ochoten souhlasit. Bob má už také připravenou osnovu své verze „Ošklivého chlapečka". Četl jsem ji a upřímněji schvaluji.

Bob změnil jméno planety a jedné z postav „Soumraku", protože já jsem úmyslně použil sumerských a egyptských jmen, abych tak svému příběhu dodal přídech neobvyklosti, ale ne úplné cizosti. Bob to považoval za chybu; nechtěl mít v románu nic, co by příliš připomínalo Zemi, a měl možná pravdu. Každopádně jsem ho nechal, aby to udělal po svém.

162
Stahují se stíny

Roku 1972, poté, co vyšlo první vydání Asimovovy biografické encyklopedie vědy a technologie, jsem si vypěstoval zvyk pečlivého pročítání té stránky newyorských Times, na níž se otiskovala smuteční oznámení. Důvodem bylo, že jsem potřeboval vědět o tom, když zemřel někdo z dosud žijících vědců, o nichž pojednávaly závěrečné stránky uvedené knihy. Přesné datum a místo jeho úmrtí jsem si pak poznamenal do jednoho zvlášť vyčleněného výtisku, kterého jsem užíval výhradně k tomuto účelu. Připravoval jsem se tak na další vydání a přidržel jsem se tohoto systému dodnes.

Smuteční oznámení jsem začal pročítat jaksi nezúčastněně, pro tože smrt byla samozřejmě něčím, co se týkalo starých lidí. Když jsem s jejich pročítáním začal, bylo mi teprve dvaapadesát let a smrt mi dosud připadala jako něco velice vzdáleného. S přibývajícím věkem však stránka se smutečními oznámeními pomalu začala nabývat větší důležitosti a zároveň i hrozivějšího významu. Dnes už je pro mne její čtení jakousi morbidní obsesí.

Domnívám se, že je tomu tak u mnoha lidí. Ogden Nash napsal jednu větu, kterou si od jejího prvního přečtení pamatuji: „Zemře-li starý člověk, ostatní staří lidé to vědí."

S postupem let mi tato věta připadala stále výstižnější. Starý člověk konec konců v očích někoho, kdo ho už dlouho zná, není „starý"; mnohem spíš na něj pohlížíme jako na onoho mladšího člověka, kterého si uchováváme v paměti, energického a plného života. Když zemře starý člověk, který byl součástí vašeho života, umírá spolu s ním část vašeho mládí. A přestože vy sami žijete dál, musíte přihlížet tomu, jak svět vašeho mládí kousek po kousku odnáší smrt.

Je snad možno čerpat jisté morbidní uspokojení z toho, že jste ze svých vrstevníků posledním přežívajícím, je však doopravdy o tolik lepší než zemřít být posledním listem na stromě, zjišťovat, že jste sami v neznámém a nepřátelském světě, kde si vás nikdo nepamatuje jako malého chlapce a kde s vámi nikdo nemůže sdílet vaše vzpomínky na ten dávno zmizelý svět, který tak teple zářil všude kolem vás, když jste byli mladí?

Úvahy tohoto typu se mne tu a tam zmocňovaly poté, co jsem druhého ledna 1989 oslavil své devětašedesáté narozeniny a věděl jsem, že mi pouhý jeden rok zbývá k dosažení biblického věku sedmdesáti let.

Aby bylo jasno, nestal se ze mne člověk zcela morbidní. Po většinu času jsem si uchovával svůj optimistický a temperamentem překypující pohled na svět. Můj kalendář byl i nadále plný společenských podniků, přednáškové činnosti, porad s nakladateli a nekonečného psaní, psaní a zase psaní. Občas uprostřed noci, když jsem nemohl usnout, jsem však přemýšlel o tom, jak málo už zbývá lidí, kteří si stejně jako já pamatují, jaké to bylo v samotných začátcích.

Science fiction se dnes stala doménou nesmírně inteligentních mladých lidí, kteří mě pravděpodobně považují za živoucí zkamenělinu, za jeden z pozůstatků onoho přestárlého klanu, který se jakýmsi nevysvětlitelným způsobem dožil moderní doby, a kteří se na slavného Johna Campbella - pokud si na něj vůbec vzpomenou - dívají jako na jakousi mýtickou paleontologickou osobnost.

Občas se mi zdá, že kdybych se ve svých vlastních dílech o Campbellovi tak vytrvale nezmiňoval, zmizel by z povědomí lidí navždy a často myslívám i na to, že stejně tak z povědomí lidí zmizí i moje jméno, až opadne první vlna lítosti nad mým úmrtím.

Nečekám, že budu žít věčně, a nijak se tím netrápím, jsem však natolik slabý, že bych si přál, aby si mě lidé věčně pamatovali. — Jenže jak málo z těch, kdo dosud žili, a to dokonce i z těch, kteří toho v životě dokázali mnohem víc než já, přetrvává v paměti světa byť jen jediné století po své smrti.

Jak sami vidíte, úvahy tohoto typu se nebezpečně pohybují na hranici toho, co považuji za nejohavnější hřích - totiž na hranici sebelítosti —, a já se jim bráním. Občas však přicházejí chvíle, kdy mi dělá potíže statečně čelit oné neustále se zrychlující bubnové palbě úmrtí, kterou léta přinášejí.

O mnoha takových úmrtích už jsem se v této knize zmínil.

Z příbuzných mé vlastní generace zemřel manžel mé sestry Marcie Nicholas a také manžel Chaucy Bennetsové Leslie, jakož i její starší bratr Harold.

Zemřelo i několik členů klubu Sklípkanů včetně tří, kteří sloužili jako modely pro postavy mých povídek Černých vdovců: Gilbert Cant, Lin Carter a John D. Clark. Umírali také členové klubu Každý za své včetně jeho prezidentů Lowella Thomase a Erika Sloana.

Zemřela celá řada autorů science fiction mé vlastní generace, počínaje Cyrilem Kornbluthem v padesátých letech až po Alfreda Bestera v letech osmdesátých. Mezi bratrstvem autorů detektivek došlo k úmrtí dvou mých přátel, Stanleye Ellina a Freda Dannaye (Elleryho Queena).

Banesh Hoffman, lékař, který na banketech Občasníků z Baker Street vždy sedával po mé levici, zemřel roku 1986. Robert L. Fish, další autor detektivek, který sedával po mé pravici, zemřel dokonce ještě dřív. Herec David Ford, který mě inspiroval k napsání první povídky Černých vdovců, zemřel roku 1982.

Lloyd Roth, jeden z mých důvěrných přátel z prvních let mého postgraduálního studia - ten, který mi doporučil Charlese Dawsona také zemřel roku 1986 na Alzheimerovu nemoc.

Do jednoho diskusního pořadu, kam mohli telefonovat posluchači, kdosi zavolal a zeptal se mě: „Vzpomínáte si na Ala Heikina?“

„Samozřejmě," odpověděl jsem. „Pracoval se mnou počátkem čtyřicátých let v NAES. Jak se má?“

„Už je po smrti,“ zněla lhostejná odpověď a to mě donutilo přímo tam v rozhlasovém studiu ztratit klid. Zemřel v listopadu 1986.

Profesor Arthur W. Thomas, s nímž jsem se spřátelil, když jsem usiloval o povolení ke své doktorandské výzkumné práci, zemřel roku 1982 ve věku dvaadevadesáti let. Louis P. Hammett, který mě roku 1939 - když jsem naposledy v životě dosahoval dobrých akademických výsledků - učil fyzikální chemii, zemřel roku 1987, také ve věku dvaadevadesáti let.

Richard Wilson, jeden z původních futuriánů, zemřel v šestašedesáti letech roku 1987. Bea MahafFeyová, pro kterou jsem ve dvaapadesátém při návštěvě její chicagské kanceláře napsal povídku „Everest", zemřela v šedesáti letech roku 1987. Bernard Fonoroff, můj starý kamarád z Bostonu, zemřel v sedmašedesáti letech roku 1987.

William C. Boyd, který mi původně sehnal zaměstnání na lékařské fakultě, zemřel roku 1983 a jeho první manželka Lyle (která byla rovněž mou přítelkyní) zemřela ještě před ním. Matthew Derow, další můj kolega z fakulty, zemřel roku 1987 ve věku osmasedmdesáti let. Lewis Rohrbaugh, který nahradil Chestera Keefera ve funkci děkana lékařské fakulty a s nímž jsem se přátelil, zemřel roku 1989 ve věku jedenaosmdesáti let.

A tak to šlo stále dál. Čím dál úporněji jsem lpěl na oné neustále se zužující skupince starých přátel, kteří mi ještě zůstávali: Sprague de Campovi, Lesteru del Reyovi a Fredu Pohlovi ze společenstva science fiction, Fredu Whippleovi z Bostonu a dalších.

Nebylo pochyb o tom, že se blíží soumrak a stahují se stíny - a že jsou to stíny stále temnější.

163
Sedm křížků na krku

Tyto moje pochmurné meditace, tyto smutné úvahy o smrti, zániku a blížícím se konci nebyly pouze výsledkem filozofických úvah a hořkých zkušeností, získaných věkem. Svou roli v nich hrálo i něco konkrétnějšího. Můj zdravotní stav se zhoršoval.

Moje „popírání reality" by nebylo k ničemu, kdybych si byl tuto skutečnost připouštěl, a můžete se také vsadit, že jsem si ji nepřipouštěl. Po celé léto a celý podzim roku 1989 jsem zatvrzele pokračoval ve svém navyklém způsobu života a předstíral jsem, že váhu svých let necítím.

Počtvrté jsme spolu s Janet odjeli na jih do virginského Williamsburgu, kde jsem měl přednášku. Devatenáctého října 1989 jsem měl to nevýslovné potěšení večeřet ve dvou různých podnicích, přičemž v jednom jsem měl králíka a v druhém srnčí, a obojí mi připadalo přímo božsky dokonalé. Když jsem to komusi vykládal a netajil se přitom svou slastí, dostal jsem nesouhlasnou odpověď: „Chceš říct, že jsi za jeden večer snědl kolouška Bambiho i králíčka Thumpera?"

V Bostonu jsem patnáctého března 1989 asistoval při oslavách stopadesátého výročí založení Bostonské univerzity. Osmadvacátého června 1989 jsem také také pronesl svůj náhradní projev na univerzitě Johnse Hopkinse.

Pokračoval jsem samozřejmě v psaní, dokončil jsem Nemesis a Příští tisíciletí a několik dalších knih cyklu Jak jsme přišli na to, že...? Dal jsem se také do psaní A zrodí se Nadace a pomáhal jsem při románovém zpracování „Soumraku". Kromě toho jsem neúnavně pracoval na své objemné knize světových dějin.

Přitom jsem však po celé toto letní a podzimní období pociťoval nevysvětlitelnou a stále se zvyšující tendenci k unavenosti. Chodil jsem pomalu a s vynaložením značného úsilí. Lidé se tu a tam zmiňovali o mé ztrátě vitality a já jsem se v rozpacích snažil chovat temperamentněji, stálo mě to ale čím dál větší úsilí.

Čas od času jsem se dokonce přistihl při pomyšlení, jak příjemné by bylo prostě si lehnout, nechat se v klidu ukolébat spánkem a nikdy už se neprobudit. Byla to myšlenka mé povaze natolik cizí, že kdykoli mě napadla, s hrůzou jsem ji zapudil. Zaháněl jsem ji s jakousi zdvojnásobenou hrůzou, protože jsem si za prvé chtě nechtě představoval, jak by na to asi reagovaly Janet a Robyn, a za druhé jsem si zcela konsternované uvědomoval, že bych v tom případě po sobě zanechal nedokončenou práci.

Stále se mi ale vracela.

Ani jedinému slovu o této stoupající únavě se však přitom nepodařilo proniknout do mého deníku. Odmítal jsem otevřeně si přiznat její existenci. Přitom jsem ovšem nemohl popřít, že se mnou něco není v pořádku, protože se to projevovalo tělesnými příznaky a ne jen něčím, co by bylo možno interpretovat jako pouhou omrzelost životem.

Už patnáctého března 1984 si Paul Esserman všiml, že mám na nohou trochu nateklé kotníky. Trpěl jsem retencí tekutin a Paul mi doporučil, abych občas bral diuretika, která by podporovala močení a vylučování tekutin z organismu.

Retence tekutin není nijak výjimečným průvodním jevem pokročilého věku a Paul si s ní nedělal starosti. Já sám jsem byl samozřejmě pobouřen, protože jsem nesnášel jakýkoli náznak toho, že by moje tělesné mechanismy perfektně nefungovaly. Dokonce jsem se vzpíral nutnosti brát diuretika, protože jsem se nechtěl vystavovat pokoření plynoucímu z nutkavé potřeby močit a z následného spěšného hledání toalety.

Došlo k tomu pouhé tři měsíce po mém chirurgickém přemostění tepen a tou dobou jsem ještě nevěděl (a možná to tou dobou ještě nevěděl ani Paul), že díky napojení na přístroj udržující krevní oběh a dech při operaci došlo k částečnému poškození mých ledvin, které už díky tomu nefungovaly úplně dokonale.

Janet dohlížela na to, abych čas od času diuretika bral (vždycky stranila doktorům a nechápala, že loajalita by ji měla přimět k tomu, aby se postavila na mou stranu proti nim). Alespoň nějakou dobu se zdálo, že tím je problém retence vody vyřešen.

A potom, bylo to v Rensselaerville roku 1987, se situace náhle zhoršila. Zachvátila mě vlna deprese, když jsem se dozvěděl, že lékaři Izziemu Adlerovi diagnostikovali rakovinu prostaty, a bojoval jsem proti této depresi tím, že jsem nerozumně - a to v mém případě vždycky znamená příliš dobře - jedl.

Navíc mi vůbec nezáleželo na tom, že byla moje strava slaná. Naopak jsem dával slaným pokrmům přednost. Měl jsem hrozně rád ančovičky, uzeného lososa, sledě, slaninu a všechno ostatní, co bylo chutné a slané. Pokud byl nějaký pokrm chutný a neslaný, přisolil jsem si - a nijak jsem přitom solí nešetřil.

Janet proti tomu protestovala. V její rodině byly běžné potíže s vysokým krevním tlakem, takže nesměla solit, protože sůl tlak zvyšuje. U mě se naopak, přestože mi měřili tlak pokaždé, když jsem se dostal na dosah nějakému doktorovi s tonometrem, nikdy - ani jedinkrát - tendence k vysokému tlaku neprojevila.

Když mě tedy Janet kvůli mému solení napomínala, povzneseně jsem odpovídal, že s vysokým krevním tlakem nemám problémy a že se tudíž nehodlám soli vzdát. Nevěděl jsem ovšem jednu věc, kterou jsem si ozřejmil brzy po svém pobytu v Rensselaerville roku 1987 že totiž sůl silně podporuje retenci tekutin.

Vrátil jsem se domů o osm liber těžší a nohy jsem měl viditelně oteklé. Navíc jsem ani nemohl zlehčovat vážnost této situace, protože v Rensselaerville jsem měl obrovské problémy, když jsem musel vyjít do svahu, vedoucího od jídelny k obytné budově, přičemž nikdy dřív jsem s tím žádné potíže neměl.

Paul Esserman mi předepsal silnější dávky diuretik a vyhlásil jasnou zásadu - po zbytek života neslaná dieta.

To mě zasáhlo nesmírně bolestně, takže jsem si připadal, jako by mi někdo proklál srdce železným šípem. Janet se přípravy neslaných jídel zhostila s nadšením - konec konců pro sebe stejně musela vařit bez soli - a v restauracích na mne dohlížela přísněji než kdy dřív. Podrobil jsem se, můžete si však být jisti, že jsem to nedoprovázel spontánními výkřiky nadšení.

Tou dobou už podle retence vody a jistých symptomů mého krevního rozboru (například podle vysokého obsahu kreatininu) bylo zcela evidentní, že moje ledviny neplní svou funkci, takže jsem se seznámil s dalším lékařem. Byl jím urolog (neboli přeloženo do normálního jazyka ,,ledvinář“) Jerome Lowenstein a bylo to čtyřiadvacátého srpna 1987. Lowenstein byl velice příjemný pán s úzkým obličejem a stříbrnými vlasy, který by se mi byl docela zalíbil nebýt toho, že se ještě důrazněji postavil za zákaz soli.

Díky hojnému užívání diuretik jsem se dokázal zbavit oné retence tekutin, kterou jsem si způsobil v Rensselaerville, problému samotného jsem se však nezbavil. Roku 1989 se naopak situace válem blížila k vyvrcholení.

Čas od času jsem začal mívat dny, v nichž jsem trpěl stavem, kterému jsem ve svém deníku říkal „vygumování“. Jedním z takových dnů byl například sedmnáctý listopad 1989, který jsem prakticky celý strávil v posteli. Přisuzoval jsem to několika po sobě jdoucím téměř bezesným nocím. Samozřejmě, že i to mohlo být částečnou příčinou. Problém nebyl jen v tom, že jsem prostě prolenošil den, problém byl v tom, že jsem si nepřipadal provinile. Ve stavu vygumování mě nerozčilovalo, že zůstávám v posteli; naopak se mi to líbilo a vstávat se mi rozhodně nechtělo.

Přesto jsem se však nutil k obvyklé aktivitě. Odjel jsem na Long Island, abych Stanovi a Ruth pomohl oslavit Den díkůvzdání. (Samozřejmě sněžilo, přičemž to bylo jediné opravdové sněžení celé zimy.) Čtvrtého prosince jsme Janet a já v Peacock Alley povečeřeli s Fredem Pohlem. Fred psal knihu o životním prostředí a chtěl, abych na ní spolupracoval. Řekl jsem, že mu s radostí vyhovím, jenže to pro mne měl být na půl roku poslední normální den.

Šestého prosince jsem měl na programu tříhodinovou akci, při níž jsem měl pronést projev, odpovídat na dotazy a podepisovat knihy, a absolvoval jsem ji s obrovskými potížemi. Bylo to poprvé po mnoha letech, kdy jsem ze svého projevu neměl žádné potěšení. Když bylo po všem, unaven do morku kostí jsem spěchal domů, zatímco Janet běsnila, že jsem se uvázal na tříhodinový maratón. A já sám jsem si v duchu přiznával, že jsem si ukousl příliš velké sousto.

Následujícího dne jsem opět trpěl stavem vygumování a několik dalších dnů jsem musel vynakládat všechny síly jen na to, abych se dokázal belhat po bytě. Moje únava, proti které jsem už celé měsíce bojoval, konečně dostoupila takové intenzity, že jsem byl nucen se o ní zmínit i ve svém deníku. Třináctého prosince jsem tam napsal: „Chybí mi energie. V tom je ten problém."

Ve skutečnosti to však byl pouhý symptom. Problém byl v něčem, co bych si nebyl ochoten připustit, ani kdybych o tom byl věděl.

Čtrnáctého prosince sestával můj zápis v deníku z jediného slova: „Nemocen!"

Paul se u mne dokonce dvakrát zastavil doma, aby zkontroloval můj zdravotní stav, a to mě značně dojalo. Doktoři už dnes prostě za pacienty domů nechodí a já jsem tyto návštěvy bral jako přesvědčující důkaz toho, že se Paul považuje nejen za mého lékaře, ale také za mého přítele. (Musím říci, že Paul je své profesi naprosto oddán, a totéž platí i pro Petera Pasternacka. Mám obrovské štěstí, že jsem v péči takových dvou lékařů, i když bych jim za nic na světě neprozradil, že se na to takhle dívám, protože mi víc vyhovuje, když jim mohu pořádně vynadat.)

Strávil jsem v posteli tři týdny a svou práci jsem zanedbával. Samozřejmě jsem ji nezanedbával úplně. Dařilo se mi vyřizovat korespondenci díky tomu, že jsem odpovídal jen na ty dopisy, které odpověď bezpodmínečně vyžadovaly. Psal jsem také svou pravidelnou týdenní rubriku pro syndikát losangeleských Times. Práce na mé historické knize však zůstala stát. Nedokázal jsem také dokončit poslední úpravy Příštího tisíciletí ani dalších dvou knih z cyklu Jak jsme přišli na to, že...?, na kterých jsem právě pracoval. Vůbec jsem nebyl schopen napsat dvaatřicátý a poslední svazek cyklu Garetha Stevense o astronomii. Pod daty sedmnáctého, osmnáctého a devatenáctého prosince není v mém deníku dokonce vůbec žádný zápis.

Občas, při nějaké zvláštní příležitosti, se mi podařilo namáhavě se postavit na nohy. Dvacátého prosince nás i s Janet odvezli limuzínou do jisté restaurace v centru, kde s námi povečeřeli Lou Aronica z nakladatelství Bantam Books a několik dalších lidí od Doubledaye. Rozhovor se točil kolem plánů, které Doubleday a Bantam měli na vydání jednotně vázané sbírky celého mého beletristického díla - románů i povídek, science fiction i detektivek.

Byl to báječný nápad a já jsem byl potěšen a polichocen - zároveň jsem se však nemohl zbavit neodbytného pocitu (který jsem nevyjádřil nahlas), že něco takového se obvykle pro autora dělá až posmrtně. Že by prostě - jako všichni dobří byznysmeni - hleděli do budoucnosti?

Pokud tomu tak skutečně bylo, nemohl jsem jim to mít za zlé, protože nedělali nic jiného než to, co jsem dělal i já sám. Celý ten nešťastný prosinec jsem si v duchu říkal: „Už jsem blízko, tak blízko, ale sedmdesátky se nedočkám."

Stala se z toho pro mne ten měsíc téměř posedlost. Domníval jsem se, že umírám, a ve svém rozčilení jsem si Janet hořce stěžoval na osud, který mi nedovolí dosáhnout magického věku sedmdesáti let.

Co je na sedmdesátce tak magického? Problém je v tom, že v desátém verši Žalmu 70 se praví: „Všech dnů let našich jest let sedmdesáte."

Sedmdesátka se tudíž podle bible považovala za normální délku lidského života. Ve skutečnosti tomu tak samozřejmě nebylo. Průměrná délka lidského života u převážné části obyvatel zeměkoule nedosahovala sedmdesáti let ještě dlouho ve dvacátém století. Teprve díky moderní medicíně a vědě jsme dosáhli toho, že se skutečně dožíváme sedmdesáti let. Bible však říká sedmdesát, takže toto číslo dostalo svůj magický obsah.

V poměrně raném věku se mi podařilo nějak si vštípít do hlavy, že není žádná hanba, zemře-li člověk po sedmdesátce, úmrtí před dosažením sedmdesátky že je však úmrtím „předčasným" a špatným vysvědčením pro inteligenci a charakter nebožtíka.

Bylo to samozřejmě nelogické a naprosto iracionální.

Přesto jsem se dožil šedesátky, i když po svém srdečním infarktu jsem o tom trochu pochyboval. Pak jsem dosáhl pětašedesáti let, i

když před operací tepen jsem pochyboval i o tom. A teď jsem měl na dosah sedmdesátku a říkal jsem si: „Té už se nedočkám." (Připomínalo mi to situaci v pětačtyřicátém, kdy jsem doufal, že oslavím šestadvacáté narozeniny dřív, než dostanu povolávací rozkaz a nestihl jsem to.)

Janet se mě zoufale snažila uklidňovat. „Sám jsi mi často řikal," domlouvala mi, „že druhý leden je umělé datum narození, které ti bylo přiděleno, když jste odjížděli z Ruska, a že ses možná narodil o dva nebo dokonce o tři měsíce dřív. To znamená, že ve skutečnosti už je ti přes sedmdesát."

Na to jsem ale neslyšel. „Moje oficiální datum narození je druhý leden," odsekl jsem vztekle. „Pokud zemřu dřív, bude v nekrologu v newyorských Times stát,Isaac Asimov, 69 leť, a to prostě nemůžu dovolit. Chci, aby tam stálo přinejmenším ,Isaac Asimov, 70 leť." r Snažil jsem se však dál. Na Boží hod jsme spolu s Janet a Robyn šli k Leslie Bennettsové oslavit svátky a obdivovat se jejímu téměř desetiměsíčnímu dítěti. A následujícího dne jsem si poprvé po třech týdnech vyšel ven sám a navštívil jsem Doubledaye.

Dokázal jsem se však jen zvolna belhat a nohy jsem měl strašlivě nateklé. Trpěl jsem tím, čemu se za starých časů říkalo „vodnatelnosť‘, takže moje nohy vypadaly jako dvě dubiska. Boty jsem obout nedokázal; musel jsem chodit v pantoflích a ani v nich jsem se necítil nijak zvlášť pohodlně.

Když tohle všechno slyšela Robyn, nesmírně se rozrušila a důrazně trvala na tom, abych si sjednal schůzku s kardiologem. Díky práci v nemocnici začínala věřit na doktory, takže teď už na mne nepřetržitě dorážely obě dvě - Robyn i Janet.

Řídil jsem se tedy Robyninou radou a sedmadvacátého prosince jsem zašel za Peterem Pastemackem do jeho ordinace v Univerzitní nemocnici. Poslechl si mé srdce a prohlásil: „Máš šelest.“

„To já vím," odpověděl jsem, Je to nejspíš vrozená vada.“ Řekl jsem mu, že když jsem roku 1945, tedy před pětačtyřiceti lety, absolvoval u odvodu lékařskou prohlídku, oznámili mi lékaři, že mám srdeční šelest, že to ale není nic, co by mě diskvalifikovalo.

Pasternack zavrtěl hlavou. „Jen tak lehce to odbýt nemůžeme," prohlásil. „Vzhledem k tvým otokům musíme přesně zjistit, jak zlé to s tím šelestem je, protože by to mohl být prapůvod všech tvých potíží."

To samozřejmě znamenalo začátek série testů.

Konečně přišlo ráno druhého ledna 1990 a já jsem se přece jen dožil sedmdesáti let — oficiálně. Janet, Robyn a já jsme narozeniny oslavily večeří v naší čínské restauraci a měli jsme pekingskou kachnu. Nebo alespoň Janet a Robyn ji měly. Já jsem snědl jen maličký kousek, protože v ní byla sůl, takže to nebyly právě veselé narozeniny, i když se mi nesmírně ulevilo, že jsem se jich vůbec dožil. K mé dobré náladě nepřispívalo ani to, že jsem začal z celého světa dostávat blahopřání, jejichž pisatelé mi jako jeden muž přáli „hodně štěstí a zdraví k sedmdesátinám“.

Nebyl jsem šťastný ani zdravý, protože navzdory denní dávce diuretik jsem stále trpěl silnými otoky a Peter trval na tom, abych se podrobil dalším testům.

164
Nemocnice

Už několik měsíců předem jsem slíbil, že o prvním lednovém víkendu pojedu do Mohonku a přednesu k hostům projev. Nechtělo se mi tam, ale slib je slib. Zeptali jsme se na názor Petera a ten řekl, že bych to snad mohl riskovat, takže jsme lidi z Mohonku umluvili, aby pro nás poslali limuzínu a odvezli nás tam.

Mluvil jsem v Mohonku večer pátého ledna 1990 a k mému nevýslovnému potěšení vše proběhlo dobře a svůj projev jsem si užil. Považoval jsem to za jasné znamení toho, že jsem sice možná nemocný, nejsem ale ještě mrtvý. Sedmého jsme byli zase doma a já jsem si rovnou vlezl do postele - byl jsem vyčerpaný.

Devátého ledna jsem obešel svoje nakladatele a poprvé po měsíci jsem kromě toho předsedal schůzce klubu Každý za své. Byl jsem však tak viditelně nemocen, tak zřejmě vyčerpán, že jsem Jill u Doubledaye a Sheilu v magazínu ošklivě vylekal. Moji společníci v klubu si o mě evidentně také dělali starosti.

Odmítal jsem však podstoupit další lékařské testy a dospěl jsem k závažnému rozhodnutí.

Jedenáctého ledna 1990 jsem na vlastní žádost navštívil Paula Essermana. Tam jsem téměř v slzách pronesl poměrně dlouhou a výmluvnou řeč, jejíž podstatou bylo, že už nechci žádné další testy, že nechci jít do nemocnice, že prostě nechci vůbec nic. Chtěl jsem jen, aby mi bylo dovoleno v klidu zemřít a aby si ze mne doktoři nedělali kopací míč, který si mezi sebou přihrávají od jednoho k druhému, zatímco se mnou všichni experimentují a začínají aplikovat stále heroičtější metody, kterými se mě snaží udržet při životě.

Prohlásil jsem, že jsem se dožil sedmdesáti let, takže už se nemusím stydět za to, že umřu. Že se mi podařilo nashromáždit slušný majetek, který mně osobně už k ničemu není, ale který je určen k zaopatření manželky a dětí po mé smrti, a že nechci nic z tohoto majetku promarnit jen proto, abych si zachoval privilegium jakési zmrzačené existence. Skončil jsem slovy, že spoléhám na Paula, že dohlédne, aby to tak všechno doopravdy bylo.

Paul mě velice pozorně a bez přerušování poslouchal. Když jsem domluvil, zdvihl telefon, zavolal do Univerzitní nemocnice, objednal pro mě soukromý pokoj placený na pokladnu a večer už jsem tam ležel.

Později jsem se ho zeptal, jak to vlastně mohl udělat, když jsem právě strávil půl hodiny pracným vysvětlováním, že to dělat nemá. Odpověděl: „No, tys tehdy možná byl připraven zemřít, já jsem ale nebyl připraven tě zemřít nechat.“

Prvním úkolem v nemocnici (kde se mnou střídavě pobývaly Janet a Robyn) bylo zbavit mě otoků, což znamenalo, že jsem dostával intravenózní injekce diuretika. Instalovali mi jakýsi přístroj, který mi otevíral žílu v paži, takže příslušný lék mohl volně proudit do mého krevního oběhu.

Byl jsem pesimistický. K ničemu to nebude, brblal jsem. Jsem odsouzen k smrti a oni nedělají nic jiného, než že prodlužují moje utrpení.

V tom jsem se však mýlil. Intravenózní diuretikum se svého úkolu zhostilo přímo báječně. Za svého pobytu v nemocnici jsem ztratil sedmnáct liber tekutin a moje nohy opět nabyly normálního tvaru. Tak dlouho už jsem se díval na ta tlustá dubiska, že jsem ty dvě hůlčičky považoval za něco neuvěřitelného. Téměř se mi zdálo, že nebudou dost silné, aby mě unesly.

Na levé noze (ze které mi při mé operaci tepen odebrali žílu a která byla v důsledku toho náchylnější k zánětům) se mi v nemocnici objevila celulitida, bakteriální zánět kůže, k němuž dochází nejčastěji právě v případech, kdy je tato kůže napjatá nějakým otokem. Musel jsem mít levou nohu zvednutou co nejvýš a bral jsem antibiotika, která měla infekci zlikvidovat. I to se podařilo.

Největší můj problém přišel šestnáctého ledna, což byl šestý den mého pobytu v nemocnici. Nakladatelství Doubleday na tenhle den už několik měsíců předem plánovalo party na oslavu mých sedmdesátých narozenin a zároveň i čtyřicátého výročí vydání mé první knihy, Oblázku na obloze. Party se měla konat v restauraci Tavem on the Green a k mé hrůze na ni byl předepsán smoking. Důrazně jsem trval na tom, aby všem pozvaným řekli, že ten smoking je nepovinný, já sám jsem ovšem samozřejmě se smokingem počítat musel.

Když však onen den přišel, byl jsem v nemocnici. Nemohl jsem ovšem zklamat stovky lidí, takže jsem přiměl Paula, aby se mnou vypracoval spiklenecký plán. Souhlasil s tím, že nikomu nic neprozradí a že na tu party půjde také, aby na mne dohlédl. Janet si pak „vypůjčila" kolečkové křeslo a ve tři hodiny odpoledne, když mě nikdo nehlídal, mě odvezla z nemocnice. Doubleday pro mě poslal limuzínu, která nás odvezla domů. Pracně jsem se nacpal do smokingu a limuzína nás pak zavezla kolem bloku do Tavem on the Green, kde na mě čekali všichni moji dobří známí z nejrůznějších nakladatelství, všichni moji kamarádi z klubu Každý za své a všichni Sklípkani, všichni moji přátelé a sousedé zblízka i zdaleka.

Čekalo mě obrovské uvítání. Radostně jsem se s každým zdravil ze svého kolečkového křesla, s levou nohou položenou na stoličce, která stála přede mnou. Odmítal jsem veškeré pochoutky, kterými se všichni přítomní krmili (byly příliš slané), a spokojil jsem se s pomerančovou šťávou. Nancy Evansová, tehdejší prezidentka Doubledaye, pronesla absolutně rozkošnou řeč na uvítanou a pak už jsem se já pustil do svého projevu.

Mluvil jsem o dřívějších případech, kdy jsem se ocitl na prahu smrti, a velice podrobně jsem se rozpovídal o svých fantaziích ohledně Občasníků z Baker Street z doby mé operace tepen i o tom, jaký příval zklamání jsem pocítil, když jsem si uvědomil, že jsem zůstal naživu a že se mi tudíž nedostane aplausu, jakého by se dostalo nebožtíkovi.

Všichni přítomní samozřejmě moje líčení odměnili hlasitým smíchem a potleskem a jediné negativní reakce se mi dostalo od Robyn, které po tváři stékaly slzy a která si mi ohledně mého projevu přišla hořce postěžovat.

„Ale, Robbie, byla to přece legrace bránil jsem se. „Vždyť se všichni smáli."

„Já jsem se nesmála," odsekla. „Možná ti připadá legrační mluvit

o smrti, protože jsi cvok, mně to ale legrační nepřipadá."

Stejně se ale všichni ostatní smáli!

V devět hodin večer jsem byl zpátky ve svém pokoji s pocitem, že jsem všechno dokonale zvládl a že se o mém prohřešku nikdo z nemocnice nedozví.

Problém byl v tom, že o party věděly newyorské Times. Druhý den se v nich o ní psalo a zdálo se, že ten článek četl všechen nemocniční personál, takže jsem si musel vyslechnout kázání svých ošetřovatelek. Lester del Rey (jehož vlastní zdravotní stav mu nedovolil party se zúčastnit) mi zavolal a strašlivě mi vynadal, že jsem udělal něco, čím jsem ohrozil svůj život. Zmohl jsem se pouze na odpověď: „Ale, Lestere! Nevěděl jsem, že ti na něm záleží!" Nezdálo se, že by ho to nějak uklidnilo.

Největší starosti mi však dělala moje pravidelná syndikátová rubrika. Bylo na čase ji napsat a jedinou možností, jak to udělat, bylo vybrat si nějaké téma, které by nevyžadovalo žádný referenční materiál, napsat ji rukou a pak zatelelefonovat do losangeleských Times a nadiktovat jim ji do záznamníku.

Přesně tak jsem to také udělal, když jsem tam ale volal, zdvihla v redakci telefon jakási mladá žena, a jakmile jsem se ohlásil jménem, napomenula mě: „Ach, vy zlobile jeden! Pročpak jste takhle potají utekl z nemocnice?"

To mi málem zlomilo srdce. Nemohl jsem se dopustit ani malého nevinného podvůdku, aby se o tom nedozvěděl celý svět.

Znamenalo to, že podruhé už něco takového nemohu riskovat.

O několik dnů později slavil šedesáté výročí svého založení Analog, protože první číslo tohoto magazínu, který se původně jmenoval Astounding Stories of Superscience, vyšlo počátkem roku 1930. Slíbil jsem, že tam půjdu a přednesu hlavní projev - a nemohl jsem svůj slib splnit. V den oslav jsem strávil dost smutné poledne a proklínal jsem osud.

Mezitím byla konečně stanovena moje diagnóza. Katétry, počítačovou tomografií i ultrazvukem mě umučili téměř doslova k smrti, až se ukázalo, že můj srdeční šelest, který byl pravděpodobně důsledkem vrozené slabosti dvojcípé srdeční chlopně, se roku 1989 zhoršil. Chlopeň povolila a začala vykazovat jistou nedomykavost.

V důsledku toho krev efektivně neproudila z pravého srdečního ouška do pravé komory, ale docházelo k částečnému zpětnému proudění. Navíc srdce nedokázalo pracovat dostatečně výkonně, aby pomohlo mým oslabeným ledvinám vylučovat z těla tekutiny.

Kromě toho existovala jistá možnost infekce dvojcípé chlopně a nebylo možno vyloučit, že právě infekce je příčinou jejího selhání.

V tom případě by bylo nutno ji vyměnit. Znamenalo by to, že mi budou muset znovu otevřít hrudník, stejně jako při přemostění tepen, a že budu muset být opět napojen na přístroj udržující krevní oběh a dech. Ujišťovali mě, že je to jednoduchá operace. (Bobu Zicklinovi, mému právnímu zástupci a příteli, už srdeční chlopeň chirurgicky měnili třikrát, poprvé za dosti primitivních podmínek, a všechny tři operace bez problémů přežil.)

Šestadvacátého ledna 1990, patnáct dnů po přijetí, mě konečně z nemocnice propustili. Řekli mi však, že budu muset podstoupit další testy, které ukážou, jestli mám skutečně infekci dvojcípé chlopně. Druhého února mi telefonoval Peter. Přestože testy bakteriální infekce byly všechny negativní, nechtěli nic riskovat. Oznámil mi, že se druhý den budu muset do nemocnice vrátit a podrobit se intravenózní antibiotické kúře.

Třetího února jsem byl tudíž opět v nemocnici, tentokrát už v regulérním nemocničním soukromém pokoji, a strávil jsem tam další čtyři týdny. Jinými slovy jsem celou zimu 1989-90 strávil v nemocnici, doma v posteli nebo vyřizováním svých běžných záležitostí mravenčím tempem a s pocitem nesmírné slabosti.

Byla to pro mne velice mizerná zima. Celé čtyři týdny mi museli dávat intravenózní kapačku. Dvakrát denně mi pomocí již zmíněného přístroje hodinu nebo dvě po kapkách pouštěli do žil potřebné látky.

A pak, patnáctého února, mi doktoři přišli oznámit další novinu. Vzhledem k tomu, že se jim nepodařilo najít žádnou infekci, nepovažovali za rozumné znovu mě operovat a riskovat další poškození ledvin na přístroji udržujícím krevní oběh a dech. Chirurgickou výměnu nedomykavé srdeční chlopně mi tudíž provést nehodlali. Řekli mi, že s tím zpětným prouděním krve se dá žít a že nehrozí nebezpečí, že by chlopeň náhle úplně povolila a způsobila mou smrt. V nejhorším případě mohlo dojít k dalšímu jejímu oslabení, takže by se moje symptomy zhoršily a já bych musel znovu do nemocnice na operaci.

Třetího března jsem byl tudíž opět doma, připraven znovu začít se svým životem - s nedomykavou chlopní a poškozenými ledvinami. Doktoři mě varovali, že bych se neměl pouštět do ničeho, co by bylo nad moje síly, shodovali se však na tom, že psaní (a to dokonce i psaní takovým tempem, na jaké jsem byl zvyklý) není tělesně namáhavou činností a že v něm mohu pokračovat.

165
Nová autobiografie

Zima, kterou jsem promarodil, vnesla do mého života mnoho nežádoucích komplikací. Moje pošta byla v katastrofálním stavu. Když jsem ležel v nemocnici, Janet mi denně nosila důležité dopisy, takže jsem některé z nich vyřídil tam. Většina věcí však musela počkat na můj návrat a tou dobou už se zdálo, že jsou oba pokoje, které mám pro sebe vyčleněné, našlapané obálkami a balíčky. Postupně jsem to všechno zvládl.

Přepsal jsem dokonce jeden článek na téma automobilů budoucnosti. Úpěnlivě mě prosili o poměrně drobné úpravy, bylo to však něco, co jsem v nemocnici udělat nemohl.

V případě esejů pro F&SF i redakčních článků pro vlastní magazín jsem měl naštěstí ve zvyku psát je s tak velkou rezervou před termínem odevzdání, že dokonce ani tříměsíční nečinnost nevyvolala žádné problémy. Když ta mizerná zima skončila, měl jsem ještě dostatečnou rezervu a brzy jsem se znovu propracoval ke svému dřívějšímu velkému náskoku.

Horší to bylo s mou rubrikou pro novinový syndikát. Ta musela nějak reagovat na nejnovější události, takže jsem ji nikdy nemohl odevzdávat dříve než týden před termínem. Byl jsem nucen napsat dopis, v němž jsem vysvětlil, že dokud se nevrátím z nemocnice, nebudu moci svou rubriku psát, a že doufám, že po třech letech vzorného dodržování termínů si mohu vybrat nemocenskou dovolenou.

„Samozřejmě," odpověděli a vyřešili situaci tak, že místo čtyř článků, které jsem celkem promeškal, otiskli znovu starší články, které jsem pro jejich rubriku napsal už dříve. To od nich bylo velice milé, protože to znamenalo, že na mne pravidelní čtenáři rubriky nezapomenou. Okamžitě jsem jim napsal znovu a oznámil jsem, že za tyto přetištěné články neočekávám honorář, protože jsem na nich neodvedl žádnou práci.

Nejspíš to však konzultovali s Doubledayem, protože mi obratem odepsali: „Nemluv hlouposti, Isaaku." Zaplatili mi plnou taxu.

Musel jsem odřeknout celkem tři přednášky a - což mi bylo zvlášť nepříjemné - poprvé v životě jsem nestihl termín svého daňového přiznání. Moji účetní museli požádat o odklad, měl jsem však pocit, že mám dostatečnou omluvu.

Musím mimochodem říci, že Janet se po celou tu dobu chovala jako učiněný anděl, chodila za mnou každý den, trávila se mnou i většinu nocí, nosila mi poštu a všechno ostatní, co jsem potřeboval, a neustále si zachovávala optimismus a veselou náladu. Trpělivě snášela moje záchvaty nerudnosti a uklidňovala mě.

Robyn pravidelně přicházela Janet vystřídat, aby mohla jít domů a v klidu se prospat. Několikrát mě také navštívila Jennifer. Upřímně jsem se snažil lidem návštěvy rozmlouvat, protože jsem nepovažoval za slušné narušovat někomu denní program jen proto, aby se mohl přijít podívat na starého lenocha v posteli. Byli však za mnou Stan a Ruth, můj právní zástupce Don Laventhall, můj makléř Robert Wamick i další přátelé. Marty Greenberg mě navštívil dvakrát a volal mi každý večer.

A samozřejmě za mnou v každou denní dobu chodili doktoři Paul Esserman, Peter Pasternack, Jerry Lowenstein a spousta dalších. Ošetřovatelky přicházely změřit mi krevní tlak, krmit mě pilulkami a zavádět mi kapačku s antibiotiky. Nemocniční personál přicházel vytřít podlahu, donést mi jídlo a vyměnit vodu. Bylo to tam jako na pouti a já jsem z toho všeho (s výjimkou jídla) měl pramalou radost.

Když jsem dostával kapačkou antibiotika, nemohl jsem dělat nic jiného než se dívat na televizi. Byl jsem nucen sledovat programy, které by za normálních okolností se mnou nesměly do téhož domu, a pokud bych o tom směl rozhodovat, pak ani do téhož města. Přesto jsem je sledoval se živým zájmem, protože mi tak alespoň čas strávený na kapačce, který by se jinak nesnesitelně vlekl, rychleji ubíhal.

Nebyl to však úplně promarněný čas, protože šestadvacátý leden 1990 byl oním dnem, kdy mi Janet v nemocnici řekla, že bych se měl pustit do třetího svazku své autobiografie.

Mimoděk jsem se usmál. Po celou dobu mé nemoci zachovávala vnější zdání nezdolného optimismu a snažila se mě přesvědčit, že stačí, abych se snažil, a budu žít věčně. Tahle poznámka však jako by svědčila o tom, že má pocit, že pokud chci tu knihu skutečně napsat, měl bych si pospíšit. Nijak jsem to nekomentoval, protože mi bylo jasné, že bych ji tím vyvedl z míry, řekl jsem však:

„Od té doby, u které jsem ve své minulé autobiografii skončil, uplynulo teprve dvanáct let, a pokud je to vůbec možné, žil jsem pak ještě nudnějším životem než předtím. Musel bych jen konstatovat, že jsem napsal tu tohle a tu zase ono, že jsem měl přednášku jednou tam a jindy zase tam. Jediné, co by se z takové rutiny vymykalo, by byla moje operace tepen a pak tahle moje nemoc a to by bylo pěkně depresivní čtení."

„Nemusíš to vyprávět den po dni,“ přesvědčovala mě. „Pojmi to subjektivně a dej do toho svoje myšlenky."

„Stejně je to ale jen dvanáct let,“ protestoval jsem.

„Tak začni znovu od začátku," navrhla. „Projdi retrospektivně celý svůj život, ale nezacházej do nekonečných podrobností. Pojednej obecně o různých událostech a o svých reakcích na ně. Konec konců spousta lidí ty první dva svazky nečetla, a i kdyby je už četli, bude je to stejně zajímat, pokud to pojmeš odlišně."

Po pravdě řečeno jsem tomu všemu nevěřil. Nejsem nijak hluboce filozoficky založen a nedokážu se přesvědčit, že by lidé dali bůhvíco za to, aby se seznámili s mými názory. Na druhé straně však vím, že umím poutavě psát a udržím čtenáře u knihy, ať napíšu cokoli. Kromě toho jsem měl pocit, že skutečně závodím se smrtí. A jako vždy jsem chtěl udělat radost Janet.

Okamžitě jsem se tedy pustil do psaní a během několika stran mě to chytilo. (Psaní o sobě samém je psaní na mé oblíbené téma, jak vědí všichni moji čtenáři.) Měl jsem hotových sto pět stran, když si mě zavolali do nemocnice na druhý úmorný pobyt; odcházel jsem od rozepsané knihy jen nerad a přemýšlel jsem o tom, jestli ji někdy dopíšu.

Když jsem šel do nemocnice, vzal jsem si s sebou samozřejmě několik poznámkových bloků a tužek pro případ, že bych se tam nudil. A samozřejmě jsem se nudit začal - okamžitě.

Začal jsem tedy psát do přinesených bloků. Za několik dnů jsem měl napsanou novou povídku Černých vdovců nazvanou „The Haunted Cabin" („Strašidelná chata") a měl jsem pěkný kus další povídky o Azazelovi. („Strašidelná chata" vypráví o jistém incidentu, k němuž skutečně došlo během mé první hospitalizace. Prodal jsem ji později do EQMM.)

Když za mnou devátého února Janet přišla, zastihla mě při práci a zeptala se, co píšu. Řekl jsem jí to.

„A proč píšeš povídky?" rozčilila se. „Proč nepracuješ na svém životopise?"

„Ktomu musím mít první dva svazky a svoje deníky," vysvětloval jsem, „abych měl všechno správně chronologicky uspořádané."

„Už jsem ti říkala," připomněla mi, „že přesné chronologické uspořádání není nutné. Piš prostě pod různými názvy o všech událostech, které ti přijdou na mysl, a až budeš připravovat konečné znění, vždycky je můžeš přeskupit tak, jak ti to bude vyhovovat."

Samozřejmě měla úplnou pravdu. Popisoval jsem téma po tématu a ne den po dni, takže jsem jednotlivá témata mohl libovolně přehazovat. Spokojeně jsem pracoval od rána do večera a přestával jsem jen ve chvílích, kdy jsem dostával kapačku nebo kdy jsem se musel věnovat návštěvníkům - doktorům, ošetřovatelkám, obslužnému personálu, rodině nebo přátelům. Pokud u mne Janet nepřespávala, probouzel jsem se v pět ráno (což je obvyklá doba, kdy vstávám), rozsvítil jsem si a honem jsem se dal do psaní. Měl jsem tři hodiny do snídaně a byla to nejlepší část celého dne, protože jsem býval vyrušen jen měřením tlaku, odběrem krve a polykáním pilulek (a k tomu Paulovou návštěvou).

Když jsem se připravoval na propuštění z nemocnice, měl jsem už poměrně drobným písmem popsáno přes dvě stě padesát stran. Psaní mi nejen pomohlo, abych se nezbláznil, ale dokonce mě příjemně a přívětivě naladilo.

Jediné, co mě rozčilovalo, byla skutečnost, že každý, kdo mě nachytal při psaní, se vyptával, co to dělám, a když jsem mu odpověděl, bez výjimky se mě snažil přesvědčit, že bych si měl pořídit přenosný počítač. Vysvětloval jsem (a když jsem to dělal podesáté, byl jsem už notně podrážděný), že mi psaní rukou vyhovuje, nevím ale, jestli se našel někdo, kdo mi skutečně uvěřil.

Jakmile jsem se vrátil z nemocnice domů, pilně jsem v práci na autobiografii pokračoval. Je-li to skutečně závod se smrtí, pak se zdá, že vítězem budu já, protože mám v úmyslu dopsat ji dnes, osmadvacátého května 1990, pouhé čtyři měsíce poté, co jsem s ní začal. Budu ji ještě muset projít a udělat některé konečné úpravy, doufám však, že za týden nebo dva ji odevzdám Doubledayovi.

Je trochu delší, než Doubleday chtěl (vlastně je delší o padesát procent), může však vyjít v jednom svazku a já se všemožně vynasnažím uchránit ji jiných než čistě kosmetických škrtů.

166
Nový život

Život, ke kterému jsem se vrátil, není doopravdy životem novým, protože se všemožně snažím, aby se co možná nejvíc podobal mému starému životu. Je však nový v tom smyslu, že doznal podstatných změn, a předpokládám, že jsou to změny k horšímu. Jsem už dnes sedmdesátník s nedomykavou srdeční chlopní a nedokonale fungujícími ledvinami.

Stále ještě nemohu chodit nijak daleko nebo příliš rychle, aniž bych se musel zastavovat a popadat dech, a na svůj vkus se příliš snadno unavím. Přesto je to život a mně se daří v něm pokračovat.

Kromě této knihy jsem pokračoval v psaní různých svých pravidelných rubrik. Prošel jsem rukopisy, které jsem nechal před onemocněním nedokončené. Vrátil jsem se k týdenním návštěvám svých nakladatelů a v klubu Každý za své jsem sklidil obrovský potlesk, když jsem tam šestého března 1990 přišel a znovu se ujal své funkce konferenciéra. (Všechny úterky, které jsem strávil v nemocnici, byly slunečné. Šestého března samozřejmě sněžilo.)

Později téhož měsíce jsem sestavil novou sbírku esejů z F&SF, která se bude jmenovat The Secret of the Universe (Tajemství vesmíru).

Do divadla chodíme s Janet spíš častěji než dřív; zvlášť se mi líbila nová nastudování Sheridanových Rivalů a Gayovy Žebrácké opery.

Šestého dubna 1990 jsem poprvé od své nemoci znovu přednášel mimo New York. Bylo to na Vysoké škole Williama Pattersona ve Wayne v New Jersey a dopadlo to velice dobře. Druhého května se mi dostalo ještě nadšenějšího přijetí od davu, který mi vestoje naslouchal na Lehighově univerzitě v pennsylvánském Bethlehemu.

Dvacátého dubna jsem byl na schůzce Společnosti Gilberta a Sullivana a napsal jsem novou sci-fi povídku „Kid Brother" („Bratříček"), kterou jsem prodal IASFM.

Sedmého května jsem předsedal výročnímu banketu klubu Každý za své, jehož čestným hostem byl Victor Borge. Byl to nejlepší banket, jak jsem kdy zažil, a všichni členové byli nadšeni. Druhého dne jsem se zúčastnil jedenácté výroční večeře, pořádané Hughem Downsem.

Patnáctého května jsem v klubu Players přednesl projev o Gilbertu a Sullivanovi, během kterého jsem zazpíval pět jejich písní, a osmnáctého května jsem po půlroční přestávce konečně poprvé šel na schůzku Sklípkanů.

Ano, počínám si v tomto novém životě přesně stejně, jako jsem si počínal v tom starém. Mám stejně napilno jako kdykoli dřív a dělám všechno, co jsem dělával odjakživa (kromě neomezeného jídla), nesnažím se však sám sobě namlouvat, že tomu tak bude pořád. Na obzoru, na dosah ruky, se i nadále převalují stíny noci.

Desátého května mi zavolal Red Dembner, který vydával moje kvizové knihy a kterého jsem doporučil za člena klubu Každý za své, aby se mě přeptal na zdraví. Jeho nakladatelská práce ho zaměstnávala natolik, že mohl do klubu chodit jen nepravidelně, takže jsme se delší dobu neviděli.

Když jsem ho ujistil, že se mi daří docela dobře, řekl: „To jsem moc rád. Mám pro tebe nějakou slabost, Isaaku. Co kdybychom spolu někdy poobědvali?"

„To určitě," souhlasil jsem, „vím ale, co máš práce. Vyber si nějaký den, kdy se ti to bude hodit, Rede, pak mi zavolej a půjdeme na oběd."

Ten den už nikdy nepřišel. Čtrnáctého května Red zemřel na srdeční infarkt. Pokud je mi známo, přišlo to bez varování a bez jakýchkoli varovných příznaků. Bylo mu devětašedesát let.

Dříve nebo později dojde i na mne, měl jsem ale dobrý život a dokázal jsem všechno, co jsem dokázat chtěl; dokázal jsem dokonce víc, než jsem měl právo očekávat.

Jsem tedy připraven.

Ne ale příliš připraven. Šestadvacátého května 1990 jsem byl na jednom obědě předřečníkem nestora humanistů Corlisse Lamonta. Je mu osmaosmdesát a vypadá nesmírně chatrně, stál ale na nohou pětačtyřicet minut a spatra přednesl báječný projev. Mentálně byl očividně plně při síle.

Budu tedy doufat.

Janet Asimovová
EPILOG

Jednou z nejhlouběji zakořeněných tužeb každého člověka je být známý a pochopený. Hamlet přikazuje Horatiovi, aby vykládal jeho příběh. Dítě chce, abyste mu něco vyprávěli, a nejvíce je vzrušeno, když ve vyprávěném příběhu vystupuje nějaká osoba, která se mu podobá.

Isaac v této autobiografii tvrdí, že jsem to byla já, kdo mu řekl, aby ji napsal, faktem ale zůstává, že ji napsat chtěl, že se chtěl se svými čtenáři podělit o svůj život způsobem, jakým to neudělal v prvních dvou autobiografických svazcích; ty jdou do větších podrobností, jsou přísněji chronologicky uspořádány a nejsou introspektivní.

V květnu 1990 Isaac tuto autobiografii ukončil slovy naděje, přestože věděl, že už mu mnoho života nezbývá. Doufal tak ještě pár let, jeho srdeční a ledvinové potíže se však zhoršovaly a šestého dubna 1992 zemřel.

Isaac si přál, aby byla tato autobiografie vydána hned, aby si ji ještě před smrtí mohl prohlédnout, to se však nemělo stát. Řekl mi také, že si přeje, aby byla uspořádána tak, jak je, podle jednotlivých „scén“, zapisovaných v pořadí, v jakém si na ně vzpomínal.

Rukopis končí v květnu 1990 a z jeho tónu vyplývá, že Isaac očekával, že se brzy dostane čtenářům do rukou. Napsala jsem tento epilog, abych Isaakovým čtenářům stručně vylíčila, co bylo potom.

Isaakův deník z roku 1990 uvádí třicátý květen jako den, kdy dopsal konečnou verzi svého životopisu. Stojí v něm: „Je už připraven k odevzdání, po pouhých sto pětadvaceti dnech. Není mnoho lidí, kteří by za takovou dobu dokázali napsat 235 000 slov a dělat přitom i jiné věci“

Druhý den jsme jeli do Washingtonu na oběd na sovětském velvyslanectví. Cesta v Isaakovi na chvíli vzbudila pocit, že už se vzpamatoval ze své nemoci a zapojil se znovu do normálního života. Zvlášť ho potěšilo setkání s Gorbačovem, protože konec studené války dával světu naději. Isaac upřímně věřil, že všechny národy světa by měly spojit síly pro společné dobro lidstva.

Co přinesl zbytek roku 1990: Na hudebním týdnu v Mohonku Isaac přednesl projev o Gilbertu a Sullivanově V dodatku k hlavnímu projevu na svém posledním „Asimovově semináři" na rensselaervillském institutu zazpíval a vysvětlil všechny sloky hymny Spojených států. To vše bylo doplněno dalšími schůzkami, cony a přednáškami a měl dokonce autogramiádu na knižním trhu, konaném pod širým nebem na Páté avenue.

Přes svou rostoucí slabost každý den pokračoval v psaní. Potěšilo ho, když koncem roku 1990 zjistil, že to byl jeho finančně nejúspěšnější rok.

Dělaly mu starosti různé zdravotní problémy - jeho vlastní i problémy jeho dcery a bratra. Poprvé se v deníku se značnou trpkostí zmínil o své depresi a zhoršujícím se zdravotním stavu. Navenek se snažil nedeprimovat nikoho jiného, žertoval a choval se stejně roztomile jako vždycky.

Druhého ledna 1991 si do deníku zapsal: „Dokázal jsem to. Dnes je mi jedenasedmdesát... dostal jsem přání k narozeninám v Garfieldově komiksu... což mi pravděpodobně udělalo větší reklamu než do té doby všechno ostatní!" A pak: „Přišla Robyn a šli jsme do Shun Lee na pekinskou kachnu a srnčí. Bylo to skvělé“

Také ještě v lednu 1990 začal práci na knize Asimov Laughs Again (Asimov se opět směje), což mu zlepšilo náladu. Pátého dubna, téměř na rok přesně před svou smrtí, dopsal závěrečnou stranu, na níž uvedl, že se už dvaatřicet let vroucně milujeme.

Strana končí slovy: „Obávám se, že můj život už pomalu spěje ke konci, a předpokládám, že už nezůstanu dlouho naživu. Naše láska však zůstává a já si na nic nestěžuji.

Měl jsem v životě Janet a měl jsem svou dceru Robyn a svého syna Davida, měl jsem mnoho dobrých přátel, měl jsem svoje psaní, slávu a peníze, které mi toto psaní přineslo, a ať se se mnou teď stane cokoli, byl to dobrý život a já jsem s ním spokojen.

Nedělejte si se mnou proto starosti a nebuďte smutní. Doufám naopak, že jste se nad touhle knížkou alespoň trochu zasmáli."

Poté, co knihu Asimov se opět směje dokončil a odevzdal nakladatelství HarperCollins, stáhl se víc do sebe. Rukopis v jeho deníku se zhoršuje a zápisy jsou nepravidelnější a stručnější. Dál však pracoval, pokud mu síly stačily.

Když mu dělalo potíže psaní, diktoval mi; zejména to platilo pro jeho poslední článek pro The Magazíne of Fantasy and Science Fiction. Měl dojímavý název „Farewell — Fareweir („Sbohem — sbohem“) a byl určen všem jeho „laskavým čtenářům“. Napsal v něm: „Vždy jsem toužil zemřít uprostřed práce s hlavou tváří přitisknutou na klávesnici a nosem zaklíněným mezi dvěma klávesami, osud tomu však nepřál.“

I dál prožíval některé chvíle štěstí a stále čerpal potěšení ze své funkce prezidenta klubu Každý za své, kde uváděl řečníky jako například starostu Dinkinse. Dokonce jsme ještě jednou jeli do Mohonku. Jeden z posledních zápisů v deníku je datován třetího srpna 1991 a stojí v něm: „Začal jsem psát redakční článek pro Asimov’s. Bude dvojnásobně dlouhý a bude pojednávat o Nadaci."

Poslední měsíce Isaakova života, které byly naplněny pobytem v nemocnici a tělesným chátráním, nebudu nijak rozpitvávat. Nebudu uvádět ani žádné podrobnosti z jeho smrtelného lože, řeknu jen, že netrpěl bolestmi - definitivní selhání ledvin vyvolává jakousi apatii a následně věčný klid.

Když umíral, byly jsme já i Robyn u něj, držely jsme ho za ruce a říkaly jsme mu, že ho milujeme. Jeho poslední souvislá věta zněla: „Já vás taky.“

Chci tu popsat jednu událost z posledního týdne Isaakova pobytu doma, kterou jsem už vyprávěla Harlanu Ellisonovi. Isaac už nemohl moc mluvit a většinu času prospal, jednou se však probudil a tvářil se strašně úzkostlivě.

„Chci... chci...“ řekl mi.

„Copak je, Isaaku?“ zeptala jsem se.

„Chci... chci...“

„Co bys chtěl, miláčku?“

Jako by to z něj vytrysklo. „Chci - Isaaka Asimova!“

„Ano,“ přikývla jsem. „To jsi ty.“

Na to překvapeně a triumfálně odpověděl: „Já JSEM Isaac Asimov!"

„A Isaac Asimov už teď může odpočívat,“ ujistila jsem ho.

Isaac se šťastně usmál, řekl „Tak dobře" a znovu usnul.

I když se už blížil konec, stále si zachovával svůj smysl pro humor. Jak jsem řekla při jeho pohřbu, byli jsme den před jeho smrtí v jeho nemocničním pokoji já, Robyn, Stan a jeho manželka Ruth. „Jsi ten nejlepší na světě, Isaaku," řekla jsem mu.

Usmál se a pokrčil rameny. Potom šibalsky zdvihl obočí, souhlasně přikývl a my jsme se všichni rozesmáli.

Tím, co v životě dokázal, se Isaac doopravdy pyšnil a naplňovalo ho to pocitem štěstí. Po jeho smrti jsem našla list papíru, na který si (možná hned poté, co onemocněl) napsal:

Za dobu čtyřiceti let jsem prodal v průměru jednu věc každých deset dnů.

Za dobu druhých dvaceti let jsem prodal v průměru jednu věc každých šest dnů.

Za dobu čtyřiceti let jsem v průměru vydal tisíc slov denně.

Za dobu druhých dvacet let jsem vydal v průměru sedmnáct set slov denně.

Když psal to, co psát chtěl, působilo mu to potěšení, takže se při psaní uvolňoval a zapomínal na své problémy. Stěžoval si na to, že v posledních několika letech musel napsat tolik románů, ty však také pomáhaly. A zrodí se Nadace psal jen s přemáháním, protože když zabil Hariho Seldona, zabíjel spolu s ním i sebe, svoje muka však překonal.

Prozradil mi, jaký bude konec A zrodí se Nadace - až bude Hari Seldon umírat, budou kolem něj vířit rovnice budoucnosti a on bude vědět, že hledí do onoho budoucího času, který sám objevil a pomohl uvést v život.

Isaac tehdy prohlásil: „Necítím žádnou sebelítost při pomyšlení, že tady nebudu a žádnou z těch potenciálních budoucností neuvidím. Stejně jako Hari Seldon se mohu podívat na svou práci všude kolem sebe a jsem klidný. Vím, že jsem zkoumal mnoho potenciálních budoucností, představoval si je a psal o nich - je to, jako bych v nich byl."

Jednou, když jsme s Isaakem mluvili o stáří, nemocích a smrti, prohlásil, že onemocnět, zestárnout a zemřít není tak strašné, pokud byl člověk součástí života, který má podobu jakéhosi kompletního schématu. I když se nedožijete stáří, pořád ještě to stojí za to, pořád ještě vás těší představa, že jste součástí schématu života - zejména pak schématu vyjádřeného tvůrčí prací a sdíleného v lásce.

Bibliografie díla Isaaka Asimova

ČÁST 1 – Beletrie

Romány science fiction

Pebble in the Sky Doubleday, 1950 (Oblázek na obloze AF 167, 1994)

The Stars, Like Dust- Doubleday, 1951 (Hvězdy jako prach AF 167, 1995)

Foundation Gnome (Doubleday), 1951 (Nadace AG kult, 1991)

David Starr: Space Ranger Doubleday, 1952

Foundation and Empire Gnome (Doubleday), 1952 (Nadace a Říše AG kult, 1991)

The Currents of Space Doubleday, 1952 (Kosmické proudy AF 167, 1994)

Second Foundation Gnome (Doubleday), 1953 (Druhá Nadace AG kult, 1991)

Lucky Starr and the Pirates of the Asteroids Doubleday, 1953

The Caves of Steel Doubleday, 1954 (Ocelové jeskyně Mladá fronta, 1970)

Lucky Starr and the Oceans of Venus Doubleday, 1954

The End of Eternity Doubleday, 1955 (Konec Věčnosti Albert, 1993)

Lucky Starr and the Big Sun of Mercury Doubleday, 1956

The Naked Sun Doubleday, 1957 (Nahé slunce Ivo Železný, 1994)

Lucky Starr and the Moons of Jupiter Doubleday, 1957

Lucky Starr and the Rings of Saturn Doubleday, 1958 Fantastic Voyage Houghton Mifflin, 1966

The Gods Themselves Doubleday, 1972 (Ani sami bohové Svoboda, 1992)

Foundation’s Edge Doubleday, 1982 (Nadace na hranicích AG kult, 1992)

Norby, the Mixed-up Robot (s Janet Asimovovou) Walker, 1983

The Robots of Dawn Doubleday, 1983 (Roboti úsvitu Klub J. Vema, 1993)

Norby’s Other Secret (s Janet Asimovovou) Walker, 1984

Norby and the Lost Princess (s Janet Asimovovou) Walker, 1985

Robots and Empire Doubleday, 1985 (Roboti a impérium Klub J. Věrna, 1993)

Norby and the Invaders (s Janet Asimovovou) Walker, 1985

Foundation and Earth Doubleday, 1985 (Nadace a Země AG kult, 1992)

Norby and the Queen’s Necklace (s Janet Asimovovou) Walker, 1986

Norby Finds a Villain (s Janet Asimovovou) Walker, 1987

Fantastic Voyage II: Destination Brain Doubleday, 1987 (Fantastická cesta II Slan, 1992)

Přelude to Foundation Doubleday, 1988 (Předehra k Nadaci AG kult, 1992)

Norby Down to Earth (s Janet Asimovovou) Walker, 1988 Nemesis Doubleday, 1989 (Nemesis Laser, 1994)

Norby and Yobo’s Great Aduenture (s Janet Asimovovou) Walker, 1989

Norby and the Oldest Dragon (s Janet Asimovovou) Walker, 1990

Nightfall (s Robertem Silverbergem) Doubleday, 1990 (Příchod noci Laser, 1993)

The Ugly Little Boy(s Robertem Silverbergem) Doubleday, 1992 (Dítě času And Classic, 1994)

Norby and the Court Jester (s Janet Asimovovou) Walker, 1993

Forward the Foundation Doubleday, 1993 (A zrodí se Nadace And Classic, 1995)

The Positronic Man Doubleday, 1993

Detektivní romány

The Death Dealers Avon, 1958 Murder at the ABA Doubleday, 1970

Krátké povídky a sbírky povídek science fiction

I, Robot Gnome (Doubleday), 1950 (Já robot Odeon, 1981)

The Martian Way and Other Stories Doubleday, 1955

Earth Is Room Enough Doubleday, 1957

Nine Tomorrows Doubleday, 1959

The Rest of the Robots Doubleday, 1964

Through a Glass, Clearly New English Library, 1967

Asimov’s Mysteries Doubleday, 1968

Nightfall and Other Stories Doubleday, 1968

The Best New Thing World Publishing, 1971

The Early Asimov Doubleday, 1972

The Best of Isaac Asimov Sphere, 1973

Have You Seen These? NESRAA, 1974

Buy Jupiter and Other Stories Doubleday, 1975

The Heavenly Host Walker, 1975

„The Dream", „Benjamirís Dream“, „Benjamin’s Bicentennial Blasť soukromý tisk, 1976

Good Taste Apocalypse, 1976

The Bicentennial Man and Other Stories Doubleday, 1976

Three by Asimov Tart, 1981

The Complete Robot Doubleday, 1982

The Winds of Change and Other Stories Doubleday, 1976

The Edge of Tomorrow Tor, 1985

Iťs Such a Beautiful Day Creative Education, 1985

The AUernate Asimovs Doubleday, 1986

Science Fiction by Asimov Davis, 1986

The Best Science Fiction of Isaac Asimov Doubleday, 1986

Robot Dreams Byron Preiss, 1986 (Sny robotu Knižní klub/Mustang, 1996)

Other Worlds of Isaac Asimov Avenel, 1987

Alt the Troubles of the World Creative Education, 1989

Franchise Creative Education, 1989

Robbie Creative Education, 1989

Sally Creative Education, 1989

The Asimov Chronicles #Í Dark Harvest, 1989

Robot Visions Byron Preiss, 1990 (Vize robotu Knižní klub, 1994)

The Asimov Chronicles #2 Dark Harvest, 1990

The Asimov Chronicles #5 Dark Harvest, 1990

The Complete Stories Volume 1 Doubleday, 1990

The Asimov Chronicles #4 Dark Harvest, 1991

The Asimov Chronicles #5 Dark Harvest, 1991

The Asimov Chronicles #6 Dark Harvest, 1991

The Complete Stories Volume 2 Doubleday, 1992

Gold Doubleday, 1995

Sbírky povídek fantasy

Azazel Doubleday, 1988 (Azazel   Laser, 1994)
Tales of Black Widowers Doubleday, 1974

More Tales of the Black Widowers Doubleday, 1976
The Key Word and Other Mysteries Walker, 1977
Casebook of the Black Widowers Doubleday, 1980
The Union Club Mysteries Doubleday, 1983
Banquets of the Black Widowers Doubleday, 1984
The Disappearing Man and Other Stories Walker, 1985
The Best Mysteries of Isaac Asimov Doubleday, 1986 Puzzles of the Black Widowers Doubleday, 1990

Antologie (sestavené Isaakem Asimovem)

The Hugo Winners Doubleday, 1962 (Hugo Story 1 Winston Smith, 1993)
Fifty Short Science-fiction Tales (s Groffem Conklinem) Collier, 1963
Tomorrow's Children Doubleday, 1966

Where Do We Gofrom Here?   Doubleday, 1971 (krácená verze Těžká planeta Mladá fronta, 1979)

The Hugo Winners, Volume II Doubleday, 1971 (Hugo Story 2 Winston Smith, 1995)

Nebula Award Stories Eight Harper, 1973

Before the Golden Age Doubleday, 1974 (výběr Na úsvitu Zlatého věku Mustang, 1995)

The Hugo Winners, Volume III Doubleday, 1977 (Hugo Story 3 Winston Smith/Virgo, 1996)

One Hundred Great Science-fiction Short-short Stories (s Martinem H. Greenbergem a Josephem D. Olanderem) Doubleday, 1978
Isaac Asimov Presents the Great SF Stories, 1:1939 (s Martinem H. Greenbergem) DAW Books, 1979
Isaac Asimov Presents the Great SF Stories, 2: 1940 (s Martinem H. Greenbergem) DAW Books, 1979
The Science Fictional Solar System (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) Harper & Row, 1979
The Thirteen Crimes of Science Fiction (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) Doubleday, 1979
The Future in Question (s M.H. Greenbergem a Josephem D. Olanderem) Fawcett, 1980

Microcosmic Tales (s M.H. Greenbergem a Josephem D. Olanderem) Taplinger, 1980 (Rychlý jako gepard a řvoucí jako lev And Classic, 1994)

Isaac Asimov Presents the Great SF Stories, 3: 1941 (s Martinem H. Greenbergem) DAW Books, 1980
Who Dun It? (s Alicí Lauranceovou) Houghton Mifflin, 1980 Space Mail (s M.H. Greenbergem a Josephem D. Olanderem) Fawcett, 1980
Isaac Asimov Presents the Great SF Stories, 4: 1942 (s Martinem H. Greenbergem) DAW Books, 1980
The Seven Deadly Sins of Science Fiction (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) Fawcett, 1980
The Future I (s M.H. Greenbergem a Josephem D. Olanderem) Fawcett, 1980

Isaac Asimov Presents the Great SF Stories, 5: 1943 (s Martinem H. Greenbergem) DAW Books, 1981
Catastrophes (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) Doubleday, 1981

Isaac Asimov Presents the Best SF of the 19th Century (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) Beaufort, 1981
The Seven Cardinal Virtues of Science Fiction (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) Fawcett, 1981
Fantastic Creatures (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) Franklin Watts, 1981
Raintree Reading Series I (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) Raintree, 1981

Miniatuře Mysteries (s M.H. Greenbergem a Josephem D. Olanderem) Taplinger, 1981

The Twelve Crimes of Christmas (s Carol-Lynn Rossel Waughovou a M.H. Greenbergem) Avon, 1981
Isaac Asimov Presents the Great SF Stories, 6:1944 (s Martinem H. Greenbergem) DAW Books, 1981
Space Mail II (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) Fawcett, 1982

Tantalizing Locked Room Mysteries (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) Walker, 1982
TV: 2000 (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) Fawcett, 1982
Laughing Space (s J.O. Jeppsonem) Houghton Mifflin, 1982
Speculations (s Alicí Lauranceovou) Houghton Mifflin, 1982

Flying Saucers (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) Fawcett, 1982

Raintree Reading Series II (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) Fawcett, 1982

Dragon Tales (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) Fawcett, 1982

Big Apple Mysteries (s Carol-Lynn Rossel Waughovou a M.H. Greenbergem) Avon, 1982
Isaac Asimov Presents the Great SF Stories, 7: 1945 (s Martinem H. Greenbergem) DAW Books, 1982
The Last Man on Earth (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) Fawcett, 1982

Science Fiction A to Z (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) Houghton Mifflin, 1982
Isaac Asimov Presents the Best Fantasy of the 19th Century (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) Beaufort, 1982
Isaac Asimov Presents the Great SF Stories, 8: 1946 (s Martinem H. Greenbergem) DAW Books, 1982
Isaac Asimov Presents the Great SF Stories, 9: 1947 (s Martinem H. Greenbergem) DAW Books, 1983
Show Business Is Murder (s Carol-Lynn Rossel Waughovou a M.H. Greenbergem) Avon, 1983
Hallucination Orbit (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) Farrar, Straus & Giroux, 1983
Caught in the Organ Draft (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) Farrar, Straus & Giroux, 1983
The Science Fiction Weight-Loss Book (s M.H. Greenbergem a Georgem R.R. Martinem) Crown, 1983
Isaac Asimov Presents the Best Horror and Supernatural Stories of the 19th Century (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) Beaufort, 1983
Isaac Asimov Presents the Great SF Stories, 10: 1948 (s M.H. Greenbergem) DAW Books, 1983

The Thirteen Horrors of Halloween (s Carol-Lynn Rossel Waughovou a M.H. Greenbergem) Avon, 1983
Creations (s Georgem Zebrowskim a M.H. Greenbergem) Crown, 1983
Wizards (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) NAL, 1983
Those Amazing Electronic Machines (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) Franklin Watts, 1983
Computer Crimes and Capers (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) Academy Chicago, 1983
Intergalactic Empires (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) NAL, 1983

Machines That Think (s Patricií S. Warrickovou a M.H. Greenbergem) Holt, Rinehart and Winston, 1983
100 Great Fantasy Short Stories (s M.H. Greenbergem a Terry Carrem) Doubleday, 1984

Raintree Reading Series III (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) Raintree, 1984
Isaac Asimov Presents the Great SF Stories, 11:1949 (s M.H. Greenbergem) DAW Books, 1984
Witches (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) NAL, 1984

Murder on the Menu (s Carol-Lynn Rossel Waughovou a M.H. Greenbergem) Avon, 1984

Young Mutants (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) Harper & Row, 1984

Isaac Asimov Presents the Best Science Fiction Firsts (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) Beaufort, 1984
The Science Fiction Olympics (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) NAL, 1984

Fantastic Reading (s M.H. Greenbergem a Davidem C. Yeagerem) Scott, Foresman, 1984
Election Day: 2084 (s M.H. Greenbergem) Prometheus, 1984
Isaac Asimov Presents the Great SF Stories, 12:1950 (s M.H. Greenbergem) DAW Books, 1984

Young Extraterrestrials (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) Harper & Row, 1984
Sherlock Holmes Through Time nad Space (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) Blue Jay, 1984
Supermen (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) NAL, 1984
Thirteen Short Fantasy Novels (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) Crown, 1984

Cosmic Knights (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) NAL, 1984
The Hugo Winners, Volume IV Doubleday, 1985

Young Monsters (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) Harper & Row, 1985

Spells (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) NAL, 1985
Great Science Fiction Stories by the Worlďs Great Scientists (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) Donald Fine, 1985
Isaac Asimov Presents the Great SF Stories, 13: 1951 (s M.H. Greenbergem) DAW Books, 1985
Amazing Stories Anthology (s M.H. Greenbergem) TSR, Inc., 1985
Young Ghosts (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) Harper &Row, 1985

Thirteen Short Science Fiction Novels (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) Crown, 1985
Giants (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) NAL, 1985
Isaac Asimov Presents the Great SF Stories, 14: 1952 (s M.H. Greenbergem) DAW Books, 1986
Comets (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) NAL, 1986
Young Star Travellers (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) Harper & Row, 1986
The Hugo Winners, Volume V   Doubleday, 1986

Mythical Beasties (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) NAL, 1986
Tin Stars (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) NAL, 1986

Magical Wishes (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) NAL, 1986

Isaac Asimov Presents the Great SF Stories, 15: 1953 (s M.H. Greenbergem) DAW Books, 1986

The Twelve Frights of Christmas (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) Avon, 1986
Isaac Asimov Presents the Great SF Stories, 16:1954 (s M.H. Greenbergem) DAW Books, 1986

Young Witches and Warlocks (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) Harper & Row, 1987
Devils (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) NAL, 1987
Hound Dunnit (s M.H. Greenbergem a Carol-Lynn Rossel Waughovou) Caroll & Graf, 1987
Space Shuttles (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) NAL, 1987 Atlantis (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) NAL, 1988 Isaac Asimov Presents the Great SF Stories, 17:1955 (s M.H. Greenbergem) DAW Books, 1988

Encounters (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) Headline, 1988
The Mammoth Book ofClassic Science Fiction (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) Carroll & Graf, 1988
Monsters (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) NAL, 1988
Isaac Asimov Presents the Great SF Stories, 18:1956 (s M.H. Greenbergem) DAW Books, 1988
Ghosts (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) NAL, 1988
The Sport of Crime (s M.H. Greenbergem a Carol-Lynn Rossel Waughovou) Lynx, 1988

Isaac Asimov Presents the Great SF Stories, 19:1957 (s M.H. Greenbergem) DAW Books, 1989

Tales of the Occult (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) Prometheus, 1989

Purr-fect Crime (s M.H. Greenbergem a Carol-Lynn Rossel Waughovou) Lynx, 1988

Robots (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) NAL, 1989
Visions of Fantasy (s M.H. Greenbergem) Doubleday, 1989
Curses (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) NAL, 1989
The New Hugo Winners Volume VI (s M.H. Greenbergem) Wynwood, 1989
Senior Sleuths (s M.H. Greenbergem a Carol-Lynn Rossel Waughovou) G. K. Hall, 1989
Cosmic Critiques (s M.H. Greenbergem) Writers Digest, 1990
Isaac Asimov Presents the Great SF Stories, 20:1958 (s M.H. Greenbergem) DAW Books, 1990

Isaac Asimov Presents the Great SF Stories, 21: 1959 (s M.H. Greenbergem) DAW Books, 1990

Invasions (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) NAL, 1990
The Mammoth Book of Vintage Science Fiction (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) NAL, 1990
Isaac Asimov Presents the Great SF Stories, 22: 1960 (s M.H. Greenbergem) DAW Books, 1990 (To nejlepší ze SF roku 1960 Návrat, 1994)

Isaac Asimov Presents the Great SF Stories, 23: 1961 (s M.H. Greenbergem) DAW Books, 1992 (To nejlepší ze SF roku 1961 Návrat, 1995)

Faeries (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) NAL, 1991
The Mammoth Book of New World Science Fiction (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) NAL, 1991
Isaac Asimov Presents the Great SF Stories, 24:1962 (s M.H. Greenbergem) DAW Books, 1992
The New Hugo Winners Volume VI/2 Wynwood, 1992
Isaac Asimov Presents the Great SF Stories, 25: 1963 (s M.H. Greenbergem) DAW Books, 1992

The Mammoth Book of Fantastic Science Fiction (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) NAL, 1992
The Mammoth Book of Modem Science Fiction (s M.H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem) NAL, 1993

ČÁST 2 - Nebeletristická díla

Všeobecná věda

Words of Science Houghton Mifflin, 1959 (Slova vědy Panorama 1978)
Breakthroughs in Science Houghton Mifflin, 1960 The Intelligent Man’s Guide to Science Basic Books, 1960
Asimov’s Biographical Encyclopedia of Science and Technology Doubleday, 1964

The New Inteligent Man’s Guide to Science Basic Books, 1965 Twentieth Century Discovery Doubleday, 1969
Great Ideas of Science Houghton Mifflin, 1969

Asimov‘s Biographical Encyclopedia of Science and Technology (Revised Edition) Doubleday, 1972
Asimov’s Guide to Science Basic Books, 1972 More Words of Science Houghton Mifflin, 1972
Ginn Science Program - Intermediate Level A Ginn, 1972
Ginn Science Program - Intermediate Level B Ginn, 1972
Ginn Science Program - Intermediate Level C Ginn, 1972

Ginn Science Program - Advanced Level A Ginn, 1973
Ginn Science Program - Advanced Level B Ginn, 1973
Please Explain Houghton Mifflin, 1973
A Choice of Caatastrophes Simon & Schuster, 1979
Exploring the Earth and the Cosmos Crown, 1982

Asimov‘s Biographical Encyclopedia of Science and Technology (2nd Revised Edition) Doubleday, 1982
The Measure of the Universe Harper & Row, 1983 Asimov’s New Guide to Science Basic Books, 1984
Beginnings Walker, 1987

Asimov’s Chronology of Science and Discovery Harper & Row, 1989
Our Angry Earth (s Frederikem Pohlem) TOR, 1991

Matematika

Realm of Numbers Houghton Mifflin, 1959

Realm of Measure Houghton Mifflin, 1960

Realm of Algebra Houghton Mifflin, 1961

Quick and Easy Math Houghton Mifflin, 1964

An Easy Introduction to the Slide Rule Houghton Mifflin, 1965

How Did We Find Out About Numbers? Walker, 1973

The History of Mathematics (tabulky) Carolina Biological Supplies,1989

Astronomie

The Clock We Live On Abelard-Schuman, 1959
The Kingdom of the Sun Abelard-Schuman, 1960
Satellites in Oouter Space Random House, 1960
The Double Planet Abelard-Schuman, 1960
Planets for Man Random House, 1964
The Universe Walker, 1966 The Moon Follett, 1967

Environments Out There Scholastic/Abelard-Schuman, 1967

To the End of the Universe Walker, 1967

Mars Follett, 1967

Stars, Follett, 1968

Galaxies Follett, 1968

ABC’s of Space Walker, 1969

What Makes the Sun Shine? Little, Brown, 1971

Comets and Meteors Follett, 1973

Jupiter, the Largest Planet Lothrop, Lee & Shepard, 1973

Our World in Space New York Graphic, 1974

The Solar System Follett, 1975

How Did We Find Out About Comets? Walker, 1975

Eyes on the Universe Houghton Mifflin, 1975

Alpha Centauri, the Nearest Star Lothrop, Lee & Shepard, 1976

The Collapsing Universe Walker, 1977

How Did We Find Out About Outer Space? Walker, 1977

Mars, the Red Planet Lothrop, Lee & Shepard, 1979

How Did We Find Out About Black Holes? Walker, 1978

Saturn and Beyond Lothrop, Lee & Shepard, 1979

Extraterrestrial Civilizations Crown, 1979

Venus: Near Neighbor of the Sun Lothrop, Lee & Shepard, 1981

Visions of the Universe Cosmos Store, 1981

How Did We Find Out About the Universe? Walker, 1982

Asimov’s Guide to Halley’s Comet Walker, 1985

The Exploding Suns Dutton, 1985

How Did We Find Out About Sunshine? Walker, 1987

Did Comets Kill the Dinosaurs? Gareth Stevens, 1987

Asteroids Gareth Stevens, 1988

Earth’s Moon Gareth Stevens, 1988

Mars: Our Mysterious Neighbor Gareth Stevens, 1988

Our Milky Way and Other Galaxies Gareth Stevens, 1988

Quasars, Pulsars, and Black Holes Gareth Stevens, 1988

Rockets, Probes, and Satellites Gareth Stevens, 1988

Our Solar System Gareth Stevens, 1988

The Sun Gareth Stevens, 1988

Uranus: The Sideways Planet Gareth Stevens, 1988

Saturn: The Ringed Beauty Gareth Stevens, 1988

How Was the Universe Born? Gareth Stevens, 1988

Earth: Our Home Base Gareth Stevens, 1988

Ancient Astronomy Gareth Stevens, 1988

Unidentified Flying Objects Gareth Stevens, 1988

The Space Spotteťs Guide Gareth Stevens, 1988

Is There Life on Other Planets? Gareth Stevens, 1989

Science Fiction, Science Fact Gareth Stevens, 1989

Mercury: The Quick Planet Gareth Stevens, 1989

Space Garbage Gareth Stevens, 1989

Jupiter: The Spotted Giant Gareth Stevens, 1989

The Birth and Death of Stars Gareth Stevens, 1989

Think About Space (s Frankem Whitem) Walker, 1989

Mythology and the Universe Gareth Stevens, 1989

Colonizing the Planets and Stars Gareth Stevens, 1989
Astronomy Today Gareth Stevens, 1989
Pluto: A Double Planet Gareth Stevens, 1989
Piloted Space Flights Gareth Stevens, 1989
Comets and Meteors Gareth Stevens, 1989
Neptune: The Farthest Giant Gareth Stevens, 1990
Venus: A Shrouded Mystery Gareth Stevens, 1990
The Worlďs Space Programs Gareth Stevens, 1990
How Did We Find Out About Neptune? Walker, 1990
How Did We Find Out About Pluto? Walker, 1991

Geologie a zeměpis

Words on the Map Houghton Mifflin, 1962
ABC's of the Oceán Walker, 1970
ABC’s of the Earth Walker, 1971

How Did We Find Out the Earth Is Round? Walker, 1973
The Ends of the Earth Weybright & Talley, 1975
How Did We Find Out About Earthquakes? Walker, 1978
How Did We Find Out About Antarctica? Walker, 1979
How Did We Find Out About Oil? Walker, 1980
How Did We Find Out About Coal? Walker, 1980
How Did We Find Out About Volcanoes? Walker, 1981
How Did We Find Out About Atmosphere? Walker, 1985

Chemie a biochemie

Biochemistry and Human Williams & Wilkins, 1952

The Chemicals of Life Abelard-Schuman, 1954

Chemistry and Human Health McGraw-Hill, 1956

Building Blocks of the Universe Abelard- Schuman, 1958

The World of Carbon Abelard-Schuman, 1958

The World of Nitrogen Abelard-Schuman, 1958

Life and Energy Doubleday, 1962

The Search for the Elements Basic Books, 1962

The Genetic Code Orion Press, 1963

A Short History of Chemistry Doubleday, 1965

The Noble Gases Basic Books, 1966

The Genetic Effects of Radiation (s Theodosiusem Dobzhanskym) AEC, 1966

Photosynthesis Basic Books, 1969

How Did We Find Out About Vitamins? Walker, 1974

How Did We Find Out About DNA? Walker, 1985

How Did We Find Out About Photosynthesis? Walker, 1988

Fyzika

Inside the Atom Abelard-Schuman, 1956

Inside the Atom (Revised Edition) Abelard-Schuman, 1966

The Neutrino Doubleday, 1966

Understanding Physics, Volume I Walker, 1966

Understanding Physics, Volume II Walker, 1966

Understanding Physics, Volume III Walker, 1966

Light Follett, 1970

Electricity and Man AJEC, 1972

Worlds Within Worlds AEC, 1972

How Did We Find Out About Electricity? Walker, 1973

How Did We Find Out About Energy? Walker, 1975

How Did We Find Out About Atoms? Walker, 1976

How Did We Find Out About Nuclear Power? Walker, 1970

How Did We Find Out About Solar Power? Walker, 1981

How Did We Find Out About Computers? Walker, 1984

How Did We Find Out About Robots? Walker, 1984

Robots (s Karen Frenkelovou) Harmony House, 1985

How Did We Find Out About the Speed of Light? Walker, 1986

How Did We Find Out About Superconductivity? Walker, 1988

How Did We Find Out About Microwaves? Walker, 1989

How Did We Find Out About Laser? Walker, 1990

Atom Dutton, 1991

Biologie

Races and People (s Williamem C. Boydem) Abelard-Schu

The Living River Abelard-Schuman, 1960

The Wellsprings of Life Abelard-Schuman, 1960

The Human Body Houghton Mifflin, 1963

The Human Brain Houghton Mifflin, 1964

A Short History of Biology Doubleday, 1964

ABC’s of Ecology Walker, 1972

How Did We Find Out About Dinosaurs? Walker, 1973

How Did We Find Out About Germs? Walker, 1974

How Did We Find Out About Our Human Roots? Walker, 1979

How Did We Find Out About Life in the Deep Sea? Walker, 1982

How Did We Find Out About the Beginning of Life? Walker, 1982

How Did We Find Out About Genes? Walker, 1983

How Did We Find Out About Blood? Walker, 1987

How Did We Find Out About the Brain? Walker, 1987

The History of Biology (tabulky) Carolina Biological Supplies, 1988

Little Library of Dinosaurs Outlet, 1988

Sbírky esejů o vědě

Only a Trillion Abelard-Schuman, 1957

Fact and Fancy Doubleday, 1962

View from a Height Doubleday, 1963

Adding a Dimension Doubleday, 1964

Of Time and Space and Other Things Doubleday, 1965

From Earth to Heaven Doubleday, 1966

Is Anyone There? Doubleday, 1967

Science, Numbers, and I Doubleday, 1968

The Solar System and Back Doubleday, 1970

The Stars in Their Courses Doubleday, 1971

The Left Hand of the Electron Doubleday, 1972

Today and Tomorrow and - Doubleday, 1973

The Tragédy of the Moon Doubleday, 1973

Asimov on Astronomy Doubleday, 1974

Asimov on Chemistry Doubleday, 1974

Of Matters Great and Small Doubleday, 1975

Science Past - Science Future Doubleday, 1975

Asimov on Physics Doubleday, 1976

The Planet That Wasrít Doubleday, 1976

Asimov on Numbers Doubleday, 1977

The Beginning and the End Doubleday, 1977

Quasar, Quasar, Burning Bright Doubleday, 1978

Life and Time Doubleday, 1978

The Road to Infinity Doubleday, 1979

The Sun Shines Bright Doubleday, 1981

Change! Houghton Mifflin, 1981

Counting the Eons Doubleday, 1983

The Roving Mind Prometheus, 1983

X Stands for Unknown Doubleday, 1984

The Subatomic Monster Doubleday, 1985

The Dangers of Intelligence Houghton Mifflin, 1986

Far as the Human Eye Could See Doubleday, 1987

Past, Present and Future Prometheus, 1987

The Relativity ofWrong Doubleday, 1988

The Tyrannosaurus Prescription Prometheus, 1989

Asimov on Science Doubleday, 1989

Frontiers Dutton, 1990

Out of the Everywhere Doubleday, 1990

The Secret of the Universe Doubleday, 1990

Frontiers II Dutton, 1993

Sbírky esejů o science fiction

Asimov on Science Fiction Doubleday, 1981
Asimov‘s Galaxy Doubleday, 1989

Historie

The Kite That Won the Revolution Houghton Mifflin, 1963

The Greeks Houghton Mifflin, 1965

The Roman Republic Houghton Mifflin, 1966

The Roman Empire Houghton Mifflin, 1967

The Egyptians Houghton Mifflin, 1967

The Near East Houghton Mifflin, 1968

The Dark Ages Houghton Mifflin, 1968

Words from History Houghton Mifflin, 1968

The Shaping of England Houghton Mifflin, 1969

Constantinople Houghton Mifflin, 1970

The Land of Canaan Houghton Mifflin, 1971

The Shaping of France Houghton Mifflin, 1972

The Shaping of North America Houghton Mifflin, 1973

The Bird of the United States Houghton Mifflin, 1974

Earth: Our Crowded Spaceship John Day, 1974

Our Federal Union Houghton Mifflin, 1975

The Golden Dooř Houghton Mifflin, 1977

The March of the Millennia (s Frankem Whitem) Walker, 1991

Asimov‘s Chronology of the World HarperCollins, 1991

Bible

Words in Genesis Houghton Mifflin, 1962
Words from the Exodus Houghton Mifflin, 1963
Asimov’s Guide to the Bible Volume I Doubleday, 1968
Asimov’s Guide to the Bible Volume II Doubleday, 1969
The Story of Ruth Doubleday, 1972
Animals in the Bible Doubleday, 1978
In the Beginning Crown, 1981

Literatura

Words from the Myths Houghton Mifflin, 1961
Asimov's Guide to Shakespeare, Volume I Doubleday, 1970
Asimov's Guide to Shakespeare, Volume II Doubleday, 1970
Asimov’s Annotated Don Juan Doubleday, 1972
Asimov’s Annotated Paradise Lost Doubleday, 1972
Familiar Poems, Annotated Doubleday, 1977
Asimov’s Sherlockian Limericks Mysterious Press, 1977
The Annotated Gulliuers Travels Clarkson Potter, 1980
How to Enjoy Writing (s Janet Asimovovou) Walker, 1987
Asimov’s Annotated Gilbert & Sullivan Doubleday, 1988

Humor a satira

Thee Sensuous Dirty Old Man Walker, 1971

Isaac Asimov’s Treasury of Humor Houghton Mifflinj 1971

Lecherous Limericks Walker, 1975

More Lecherous Limericks Walker, 1976

Still More Lecherous Limericks Walker, 1977

Limericks: Too Gross (s Johnem Ciardim) Norton, 1978

A Grossary of Limericks (s Johnem Ciardim) Norton, 1981

Limericks for Children Caedmon, 1984

Asimov Laughs Again HarperCollins, 1992

In Memory Yet Green Doubleday, 1979

In Joy Still Felt Doubleday, 1980

I, Asimov Doubleday, 1994 (Já, Asimov Arcadia, 1995)

Různé

Opus 100 Houghton Mifflin, 1969

Opus 200 Houghton Mifflin, 1979

Isaac Asimov’s Book of Facts Grosset & Dunlap, 1979

Isaac Asimov Presents Superquiz (Ken Fisher) Dembner, 1982

Isaac Asimov Presents Superquiz II (Ken Fisher) Dembner, 1983

Opus 300 Houghton Mifflin, 1984

Living in the Future (jako editor) Harmony House, 1985

Future Days Henry Holt, 1986

Isaac Asimov Presents Superquiz III (Ken Fisher) Dembner, 1987
Isaac Asimov Presents: From Harding to Hiroshima (Barrington Boardman) Dembner, 1988

Isaac Asimov's Book of Science and Nature Quotations (s Jasonem A. Shulmanem) Blue Cliff, 1988
Isaac Asimovys Science Fiction and Fantasy Story-a-Month 1989
Calendar (s M.H. Greenbergem) Pomegranate, 1988
Isaac Asimov Presents Superquiz IV (Ken Fisher) Dembner, 1989
The Complete Science Fair Handbooks (s Anthony D. Fredericksem) Scott, Foresman, 1989

Isaac Asimov - Já, Asimov

Paměti

Z anglického originálu I. Asimov, A Memoir

vydaného nakladatelstvím Doubleday v New Yorku v roce 1994 přeložil Pavel Medek Obálka Vladimír Nárožník Vydal Český spisovatel, a. s., v Praze roku 1996

ve spolupráci s nakladatelstvím Arcadia jako svou 6 487. publikaci Odpovědný redaktor Ondřej Muller Technický redaktor Zdeněk Mejstřík Sazba Jan Poláček

Vytiskla CENTA, spol. s r. o., odštěpný závod Brno, Veveří 39

Vydání první. Stran 664.

22-079-96

[1] Těžko přeložitelný výraz, označující vizionáře, nepatřícího tak úplně do tohoto světa, ale také člověka, poznamenaného předtuchou blížící se smrti či katastrofy a jednajícího podle toho. Pozn. překl.

[2] Redakční poznámka: Ve svém předposledním redakčním článku v Isaac Asimov’s Science Fiction Magazíne Isaac s potěšením jeho čtenářům oznámil, že magazín koupila vydavatelská firma Bantam Doubleday Dell Publishing Group.