Právník: Není snad každému zjevné, že Říše je naopak

na vrcholu svých sil?

Seldon: Zdání síly vás obklopuje na každém kroku. Zdálo

by se, že císařství vydrží navěky. Jenže prohnilý kmen,

pane prokurátore, vypadá pořád stejně mohutně, dokud

ho vichřice nepřerazí vejpůl. Poryvy této vichřice sviští

mezi větvemi Říše již dnes. Zaposloucháte-li se citlivým

psychohistorickým uchem, uslyšíte to skřípání.

Právník: (nejistě) Doktore Seldone, nepřišli jsme sem

poslou–

Seldon: (pevným hlasem) Říše zmizí a všechna její

dobrodiní s ní. Nashromážděné vědomosti přijdou

vniveč a řád, který nastolila, se rozpadne. Mezihvězdné

války budou bez konce, meziplanetární obchod upadne,

celkový počet obyvatelstva poklesne, planety ztratí

kontakt s jádrem galaxie – a tak tomu už zůstane.

Právník: (přiškrceným hláskem v naprostém tichu)

Navždy?

Seldon:

Psychohistorie,

jež

dokáže

předpovědět pád, má co říct i k následnému období

temna. Jak jsme si dnes vyslechli, pánové, Říše přetrvala

dvanáct tisíc let. Temno potrvá ne dvanáct, ale třicet

tisíc let. Nakonec povstane Druhá říše, ale ji a naši

civilizaci bude dělit tisíc generací plných utrpení. Tomu

se musíme postavit.

Isaac Asimov (1920-1992) byl jedním z

nejplodnějších a nejslavnějších mistrů

žánru

science

fiction.

Jeho

nejznámějším dílem jsou tzv. dějiny

budoucnosti, skládající se ze dvou

proslulých cyklů – Robotů a Nadace (za

ten druhý získal roku 1966 cenu Hugo).

Mezi jeho nejlepší romány dále patří

Konec věčnosti (česky 1993) a Ani sami

bohové (česky 1992).

Nepominutelná je i jeho povídková

tvorba, zejména dvaatřicet povídek, v

nichž formuloval známé tři zákony

robotiky. Roku 1986 mu byla udělena

cena Nebula pro „Velmistra žánru“.

Svůj bohatý život popsal ve třech

autobiografiích; ta poslední – Já,

Asimov – vyšla roku 1996 i u nás. Isaac

Asimov bezesporu byl a stále ještě je

gigantem

světové

SF

a

svým

dalekosáhlým

vlivem

mimo

žánr

pomáhal fantastice začlenit se do

hlavního proudu všeobecné literatury.

Po dlouhých dvanácti tisíciletích

existence spěje galaktická Říše

pomalu, ale jistě k zániku. Prozatím

jsou však trendy vedoucí k jejímu

rozkladu sotva postřehnutelné –

vysledovat je dokáže pouze geniální

matematik Hari Seldon. Na základě

psychohistorického

modelu

předpoví, že po pádu Říše čeká

galaxii nepopsatelný chaos a že

následná éra barbarství se protáhne

na celých třicet tisíc let Seldon se

však s touto myšlenkou nehodlá

smířit. Na samém okraji galaxie

proto založí na planetě Terminus

Nadaci, která má nejen uchovat

kulturu a vědění předchozích věků,

ale stát se i zárodkem Druhé říše.

Toto je příběh prvních dvou set let

její pohnuté historie…

Isaac

Asimov

NADACE

Přeložil

Viktor Janiš

Z anglického originálu Foundation,

vydaného ve Velké Británii roku 1991

nakladatelstvím The Grafton Books

Translation © Viktor Janiš, 2001(MF), 2009(Argo/Triton)

Cover © Michael Whelan, 2009

Část první

Psychohistorici

1

HARI SELDON … se narodil roku 11 988 Galaktické éry a zemřel

roku 12 069. Obě data se častěji uvádějí v podobě -79 až 1 stávající

éry Nadace. Narodil se ve středostavovské rodině na Helikonu v

sektoru Arktur (kde podle značně nevěrohodné legendy jeho otec

pěstoval tabák v planetárních hydroponických provozech) a již od

mládí vykazoval úžasné matematické schopnosti. Zkazek o jeho

nadání je bezpočet a některé z nich si protiřečí. Říká se, že už ve

svých dvou letech…

… Největší zásluhy má bezpochyby o psychohistorii. Když se

Seldon začal tímto oborem zabývat, nebyla zmíněná věda víc než

souhrnem vágních axiomů, svým následovníkům však odkázal exaktní

statistickou disciplínu…

Nejlepší pramen, který máme o jeho životě k dispozici, pochází z

pera Gaala Dornicka, jenž Seldona poznal ještě jako mladík dva roky

před matematikovou smrtí. O jejich setkání se vypráví…

GALAKTICKÁ ENCYKLOPED 1

IE

Ten venkovský kluk jménem Gaal Dornick ještě Trantor neviděl.

Tedy ne na vlastní oči. Přirozeně ho mnohokrát spatřil na hypervideu

1 Všechny citace z Galaktické encyklopedie, jež zde se svolením nakladatele

reprodukujeme, pocházejí ze sto šestnáctého vydání z roku 1020 EN, které vyšlo

péčí Nakladatelství Galaktické encyklopedie na Terminu.

7

a občas i v úchvatném trojdimenzionálním přenosu z císařské

korunovace či z prvního zasedání Galaktické rady toho kterého roku.

Ačkoli totiž celý život prožil na planetě Synnax, jež obíhala kolem

slunce na okraji Modré hvězdokupy, nebyl odříznutý od civilizace.

To tehdy v galaxii nebyl nikdo.

V galaxii se tenkrát nacházelo zhruba pětadvacet miliónů

obydlených planet a všechny do jedné byly ve vazalském vztahu k

Říši a její sídelní planetě Trantor. To mělo platit již jen padesát let.

Pro Gaala byla tato cesta nepochybným vyvrcholením jeho krátké

akademické dráhy. Do kosmu se předtím už podíval, takže let

samotný ho nijak zvlášť nevzrušoval a byl mu jen prostředkem, jak

se dostat z jednoho místa na druhé. Jistě, předtím letěl pouze na

jediný měsíc Synnaxu, aby tam pro svou disertaci nashromáždil

údaje o mechanických vlastnostech meteoritických naplavenin, ale na

vesmírných cestách nezáleželo, jestli člověk překoná milión

kilometrů nebo stejně tolik světelných let.

Teď se musel v duchu připravit na hyperprostorový skok, zážitek,

který obyčejné meziplanetární lety neskýtají. Skok hyperprostorem je

a pravděpodobně i zůstane jediným praktickým způsobem

mezihvězdné přepravy. V normálním prostoru nelze překonat

rychlost světla (tahle poučka byla jednou z mála, které se tradují už

od lidského dávnověku), a proto by i cesta mezi nejbližšími

obydlenými systémy trvala léta. Zato hyperprostorem, tím

nepředstavitelným místem, které není ani prostorem, ani časem,

hmotou ani energií, se dalo v jediném mžiku dostat z jednoho konce

galaxie na druhý.

Gaalovi se obavami z prvního skoku trošku svíral žaludek, ale

nakonec necítil nic než zanedbatelný náraz, malé kopnutí někde

uvnitř, které odeznělo dřív, než ho stačil zaznamenat. Nic víc na tom

nebylo.

A potom už tam byla jen ohromná a lesknoucí se loď, úžasný

výsledek dvanáctitisíciletého vývoje říšské techniky – a on sám s

čerstvým doktorátem z matematiky a pozvánkou od velkého Hariho

Seldona na Trantor, kde se měl připojit k rozsáhlému a maličko

záhadnému Seldonovu projektu.

8

Po zklamání z hyperprostorového skoku čekal Gaal na první

pohled na Trantor. Do vyhlídkového sálu chodil pokaždé, kdy se ve

stanovených časech zvedly ocelové rolety, a on se tam vpíjel do

chladného třpytu hvězd a kochal se neuvěřitelnými mlžnými shluky

hvězdokup, které připomínaly ohromné roje světlušek zachycených

uprostřed letu a navždy zamrzlých na místě. Jednou se mu odkryl

pohled na studený, modrobílý dým plynové mlhoviny nějakých pět

světelných roků od lodi, která se rozlévala daleko za oknem jako

mléko a dávala sálu ledový nádech. Zmizela až za dvě hodiny po

dalším skoku hyperprostorem.

Slunce Trantoru poprvé zahlédli jako bílou tečku jasného světla,

která by se jim jistě ztratila mezi myriádami dalších, kdyby nebyla

jasně vyznačená v lodním průvodci. Hvězdy se tu v centru galaxie

kupily hustě u sebe. S každým dalším skokem byla ovšem záře

trantorského slunce pronikavější, až v její konkurenci ostatní hvězdy

bledly, ztrácely se a nakonec zanikaly.

Dovnitř teď vešel důstojník a oznámil: „Vyhlídkový sál bude po

zbytek cesty uzavřen. Připravte se na přistání.“

Gaal se vydal za ním a chytil ho za rukáv bílé uniformy s říšským

emblémem hvězdoletu a slunce.

„Mohl byste mě tu přece jen nechat?“ otázal se. „Rád bych viděl

Trantor.“

Důstojník se zasmál a Gaal trochu zrudl. Napadlo ho, že mluví s

provinčním přízvukem.

„Na Trantoru přistaneme ráno.“

„Myslel jsem tím, že si ho chci prohlédnout z vesmíru.“

„Á, tak to je mi líto, synku. Kdybychom byli na vesmírné jachtě,

dalo by se to zařídit. Ale my si to posypeme dolů kolem slunce.

Nechtěl byste přece oslepnout, nechat se popálit a nádavkem dostat

pořádnou dávku radiace, že ne?“

Gaal se od něj odvrátil a vykročil.

„Z Trantoru byste stejně neviděl víc než šedou šmouhu,

mládenče,“ zavolal za ním. „Zkuste si na Trantoru koupit lístek na

vyhlídkový let. Přijde to levně.“

„Díky moc,“ zavolal Gaal přes rameno.

9

Jeho zklamání bylo dětinské, ale na dětinskost nemají děti v

žádném případě monopol, a Gaal teď měl v krku knedlík. Doposud

neviděl Trantor v životní velikosti a majestátní nádheře a nečekal, že

si bude ještě muset počkat.

2

Přistání se neobešlo bez pestré směsice zvuků. Kovový plášť lodi se

zařezával do atmosféry a jeho pláty při kontaktu se vzduchem

vydávaly syčení, které přicházelo jakoby z veliké dálky. Klimatizace

sváděla boj s teplem vzniklým při tření a monotónně při tom hučela.

Motory zpomalující let ztěžka burácely. Lidé shromáždění ve

vyloďovacích prostorách rovněž nezůstali zticha a výtahy se

skřípěním svážely bagáž, poštu a ostatní náklad na delší osu lodi,

odkud se později dostane na vykládací rampu.

Lehké trhnutí Gaalovi napovědělo, že loď už nepohání motor.

Lodní gravitace již pár hodin v porovnání s planetární gravitací

slábla. Tisíce cestujících už několik hodin trpělivě seděly ve

vyloďovacích prostorách, které na polštáři ze silových štítů dokázaly

změnou polohy jednoduše zareagovat na jakýkoliv výkyv

gravitačních sil. Teď už se pasažéři šinuli po zakřivených rampách

do velkých zejících přechodových komor.

Gaal měl s sebou jen malý kufr. Stál u přepážky a díval se, jak ho

celníci rychle a zkušeně rozebírají a pak zase skládají. Jeho vízum

bylo podrobeno prohlídce a orazítkováno. On sám tomu nevěnoval

žádnou pozornost.

Tak tohle je Trantor! Vzduch mu tu připadal trošku hustší,

přitažlivost maličko větší než na rodném Synnaxu, ale na to si

zvykne. Vrtalo mu však hlavou, jestli si někdy zvykne na ty nesmírné

rozměry.

Budova kosmodromu byla impozantní, jeho střecha se takřka

ztrácela vysoko nad jeho hlavou. Gaal si dokázal představit, že by se

pod ní mohla tvořit oblaka. Nedohlédl ani na protější zeď – viděl jen

10

lidi a přepážky a podlahu uplývající do nedohledna a rozplývající se

v mlžném oparu.

Celník u pultíku na něj znovu promluvil, tentokrát otráveně:

„Hoďte sebou, Dornicku.“ Než ovšem přišel na jeho jméno, musel si

ho nalistovat ve vízu. „Kam… kam…“ tápal Gaal.

„K taxíkům se dáte doprava a třetí doleva.“

Gaal popošel a vysoko ve vzduchu zahlédl žhnoucí písmena:

TAXÍKY DO VŠECH STRAN.

Zrovna když byl Gaal na odchodu, z anonymního davu se

vydělila postava a přistoupila k pultíku. Celník k neznámému vzhlédl

a kývl na něj. Muž mu pokývnutí opětoval a vydal se za mladým

přistěhovalcem.

Přišel právě včas, aby zaslechl, kam má Gaal namířeno.

Gaal se přistihl, jak křečovitě svírá zábradlí.

Nápis na malé značce hlásal „Dozor“. Takto označený člověk na

něj ani nepohlédl, jen se zeptal: „Kam to bude?“

Gaal si nebyl úplně jistý, ale i chvilkové zaváhání znamenalo, že

se za ním začne tvořit fronta.

„Tak kam?“ vzhlédl k němu dozorčí.

Gaal neměl moc peněz, ale šlo o jedinou noc a pak už bude mít

práci. „Do dobrého hotelu, prosím,“ pokusil se o nonšalantní tón.

„Všechny jsou dobré,“ opáčil dozorčí, na něhož to vůbec

neudělalo dojem. „Vyberte si nějaký konkrétní.“

„Do toho nejbližšího,“ vyhrkl Gaal v zoufalství.

Dozorčí zmáčkl tlačítko. Na podlaze se objevila tenká světelná

čára proplétající se mezi dalšími, které byly vyvedeny v jasnějších či

tmavších odstínech jiných barev. Do ruky Gaalovi vrazili slabě zářící

lístek.

„A bude to jedna celá dvanáct kreditu,“ oznámil mu dozorčí.

Gaal začal lovit mince. „Kam mám jít?“

„Dávejte pozor na světlo. Dokud půjdete správným směrem,

lístek bude zářit.“

Gaal zvedl oči a vydal se pryč. Kromě něj tu v té ohromné hale

sledovaly své individuální trasy stovky lidí a ztěžka se kolem sebe

proplétaly na křižovatkách, aby nakonec dospěly k cíli své cesty.

11

Gaal došel až na konec. Nějaký člověk v novém, křiklavě

modrožlutém stejnokroji ze zářivých a neušpinitelných umělých

vláken sáhl po jeho dvou taškách. „Přímá linka do Luxoru,“ oznámil.

Muž, který Gaala sledoval, to slyšel. Rovněž slyšel, jak Gaal

odpovídá „Bezva“ a nasedá do tuponosého vozidla.

Taxi se hned zvedlo. Gaal se díval ze zakřiveného průhledného okna,

plný dojmů z nezvyklého letu v uzavřeném prostoru, a instinktivně

svíral zadní okraj řidičova sedadla. Pak se ohromný prostor zúžil a z

lidí se stali náhodně roztroušení mravenci. A nezůstalo u toho,

výhled se znovu zmenšil a začal ujíždět dozadu.

Před nimi se tyčila zeď. Začínala vysoko ve vzduchu, táhla se až

do nedohledna a zela v ní spousta děr, vlastně ústí tunelů. Gaalovo

taxi zamířilo k jednomu a pak se do něj zanořilo. Gaal chvilku

přemítal, jak ho mezi takovou spoustou jiných dokázal řidič vůbec

rozeznat.

Naráz je pohltila tma, kterou nanejvýš tu a tam proťaly záblesky

světel míjených semaforů. Jako zvuková kulisa posloužil jen

všudypřítomný svist vzduchu.

Pak taxík zpomalil, až se Gaal musel předklonit, vůz vylétl z

tunelu a zase jednou klesl až na zem.

„Hotel Luxor,“ oznámil řidič celkem zbytečně. Pomohl Gaalovi

se zavazadly, věcně přijal spropitné ve výši desetiny kreditu, nabral

čekajícího cestujícího a taxík se zase zvedl.

Za celou dobu od vylodění Gaal jedinkrát nezahlédl oblohu.

12

3

TRANTOR … Na počátku třináctého tisíciletí tato tendence dosáhla

vrcholu. Vzhledem k tomu, že byl po stovky generací nepřetržitě

sídlem říšské vlády a nacházel se uprostřed galaxie mezi

technologicky nejpokročilejšími planetárními soustavami s největší

hustotou obyvatelstva, stěží se mohl stát něčím jiným než tou

nejlidnatější a nejbohatší aglomerací v dějinách.

Postupná urbanizace planety nakonec dospěla do nejvyššího

stadia. Celý povrch Trantoru, bezmála dvě stě miliónů kilometrů

čtverečních, zabíralo jediné město; v dobách jeho největší slávy v

něm žilo hodně přes čtyřicet miliard obyvatel. Přestože se až na

výjimky všichni věnovali administrativní správě Říše, nikdy jim

nepřipadalo, že by jich na tak gargantuovský úkol bylo dost. (Je

třeba mít neustále na paměti, že za bezduchého panování pozdějších

císařů nebylo již Říši prakticky možné vládnout a že tato skutečnost

do značné míry přispěla k jejímu pádu.) Trantorské jídelní stoly

každý den zásobovaly flotily o deseti tisících lodí plodinami z dvaceti

zemědělských světů…

Závislost na dovozu jídla – a vlastně i všech dalších životních

potřeb – z vnějších světů vystavovala Trantor stále většímu nebezpečí

oblehnutí a dobytí. V posledním tisíciletí Říše se o tom při

monotónně se opakujících četných vzpourách přesvědčoval jeden

císař za druhým a říšská politika se de facto omezila na ochranu této

Achillovy paty Trantoru…

GALAKTICKÁ ENCYKLOPEDIE

Gaal si nebyl jistý, jestli slunce svítí, nebo zdali je vůbec den či noc.

Styděl se ovšem někoho zeptat. Zdálo se, že celá planeta žije pod

příkrovem kovu. Sice byl na „obědě“, ale mnoho planet se řídilo

standardním časem, který nebral v potaz potenciálně nepraktické

přechody mezi dnem a nocí. Planety se otáčejí různou rychlostí a o

rotaci Trantoru toho Dornick moc nevěděl.

13

Zpočátku dychtivě sledoval šipky k takzvanému Soláriu, ale ty ho

zavedly jen do místnosti zalité umělým světlem. Chvilku se tam

zdržel, ale pak zamířil do hlavního vestibulu Luxoru.

„Kde bych si mohl koupit lístek na vyhlídkový let?“ zeptal se

recepčního.

„Přímo tady.“

„A kdy má loď odlétat?“

„Zrovna jste ji zmeškal, ale další poletí zítra. Kupte si teď lístek a

dostanete k němu místenku.“

„Aha.“ Zítra bude pozdě, zítra musí být na univerzitě. „Něco jako

vyhlídkovou věž nebo něco podobného tu nemáte?“ zeptal se.

„Myslím něco pod širým nebem.“

„Ale jistě! Jestli chcete, prodám vám tam lístek. Nejdřív se ale

podívám, zdali venku neprší.“ Zmáčkl tlačítko u lokte a přečetl si

zprávičku, která přelétla přes matovou obrazovku. Gaal četl s ním.

„Hezké počasí,“ konstatoval recepční. „Když o tom tak

přemýšlím, ono je teď myslím období sucha.“ A pak, aby řeč nestála,

dodal: „Já už o venek úplně ztratil zájem. Naposled jsem se tam byl

podívat před třemi lety. Víte, vidíte to jednou a nic jiného na tom

není – tady máte lístek. Zvláštním výtahem vzadu. Je označený

tabulkou ‚K věži‘, tak do něj prostě nastupte.“

Výtah byl toho nového druhu, jejž pohání odpudivá gravitační síla.

Gaal do něj vešel a za ním se nahrnuli další. Operátor zmáčkl

tlačítko. V nulové gravitaci si Gaal připadal zcela nehmotný, ale jak

výtah začal zrychlovat, získal zase trochu své váhy. Pak ovšem

následovalo zpomalení a jemu se nohy odlepily od podlahy. Proti své

vůli vyjekl.

„Zastrčte si nohy pod zábradlí. To neumíte číst?“

Ostatní se tak už dávno zařídili a teď se na něj jen usmívali, když

se zběsile a marně pokoušel seškrábat dolů. Jejich boty se opíraly o

chrómové tyče, jež se ve vzdálenosti zhruba půl metru rovnoběžně

rozbíhaly po podlaze. Při vstupu do výtahu si jich sice všiml, ale

nevěnoval jim žádnou pozornost.

Pak se k němu zvedla něčí ruka a stáhla ho dolů.

Sotva stačil neznámému poděkovat, výtah zastavil.

14

Vykročil na nekrytou otevřenou terasu zalitou oslnivým bílým

světlem, z něhož ho skoro bolely oči. Člověk, který mu před

chvilkou podal pomocnou ruku, šel hned za ním.

„Je tu spousta sedadel,“ nadhodil dobrosrdečně.

„Jestli vám to moc nevadí, já půjdu na chvilku k zábradlí. Já…

bych se tu chtěl trošku porozhlédnout,“ vysvětloval.

Jeho známý mu dobrosrdečně zamával, Gaal se naklonil přes

zábradlí, které mu sahalo až k ramenům, a nechal se vtáhnout do

panorámatu.

Zem nebyla vidět, ztrácela se v nekonečně komplikované spleti

lidských staveb. Až k horizontu se proti obloze vzpínaly takřka

uniformně šedé kovové budovy a Gaal si dobře uvědomoval, že

takhle vypadá celý povrch Trantoru. Nezaznamenal takřka žádný

pohyb – pár výletních lodí si hovělo na obloze, ale všechny ty

miliardy lidí musely v hustém provozu cestovat pod ocelovou

slupkou planety.

Po zeleni ani vidu; tedy žádná zeleň, žádná půda, nic živého

kromě lidí. Tušil, že někde na téhle planetě musí stát císařský palác,

zasazený mezi takřka čtyřmi sty čtverečními kilometry původní

půdy, na níž se stromy zelenají a květiny září duhovými barvami. Je

to malý ostrov uprostřed oceánu oceli, ale z jeho věže nebyl vidět.

Mohl být třeba patnáct tisíc kilometrů daleko, o tom prostě neměl

ponětí.

Musí co nejdřív vyrazit na ten vyhlídkový let!

Hlasitě vzdychl a najednou mu plně došlo, že je konečně na

Trantoru, na planetě, která je středem celé galaxie a na níž se sbíhají

všechny nitky moci. Neviděl žádnou jeho slabinu. Neviděl přistávat

zásobovací lodě. Nevěděl o choulostivé pupeční šňůře, která spojuje

čtyřicet miliard Trantořanů se zbytkem galaxie. Oči měl teď jen pro

jeden z největších počinů lidstva – naprosté podmanění planety, jež

bylo ve své definitivnosti až zpupné.

Od zábradlí odstoupil s poněkud nepřítomným pohledem. Jeho

společník z výtahu mu pokynul na sedadlo vedle sebe a Gaal se

posadil.

„Jmenuji se Jerril. Vy jste na Trantoru poprvé?“

„Ano, pane Jerrile.“

15

„To jsem si myslel. A Jerril je moje křestní jméno. Poeticky

založené lidi Trantor uchvátí, ovšem sami Trantořané sem nechodí.

Nelíbí se jim tu. Naskakuje jim z toho husí kůže.“

„Husí kůže?! Mimochodem, já jsem Gaal. Proč by jim z toho

měla naskakovat husí kůže? Vždyť je to nádhera.“

„To je jen váš subjektivní názor, Gaale. Když se narodíte v kóji,

vyrůstáte na chodbě, pracujete v buňce a na dovolenou jezdíte do

přecpaného solárka, a pak jednou vyjdete pod širé nebe, kde je nad

vámi jen obloha, můžete se z toho klidně sesypat. Děti sem teď musí

každý rok, jen co oslaví páté narozeniny. Nevím, jestli to vůbec k

něčemu je. Nikdy tu nejsou dost dlouho, aby si mohly zvyknout, a

zpočátku vždycky dostanou hysterický záchvat. Měly by sem jezdit,

jakmile jsou odkojené, a to přinejmenším jednou týdně.

Na tom samozřejmě nijak zvlášť nesejde,“ pokračoval dál. „Co

by se tak stalo, kdyby se sem nikdo nepodíval? Ti lidé jsou tam dole

šťastní a řídí Říši. Co myslíte, jak vysoko vlastně jsme?“

„Tak v osmi stech metrech?“ odhadl a v duchu si při tom říkal,

jestli to neznělo naivně.

A asi to naivní bylo, protože se Jerril pousmál. „Ne, dělá to jen

osmdesát metrů.“

„Cože? Ale vždyť výtah jel tak…“

„Já vím. Ale hodně dlouho nám trvalo, než jsme vůbec dojeli do

přízemí. Trantor je provrtaný tunely zhruba do hloubky jednoho a půl

kilometru. Je jako ledovec – devět desetin ho není vidět. Rozkládá se

dokonce i pár kilometrů od pobřeží, pod oceánským dnem. Po pravdě

řečeno, dosáhli jsme takové hloubky, že můžeme využívat teplotního

rozdílu mezi povrchem a podzemím, a získáváme tak veškerou

potřebnou energii. Věděl jste to?“

„Ne, myslel jsem si, že využíváte atomové generátory.“

„Kdysi ano. Ale tohle je levnější.“

„Taky bych řekl.“

„Co si o tom všem myslíte?“ V tom jediném okamžiku byla jeho

dobrosrdečnost tatam a na její místo nastoupila prohnanost. Vypadal

skoro jako liška.

Gaal byl na rozpacích. „Nádhera,“ opakoval.

„Jste tu na dovolené? Cestujete za památkami?“

16

„Ne tak docela. Tedy, na Trantor jsem se chtěl podívat vždycky,

ale přijel jsem sem hlavně za prací.“

„Vážně?“

Gaalovi připadalo, že by svou odpověď měl rozvést. „Budu tu

dělat pod doktorem Seldonem na Trantorské univerzitě.“

„Sýčkem Seldonem?“

„Ale ne. Já myslím Hariho Seldona – psychohistorika Seldona.

Žádného Sýčka Seldona neznám.“

„Já jsem tím taky mínil Hariho. Přezdívá se mu totiž Sýček.

Neustále věští katastrofu.“

„Opravdu?“ Gaala to upřímně překvapilo.

„To vám přece musí být známo.“ Jerril se už neusmíval. „Tak vy

s ním budete pracovat?“

„Nu, ano, jsem matematik. Proč předpovídá katastrofu? Jakou

katastrofu?“

„Jakou byste myslel?“

„Na to vám bohužel nemůžu odpovědět, protože sám nic netuším.

Četl jsem studie od Seldona a jeho skupiny, jenže ty se zaobírají

matematickou teorií.“

„Jistě, to jsou ty vydané monografie.“

Gaala to dohřálo. „Myslím, že půjdu zpátky do pokoje. Bylo mi

potěšením.“

Jerril mu lhostejně zamával na rozloučenou.

Na Gaala v jeho apartmá už někdo čekal. Matematik byl prvních

několik vteřin tak vyplašený, že ani nepronesl ono obligátní „Co tu

děláte?“, jež se mu dralo na rty.

Dotyčný vstal. Byl starý, skoro plešatý a kulhal, ale v jeho

modrých očích se tajila nebývalá energie.

„Hari Seldon,“ představil se setinku vteřiny předtím, než si

Gaalův zmatený mozek zařadil obličej před sebou k fotografiím,

které v minulosti už tolikrát viděl.

17

4

PSYCHOHISTORIE … Když měl Gaal Dornick bez pomoci

matematického aparátu definovat psychohistorii, popsal ji jako

odvětví matematiky zabývající se reakcí lidských konglomerátů na

dané společensko-ekonomické stimuly…

… Ve všech těchto definicích se skrývá předpoklad, že zkoumaný

lidský konglomerát je natolik velký, aby se s ním dalo statisticky

pracovat. Minimální velikost takového konglomerátu stanovuje První

Seldonův teorém, jenž… K tomu, aby se lidský konglomerát choval

skutečně nahodile, musí platit další předpoklad: nesmí si sám být

vědom, že je předmětem psychohistorické analýzy…

Celá psychohistorie stojí a padá s rozvojem Seldonových funkcí,

jež vykazují vlastnosti odpovídající takovým společensko-

ekonomickým silám jako…

GALAKTICKÁ ENCYKLOPEDIE

„Dobré odpoledne, pane,“ pozdravil Gaal. „Já… ehm…“

„Myslel jste si, že se uvidíme až zítra, že? Za normálních

okolností by tomu tak bylo. Jenže pokud máme využít vašich služeb,

musíme pracovat rychle. Získávat posily pro náš tým je čím dál tím

těžší.“

„Nerozumím, pane.“

„Mluvil jste s tím člověkem ve vyhlídkové věži, ne?“

„Ano. Křestním jménem se jmenuje Jerril. Nic víc o něm nevím.“

„Jeho jméno je bezpředmětné. Sledoval vás už z kosmodromu.“

„Ale proč? Jsem z toho celý blázen.“

„Povídal ten člověk ve věži něco o mně?“

Gaal zaváhal. „Mluvil o vás jako o Sýčkovi Seldonovi.“

„A řekl vám proč?“

„Tvrdil, že jste předpověděl katastrofu.“

„To souhlasí. Co pro vás Trantor znamená?“

Všichni byli nějak zvědaví na jeho názor na Trantor. Gaal ze sebe

nebyl s to vypravit nic jiného než „Je nádherný“.

„To jste plácl bez přemýšlení. Co psychohistorie?“

18

„Nenapadlo mě, že bych ji na tento problém mohl aplikovat.“

„Mladý muži, než se mnou skončíte, naučíte se zcela samozřejmě

aplikovat psychohistorii na všechny problémy… Podívejte.“ Seldon

z ledvinky u pasu vytáhl mikropočítač. Podle pověstí si ho dával pod

polštář, aby ho měl po ruce, když na něj přijde nespavost. Jeho lesklý

šedý povrch byl častým používáním místy sedřený. Seldonovy hbité

prsty, dnes již poseté stařeckými skvrnami, se míhaly po tvrdém

umělohmotném okraji. Z šedi žhnuly rudé symboly.

„Souhlasil byste, že toto zachycuje momentální stav Říše?“ zeptal

se Seldon.

Chvíli čekal.

„Nechcete tvrdit, že jde o úplný model?“ ozval se Gaal nakonec.

„Ne, úplný není,“ uznal Seldon. „Jsem rád, že mi nevěříte slepě.

Na druhou stranu jde o aproximaci, s jejíž pomocí si ověříme naši

teorii. Přistoupíte na to?“

„S tím, že si později ověřím derivaci té funkce – ano.“ Gaal se

obezřetně vyhýbal případnému chytáku.

„Výborně. A teď si k tomu připočtěte známou pravděpodobnost

atentátu na císaře, vzpoury místokrále, návrat periodických

hospodářských krizí, klesající počet prozkoumaných planet…“

A pokračoval dál. S každou novou položkou pod jeho rukama

vyskočily nové symboly a rozplynuly se v základní funkci, která se

proměňovala a nabývala na objemu.

Gaal ho zastavil jen jednou. „Tahle množinová transformace se tu

přece nedá aplikovat.“

Seldon operaci zopakoval pomaleji.

„Ale vy jste použil nedovolené sociooperace,“ namítl Gaal.

„Výborně. Jste rychlý, ale ještě ne dost rychlý. V této souvislosti

povolená je. Počkejte, já vám ten výraz rozvedu.“

Postup byl tentokrát mnohem delší, a když Seldon dospěl ke

konci, Gaal uznal: „Ano, teď už to chápu.“

Konečně Seldon přestal psát. „Tak tohle je Trantor za pět století

ode dneška. Jak byste interpretoval tohle, co?“ Naklonil hlavu a

čekal.

„Naprostá zkáza!“ vydechl Gaal nevěřícně. „Ale – ale to není

možné. Trantor nikdy nebyl…“

19

Ze Seldona sálalo nadšení člověka, na němž je stará pouze jeho

tělesná schránka. „No jen do toho. Viděl jste, jak jsme dospěli k

výsledku. Zapomeňte teď na symboliku a zformulujte vše do slov.“

„Čím bude Trantor specializovanější,“ začal Gaal, „tím bude

zranitelnější a méně obranyschopný. Za druhé, čím víc bude

fungovat jako správní centrum Říše, tím lákavější kořistí se stane.

Jakmile bude právo prvorozeného na říšský trůn zpochybněno a

spory mezi velkorody se stanou nezvladatelnými, společenská

odpovědnost zmizí.“

„Stačí. A jaká je numerická pravděpodobnost, že během pěti

století dojde k naprosté zkáze?“

„To nedokážu odhadnout.“

„Jistě byste svedl derivaci pole, ne?“

Gaal byl pod tlakem a věděl to. Seldon mu mikropočítač

nenabídl, držel ho tak půl metru před Gaalovýma očima. Zuřivě

počítal a cítil, jak mu čelo vlhne potem.

„Zhruba pětaosmdesát procent?“

„To není špatné,“ přikývl Seldon a našpulil spodní ret, „ale ani

dobré. To číslo se ve skutečnosti pohybuje kolem 92,5 procent.“

„A proto vám říkají Sýček Seldon?“ zeptal se Gaal. „Nic z toho

jsem v časopisech neviděl.“

„Jistěže ne. Tohle se tisknout nedá. Myslíte si, že si Říše může

dovolit takovým způsobem odkrýt svou slabost? Tohle je velice

jednoduchá ukázka toho, jak psychohistorie funguje. Ovšem některé

naše výsledky se dostaly mezi aristokracii.“

„To je špatné.“

„Ne tak docela. Se vším se počítá.“

„Proto mě tedy sledují?“

„Ano. Celý můj projekt je pod policejním drobnohledem.“

„Hrozí vám nebezpečí?“

„Ale jistě. S pravděpodobností 1,7 procenta budu popraven, to ale

projekt přirozeně nezastaví. I to jsme vzali v potaz. Ale na tom teď

nezáleží. Předpokládám, že zítra za mnou přijdete na univerzitu?“

„Přijdu,“ přisvědčil Gaal.

20

5

VÝBOR PRO VEŘEJNOU BEZPEČNOST … Po zavraždění

Kleona I., posledního z Entunovců, se vlády zmocnila aristokratická

klika a v rozháraných poměrech následujících staletí působila jako

svého druhu stabilizující prvek. Výbor pro veřejnou bezpečnost,

jemuž obvykle dominovaly velkorody Chenů a Divartů, zdegeneroval

ve slepou instituci udržující status quo. Od moci byli šlechtici

odstaveni až po nástupu posledního silného císaře, Kleona II. První

předseda Výboru…

… Počátek úpadku Výboru se svým způsobem datuje od přelíčení

s Harim Seldonem, k němuž došlo dva roky před začátkem éry

Nadace. Průběh procesu je vylíčen v Dornickově životopisu Hariho

Seldona…

GALAKTICKÁ ENCYKLOPEDIE

Gaal svůj slib nesplnil. Příštího rána ho totiž probudil tlumený zvuk

bzučáku a po zvednutí sluchátka ho recepční maximálně diskrétně,

tiše a s mnoha omluvami informoval, že je na příkaz Výboru pro

veřejnou bezpečnost zatčen.

Gaal vyskočil a zjistil, že dveře se nedají otevřít. Mohl se jen

obléct a čekat.

Přišli si pro něj a zavedli ho jinam, ale pořád byl ve vazbě.

Otázky mu kladli převelice zdvořilým způsobem. Všechno probíhalo

velmi civilizovaně. Vyložil jim, že pochází ze Synnaxu, že

absolvoval takové a takové školy a toho a toho dne získal doktorát z

matematiky. Zažádal o místo v týmu doktora Seldona a byl přijat.

Tyto detaily opakoval znovu a znovu a oni se zase znovu a znovu

vraceli k jeho angažmá v Seldonově projektu. Jak se o něm dověděl,

co měl mít za povinnosti, jaké tajné instrukce obdržel, o čem to

všechno má být.

Odpovídal, že neví. Žádné tajné instrukce nemá. Je vědec a

matematik. O politiku se vůbec nezajímá.

21

A nakonec se ho ten laskavý vyšetřovatel zeptal: „Kdy bude

Trantor zničen?“

Gaal se zajíkl. „To sám za sebe nedokážu říct.“

„Mohl byste citovat někoho jiného?“

„Jak bych mohl mluvit za někoho jiného?“ Bylo mu horko, moc

horko.

„Mluvil s vámi někdo o takového zkáze, případně stanovil její

přibližné datum?“ otázal se vyšetřovatel, a když mladík zaváhal,

pokračoval: „Byl jste sledován, pane doktore. Byli jsme na

kosmodromu, když jste přistál, ve vyhlídkové věži, když jste čekal na

schůzku, a také jsme přirozeně vyslechli váš hovor s doktorem

Seldonem.“

„Pak tedy znáte jeho názory,“ opáčil Gaal.

„Možná. Ale chtěli bychom je slyšet od vás.“

„Má za to, že Trantor bude do pěti set let zničen.“

„A to nějak… ehm, matematicky dokázal?“

„Ano, dokázal,“ odpověděl Gaal vzdorně.

„A vy soudíte, že jeho… ehm… matematické výsledky jsou

věrohodné?“

„Pokud za ně doktor Seldon ručí, pak jsou věrohodné.“

„Vraťme se tedy zpátky k –“

„Počkejte,“ skočil mu do řeči. „Mám nárok na právního zástupce.

Dožaduji se svých práv jakožto říšský občan.“

„Máte je mít.“

A měl.

Po nějakém čase do jeho pokoje vešel dlouhán, jehož vyzáblá

tvář byla samá vráska, takže se člověk nemohl ubránit pochybám,

jestli na ní ještě zbylo místo na úsměv.

Gaal k němu vzhlédl; v tu chvíli si připadal neupravený a úplně

ochablý. Tolik se toho událo, a to nebyl na Trantoru ani třicet hodin.

„Jmenuji se Lors Avakim. Doktor Seldon se na mě obrátil s

prosbou, abych vás zastupoval.“

„Opravdu? Tak dobře, podívejte se. Požaduji okamžité odvolání k

císaři. Jsem zde zcela bezdůvodně zadržován. Jsem nevinný,

naprosto nevinný.“ Máchl rukama, dlaněmi dolů. „Musíte mi zařídit

slyšení u císaře, a to hned.“

22

Avakim zatím na podlahu opatrně vyprázdnil obsah plochých

desek. Kdyby na to měl Gaal náladu, poznal by právnické formuláře

z cellometu, tenké kovové fólie páskovitého tvaru, jež se díky svým

speciálním vlastnostem vejdou do miniaturního prostoru osobní

kapsle. Rovněž by rozpoznal diktafon.

Avakim Gaalovu výbuchu nevěnoval nejmenší pozornost a

nakonec se na Dornicka upřeně zadíval. „Výbor náš rozhovor nechá

odposlouchávat špionážním paprskem. Je to nezákonné, ale oni to

udělají tak jako tak.“

Gaal zaskřípal zuby.

„Jenže,“ pokračoval Avakim a rozvážně se posadil, „ten diktafon

na stole – zcela obyčejný a naprosto funkční exemplář – umí ještě

něco navíc, a sice zcela vyrušit zmíněný špionážní paprsek. Na tohle

nepřijdou hned.“

„Pak k vám můžu mluvit otevřeně.“

„Ovšem.“

„V tom případě požaduji audienci u císaře.“

Avakim se chladně usmál, a tak se ukázalo, že na jeho hubeném

obličeji pro to přece jen místo je, i když se jeho tvář musela pořádně

zkrabatit. „Je vidět, že přicházíte z provincie.“

„Pořád ještě jsem říšský občan. Stejně dobrý jako vy nebo

kdokoliv ze členů Výboru pro veřejnou bezpečnost.“

„Jistě, jistě. Chtěl jsem tím jen říct, že jako člověk z provincie

nechápete, jak to na Trantoru chodí. Císař nikoho nepřijímá.“

„A ke komu jinému se odvolat proti Výboru? To nezbývá žádný

jiný právní postup?“

„Ne. Prakticky vzato se nelze práva dovolat. Čistě formálně se

můžete odvolat k císaři, ten vás ale nepřijme. To víte, nynější císař

už není z takového těsta jako císaři z dynastie Entunovců. Bohužel

musím konstatovat, že Trantor je v rukou šlechtických rodů, z nichž

se skládá Výbor pro veřejnou bezpečnost. Tento mocenský posun

ostatně psychohistorie přesně předpověděla.“

„Vážně?“ divil se Gaal. „Pokud tedy doktor Seldon dokáže

předpovědět dějiny Trantoru na pět set let dopředu –“

„On je dokáže předpovědět na patnáct set let dopředu.“

23

„Klidně i na patnáct tisíc let. Proč tedy nedokázal včera

předpovědět to, co se stane ráno, a nevaroval mě? Ne, promiňte.“

Gaal se posadil a vzal si hlavu do upocených dlaní. „Chápejte, jsem

rozrušený. Je mi docela jasné, že psychohistorie je statisticky

podložená disciplína a nedokáže s větší přesností mapovat osudy

jednotlivce.“

„Jenže to se mýlíte. Doktor Seldon soudil, že budete ráno

zatčen.“

„Prosím?“

„Je to smutné, ale je to tak. Výbor se k jeho práci stavěl čím dál

tím nepřátelštěji. Nováčci v Seldonově týmu byli úřady čím dál víc

šikanováni. Z grafu vyplynulo, že pro naše účely bude nejlepší, když

se konflikt vyostří právě teď. Výbor reagoval trošku pomalu, takže

vás doktor Seldon včera navštívil, aby je popohnal. Nic jiného v tom

nebylo.“

Gaal zalapal po dechu. „Nesnáším, když –“

„Prosím. Bylo to nutné. Nebyl jste vybrán z nějakých osobních

důvodů. Uvědomte si, že plány doktora Seldona, podložené osmnácti

lety matematického bádání, zahrnují všechny statisticky významné

eventuality. Tohle je jedna z nich. Byl jsem sem vyslán, jen abych

vás ujistil, že se nemusíte bát. Skončí to dobře, pro projekt takřka

jistě a pro vás se slušnou pravděpodobností.“

„A jaká jsou ta čísla?“ naléhal Gaal.

„Pro projekt přes 99,9 procent.“

„A pro mě?“

„Bylo mi řečeno, že se vaše naděje pohybuje kolem 77,2

procent.“

„Pak mám šanci větší než jedna ku pěti, že skončím ve vězení

nebo na popravišti.“

„Ta druhá možnost nedělá ani procento.“

„No jistě. Propočty týkající se jediného člověka jsou irelevantní.

Pošlete za mnou doktora Seldona.“

„To bohužel nemohu. Doktor Seldon byl totiž rovněž zatčen.“

Dveře se prudce otevřely a zvedající se Gaal se nestačil ani

pořádně rozkřiknout. Dovnitř napochodoval strážný, došel ke stolu,

vzal z něj diktafon a po zevrubné prohlídce si ho strčil do kapsy.

24

„Ten přístroj budu ještě potřebovat,“ namítl Avakim tiše.

„Rádi vám zapůjčíme jiný – takový, který nevrhá statické pole,

pane právní zástupce.“

„V tom případě jsem s klientem skončil.“

Gaal se za ním díval, jak odchází, a pak se ocitl sám.

6

Soud (za takový ho Gaal alespoň pokládal, jakkoli z právního

hlediska jen pramálo připomínal spletitá procesní řízení, o nichž se

Gaal doslechl) netrval dlouho. A přece si už třetího dne Gaal stěží

dokázal vybavit jeho začátek.

Dornickovi příliš zabrat nedávali, neboť zbraně těžkého kalibru si

rezervovali pro samotného doktora Seldona. Navzdory tomu seděl

Hari Seldon na lavici obžalovaných zcela nevzrušeně. Pro Gaala

představoval jediný pevný bod na celém světě.

Publikum bylo malé a sestávalo výlučně z baronů císařství.

Zástupci tisku ani veřejnosti nebyli k soudnímu projednávání

připuštěni a bylo nejisté, zda má nějaký větší počet nezasvěcených o

tomto procesu vůbec ponětí. Nálada v soudní síni obžalovaným

nepřála ani v nejmenším.

Pět členů Výboru pro veřejnou bezpečnost sedělo za vyvýšeným

stolem. Na sobě měli šarlatové uniformy zdobené zlatem a na

hlavách zářivé, dokonale padnoucí umělohmotné barety, jež byly

odznakem jejich soudní funkce. Uprostřed seděl předseda Výboru

Linge Chen. Gaal v životě tak vysoce postaveného šlechtice neviděl,

a tak na něj stále upíral fascinovaný pohled. Za celé jednání Chen

utrousil sotva pár slov. Z jeho chování jasně vyplývalo, že příliš

mnoho řečí je pod jeho důstojnost.

Právník Výboru se zadíval do svých poznámek a pak pokračoval

ve výslechu Hariho Seldona.

25

P: Tak se na to podívejme, pane doktore. Kolik lidí je nyní

zapojeno do projektu, který vedete?

S: Padesát matematiků.

P: Včetně doktora Gaala Dornicka?

S: Doktor Dornick je jednapadesátý.

P: Aha, takže jednapadesát? Zapátrejte ve své paměti, pane

doktore Seldone. Možná je jich dvaapadesát, nebo třiapadesát.

Nebo že by jich bylo ještě víc?

S: Doktor Dornick ještě není oficiálně členem projektu. Až bude

formálním

náležitostem

učiněno

zadost,

bude

naším

jednapadesátým členem. Jak jsem již uvedl, je nás padesát.

P: A ne třeba bezmála sto tisíc?

S: Matematiků? Ne.

P: Neřekl jsem matematiků. Je jich sto tisíc ve všech možných

oborech?

S: Pokud do toho započítáte všechny obory, pak by vaše číslo

mohlo odpovídat pravdě.

P: Že by mohlo? Já tvrdím, že skutečně odpovídá. Tvrdím, že se

vašeho projektu účastní devadesát osm tisíc pět set sedmdesát dva

mužů.

S: Pokud se nemýlím, pak jste do toho započítal i ženy a děti.

P: (zvýšeným hlasem) Mluvil jsem o devadesáti osmi tisících pěti

stech sedmdesáti dvou jednotlivcích. Není třeba, abychom se tu

chytali za slovo.

S: Pak vaše počty souhlasí.

P: (zadívá se do poznámek) Odsuňme tento problém na chvíli

stranou a věnujme se jiné záležitosti, kterou jsme zde již jednou

načali. Pane doktore Seldone, mohl byste opakovat své výroky

ohledně budoucnosti Trantoru?

S: Řekl jsem a opakuji to znovu, že do pěti set let bude Trantor

ležet v troskách.

P: A tento výrok nepovažujete za neloajální?

S: Ne, pane. Vědecká pravda se loajálnosti či neloajálnosti zcela

vymyká.

26

P: Jste si jistý, že váš výrok odpovídá vědecké pravdě?

S: Jsem.

P: Na čem se vaše přesvědčení zakládá?

S: Na psychohistorické matematice.

P: Můžete dokázat její věrohodnost?

S: Jen jinému matematikovi.

P: (s úsměvem) Prohlašujete tedy, že vaše pravda je natolik

esoterické povahy, že ji obyčejný člověk nemůže uchopit. Připadá

mi, že pravda by měla být srozumitelnější, méně záhadná a

přístupnější.

S: Některým je přístupná až dost. Zákonitosti přenosu energie,

známé též jako termodynamické zákony, jsou známy a platí už od

mytických počátků lidstva, a přece by se v této soudní síni našli

lidé, kteří by nedokázali navrhnout parní stroj. A to mluvím i o

lidech s vysokou inteligencí. Mám své pochybnosti, zda by se

mezi vzdělanými členy Výboru…

V tom okamžiku se jeden člen Výboru nahnul k prokurátorovi. Slova

nebylo slyšet, ale jeho syčení bylo značně žlučovité. Prokurátor

zčervenal a skočil Seldonovi do řeči.

P: Nepřišli jsme sem poslouchat přednášky, pane doktore

Seldone. Předpokládejme, že jste správnost svého tvrzení

dokázal. Co když ovšem hypotézy o nadcházející katastrofě šíříte

proto, abyste podlomil důvěru v říšskou vládu a využil takového

stavu k dosažení vlastních cílů?

S: To není pravda.

P: Když dovolíte, tvrdil jste rovněž, že před takzvaným

zpustošením Trantoru dojde k mnoha nepokojům?

S: To souhlasí.

P: A co když takové nepokoje hodláte vyvolat už jen tím, že je

předpovíte? Potom budete mít k ruce stotisícovou armádu…

S: Tak především, ani toto se nezakládá na pravdě. A i kdyby

ano, při bližším zkoumání se ukáže, že pouhých deset tisíc z nich

27

jsou muži vojenského věku, a ani jeden z nich nemá armádní

výcvik.

P: Jednáte tu v cizím zájmu?

S: Nejsem v cizím žoldu, pane prokurátore.

P: Jste zcela nezaujatý? Jen sloužíte vědě?

S: Ano.

P: Povězme si tedy jak. Doktore Seldone, lze změnit budoucnost?

S: Zajisté. Například tato soudní síň by mohla za pár hodin

vybuchnout, nebo také ne. Kdyby k výbuchu došlo, budoucnost

by nepochybně v několika drobných ohledech byla jiná.

P: Vy se vytáčíte, pane doktore. Lze změnit osud lidstva?

S: Ano.

P: Jednoduše?

S: Ne. S velkými obtížemi.

P: Proč?

S: Psychohistorické trendy v planetárním měřítku mají nesmírnou

setrvačnost a změnit je může jen síla s podobnou setrvačností.

Buď se musí angažovat stejné množství lidí, anebo je třeba smířit

se s ohromnou časovou náročností, pokud se tedy o změnu snaží

jen relativně málo lidí. Rozumíte?

P: Myslím že ano. Trantor nebude zpustošen, pokud se tomu

spousta lidí rozhodne zabránit.

S: Přesně tak.

P: Řekněme sto tisíc lidí?

S: Ne, pane. To by ani zdaleka nestačilo.

P: Vážně?

S: Berte v potaz, že Trantor má čtyřicet miliard obyvatel. Dále

vezměte v úvahu, že tento zkázonosný trend není vlastní jen

Trantoru, ale celé Říši, a v té žije takřka trilión lidí.

P: Vida. Pak tedy sto tisíc lidí může zvrátit tento trend, pokud o

to oni a jejich potomci budou usilovat pět set let.

S: Je mi líto, ale ne. Pět set let je příliš krátká doba.

28

P: Aha! V takovém případě, pane doktore Seldone, můžeme z

vašich výroků vyvodit jen jediný závěr. V rámci svého projektu

jste dal dohromady sto tisíc lidí. Ti ani za pět set let nejsou s to

změnit dějiny Trantoru. Jinými slovy, nedokážou zabránit zkáze

Trantoru, ani kdyby se na hlavu postavili.

S: To máte bohužel pravdu.

P: A na druhou stranu nechystá vašich sto tisíc lidí nic

nezákonného.

S: Přesně tak.

P: (pomalu a spokojeně) V tom případě, pane doktore Seldone…

A teď pečlivě važte slova, protože po vás budeme chtít uváženou

odpověď. K jakému účelu jste shromáždil těch vašich sto tisíc?

Prokurátorův hlas získal na razanci. Zaklapl past, zahnal Seldona do

kouta, šikovným manévrováním mu nenechal sebemenší prostor pro

odpověď.

V řadách šlechticů se vzmáhal šum a nakonec přeskočil i mezi

členy Výboru. Ve svých šarlatovozlatých uniformách se nakláněli

jeden k druhému a jen jejich předseda zachovával dekorum.

Hari Seldon zůstal ledově klidný a počkal si, až se všichni

vypovídají.

S: Abych minimalizoval následky této pohromy.

P: A co tím přesně máte na mysli?

S: Vysvětlení je jednoduché. Nadcházející zkáza Trantoru není

izolovanou událostí, která by se dala oddělit od vývoje lidstva.

Bude vyvrcholením spletitého dramatu, které začalo před

několika staletími a jehož děj každým rokem nabírá na rychlosti.

Jde o prohlubující se úpadek a pád galaktické Říše.

Šum v publiku nyní přešel v jednolitý hukot. Prokurátor, kterému teď

nikdo nevěnoval pozornost, se na Seldona rozkřikl: „To nám tu do

očí tvrdíte, že …“ Ale v tom okamžiku se z publika začal ozývat křik

„Velezrada!“ a prokurátor zmlkl. Přítomní si to zkrátka přebrali, aniž

musel protivníka dál deptat.

29

Předseda Výboru pomalu zvedl kladívko a nechal ho dopadnout.

Zvuk připomínal jemný gong. Když jeho ozvěna dozněla, utichl i

rozruch. Prokurátor se zhluboka nadechl.

P: (teatrálně) Uvědomujete si, doktore Seldone, že mluvíte o Říši,

která generaci po generaci dokázala po dvanáct tisíc let obstát ve

všech zkouškách a za níž stojí láska a naděje jednoho triliónu

lidí?

S: Jsem obeznámen jak se současným stavem, tak s minulostí

Říše. Nechci nikoho přítomného urazit, ale nárokuji si v tomto

ohledu znalosti, které výrazně převyšují vědomosti kohokoliv v

této místnosti.

P: A předpovídáte její zkázu?

S: Tato předpověď se zakládá na matematických výpočtech.

Morální soudy přenechávám jiným. Osobně je mi z takových

vyhlídek smutno. I kdyby Říše nakrásně byla špatná – a já nic

takového netvrdím –, chaos po jejím pádu bude horší. A právě

boji proti tomuto chaosu je zasvěcen můj projekt. Pomalý pád

Říše je monumentální proces, pánové, a nedá se mu jednoduše

čelit. Jeho příčinou je zbytnělá byrokracie, mizející iniciativa,

zakonzervovaný kastovní systém, potlačování zvídavosti – a

stovky dalších faktorů. Jak jsem už řekl, ten proces se rozběhl

před několika staletími a je příliš všeobjímající a drtivý, než aby

se dal zastavit.

P: Není snad každému zjevné, že Říše je naopak na vrcholu svých

sil?

S: Zdání síly vás obklopuje na každém kroku. Zdálo by se, že

císařství vydrží navěky. Jenže prohnilý kmen, pane prokurátore,

vypadá pořád stejně mohutně, dokud ho vichřice nepřerazí vejpůl.

Poryvy této vichřice sviští mezi větvemi Říše již dnes.

Zaposloucháte-li se citlivým psychohistorickým uchem, uslyšíte

to skřípání.

P: (nejistě) Doktore Seldone, nepřišli jsme sem poslou–

S: (pevným hlasem) Říše zmizí a všechna její dobrodiní s ní.

Nashromážděné vědomosti přijdou vniveč a řád, který nastolila,

30

se rozpadne. Mezihvězdné války budou bez konce,

meziplanetární obchod upadne, celkový počet obyvatelstva

poklesne, planety ztratí kontakt s jádrem galaxie – a tak tomu už

zůstane.

P: (přiškrceným hláskem v naprostém tichu) Navždy?

S: Psychohistorie, jež dokáže předpovědět pád, má co říct i k

následnému období temna. Jak jsme si dnes vyslechli, pánové,

Říše přetrvala dvanáct tisíc let. Temno potrvá ne dvanáct, ale

třicet tisíc let. Nakonec povstane Druhá říše, ale ji a naši

civilizaci bude dělit tisíc generací plných utrpení. Tomu se

musíme postavit.

P: (trochu se vzpamatuje) Sám si protiřečíte. Předtím jste

prohlašoval, že nemůžete zabránit zkáze Trantoru, a z téhož

důvodu pravděpodobně ani pádu – takzvanému pádu Říše.

S: Netvrdím, že pádu můžeme zabránit. Ještě ale není moc pozdě

na to, abychom zkrátili následné bezvládí. Je v našich silách,

pánové, omezit vládu chaosu na jediné tisíciletí – pokud ovšem

moje skupina bude moci jednat. Ocitli jsme se ve velmi

choulostivém historickém okamžiku. Ohromná valící se masa

událostí musí být maličko odkloněna – jenom trošku, nemůže to

být o moc, ale mohlo by to postačit k vymazání devětadvaceti

tisíc let strádání z dějin lidstva.

P: Jak toho hodláte dosáhnout?

S: Tím, že zachráním vědomosti lidské rasy. Suma poznání

přesahuje možnosti jednoho člověka, ba celé tisícovky lidí.

Rozpadne-li se naše společenská struktura, věda se roztříští na

milión kousků. Jednotlivci budou znát mnoho z těch střípečků

vědění, ty ale budou samy o sobě neužitečné, zbytečné.

Izolovaná, a tedy bezvýznamná fakta nebudou nikomu předána a

ztratí se v propadlišti generací. Ovšem pokud nyní shrneme

veškeré poznání do jednoho grandiózního díla, nikdy se neztratí.

Další generace na něm budou stavět a nebudou muset tyto

vědomosti objevovat nanovo. V jednom miléniu bude odvedena

práce za třicet tisíc let.

P: Všechno tohle –

31

S: Celý můj projekt, mých třicet tisíc mužů s manželkami a dětmi

se věnuje přípravě Galaktické encyklopedie. Za svého života ji

nedokončí. Já sám zemřu dřív, než se práce pořádně rozběhnou.

Ale než Trantor padne, bude encyklopedie hotová a její

exempláře zaujmou místo v policích každé větší knihovny v

galaxii.

Předsedovo kladívko se zvedlo a dopadlo. Hari Seldon vstal a tiše

se posadil vedle Gaala.

„Tak jak se vám líbilo představení?“ zeptal se ho s úsměvem.

„Strčil jste je do kapsy,“ odpověděl Gaal. „Ale co bude teď?“

„Odročí soud a pokusí se se mnou dohodnout soukromě.“

„Jak to víte?“

„Abych pravdu řekl, já to nevím. Záleží to na předsedovi Výboru.

Studoval jsem ho celá léta, snažil jsem se analyzovat jeho

myšlenkové pochody, ale sám víte, jak riskantní je zavádět

individuální vrtochy do psychohistorických rovnic. A přece

chovám jisté naděje.“

7

Přišel k nim Avakim, pokývl Gaalovi a sklonil se k Seldonovi, aby

mu něco zašeptal do ucha. Gong ohlásil odročení případu, strážní je

od sebe odloučili a Gaala odvedli.

Příštího dne se slyšení neslo v úplně jiném duchu. Hari Seldon s

Gaalem Dornickem byli sami před Výborem. Seděli spolu u stolu,

který jen tak tak odděloval pět soudců od obou obžalovaných.

Nabídli jim dokonce doutníky z plastové skříňky, která hrála

duhovými barvami a jejíž povrch vzbuzoval dojem nekonečného

proudu vody. Ošálené oči viděly zčeřenou hladinu, ačkoliv je prsty

ujišťovaly, že skříňka je na omak tvrdá a suchá.

Seldon si vzal, Gaal odmítl.

„Můj právník není přítomen,“ postěžoval si Seldon.

32

„Tohle už není přelíčení, pane doktore Seldone,“ ujistil ho jeden

člen Výboru. „Sešli jsme se tu, abychom si promluvili o bezpečí

státu.“

„Mluvit budu já,“ ozval se Linge Chen a zbylí členové Výboru se

pohodlně uvelebili, připravení naslouchat. Rozhostilo se náležité

ticho, aby snad Chenova slova nezapadla.

Gaal zatajil dech. Štíhlý a přísný Chen vypadal na svůj věk

nezvykle staře a byl skutečným císařem galaxie. Dítě, které se

honosilo tímto titulem, bylo pouhým symbolem, loutkou v

Chenových rukou – a rozhodně ne první.

„Doktore Seldone, vy ohrožujete klid a mír v císařově říši. Za sto

let nebude dýchat nikdo z těch biliónů lidí, kteří dnes žijí mezi

hvězdami galaxie. Proč se tedy zabývat událostmi, které nastanou za

pět století?“

„Já nebudu naživu za pět let,“ opáčil Seldon, „a přece mě to

zajímá přímo nebývale. Řekněme, že jsem idealista. Řekněme, že se

identifikuji s tou mystickou generalizací, kterou popisujeme jako

‚lidstvo‘.“

„Já se nehodlám pracně seznamovat s nějakou mystickou naukou.

Mohl byste mi laskavě objasnit, proč bych se vás i té nepohodlné a

zbytečné pětisetleté budoucnosti, kterou stejně neuvidím, nemohl

zbavit jednoduše tak, že vás ještě dnes večer nechám popravit?“

„Před týdnem,“ zareagoval Seldon s úsměvem, „byste to mohl

udělat a uchovat si přitom pravděpodobnost zhruba jedna ku deseti,

že na konci roku budete ještě naživu. Dnes už to není jedna ku deseti,

ale ani ne jedna ku tisíci.“

Mnozí přítomní překvapeně vydechli a pár si jich nervózně

poposedlo. Gaal cítil, jak mu vstávají chloupky na týle. Chenova

víčka o poznání klesla.

„A jakpak to?“ chtěl vědět.

„Pád Trantoru,“ vysvětloval Seldon, „nedokáže zastavit žádné

myslitelné úsilí. Na druhou stranu ho lze snadno uspíšit. Zvěst o

přerušení procesu se mnou se rozšíří po celé galaxii. Zmaření mých

plánů na zmírnění neštěstí přesvědčí mnohé, že budoucnost jim

neslibuje nic dobrého. Již dnes se závistí vzpomínají na život svých

dědečků. Přesvědčí se, že převratů bude přibývat a stagnace obchodu

33

se nadále prohloubí. Galaxii prostoupí přesvědčení, že cenu má jen

to, co si člověk pro sebe dokáže momentálně urvat. Ctižádostivci už

nebudou vyčkávat a bezohlední se nebudou držet zpátky. A každý

jejich čin uspíší zánik civilizace. Nechejte mě popravit a Trantor

nepadne za pět set, ale za padesát let – a vy sám do roka a do dne.“

„Takovými povídačkami můžete vystrašit leda malé děti, a krom

toho vaše smrt není jediným uspokojivým řešením našeho

problému.“

Chen zvedl štíhlou ruku ze složky, na níž spočívala, takže se

svrchního papíru zlehka dotýkal jen dvěma prsty.

„Řekněte mi,“ pokračoval dál, „budete se zabývat pouze

přípravou té své encyklopedie?“

„Budu.“

„A pracovat na ní lze pouze na Trantoru?“

„Mylorde, na Trantoru se nachází Císařská knihovna, o

akademickém zázemí Trantorské univerzity ani nemluvě.“

„A přece, kdybyste se usídlil někde jinde, řekněme na planetě,

kde vás od učeného bádání nebude odvádět rušná metropole se všemi

svými lákadly, kde se vaši lidé budou moci zcela zasvětit a oddat své

práci – nemohlo by to mít své výhody?“

„Možná malé.“

„V tom případě vám byl takový svět vybrán. Budete si moci

pracovat po libosti, se svými sto tisíci lidmi kolem vás. Galaxie bude

vědět, že pracujete a bojujete proti velkému Pádu. Dokonce jim bude

řečeno, že vy Pádu zabráníte,“ usmál se. „Já zas tolika věcem

nevěřím, a tak celkem lehce pustím z hlavy i vaše prognózy úpadku

Říše. Až tedy promluvím k lidu, budu zcela přesvědčený, že mluvím

pravdu. A vy, pane doktore, nebude obtěžovat na Trantoru a rušit

císařův klid.

Druhou možností je smrt vaše a tolika vašich stoupenců, kolik se

mi jen bude zdát nutné. Vaše předchozí výhrůžky neberu vážně.

Zdali si zvolíte vyhnanství, nebo smrt, to si rozhodněte do pěti minut

od tohoto okamžiku.“

„Co je to za svět, který jste nám vybrali, mylorde?“ zeptal se

Seldon.

34

„Myslím, že se jmenuje Terminus,“ odtušil Chen. Ležérně,

špičkami prstů otočil papíry na stole tak, aby z nich mohl Seldon číst.

„Je to neobydlená, ale dost dobře obyvatelná planeta, která může být

přizpůsobena potřebám vědců. Nachází se pravda v poněkud

odlehlých končinách –“

„Je na kraji galaxie,“ skočil mu do řeči Seldon.

„Jak jsem řekl, leží v poněkud odlehlých končinách. O to lépe se

tam budete moci soustředit na práci. No tak, už vám zbývají jen dvě

minuty.“

„Na takový přesun budeme potřebovat nějaký čas. Jedná se tu o

dvacet tisíc rodin.“

„Dostanete ho.“

Seldon se na chvíli zamyslel a vteřinová ručička začala ukrajovat

poslední minutu. „Přijímám vyhnanství,“ rozhodl se Seldon.

Při těch slovech Gaalovi málem vynechalo srdce. Z větší části

měl nesmírnou radost – a kdo by ji neměl, když unikne smrti. Ale i

přes tuto ohromnou úlevu ho trochu mrzelo, že byl Seldon poražen.

8

V taxíku, který svištěl stovkami kilometrů červích tunelů k

univerzitě, seděli dlouho mlčky. Pak se Gaal najednou ošil a zeptal

se: „Byl jste k předsedovi Výboru upřímný? Skutečně by vaše

poprava uspíšila pád císařství?“

„O výsledcích psychohistorického bádání nikdy nelžu. Ani by mi

to v tomto případě nebylo nic platné. Chen věděl, že mluvím pravdu.

Je velmi chytrý politik a politici už z podstaty své práce musí mít

instinktivní cit pro psychohistorická fakta.“

„A musel jste tedy přijmout vyhnanství?“ nadhodil Gaal, ale

Seldon neodpověděl.

Když dorazili do univerzitního areálu, Gaalovy svaly se

zachovaly po svém, či přesněji řečeno, vypověděly mu službu. Z

taxíku ho museli skoro vynést.

35

Celá univerzita byla zalitá oslnivým světlem. Gaal skoro

zapomněl, že něco jako slunce vůbec existuje. Ne že by univerzita

stála pod otevřeným nebem – nad jejími budovami se klenula

monstrózní kupole ze speciálního skla. Bylo polarizované, takže se

Gaal mohl zadívat přímo do žhnoucího slunce nad sebou. A přece

bylo jeho světlo neztlumené a odráželo se od kovových budov, kam

jen oko dohlédlo.

Sama univerzita se na rozdíl od ostatních trantorských staveb

nevyznačovala tvrdou ocelově šedou barvou. Byla spíš do stříbrna a

její kovový lesk měl takřka slonovinový nádech.

„Vypadá to, že k nám zavítali vojáci,“ poznamenal Seldon.

„Cože?“ Gaal stočil zrak k prozaické zemi a zjistil, že před nimi

stojí hlídka.

Zastavili před ní a z blízkých dveří se k nim jako duch vynořil

kapitán.

„Doktor Seldon?“ zeptal se uhlazeně.

„Ano.“

„Čekali jsme na vás. Vy a vaši lidé od této chvíle spadáte pod

stanné právo. Jsem zplnomocněn vám vyřídit, že na přípravy k

odchodu na Terminus máte šest měsíců.“

„Šest měsíců!“ vykřikl Gaal nevěřícně, ale to už mu Seldon

jemně sevřel rameno.

„Takové jsem dostal rozkazy,“ pokrčil kapitán rameny.

Jakmile odešel, Gaal se otočil k Seldonovi. „Prosím vás, co se za

šest měsíců dá stihnout? Tohle není nic jiného než pomalá vražda.“

„Tiše, tiše. Nejdřív dojdeme do mé pracovny.“

Nebyla to moc velká pracovna, ale byla zabezpečená proti

odposlechu, a to takřka neodhalitelným způsobem. Ze špionážních

paprsků, které na ni byly zaměřeny, se neozývalo ticho ani mnohem

podezřelejší praskání statické elektřiny. Místo toho byly

pracovníkům bezpečnostní služby naservírovány konverzace

náhodně sestavené z ohromné zásoby nevinných frází, pronášených

různým tónem a různými hlasy.

„Tak tedy,“ prohlásil Seldon sebejistě, „šest měsíců nám bude

stačit.“

36

„Nedokážu si představit jak.“

„Protože, chlapče můj, v našich plánech jsou kroky ostatních

stran přizpůsobeny našim potřebám. Cožpak jsem vám již neřekl, že

Chenovy

myšlenkové

pochody

byly

předmětem

toho

nejdůkladnějšího zkoumání, jehož se kterémukoli člověku kdy

dostalo? Nedopustili jsme, aby proces začal dřív, než čas i okolnosti

přály vyústění odpovídajícímu našim cílům.“

„Ale mohl jste zařídit –“

„– abych byl poslán do vyhnanství na Trantoru? Proč ne?“ Prstem

nahmatal jisté místo na stole a ve zdi za ním se odsunula nevelká část

stěny. Mohl to udělat jen on, protože snímač ve stole aktivovaly

pouze jeho otisky prstů.

„Uvnitř uvidíte několik mikrofilmů,“ instruoval ho Seldon.

„Vytáhněte ten označený písmenem T.“

Gaal poslechl a počkal si, než Seldon založí mikrofilm do

projektoru a podá mu dva okuláry. Gaal si je nasadil a sledoval film,

který se mu odvíjel před očima.

„Pak ovšem…“

„Co vás překvapuje?“ zeptal se Seldon.

„Vy už se dva roky připravujete na odlet?“

„Dva a půl roku. Přirozeně, nemohli jsme si být jistí, že si Chen

vybere právě Terminus, ale doufali jsme, že by to tak mohlo

dopadnout, a jednali jsme na základě tohoto předpokladu…“

„Ale proč, pane doktore? Proč vlastně jste si zařídil vyhnanství?

Nedala by se situace mnohem lépe ovlivňovat odsud z Trantoru?“

„Nuže, má to své důvody. Při práci na Terminu se budeme těšit

říšské podpoře a nebudeme vzbuzovat obavy, že bychom mohli

ohrozit bezpečnost Říše.“

„Jenže vy jste tyto obavy vyvolal jen proto, abyste si vynutil

vyhnanství. Pořád tomu nerozumím.“

„Dvacet tisíc rodin by možná z vlastní vůle neodletělo někam na

druhý konec galaxie.“

„Ale proč by tam měly být nahnány?“ Gaal se na chvíli odmlčel.

„To nesmím vědět?“

„Ještě ne,“ odtušil Seldon. „Prozatím postačí, když budete vědět,

že na Terminu bude založeno útočiště pro vědce. A další bude

37

založeno na opačném konci galaxie, řekněme…“ usmál se Seldon,

„na Hvězdném konci. A co se ostatního týče, já už brzy zemřu a vy

toho uvidíte víc než já – ne, ne. Ušetřete mne svého zděšení a

nenamlouvejte mi, že se můj zdravotní stav zlepší. Podle mých

lékařů nebudu žít déle než rok, dva. Na druhou stranu jsem

uskutečnil, co jsem si v životě předsevzal – a dokážete si snad

představit lepší okolnosti provázející vaši smrt?“

„A až zemřete, pane?“

„Pak přijdou moji nástupci – možná dokonce i vy. A tito nástupci

budou s to můj plán doladit a ve správný čas a za správných

okolností vyvolat vzpouru na Anakreonu. Potom se už události

budou moci ubírat po svém, aniž bychom jim museli věnovat

pozornost.“

„Nechápu.“

„Jednou to pochopíte.“ Na Seldonově vrásčité tváři se rozhostil

klid i únava, obojí zároveň. „Většina jich odletí na Terminus, ale

někteří zůstanou. Zařídit to půjde lehce. Ale co se mne týče,“ uzavřel

šeptem, takže ho Gaal sotva slyšel, „já jsem hotov.“

38

Část druhá

Encyklopedisté

1

TERMINUS … Vzhledem k roli, již měl sehrát v dějinách galaxie,

byla jeho poloha (viz přiložená mapa) přinejmenším zvláštní, a přece

– jak mnoho autorů do omrzení opakuje – osudově daná. Tato

planeta na samém okraji galaktické spirály, která samojediná krouží

kolem izolovaného slunce, chudá na přírodní zdroje a zanedbatelné

ekonomické hodnoty, nebyla obydlena ani po pěti stech letech po

jejím objevení – dokud na ní nepřistáli encyklopedisté…

Terminus byl předurčen k tomu, aby s nástupem nové generace

přestal být pouhým přívěskem psychohistoriků na Trantoru. Poté, co

se Anakreon vzbouřil a k moci se dostal Salvor Hardin, první ze

skvělé řady…

GALAKTICKÁ ENCYKLOPEDIE

Lewis Pirenne cosi pilně spisoval u svého stolu v dobře osvětleném

koutu místnosti. Práci bylo třeba koordinovat. Úsilí muselo být

organizováno. Nitky se musely proplést v ornamenty.

Uplynulo padesát let – padesát let, během nichž bylo třeba založit

Encyklopedickou nadaci číslo jedna a seřídit ji v hladce pracující

stroj. Padesát let na sběr hrubého materiálu. Padesát let příprav.

To všechno bylo již za nimi. Za pět let spatří světlo světa první

díl toho nejmonumentálnějšího díla, do jakého se kdy galaxie pustila.

A pak v desetiletých intervalech – s pravidelností hodinového stroje

40

– bude vycházet díl za dílem. A s nimi dodatky, zvláštní články o

aktuálních záležitostech, dokud…

Pirenne sebou trhl, neboť bzučák na stole se začal vzpurně, byť

tlumeně dožadovat jeho pozornosti. Na tu schůzku málem zapomněl.

Zmáčknutím tlačítka otevřel dveře a koutkem roztěkaného oka

zahlédl, jak dovnitř vchází podsaditá postava Salvora Hardina.

Pirenne nezvedl oči od stolu.

Hardin se musel usmát. Sice spěchal, ale už věděl svoje a

neurážel se při další ukázce toho, jak přezíravě se Pirenne staví ke

komukoliv či čemukoliv, co ho vyrušuje od práce. Uvelebil se v

křesle na opačném konci stolu a čekal.

Pirennovo pero se hnalo po stránce jako o závod a slaboulince při

tom skřípalo. Jinak se v pokoji nic nepohnulo, neozval se ani jiný

zvuk. A pak vytáhl Hardin z kapsičky na vestě dvoukreditovou

minci. Vyhodil ji do vzduchu, a jak se otáčela, její povrch z nerezové

oceli jiskřil odraženým světlem. Hardin ji chytil, znovu vyhodil a

ospale pozoroval její mihotání. Na planetě, kam se musely veškeré

kovy dovážet, byla nerezová ocel výborným platidlem.

Pirenne na něj vrhl pohled a zamrkal. „Nechte toho!“ nařídil mu

nevrle.

„Cože?“

„Toho příšerného pohazování. Přestaňte s tím.“

„Aha.“ Hardin kovový kotouček schoval do kapsy. „Řekněte mi,

až budete hotov, ano? Slíbil jsem, že se vrátím na zasedání městské

rady, než se začne hlasovat o projektu nového vodovodu.“

Pirenne vzdychl a posunul se i se židlí kousek od stolu. „Už jsem

skončil. Jen doufám, že mě nebudete zatěžovat městskými

záležitostmi. O ty se prosím postarejte sám. Encyklopedie mi zabírá

veškerý čas.“

„Slyšel jste poslední zprávy?“ otázal se Hardin nevzrušeně.

„Jaké zprávy?“

„Zprávy, které ultravlnný přijímač města Terminus zachytil před

dvěma hodinami. Královský guvernér Anakreonské prefektury se

prohlásil za krále.“

„Že by? No a co?“

41

„To znamená,“ pokračoval Hardin, „že jsme odříznuti od

vnitřních oblastí Říše. A přestože jsme to očekávali, značně to

zkomplikovalo naši už beztak nelehkou situaci. Anakreon blokuje

naši poslední obchodní trasu na Santanni a na Trantor a na samotnou

Vegu! Odkud teď máme dovážet kov? Celých šest měsíců se nám

nepodařilo obstarat jedinou zásilku oceli či hliníku a teď už bez

laskavého svolení anakreonského krále nedostaneme žádnou!“

Pirenne netrpělivě zamlaskal. „No tak to přes něj nějak protlačte.“

„Ale smíme vůbec? Poslouchejte, Pirenne, podle ustavující charty

Nadace dostala Poručenská rada encyklopedického výboru plné

administrativní moci. Já jakožto starosta města Terminu mám dost

velké pravomoci, abych se mohl vysmrkat a možná ještě abych si

pšíknul, když mi ovšem k tomuto úkonu podepíšete písemné

povolení. Je to tedy na vás a na Radě. Žádám vás jménem města,

jehož prosperita závisí na nepřerušeném obchodu s galaxií, abyste

svolal zvláštní zasedání…“

„Dost! Táborové řečnění si schovejte pro jiné příležitosti.

Podívejte se, Hardine, Poručenská rada nezakázala založení městské

samosprávy na Terminu. Něco takového považujeme za nutné,

protože od založení Nadace před padesáti lety došlo k nárůstu

obyvatelstva a protože se čím dál větší počet lidí zabývá činností,

která nemá s encyklopedií nic společného. To ale neznamená, že by

jediným a výlučným posláním Nadace nebylo vydat definitivní

encyklopedii obsahující veškeré poznání lidstva. Jsme vědecká

instituce financovaná ze státního rozpočtu. Nemůžeme – nesmíme –

nebudeme zasahovat do místní politiky.“

„Říkáte místní politiky?! U císařova levého palce, Pirenne, vždyť

tohle je věc života a smrti! Terminus nemá nerostné bohatství, o něž

by se mohla opřít průmyslová civilizace. Scházejí mu kovy. Dobře to

víte. V horách na povrchu není ani stopa po železu, mědi či hliníku, a

ani s dalšími surovinami to není žádná sláva. Jak asi podle vás

dopadne encyklopedie, jestli si na nás tenhle anakreonský králíček

došlápne?“

„ Na nás? Zapomínáte snad, že jsme osobně podřízeni císaři?

Nejsme součástí Anakreonské ani jiné prefektury. Vtlučte si to do

42

hlavy! Patříme k císařovu osobnímu panství a nikdo nám nesmí ani

zkřivit vlas. Říše si svoje dokáže ohlídat.“

„A proč tedy nezasáhla proti královskému guvernérovi

Anakreonu, když se chystal vymanit z její nadvlády? A kdyby jenom

Anakreonu. Přinejmenším dvacet prefektur na samém okraji galaxie

vzalo správu věcí veřejných do svých rukou. Říkám vám, že já

osobně bych si nebyl Říší a její schopností ochránit nás moc jistý.“

„Nesmysl! Královští guvernéři, králové – v čem je rozdíl? V Říši

se odjakživa trochu politikařilo a různí lidé tahali různými směry.

Není to poprvé, co se nějaký guvernér vzbouřil, a sami panovníci už

byli předtím svrženi či zavražděni. Ale co to má společného s Říší

samotnou? Zapomeňte na to, Hardine. Do toho nám nic není. My

jsme v první i poslední řadě vědci. Naším prvořadým zájmem je

encyklopedie. A – málem bych zapomněl. Hardine!“

„Ano?“

„Srovnejte ty svoje noviny do latě!“ dožadoval se Pirenne ostře.

„Myslíte Zpravodaj města Terminu? Ten není můj, má

soukromého vlastníka. Copak vyvádí?“

„Už celé týdny doporučuje, aby se padesáté výročí založení

Nadace stalo příležitostí pro mimořádný státní svátek a zcela

nepatřičné oslavy.“

„A proč ne? Za tři měsíce otevřou radiové hodiny První trezor.

Tomu říkám velká událost, vy ne?“

„Ne pro nějakou přihlouplou slavnostní podívanou, Hardine.

První trezor a jeho otevření se týká pouze Poručenské rady. Všechny

důležité informace se lidé dozvědí. Dál se o tom nehodlám bavit, tak

to prosím Zpravodaji vysvětlete.“

„Je mi líto, Pirenne, ale charta našeho města zaručuje mimo jiné i

takovou maličkost, jakou je svoboda projevu.“

„To je možná pravda, ale Poručenská rada nic takového

respektovat nemusí. Jsem zástupcem císaře na Terminu, Hardine, a v

tomto ohledu mám plnou moc.“

Hardin v duchu napočítal do deseti a pak pochmurným hlasem

prohlásil: „V souvislosti s vaším postavením císařova zástupce mám

pro vás ještě jednu novinku.“

„Týká se Anakreonu?“ Pirenne stiskl rty. Už ho to otravovalo.

43

„Ano. Z Anakreonu k nám do dvou týdnů přiletí zplnomocněný

vyslanec.“

„Zplnomocněný vyslanec? A sem? Z Anakreonu?“ Pirenne si to

chvilku přebíral. „Kvůli čemu?“

Hardin vstal a přistrčil svou židli ke stolu. „Hádejte – můžete

jednou.“

A pak dost nezdvořile odešel.

2

Anselma haut Rodrika (ono „haut“ vypovídalo o jeho modré krvi),

podprefekta pluemského a zvláštního vyslance Jeho Výsosti krále

anakreonského – plus nositele šesti dalších titulů –, přivítal na letišti

Salvor Hardin s veškerou rituální pompou patřící k státní návštěvě.

S upjatým úsměvem a hlubokou úklonou vytáhl podprefekt z

pouzdra blaster a pažbou napřed ho podal Hardinovi. Ten mu na

oplátku předal blaster, jejž si pro tyto účely speciálně zapůjčil. Když

si po tomto důkazu přátelství a dobré vůle Hardin povšiml takřka

nepostřehnutelné boule u haut Rodrikova ramene, prozíravě se zdržel

komentáře.

Poté v neodmyslitelném doprovodu nižších funkcionářů, kteří se

kolem nich rojili zepředu, zezadu, zleva i zprava, došli k pozemnímu

vozidlu a jím pomalu a slavnostně pokračovali na Encyklopedické

náměstí, při kteréžto cestě jim provolávaly slávu náležitě nadšené

davy.

Podprefekt Anselm přijímal jásání se shovívavou lhostejností

válečníka a šlechtice.

„A nic víc než tohle město tu na planetě nemáte?“ zeptal se

Hardina.

Hardin zvedl hlas, aby ho bylo v tom hluku slyšet. „Jsme mladý

svět, Vaše Excelence. V našich krátkých dějinách tuto chudou

planetu navštívilo jen pár vyšších šlechticů. Proto také to nadšení.“

Bylo jasné, že tento exemplář vyšší šlechty nerozumí ironii.

44

„Kolonie jen padesát let stará. Hm-m-m,“ odtušil zamyšleně.

„Máte tu spoustu neobdělané půdy. Nikdy vás nenapadlo, že byste ji

rozdělili na velkostatky?“

„Nic nás k tomu nenutí. Jsme výjimečně centralizovaná planeta –

to si ostatně vynutila příprava encyklopedie. Možná jednoho dne,

kdy podstatně vzroste počet obyvatelstva…“

„Zvláštní svět! To tu nemáte rolnictvo?“

Hardina napadlo, že člověk nemusí být nijak zvlášť bystrý, aby

poznal, že Jeho Excelence se z něj dosti neohrabaně snaží vytáhnout

nějaké informace. „Ne – a ani šlechtu,“ odpověděl Hardin nenuceně.

Haut Rodric zvedl obočí. „A co váš vůdce – ten člověk, se kterým

se mám setkat?“

„Myslíte doktora Pirenna? Ano! Je předsedou Poručenské rady –

a osobním zástupcem císaře.“

„ Doktor? Žádný jiný titul? Nějaký učenec? A ten je nadřazen

civilním úřadům?“

„Jistě,“ odvětil Hardin vlídně. „Všichni jsme více či méně učenci.

Koneckonců, tohle není normální planeta, ale vědecká nadace

podřízená císaři osobně.“

Sotva patrný důraz na poslední větě podprefekta očividně vyvedl

z míry. Po zbytek rozvláčné cesty na Encyklopedické náměstí setrval

v hlubokomyslném zadumání.

Přestože se Hardin potom celé odpoledne a večer upřímně nudil,

mohl se alespoň utěšovat tím, že navzdory halasnému ujišťování o

vzájemném přátelství a úctě si Pirenne s haut Rodrikem nepadli do

oka ani dost málo.

Pirennově přednášce při prohlídce Encyklopedického paláce

naslouchal haut Rodric se skelným pohledem a na jeho svižný výklad

u každé ohromné filmotéky a početných promítáren reagoval jen

zdvořilým a prázdným úsměvem.

Až když prošli mnoha a mnoha poschodími a zhlédli i ediční

oddělení, redakci, technickou redakci a DTP studio, jakož i filmové

oddělení, odhodlal se k prvnímu hodnotícímu soudu.

„Tohle všechno je velmi zajímavé,“ odtušil, „ale připadá mi to

jako divné zaměstnání pro dospělé muže. K čemu je to dobré?“

45

Jak si Hardin povšiml, na tuto otázku nenašel Pirenne odpověď,

ač výraz na jeho tváři mluvil sám za sebe.

Večeře pak kopírovala průběh odpoledne, byť v opačném gardu,

neboť haut Rodric si zcela monopolizoval rozhovor a s

neuvěřitelným nadšením a do posledního technického detailu

popisoval své hrdinské činy v čele jednoho praporu za poslední války

mezi Anakreonem a nedávno vyhlášeným Smyrenským královstvím.

Podprefektovi podrobné líčení vydrželo po celou večeři a nižší

funkcionáři jeden po druhém odpadli a vytratili se. Poslední

triumfální popis roztrhaných bitevních lodí je čekal až na balkóně,

kam si Anselm spolu s Pirennem a Hardinem zašli vychutnat vlahý

vzduch letního večera.

„A teď,“ prohlásil Anselm bodře, „k vážným záležitostem.“

„Beze všeho,“ zamumlal Hardin, zapálil si dlouhý doutník z

veganského tabáku – už mi jich moc nezbývá, uvědomil si – a zhoupl

se na židli dozadu.

Vysoko na obloze se od obzoru k obzoru líně táhla celá galaxie a

svým tvarem připomínala rozmlženou čočku. Těch pár

bezvýznamných hvězd na zdejším okraji vesmíru vypadalo v

porovnání s ní jako bezvýznamné bludičky.

„Všechno to oficiální projednávání,“ začal podprefekt, „myslím

tím podepisování papírů a další nudné formální stránky věci, se

přirozeně odehrají před… Jakže to vlastně říkáte té radě?“

„Poručenská rada,“ opáčil Pirenne chladně.

„Divný název! Tak jako tak, to nás čeká zítra. Ale dneska

bychom si to jako chlapi mohli vyříkat a ujasnit si stanoviska. Co vy

na to?“

„A tím myslíte…“ popíchl ho Hardin.

„Přesně tohle. Na periferii se poněkud změnila situace a vyvstala

potřeba ujasnit si postavení vaší planety. Bylo by skutečně příhodné,

kdybychom v tomto ohledu dospěli ke shodě. Mimochodem, pane

starosto, nemáte jeden doutník nazbyt?“

Hardin se ošil a pak ho neochotně vytáhl.

Anselm haut Rodric ho očichal a pak zamlaskal nadšením.

„Veganský tabák! Jak jste k němu přišel?“

46

„V poslední zásilce jsme dostali pár krabic, ale už nám dochází.

Jen vesmír ví, kdy uvidíme další – a jestli vůbec.“

Pirenne se zamračil. Sám nekouřil a i dým se mu hnusil. „Mám

tomu tedy, Vaše Excelence, rozumět tak, že vaším úkolem je pouze

vyjasnit si zde situaci?“

Haut Rodric přikývl v kouři z několika prvních dychtivých

potáhnutí.

„V takovém případě tu budete brzy hotov. Na postavení

Encyklopedické nadace číslo jedna se nic nezměnilo.“

„Á! A jak si tedy odjakživa stojíte?“

„Jednoduše – Nadace je státní příspěvková vědecká instituce

podléhající přímo jeho vznešenému veličenstvu císaři.“

Na podprefekta to velký dojem neudělalo. Vyfoukl pár kroužků.

„To je hezká teorie, pane doktore Pirenne. Hádám, že máte i charty s

říšskou pečetí – ale jaké je vaše nynější postavení? Jak si na tom

stojíte se Smyrnem? Víte, od smyrenského hlavního města nejste ani

padesát parseků daleko. A co Konom a Daribow?“

„Nemáme co do činění s žádnou prefekturou. Jako planeta přímo

podřízená císaři…“

„Nejsou to prefektury,“ připomněl mu haut Rodric. „Teď jsou to

království.“

„Tak tedy království. Nemáme s nimi co do činění. Jako vědecká

instituce…“

„Jděte už s tou vědou jednou do prdele!“ vzkypěl jeho

diplomatický protějšek, a ta řízná vojácká kletba zelektrizovala

atmosféru. „Co to má sakra společného s tím, že Smyrno by mohlo

Terminus co nevidět obsadit?“

„A co císař? Ten by seděl s rukama založenýma v klíně?“

Haut Rodric se uklidnil a řekl: „To je tak, doktore Pirenne – vy

respektujete nedotknutelnost císařova majetku, stejně tak Anakreon,

ale Smyrno by už nemuselo. Nezapomeňte, že jsme s císařem

nedávno podepsali smlouvu – zítra té vaší radě předložím její kopii –

, která nám jakožto zástupcům císařovým ukládá dbát o zachování

pořádku na hranicích staré Anakreonské prefektury. Naše povinnosti

jsou tímto tedy jasně vymezeny, není-liž pravda?“

„Zajisté. Ale Terminus není součástí Anakreonské prefektury.“

47

„Ale Smyrno…“

„Stejně jako není pod jurisdikcí Smyrenské prefektury.

Nespadáme pod žádnou prefekturu.“

„A ví o tom Smyrno?“

„Mě nezajímá, jestli o tom ví.“

„Ale nás ano. Právě jsme s ním uzavřeli mír, a to má stále v

rukou dva hvězdné systémy, které patří nám. Terminus zaujímá mezi

oběma národy strategickou polohu výjimečné důležitosti.“

Hardina to unavovalo. „Co navrhujete, Vaše Excelence?“

Vypadalo to, že podprefekt milerád přejde od slovního šermu k

přímočařejšímu vyjadřování. „Pokud se tedy Terminus nedokáže

ubránit, je nad slunce jasné, že Anakreon mu musí přispěchat na

pomoc. Víte, že nemáme v úmyslu zasahovat do vašich vnitřních

záležitostí…“

„Ehm, ehm,“ odkašlal si Hardin suše.

„… ale máme za to, že by všem zúčastněným stranám přineslo

největší prospěch, kdyby Anakreon na této planetě zřídil vojenskou

základnu.“

„A krom té základny v neobydlené pustině nechcete už nic? Je to

skutečně všechno?“

„Nu, pak tu je otázka příspěvku na vydržování obranných sil.“

Hardinova židle dopadla na všechny čtyři a lokty se mu zaryly do

kolenou. „Teď už se pomalu dostáváme k jádru pudla. Tak si to

přeložme – Terminus se stane protektorátem a bude odvádět tribut.“

„Žádný tribut, ale daně. My vás chráníme. A vy za to platíte.“

Pirenne s nečekanou zuřivostí praštil pěstí do židle. „Nechte mě

mluvit, Hardine. Vaše Excelence, mně může být Anakreon, Smyrno,

celá ta vaše provinciální politika a všechny malicherné válčičky

ukradené. Říkám vám, že jsme státní příspěvkovou institucí

osvobozenou od daní.“

„Státní příspěvková instituce? Ale my jsme ten stát a přispívat

vám nebudeme.“

Pirenne se rozezleně zvedl. „Vaše Excelence, jsem přímým

zástupcem…“

48

„… jeho vznešeného veličenstva císaře,“ dokončil za něj Anselm

haut Rodric kysele. „A já jsem přímým zástupcem anakreonského

krále. Anakreon je mnohem blíž, doktore Pirenne.“

„Pojďme zpátky k věci,“ naléhal Hardin. „Jak byste tyto takzvané

daně vybíral, Vaše Excelence? Vybírali byste je v naturáliích –

pšenici, bramborách, zelenině či dobytku?“

Podprefekt na něj vytřeštil oči. „Proboha! Co bychom si s tím

počali? Sami máme pořádné přebytky. Přirozeně ve zlatě. Čistě

mimochodem, velké množství chrómu či vanadu by se nám hodilo

ještě víc.“

Hardin se rozesmál. „Velké množství! Vždyť my tu ve větším

množství nemáme ani železo. Zlato! Nate, podívejte se na naši

měnu,“ vybídl velvyslance a hodil mu minci.

Haut Rodric po ní chňapl a vytřeštil oči. „Co to má být? Ocel?“

„Přesně tak.“

„Nechápu.“

„Na Terminu nejsou prakticky žádná naleziště kovů. Všechen

musíme dovážet. Tudíž nemáme zlato ani čím platit, pokud nechcete

pár tisíc bušlů brambor.“

„A co průmyslové výrobky?“

„Bez kovu? Z čeho asi vyrábíme stroje?“

Na chvíli se rozhostilo mlčení a pak to Pirenne zkusil znovu.

„Celá tahle diskuse je naprosto bezpředmětná. Terminus není

planeta, ale vědecká nadace připravující velkou encyklopedii. U

velkého vesmíru, to nemáte žádnou úctu k vědě, pane?“

„Encyklopedie nevyhrávají války.“ Haut Rodrikovo obočí se

svraštilo. „Tedy naprosto neproduktivní svět – prakticky neobydlený.

Inu, mohli byste zaplatit půdou.“

„Co tím myslíte?“ zeptal se Pirenne.

„Tenhle svět je takřka prázdný a volná půda pravděpodobně

úrodná. Mnoho anakreonských šlechticů by nepohrdlo rozšířením

svých panství.“

„Přece nemůžete vážně navrhovat takovou…“

„Není třeba se děsit, doktore Pirenne. Půdy je tu dost pro nás pro

všechny. Když dojde na věc, jako že na ni dojde, a vy budete

spolupracovat, mohli bychom to pravděpodobně zařídit tak, aby si

49

všichni přišli na své. Tituly mohou být propůjčeny, stejně jako

pozemky. Myslím, že mi rozumíte.“

„Díky!“ odfrkl si Pirenne.

A pak Hardin položil Anselmovi bezelstnou otázku: „Mohl by

Anakreon zásobovat naše atomové elektrárny plutoniem? Máme už

zásoby jen na pár let.“

Pirenne zalapal po dechu a na několik minut se rozhostilo mrtvé

ticho. Když haut Rodric znovu promluvil, bylo to úplně jiným tónem

než doposud.

„Vy máte atomovou energii?“

„Jistěže. Co je na tom zvláštního? Atomová energie je přece

nějakých padesát tisíc let stará. Proč bychom ji neměli mít? Jen je

teď těžší získat plutonium.“

„Ano… jistě.“ Velvyslanec se odmlčel a pak rozpačitě dodal:

„Nuže, pánové, o tom si ještě promluvíme zítra. Buďte teď tak

laskavi a omluvte mě –“

Pirenne se za ním zadíval a skrz zuby ucedil: „Ten nesnesitelný

zabedněný osel! Ten –“

„Ale ne,“ přerušil ho Hardin. „Tohle z něj udělalo jeho prostředí.

Jestli něčemu rozumí, pak jen tomu, že on má bouchačku a my ne.“

„A co jste u velkého vesmíru myslel těmi řečičkami o vojenských

základnách a tributu?“ vrhl se na něj Pirenne podrážděně. „Zbláznil

jste se?“

„Ne. Jenom jsem ho navnadil a nechal ho, ať si pod sebou sám

podřízne větev. Jistě jste si povšiml, že nám nechtě vyklopil skutečný

záměr Anakreonu – rozparcelovat Terminus na šlechtické

velkostatky. Něco takového přirozeně nehodlám dopustit.“

„Tak vy to nehodláte dopustit. Vy ne. A co jste vy vlastně zač? A

jestli mohu být tak smělý, na co jste asi myslel, když jste si pustil

hubu na špacír o naší jaderné elektrárně? Vždyť přesně to z nás dělá

lákavou vojenskou kořist.“

„Jistě,“ zazubil se Hardin. „Kořist, od které je radno držet se dál.

Netluče vás do očí, proč jsem tohle téma nakousl? Mimochodem,

pomohlo mi potvrdit si jedno velmi silné podezření.“

„A to jaké?“

50

„Že hospodářství Anakreonu již není založeno na atomové

energii. Kdyby bylo, našeho přítele by jistě napadlo, že plutonium se

v jaderných elektrárnách používalo naposled někdy v šerém

dávnověku. A vyplývá z toho i to, že jadernou technologii nemá ani

zbytek periferie. Přinejmenším Smyrno ne, jinak by Anakreon

nevyhrál valnou většinu bitev v poslední válce. Zajímavé, co říkáte?“

„Pcha!“ Pirenne odešel celý navztekaný a Hardin se pousmál.

Odhodil doutník a zadíval se na galaxii rozprostírající se mu před

očima. „Podívejme, tak oni už se vrátili k uhlí a ropě,“ zamumlal a

ostatní myšlenky si nechal pro sebe.

3

Když se Hardin neměl k vlastnictví Zpravodaje, byla to možná po

formální stránce pravda, ale tím to také končilo. Hardin byl vůdčím

duchem kampaně za zřízení autonomní městské samosprávy, byl

zvolen jejím prvním starostou, a tak nikoho nepřekvapovalo, že

ačkoliv na jeho jméno nebyla psaná ani jedna akcie listu,

zprostředkovaně jich vlastnil šedesát procent.

Cestičky už se našly, i když byly občas dost křivolaké.

A když tedy Hardin začal na Pirenna tlačit, aby zástupcům města

zpřístupnil jednání Poručenské rady, nebylo tak úplně náhodou, že

Zpravodaj zahájil podobné křížové tažení. A tak došlo i na první

masovou demonstraci v dějinách Nadace, v níž se lid dožadoval

zastoupení města v „národní“ vládě.

Pirenne se nakonec s nechutí podvolil.

Hardin právě seděl u konce stolu a maně spekuloval, proč

přírodovědcům administrativa vůbec, ale vůbec nejde. Možná to je

jen tím, že si přespříliš zvykli na neměnná fakta a naopak nikdy

neuvykli proměnlivému lidskému faktoru.

V každém případě teď měl Tomaze Sutta a Jorda Faru po levici,

Lundina Crasta a Yate Fulhama po pravici a sám Pirenne

shromáždění předsedal. Hardin přirozeně znal všechny přítomné, ale

51

tentokrát jako by se všichni snažili být ještě o něco nabubřelejší než

obvykle.

Úvodní formality Hardin napůl prospal a probral se, až když si

Pirenne dopřál doušek vody ze sklenice před sebou, což neklamně

svědčilo o brzkém začátku projevu.

„S velkým uspokojením mohu Radu informovat o tom, co jsem

se dozvěděl od našeho posledního zasedání – a sice že do dvou týdnů

přiletí na Terminus říšský kancléř lord Dorwin. Můžeme myslím

předpokládat, že jakmile se císař dozví o naší situaci, vztahy s

Anakreonem budou urovnány k naší naprosté spokojenosti.“

Usmál se a obrátil se přes celý stůl k Hardinovi. „Oznámení v

tom smyslu již bylo předáno redakci Zpravodaje. “

Hardin se ušklíbl pod vousy. Bylo nad slunce jasné, že se do této

svatyně dostal jenom proto, aby se před ním Pirenne mohl touto

informací náležitě pochlubit.

„Co přesně si od lorda Dorwina kromě vágních ujištění

slibujete?“ zeptal se klidně.

Na otázku mu odpověděl Tomaz Sutt. Když tohohle člověka

popadla povznesená nálada, vyznačoval se neblahou tendencí

oslovovat lidi ve třetí osobě.

„Je zcela evidentní,“ odtušil, „že starosta Hardin je rozený cynik.

Stěží mu přece mohlo uniknout, že císař by jistě nedovolil, aby byl

zkrácen na svých právech.“

„Proč? A co by udělal, kdyby k tomu došlo?“

Mezi radními to otráveně zahučelo. „Nedostal jste slovo,“ pokáral

Hardina Pirenne a pak dodal: „A navíc jste se dopustil takřka

velezrádného výroku.“

„Mám toto považovat za odpověď?“

„Ano! A pokud již nemáte co říci…“

„Nedělejte ukvapené závěry. Chtěl bych vám položit otázku.

Podnikli jste jakékoli konkrétní kroky směřující k odvrácení

anakreonské hrozby krom tohoto diplomatického manévru, který

může a nemusí vyjít?“

Yate Fulham si prstem přejel zářivě zrzavý knírek. „Vy v

Anakreonu stále spatřujete hrozbu?“

„A vy ne?“

52

„Takřka žádnou,“ opáčil shovívavě. „Císař…“

„U velkého vesmíru!“ rozčílil se Hardin. „Co má tohle znamenat?

Každou chvíli se tu zaklínáte nějakým císařem a Říší. Císař žije

padesát tisíc parseků od nás a mám takové obavy, že mu na nás příliš

nesejde. A co tedy budeme dělat, jestli se na nás vykašle? Říšská

flotila kotvící v téhle oblasti padla do rukou čtyř království a

Anakreon se zmocnil pěkných pár lodí. Poslouchejte, my musíme

bojovat děly, ne slovy.

A teď dávejte pozor. Prozatím jsme se těšili dvěma měsícům

oddechového času, protože jsme Anakreon dokázali přesvědčit, že

disponujeme jadernými zbraněmi. Všichni víme, že jde o malou

zbožnou lež. Máme jadernou technologii, ale jen pro civilní účely, a

ani to není co do kvantity žádná sláva. Oni na to brzy přijdou, a jestli

si myslíte, že ze sebe rádi nechají dělat blázny, pak jste na omylu.“

„Vážený pane –“

„Mějte strpení, ještě jsem neskončil.“ Hardin se dostával do ráže,

tohle se mu líbilo. „Nebude na škodu zatáhnout do toho kancléře, ale

mnohem lepší by bylo přitáhnout pár velkých obléhacích děl

vybavených naší roztomilou jadernou municí. Promarnili jsme dva

měsíce, pánové, a další dva už možná nedostaneme. Co tedy

navrhujete?“

„Nechci slyšet ani slovo o případné militarizaci Nadace,“

prohlásil Lundin Crast a pokrčil nos vzteky. „Tím bychom vědomě

vkročili do politické arény. My jsme, pane starosto, vědecká nadace a

nic jiného.“

„On si navíc neuvědomuje,“ dodal Sutt, „že na zbrojní výrobu

bychom museli vyčlenit lidi – cenné lidi, kteří doposud pracovali na

encyklopedii. Tomu se musíme stůj co stůj vyhnout.“

„Svatá pravda,“ přitakal Pirenne. „Encyklopedie má vždycky

přednost.“

Hardin v duchu zaúpěl. Encyklopedie očividně vlezla všem

radním na mozek.

„Napadlo někdy tuto Radu, že Terminus by případně mohl mít i

jiné zájmy než encyklopedii?“ zeptal se Hardin mrazivě.

„Nedokážu si představit, Hardine, že by Nadace mohla mít

jakýkoli jiný zájem než encyklopedii.“

53

„Neřekl jsem Nadace, ale Terminus. Obávám se, že nechápete

situaci. Tady na Terminu nás žije dobrý milión, a z toho sotva sto

padesát tisíc se přímo angažuje na encyklopedických pracích. Pro nás

zbývající je tohle domov. Narodili jsme se tu. Žijeme tu. V porovnání

s našimi farmami, domy a továrnami pro nás encyklopedie příliš

neznamená. Chceme svůj domov a majetek ochránit před –“

Ukřičeli ho.

„Encyklopedie především!“ procedil mezi zuby Crast. „Musíme

naplnit své poslání.“

„Už si jednou s tím posláním polibte!“ zařval Hardin. „To mohlo

platit tak před padesáti lety. Dnes už tu je jiná generace.“

„To je irelevantní,“ opáčil Pirenne. „Jsme vědci.“

A Hardin ho vzal za slovo. „Skutečně? A není to jen příjemný

přelud? Ta vaše parta je ztělesněním zhovadilosti, která se v naší

galaxii ujala už před několika tisíci lety. Co je tohle za vědu, zahrabat

se tady na několik staletí a třídit výsledky bádání posledního

tisíciletí? Napadlo vás někdy, že je třeba jít dál, rozšiřovat poznání a

stavět na něm? Ne! Milerádi tu budete zahnívat. Celá galaxie takhle

zahnívá, a jen vesmír ví, jak dlouho. Proto se periferie vzbouřila,

proto mezi sebou planety ztrácejí kontakt, proto se žabomyší války

protahují donekonečna, proto celé systémy přicházejí o jadernou

technologii a vracejí se k barbarským fosilním palivům.

Podle mého,“ křičel na ně, „ jde tahle galaxie do kopru!“

V tom okamžiku se odmlčel a klesl na židli, aby nabral dech.

Těm dvěma či třem lidem, kteří se mu jeden přes druhého snažili

odpovědět, nevěnoval sebemenší pozornost.

Slovo nakonec dostal Crast. „Nevím, čeho se svými hysterickými

výlevy snažíte dosáhnout, pane starosto. Ničím konstruktivním jste

do diskuse zajisté nepřispěl. Pane předsedo, navrhuji, aby se jeho

poznámky nedostaly do zápisu a abychom navázali na naši předchozí

debatu v tom bodě, než byla přerušena.“

V tom okamžiku se rozhoupal Jord Fara. Až do té chvíle se ani

jednou nezapojil, dokonce ani když padala ostrá slova. Teď se ale

místností dunivě rozezněl jeho bas, který byl stejně impozantní jako

jeho sto čtyřicet kilogramů živé váhy.

„Nezapomněli jsme na něco, pánové?“

54

„Na co?“ vyštěkl Pirenne nevrle.

„Že za měsíc budeme oslavovat padesáté výročí.“ Fara dokázal

pronést i otřepané fráze tak, aby zněly jako hluboké pravdy.

„A co s tím?“

„A onoho výročí,“ pokračoval Fara nevzrušeně, „se otevře Trezor

Hariho Seldona. Napadlo vás někdy, co se v něm může skrývat?“

„Nevím. Něco banálního, třeba obvyklý gratulační projev.

Nemyslím si, že by se Trezoru měla přikládat větší důležitost,

přestože se Zpravodaj,“ – Pirenne vrhl na Hardina zuřivý pohled a

ten se na oplátku usmál – „snažil kolem něj rozpoutat skandál. To

jsem zarazil.“

„Á,“ protáhl Fara, „možná se ale mýlíte. Nepřipadá vám,“

odmlčel se a prstem si zmáčkl svůj buclatý nosík, „že se Trezor

otevírá ve velmi příhodnou dobu?“

„Chtěl jste říct ve velmi nevhodnou dobu,“ zamumlal Fulham.

„Teď si musíme dělat hlavu s úplně jinými věcmi.“

„Důležitějšími než poselství od Hariho Seldona? To si

nemyslím.“ Hardin Faru zamyšleně sledoval: ještě nezažil, aby se

choval tak autoritativně.

„Abych pravdu řekl,“ dodal Fara s potěšením, „jako byste všichni

zapomněli, že Seldon byl největším psychologem naší doby a

zakladatelem Nadace. Připadá mi rozumné předpokládat, že

psychohistorickými metodami ohledal nejbližší budoucnost a

zmapoval její pravděpodobný vývoj. Pokud tak učinil – a já musím

opakovat, že mi to připadá velmi pravděpodobné –, jistě také přišel

na to, jak nás varovat před nebezpečím a možná i nasměrovat k

řešení. Vždyť víte, že Galaktická encyklopedie byla jeho srdci velmi

drahá.“

Proslov vzbudil rozpačitou, nedůvěřivou odezvu. Pirenne si

odkašlal. „No, tak tedy, já nevím. Psychologie je velká věda, jenže v

našich řadách momentálně nejsou žádní psychologové – aspoň

myslím. Podle mě jsme se ocitli na tenkém ledě.“

Fara se obrátil k Hardinovi. „Nestudoval jste náhodou

psychologii u Alurina?“

Hardin napůl zasněně odpověděl: „Ano, ale nikdy jsem studium

nedokončil. Teorie mě nakonec znudila. Chtěl jsem být

55

psychoinženýrem, ale k tomu nám scházelo vybavení, a tak jsem sáhl

po nejlepší náhražce – stal jsem se politikem. Prakticky vzato jde o

totéž.“

„A jaký názor máte na Trezor?“

„Nevím,“ odtušil Hardin opatrně.

Po zbytek schůze nepronesl ani slovo – přestože se debata opět

stočila k říšskému kancléři.

Ve skutečnosti ani neposlouchal. Navedli ho novým směrem a

jemu začalo svítat – aspoň trochu. Pár drobností do sebe začalo

zapadat.

A klíčem k tomu byla psychologie. Tím si byl jistý.

Zoufale se snažil vybavit si teorii psychologie, kterou se kdysi

učil – a díky ní si uvědomil jednu důležitou věc hned na začátku.

Velcí psychologové jako Seldon dokázali dešifrovat lidské emoce

a lidské reakce do té míry, aby byli s to předpovědět historii v

širokém záběru.

A z toho vyplývalo – hm-m-m!

4

Lord Dorwin šňupal. A k tomu měl dlouhé vlasy, jež se mu stáčely

ve spletitých a na první pohled umělých vlnách, a načechrané plavé

licousy, s nimiž si láskyplně pohrával. A co víc – vyjadřoval se v

precizně vycizelovaných větách a ráčkoval až běda.

V tom okamžiku neměl Hardin čas vypočítávat další důvody,

které ho vedly k tomu, aby ke vznešenému kancléři okamžitě pojal

nechuť. Hm, ale když už jsme u toho, ta šarmantní gesta jedné ruky,

kterými doprovázel všechny své poznámky, a ta blazeovaná

blahosklonnost čišící i z pouhého přitakání…

Buď jak buď, teď byl spíš problém ho najít. Zmizel s Pirennem

před půlhodinkou – úplně se vypařil, čert aby ho vzal. Hardin vůbec

nepochyboval, že u předběžných rozhovorů on sám Pirennovi

rozhodně chybět nebude.

56

Pirenna zahlédli v tomhle křídle a na tomto podlaží, teď už jen

musel zkusit všechny dveře. Někde v polovině vydechl „aha!“ a

vstoupil do ztemnělé místnosti. Na osvětleném promítacím plátně se

totiž rýsoval nezaměnitelný profil Dorwinova velesložitého účesu.

„Á, Hawdin. Jistě jste pátwal po nás, že?“ Zvedl k němu

tabatěrku (Hardin si hned povšiml, že je přezdobená a mizerně

vytepaná), dostalo se mu zdvořilého odmítnutí, načež si sám zavdal a

vlídně se usmál.

Pirenne se na něj zaškaredil, ale Hardin na to nijak nezareagoval.

Kratší odmlku přerušilo až cvaknutí víčka Dorwinovy tabatěrky.

Ten ji strčil do kapsy a řekl: „Ta vaše encyklopedie je obwoský

počin, Hawdine – dílo vskutku swovnatelné s nejgwandióznějšími

pwojekty všech dob.“

„To si tu také myslí většina lidí, mylorde. Jenom ten váš příměr

trochu pokulhává – na tak nedotaženou práci je přece jen trochu za

vlasy přitažený.“

„S tím bych si vwásky nedělal. Sice jsem toho z Nadace neviděl

příliš, ale efektivita pwáce je tu wozhodně na vysoké úwovni,“

pokývl k Pirennovi, a ten mu za kompliment celý šťastný vysekl

poklonu.

Jako dvě hrdličky, pomyslel si Hardin. „O Nadaci strach nemám,

mylorde. Spíš na mě jde hrůza z toho, jak se činí Anakreon – byť v

úplně jiném a mnohem destruktivnějším směru.“

„Ach, ano, Anakweon.“ Lhostejné mávnutí rukou. „Pwávě jsem

odtamtud přiletěl. Vyloženě bawbawská planeta. Je napwosto

nepochopitelné, jak tady na pewifewii vůbec může někdo žít. Ke

kultuwnímu vyžití tu nejsou ani základní předpoklady, absentují zde

i veškewé podstatné náležitosti zawučující pohodlí a komfowt,

nemluvě o twistním stavu techniky, ktewá –“

„Anakreoňané,“ přerušil ho Hardin suše, „bohužel disponují

všemi základními předpoklady k vedení války, jakož i všemi

podstatnými náležitostmi nutnými k rozsévání zkázy.“

„Jistě, jistě.“ Lord Dorwin vypadal otráveně, možná proto, že mu

Hardin skočil do řeči. „Dnes tu ale nemáme wozebíwat pwacovní

záležitosti, že ne? Mě teď opwavdu zajímá něco jiného. Doktowe

57

Piwenne, nechtěl byste mi ukázat dwuhý díl? Buďte pwosím tak

hodný.“

Světla zhasla a další půlhodinu věnovali ti dva Hardinovi asi

takovou pozornost, jako by byl někde na Anakreonu. Kniha na plátně

mu moc neříkala a ani se nesnažil sledovat výklad, zato lord Dorwin

se místy dokázal docela lidsky nadchnout. Hardin si povšiml, že v

takových chvílích zapomínal kancléř ráčkovat.

„Zázwačné, opwavdu zázwačné,“ komentoval projekci Dorwin,

když se světla rozsvítila. „Hawdine, vy zřejmě nemáte zájem o

awcheologii, nebo snad ano?“

„Cože?“ Hardin se probral z hlubokého zasnění. „Ne, mylorde, to

bych lhal. Původně jsem chtěl být psychologem, ale nakonec jsem se

rozhodl pro politiku.“

„Vida. Bezpochyby atwaktivní obowy. Víte, já sám,“ nabral si

ohromný šňupec tabáku, „twochu dělám do awcheologie.“

„Skutečně?“

„Jeho lordstvo,“ vložil se ho hovoru Pirenne, „je v tomto oboru

velmi zběhlé.“

„Dost možná, dost možná,“ nadýmalo se jeho lordstvo.

„Opwavdu jsem se v obowu hodně napwacoval. Jsem kwomobyčejně

sečtělý. Pwošel jsem všechny monogwafie Jawduna, Obijasiho,

Kwomilla… mám je všechny pwostudované.“

„Přirozeně jsem o nich slyšel,“ řekl Hardin, „ale nikdy jsem je

nečetl.“

„To byste někdy měl, můj dwahý příteli. Bohatě by se vám to

vwátilo. Tak třeba mně uwčitě stálo za to vážit cestu až sem na

pewifewii, když jsem tu nawazil na toho Lametha. Wozum mi nad

tím zůstává stát, ale v naší knihovně byste ho hledal mawně.

Mimochodem, doktowe Piwenne, nezapomeňte pwosím na ten

exemplář, ktewý jste mi slíbil vytisknout před odjezdem, ano?“

„Bude mi skutečným potěšením.“

„Lameth, abyste věděl,“ pokračoval Dorwin samolibě,

„wadikálně pwoměnil můj názow na Otázku původu.“

„Jakouže otázku?“ zeptal se Hardin.

58

„Otázku původu. Jde o pwvopočátek lidského wodu, víte. Zajisté

jste obeznámen s názowem, že lidstvo zpočátku obývalo jediný

planetáwní systém.“

„Nu ano, to vím.“

„Nikdo ale pwozatím neví, kde se ten systém přesně nachází – to

se ztwácí v opawu dávnověku. Jsou tu ovšem teowie. Podle

něktewých je to Siwius. Jiní howují pwo Alfu Centauwi, další tvwdí,

že jde o Sol či 61 Cyngi – to všechno v siwijském sektowu.“

„A co na to Lameth?“

„Lameth je owáčem na kwvavé líše. Snaží se pwokázat, že

awcheologické vykopávky na třetí planetě awktuwského systému

potvwzují lidské osídlení ještě předtím, než do vesmíwu vzlétly

pwvní wakety.“

„A to znamená, že jde o kolébku lidstva?“

„Snad. Musím Lametha do nejmenších podwobností

pwostudovat, zvážit konkwétní důkazy a tepwve pak se wozhodnu.

Člověk musí vewifikovat jeho závěwy.“

Hardin zůstal chvilku zticha, ale pak se přece jen zeptal: „A

kdypak Lameth tuhle knížku napsal?“

„Počkejte… zhwuba před osmi sty lety. Přirozeně se při tom

hodně opíwal o stawší pwáce Gleenovy.“

„Tak proč se na něj spoléhat? Proč nezaletíte na Arktur a

neprozkoumáte ty ruiny sám?“

Lord Dorwin zvedl obočí a spěšně si šňupnul. „Pwoboha pwoč,

můj dwahý příteli?“

„Přirozeně abyste získal informace z první ruky.“

„Ale pwočpak by to bylo nutné? To mi připadá jako kuwiózně

nepwaktický a kwomobyčejně zdwžující postup k řešení pwoblému.

Tak podívejte se, mám pwáce všech stawých mistwů – velkých

awcheologů minulosti. Zvážím jejich pwotichůdné názowy – najdu

wozpowy – posoudím výwoky, ktewé si pwotiřečí – wozhodnu, co je

pwavděpodobně spwávné – a dojdu k závěwu. Tohle je vědecký

postup. Přinejmenším,“ prohlásil blahosklonně, „dle mého názowu.

Twmácet se po Awktuwu či po Solu… jak hwozně pwimitivní,

zvlášť když staří mistři pwovedli tewénní výzkum na mnohem vyšší

úwovni, než jaké bychom se kdy mohli dopwacovat.“

59

„Chápu,“ zamumlal Hardin zdvořile.

Vědecká metoda, no to jistě! Není divu, že galaxie jde do háje.

„Pojďte, mylorde,“ obrátil se na něj Pirenne. „Myslím, že

bychom už měli jít.“

„Ach ano. Asi máte pwavdu.“

Ale ještě než vyšli z místnosti, Hardin se nečekaně ozval.

„Mylorde, mohl bych vám položit otázku?“

Lord Dorwin se mdle usmál a podtrhl svou odpověď milostivým

pokynutím ruky. „Ale uwčitě, můj dwahý příteli. Pokud by vám

mohly moje nepatwné znalosti nějak pwospět…“

„Archeologie se to tak docela netýká, mylorde.“

„Ne?“

„Ne. Jde o tohle: minulý rok jsme se tu na Terminu dozvěděli o

výbuchu atomové elektrárny na páté planetě soustavy Gamma

Andromeda. S tím neštěstím jsme se měli možnost seznámit jen v

těch nejhrubších obrysech – nemáme k dispozici vůbec žádné

podrobnosti. Zajímalo by mě, jestli byste mě s tím nemohl seznámit

trochu obšírněji.“

Pirennovy rty se zkroutily v úšklebku. „Zajímalo by mě, jestli

náhodou neobtěžujete jeho lordstvo naprosto bezpředmětnými

otázkami.“

„Ani v nejmenším, doctowe Piwenne,“ vložil se do toho kancléř.

„To je napwosto v pořádku. Pwakticky vzato k tomu stejně není co

dodat. Víte, výbuch té elektwáwny byla skutečně hwozná katastwofa.

Pokud se nemýlím, ta exploze spwovodila ze světa páw miliónů lidí

a obwátila půlku planety v twosky. Císařská spwáva připwavuje

wadikální omezení takového nevybíwavého využívání jadewné

energie – o tom se ovšem veřejně šířit nebudeme.“

„To chápu,“ přikývl Hardin. „Ale co to bylo za závadu?“

„Inu, kdo ví?“ opáčil lord Dorwin lhostejně. „Už páw woků před

tou katastwofou se elektwáwna wozbila a náhwadní díly i opwavy

podle všeho zwovna nesluly kvalitou. Dnes je nesmíwně obtížné

sehnat lidi, kteří wozumějí technické stwánce našich elektwáwen,“

postěžoval si lord a zarmouceně si šňupnul.

„A uvědomujete si,“ pokračoval Hardin, „že nezávislá království

na periferii už přišla o jadernou energii?“

60

„Vážně? To mě opwavdu nepřekvapuje. Bawbawské planety…

Apwopó, můj dwahý příteli, neříkejte jim nezávislá kwáloství. To

přece není pwavda. Smlouvy, ktewé uzavřely s naším impéwiem,

jsou toho nezvwatným důkazem. Uznávají suvewenitu císaře. To

přiwozeně musí, jinak bychom s nimi smlouvy ani neuzavíwali.“

„To možná ano, ale přesto mají značnou volnost jednání.“

„Ano, asi mají. Značnou volnost. Ale na tom pwamálo záleží.

Říše z toho má jen pwospěch, když se pewifewie musí spolehnout na

vlastní zdwoje – a tak tomu dnes zhwuba je. Takové nesmíwně

bawbawské planety, pwakticky necivilizované, jsou pwo kočku.“

„Ovšem v minulosti civilizované byly. Anakreon býval jednou z

nejbohatších vzdálených provincií. Pokud se nemýlím, předčil tehdy

i Vegu.“

„Od té doby ale uplynulo páw set let, Hawdine. Z tak dávné

histowie sotva můžete činit závěwy. Za stawých dobwých časů to

chodilo jinak. Našim pwaotcům se nevywovnáme… Poslyšte,

Hawdine, vy jste nesmíwně úpowný člověk. Už jsem se zařekl, že

dnes se pwostě o pwáci bavit nebudu. Doktow Piwenne mě na vás

připwavil. Tvwdil, že mě budete vytwvale otwavovat, ale na to jsem

já moc stawý kozák. Nechte to na zítřek.“

A tím to zhaslo.

5

Šlo o druhé zasedání Poručenské rady, kterého se Hardin účastnil,

pokud v to nepočítáme neoficiální rozhovory mezi radními a lordem

Dorwinem, který již před týdnem odcestoval. A přece měl starosta

téměř naprostou jistotu, že se mezitím konalo přinejmenším jedno a

možná dvě či tři další, na něž jakousi shodou okolností nedostal

pozvánku.

A měl takový dojem, že o tomhle by ho rovněž neuvědomili,

kdyby nebylo ultimáta.

61

Ten odfaxovaný dokument přinejmenším splňoval definici

ultimáta, jakkoli by při povrchním čtení mohl mít člověk dojem, že

jde o přátelskou výměnu zdravic mezi dvěma potentáty.

Hardin vzal papír nesměle do rukou. Dopis začínal květnatými

pozdravy od „Jeho nejjasnějšího Veličenstva krále anakreonského

jeho příteli a bratru doktoru Lewisi Pirennovi, předsedovi

Poručenské rady Encyklopedické nadace číslo jedna“ a končil ještě

bombastičtěji ohromnou pestrobarevnou pečetí s velesložitou

symbolikou.

Jenže ultimátum to bylo tak jako tak.

„Ukázalo se, že jsme nakonec moc času nedostali – jen tři

měsíce,“ začal Hardin. „A přestože ho nebylo moc, úplně jsme ho

zahodili. Tenhle dopis nám dává týden. Co teď budeme dělat?“

Pirenne se ustaraně zamračil. „Někde se tam musí najít skulinka.

Odmítám uvěřit, že by si dovolili zajít až do extrému, když se nám

lord Dorwin zaručil podporou císaře a Říše.“

Hardin ožil. „Á, už tomu rozumím. Vidím, že jste anakreonského

krále o císařově údajném postoji již informoval.“

„To ano – poté, co jsem o tomto návrhu nechal Radu hlasovat a

co jej jednomyslně podpořila.“

„A kdypak k tomuto hlasování došlo?“

Pirenne nasadil důstojný výraz. „Nemám za to, že bych se vám

měl jakýmkoli způsobem zodpovídat, pane starosto Hardine.“

„Tak dobře. Že by mi na tom zase nějak osudově záleželo, to ne.

Jen mám za to, že vaše diplomatická depeše o cenném přínosu lorda

Dorwina k celé situaci,“ koutek úst se mu zvedl v kyselém

polovičatém úsměvu, „zavdala podnět k této přátelské nótičce. Jinak

by totiž váhali déle – jakkoli se domnívám, že vzhledem k postoji

Rady by čas navíc Terminu nijak nepomohl.“

„A k tomuto pozoruhodnému závěru jste dospěl jak, pane

starosto?“ otázal se Yate Fulham.

„Docela jednoduše. Bylo jenom třeba zaměstnat náramně

opomíjené nadání – totiž selský rozum. Víte, existuje jedna vědní

disciplína známá jako symbolická logika, jež je s to odstranit veškerý

balast zatěžující mezilidskou komunikaci.“

„A co je s ní?“ chtěl vědět Fulham.

62

„Aplikoval jsem ji. Mimo jiné jsem s její pomocí analyzoval

dokument ležící před námi. Sám jsem to vlastně dělat nemusel,

protože jsem věděl, oč tam jde, ale pěti přírodovědcům to myslím

dokážu vysvětlit jednodušeji symboly než slovy.“

Hardin ze zápisníku v náprsní kapse vytáhl několik papírů a

rozložil je kolem. „To jsem mimochodem nedělal já,“ podotkl. „Jak

vidíte, pod analýzami je podepsaný Muller Holk z katedry logiky.“

Pirenne se kvůli lepšímu výhledu na papíry natáhl přes stůl a

Hardin pokračoval: „Depeše z Anakreonu byla přirozeně jednoduchý

problém, protože ji sepsali muži, kteří jsou zvyklí spíš držet blaster

než pero. V symbolické rovině se dá lehce a stručně shrnout do

bezpodmínečného požadavku, jehož hrubý překlad by zněl: ‚Dejte

nám, co chceme, nebo z vás vytřískáme duši a vezmeme si to

stejně.‘“

V nastalém tichu si pět radních prohlédlo řadu symbolů, načež si

Pirenne sedl a odkašlal si.

„Není tam žádná skulinka, že, doktore Pirenne?“

„Nevypadá to tak.“

„Fajn.“ Hardin jim rozdal další papíry. „Před sebou nyní máte

kopii smlouvy mezi Říší a Anakreonem – smlouvu, kterou

mimochodem císařovým jménem vyjednal tentýž lord Dorwin, jenž

tu byl minulý týden na návštěvě – a s ní i její symbolickou analýzu.“

Smlouva čítala pět stránek hustým písmem, zatímco naškrabaný

rozbor se vešel na necelou půlku stránky.

„Jak vidíte, pánové, zhruba devadesát procent smlouvy je podle

symbolické logiky bezpředmětných a nám zbylo několik výroků,

které můžeme naformulovat následujícím zajímavým způsobem:

Závazky Anakreonu k Říši: Žádné!

Pravomoci Říše nad Anakreonem: Žádné! “

Pětice zúčastněných si znovu úzkostlivě ověřovala celou úvahu,

pečlivě si kontrolovala závěry v původní smlouvě, a když skončila,

Pirenne znepokojeně konstatoval: „Zdá se, že máte pravdu.“

„Přiznáváte tedy, že smlouva není ničím jiným než deklarací

naprosté nezávislosti Anakreonu a uznáním tohoto stavu ze strany

Říše?“

„Vypadá to tak.“

63

„A myslíte si, že Anakreon si toho není vědom a že se přímo

netřese na to, aby zdůraznil svou nezávislost – takže by se mu

přirozeně zajídaly byť jen náznaky hrozby ze strany Říše? Zvláště

když je patrné, že Říše není s to takovým hrozbám dostát – jinak by

mu nikdy neudělila nezávislost.“

„Jak tedy,“ nadhodil Sutt, „by starosta Hardin vysvětlil říšské

záruky, jichž se nám dostalo od lorda Dorwina? Připadaly nám…“

Pokrčil rameny. „Inu, připadaly nám dostatečné.“

Hardin se zhoupl na židli dozadu. „Víte, to je na tom to

nejzajímavější. Přiznám se, že jsem jeho lordstvo zpočátku

považoval za naprostého osla – ale ono se ukázalo, že jde o skvělého

diplomata a výjimečně inteligentního člověka. Dovolil jsem si

zaznamenat všechny jeho výroky.“

V místnosti zavládlo rozčilení a Pirenne zděšeně otevřel ústa.

„A co má být?“ bránil se Hardin. „Dobře vím, že jsem se závažně

provinil proti pravidlům pohostinnosti a že něco takového by

takzvaný džentlmen nikdy neudělal. Navíc, kdyby mě při tom jeho

lordstvo přistihlo, mohl z toho být skandál – jenže on mě nepřistihl a

já mám záznam a tím to hasne. Kazetu jsem nechal zkopírovat a

rovněž ji poslal Holkovi k analýze.“

„A kde je ta analýza?“ zeptal se Lundin Crast.

„To,“ opáčil Hardin, „je na tom právě zajímavé. Ze všech tří byla

tahle analýza zdaleka nejtěžší. Když se Holkovi po dvou dnech

vytrvalé práce podařilo odstranit všechny nic neříkající výroky,

bezobsažné plácání a zbytečná upřesnění – zkrátka a dobře všechny

třesky plesky a bláboly –, zjistil, že mu nic nezbylo. Všechno se

vyrušilo.

Vážení pánové, za pět dní rozhovorů neřekl lord Dorwin ani ň, a

to takovým způsobem, že jste si toho vůbec nevšimli. Tak tady máte

ty vaše slavné záruky od drahé Říše.“

Kdyby Hardin postavil na stůl odjištěnou bombu, nezpůsobil by

větší zmatek než svou poslední větou. Trpělivě, byť unaveně počkal,

dokud rozruch neutichne.

„Takže,“ dodal, „pokud jste Anakreonu začali vyhrožovat – a nic

jiného to nebylo – zásahem Říše, jen jste popudili panovníka, který

měl mnohem lepší přehled o situaci než vy. Jeho pošramocené ego si

64

přirozeně vyžádalo okamžitou akci, ta vyústila v ultimátum – a to mě

znovu přivádí k původní otázce. Zbývá nám jeden týden a co s tím

hodláte dělat?“

„Vypadá to,“ připustil Sutt, „že nám nezbývá jiná možnost než

umožnit Anakreonu, aby si na Terminu zřídil vojenskou základnu.“

„V tom s vámi souhlasím,“ navázal Hardin, „ale co podnikneme,

abychom je při nejbližší příležitosti zase vykopli?“

Yate Fulham se zatahal za knírek. „Skoro jako byste se už

rozhodl, že proti nim bude třeba užít násilí.“

„K násilí,“ odsekl Hardin, „se uchylují jen neschopní, kterým už

nic jiného nezbylo. Já osobně před Anakreoňany rozhodně nehodlám

rozvinout červený koberec a přivítat je chlebem a solí.“

„Pořád se mi ty vaše formulace nezamlouvají,“ trval si na svém

Fulham. „Jsou to nebezpečné názory, o to nebezpečnější, že – jak

jsme v poslední době zaznamenali – nezanedbatelná část

obyvatelstva na vaše mínění dá. V této souvislosti vám mohu rovnou

říci, pane starosto Hardine, že Rada není vůči vašim stávajícím

aktivitám tak úplně slepá.“

Odmlčel se a dočkal se souhlasných pokývnutí. Hardin pokrčil

rameny.

„Kdybyste město vzbouřil,“ pokračoval Fulham, „zavedl byste

nás do naprosté záhuby – a to nehodláme dopustit. Naše politika je

podřízena jedinému hlavnímu ohledu a tím je encyklopedie. Ať už se

rozhodneme jakkoli, cílem bude zajistit bezpečnou kontinuitu

encyklopedických prací.“

„Pak,“ opáčil Hardin, „jste nejspíš došel k závěru, že musíme

pokračovat v dosavadním intenzivním nicnedělání.“

„Sám jste právě dokázal, že nám Říše není s to pomoci,“ vložil se

do věci Pirenne, „přestože ještě stále nechápu důvody, které k tomu

císaře vedou. Pokud je kompromis na pořadu dne…“

Hardin si připadal jako v noční můře, kde člověk běží jako o

život, a přece se nedokáže odlepit z místa.

„Žádný kompromis není možný! Copak vám nedochází, že ty

řečičky o vojenské základně nejsou než žvástem první třídy? Haut

Rodric se podřekl, po čem Anakreon touží – zabrat naši planetu a

vnutit nám svůj systém šlechtických velkostatků a feudálního

65

hospodářství. Šermovali jsme jim před očima papírovou hrozbou

atomových zbraní a to je zpomalí, jenže nezastaví.“

Rozhořčeně se zvedl ze židle a zbytek mužů vstal s ním – až na

Jorda Faru.

A pak Jord Fara promluvil: „Buďte tak hodní a sedněte si, vy

všichni. Zašli jsme snad až příliš daleko. No tak, přece se nemusíte

tvářit tak zuřivě, pane starosto Hardine, nikdo z nás tu nespáchal

velezradu.“

„O tom mě ještě budete muset přesvědčit!“

Fara se pousmál. „Nevykládejte mi, že to myslíte doslova. Nechte

mě mluvit!“

Jeho prohnaná očička se zpola skrývala za víčky a na mohutné

bradě se mu třpytily krůpěje potu. „Není třeba to zastírat – Rada

došla k závěru, že skutečné řešení anakreonského problému se nám

odhalí za šest dnů, až se otevře Trezor.“

„A to má být celý váš příspěvek k věci?“

„Ano.“

„Chcete říct, že nemáme dělat nic, jen vyrovnaně, poklidně a s

naprostou vírou vyčkat, dokud z Trezoru nevyletí něco jako deus ex

machina?“

„Když si odmyslíme vaše dryáčnické vyjadřování, pak ano.“

„Takový duchaprázdný fatalismus! Na takovou pitomost, pane

doktore Faro, mohl vážně přijít jedině génius. Člověk menší

inteligence by to nedokázal.“

Fara se shovívavě usmál. „Vaše záliba v bonmotech je zábavná,

ale tentokrát není na místě. Snad si ještě pamatujete, co jsem o

otevření trezoru tvrdil před třemi týdny.“

„Ano, vzpomínám si. Nepopírám, že z hlediska čisté deduktivní

logiky to pitomost v žádném případě nebyla. Řekl jste – a opravte

mě, pokud vás budu citovat chybně –, že Hari Seldon byl největší

psycholog naší galaxie, že tudíž dokázal přesně předpovědět tu

šlamastyku, do které se dostaneme, a nechal postavit Trezor, aby

nám ze záhrobí podal pomocnou ruku.“

„V zásadě jste dokázal vyhmátnout, o co mi šlo.“

„Překvapilo by vás, že jsem se tou myšlenkou v posledních

týdnech intenzivně zaobíral?“

66

„Jak lichotivé. A k čemu jste dospěl?“

„K tomu, že takto abstraktní dedukce zůstává realitě leccos

dlužná. Zase je potřeba přidat špetku selského rozumu.“

„Jako například?“

„Tak třeba – pokud dokázal předpovědět potíže s Anakreonem,

proč nás neumístil na nějakou jinou planetu blíž centru galaxie? Je

dobře známo, že Seldon zmanipuloval trantorský Výbor tak, aby

nechal Nadaci vystavět na Terminu. Ale co ho k tomu sakra vedlo?

Proč nás vůbec posadil sem, když dopředu věděl o tom, že se

zpřetrhají naše vazby na ostatní světy, že zůstaneme odříznutí od

zbytku galaxie, že nás naši sousedé začnou ohrožovat – a že budeme

tváří v tvář této hrozbě bezmocní, protože na Terminu nejsou žádné

kovy? Tohle především! A pokud to všechno předvídal, proč

původní osadníky nevaroval, aby měli čas se připravit? Proč čekal,

dokud jsme jednou nohou nevykročili přes okraj útesu?

A nezapomínejte na tohle. Přestože on předpověděl tento problém

už tehdy, my ho dnes vidíme stejně dobře. Seldon koneckonců nebyl

kouzelník. Z naší prekérní situace se nelze vyvléct žádným

iluzionistickým kouskem, který by Seldon znal a my ne.“

„Ale, Hardine,“ ozval se Fara, „nás opravdu nic nenapadá!“

„Vždyť vy jste ani nezkusili něco vymyslet. Nezkusili jste to

jednou jedinkrát. Zpočátku jste dokonce odmítali uznat, že stojíme

před reálnou hrozbou! Pak jste se naprosto slepě spolehli na císaře. A

teď jste tu důvěru přenesli na Hariho Seldona. Celou dobu jste se

neustále spoléhali na autoritu či na minulost – nikdy ne na sebe.“

Hardin křečovitě zatínal pěsti. „Celý váš postoj je naprosto

zvrácený – takový podmíněný reflex, který vám zabrání myslet za

sebe, kdykoli se máte vzepřít autoritě. Dokonce ani vy jste jedinkrát

nezapochybovali, zdali je císař skutečně mocnější než vy či Hari

Seldon moudřejší. Cožpak nevidíte, jaká je to chyba?“

Kdovíproč se mu nikdo nenamáhal odpovědět.

Hardin pokračoval: „Takový nejste jenom vy. Tenhle duch

prostoupil celou galaxii. Pirenne slyšel, jak si lord Dorwin

představuje vědecký výzkum. Podle lorda Dorwina se člověk stane

dobrým archeologem, když přečte všechny náležité knihy – napsané

lidmi, kteří se obrátili v prach již před několika staletími.

67

Archeologické záhady se podle něj řeší tak, že se zváží protichůdné

názory autoritativních badatelů. A Pirenne tohle všechno poslouchal

a ani slůvkem se proti tomu neozval. To nevidíte, že na takovém

přístupu něco smrdí?“

Znovu se v jeho hlase ozval skoro úpěnlivý tón. Opět mu nikdo

neodpověděl.

„A vy a polovina Terminu s vámi nejste o nic lepší. Sedíme tady

a encyklopedie je pro nás vším. Za největší vědecký úkol

považujeme klasifikaci nashromážděných údajů. To je jistě důležité,

ale že by už nebylo o čem bádat? Cožpak nevidíte, jak upadáme a

zapomínáme? Periferie už přišla o jadernou technologii. Na Gammě

Andromedě vybuchla kvůli šupáckým opravám atomová elektrárna a

říšský kancléř tady naříká, jak má málo odborníků kvalifikovaných

pro práci v jaderných elektrárnách. A řešení? Vyškolit nové? Ani

náhodou! Místo toho omezí využití jaderné energie.“

A potřetí. „Cožpak to nevidíte? Po celé galaxii se rozmohlo

uctívání minulosti. Tohle je úpadek – to je stagnace! “

Pohledem přejížděl od jednoho k druhému a oni ho všichni

upřeně sledovali.

První se vzpamatoval Fara. „Žádná mystická filosofie nám

nepomůže. Buďme konkrétní. Popíráte, že Hari Seldon mohl

prostřednictvím prostého psychologického postupu odhalit trendy

budoucnosti?“

„Ne, přirozeně ne,“ vykřikl Hardin. „Ale nemůže se spoléhat na

to, že nás za ručičku dovede k řešení. Přinejlepším by mohl poukázat

na problém, ale jestli chceme řešení, musíme ho nalézt sami. Nemůže

to udělat za nás.“

„A co myslíte tím, že Seldon na ten problém ‚poukáže‘?“ ozval se

zničehonic Fulham. „Vždyť my ho známe!“

Hardin se k němu prudce otočil. „To si jenom myslíte! Myslíte si,

že Hari Seldon neměl jinou starost než Anakreon. Nesouhlasím!

Říkám vám, pánové, že žádný z vás nemá zatím ani nejmenší

představu o tom, která bije.“

„A vy ano?“ kontroval Pirenne nevraživě.

„Myslím, že ano!“ Hardin vyskočil a odstrčil od sebe židli. Z

tvrdých očí mu čišel chlad. „Najisto víme jen jedno: něco tu smrdí –

68

a je to závažnější než všechno, o čem tu dneska šla řeč. Stačí si

položit jedinou otázku: Proč se mezi původní osadníky nedostal ani

jeden prvotřídní psycholog, až na Bora Alurina? A i on si dal pozor,

aby své žáky nenaučil víc než základy.“

Po krátké odmlce promluvil Fara. „Tak dobře. Proč?“

„Protože psychologovi by mohlo dojít, oč tu celou dobu jde –

mnohem dřív, než by Harimu Seldonovi vyhovovalo. Prozatím jsme

kolem toho jenom škobrtali a tu a tam jsme zdálky zahlédli záblesk

pravdy. A přesně to Hari Seldon chtěl.“

Pronikavě se zasmál. „Přeji vám hezký den, pánové!“

A vykráčel z místnosti.

6

Starosta Hardin okusoval konec doutníku. Dávno mu zhasl, ale v

danou chvíli takové maličkosti nevnímal. Celou předchozí noc

probděl a měl poměrně přesnou představu, že se ani téhle noci

nevyspí. Na očích mu to už bylo znát.

„A to je všechno?“ zeptal se unaveně.

„Myslím, že ano.“ Yohann Lee si podepřel bradu rukou. „Jak ti to

připadá?“

„Není to špatné. Rozumíš, musí se to udělat troufale. To znamená

bez váhání, nesmíme jim dát čas, aby pochopili, co se děje. A

jakmile uchopíme moc, začneme jim rozkazovat, jako bychom to

dělali odjakživa, a oni nás ze zvyku poslechnou. Tak se dělá puč.“

„Pokud bude Rada dál nerozhodná…“

„Rada? Tu vynech. Od zítřka nebude stát její vliv na politiku

Terminu za fajfku veganského tabáku.“

Lee pomalu přikývl. „A přece je zvláštní, že doposud nepodnikli

jediný krok k tomu, aby nás zastavili. Tvrdils mi, že úplně

neinformovaní nejsou.“

„Fara do toho problému nikdy neviděl, ale nebyl zas tak daleko

od pravdy. Někdy jsem z něj nervózní. A Pirenne mě podezírá od té

69

doby, co jsem byl zvolen. Jenže ani jeden z nich nedokáže pochopit,

oč tu jde. Všichni byli vychováni autoritativním způsobem. Všichni

si jsou jistí, že císař je všemocný, jenom protože je císař. A stejně tak

si jsou jistí, že Poručenská rada, už jen proto, že jedná jménem

císařovým, by se nikdy nemohla octnout v situaci, kdy nebude

vládnout. Jejich největší slabina spočívá v tom, že si nějakou

vzpouru nedokážou ani připustit.“

Ztěžka se zvedl ze židle a přešel k přístroji s chlazenou vodou.

„Lee, oni to nejsou špatní chlapi, když se budou držet té své

encyklopedie – a o to se už do budoucna postaráme. Jen jsou zoufale

neschopní jako vládci Terminu. Tak už jdi a rozjeď to. Chci být

sám.“

Sedl si na roh stolu a zadíval se do sklenky s vodou.

U velkého vesmíru! Kéž by si sám sebou byl tak jistý, jak

předstíral! Anakreoňané přistanou za dva dny a on zatím může

vycházet z pouhých několika domněnek a polovičatých odhadů, k

čemu je vlastně Hari Seldon před padesáti lety nasměroval. Vždyť on

sám není ani pravý a nefalšovaný psycholog – jenom fušer s

minimálním vzděláním, který se snaží předjímat myšlenky největšího

ducha své doby.

Pokud měl Fara pravdu, pokud Hari Seldon předpověděl jedině

potíže s Anakreonem, pokud mu záleželo pouze na záchraně

encyklopedie – jakou cenu má v takovém případě jeho převrat?

Pokrčil rameny a napil se vody.

7

V Trezoru stálo mnohem víc než šest židlí, jako by byla očekávána

mnohem větší společnost. Hardin si toho povšiml, zamyslel se nad

tím a pak se unaveně usadil v rohu, tak daleko od zbývající pětice,

jak to jen šlo.

Radní proti tomu podle všeho nic nenamítali. Mezi sebou mluvili

šeptem, který přešel v sykavé jednoslabičné odpovědi a pak se úplně

70

vytratil. Jediný Jord Fara z nich vypadal aspoň trochu klidný. Vytáhl

hodinky a zádumčivě se na ně zadíval.

Hardin také mrkl na hodinky a pak na absolutně prázdnou

skleněnou krychli, která vévodila druhé polovině místnosti. Byla tu

jediným neobvyklým prvkem, protože až na ni nic nenaznačovalo

tomu, že někde v povzdálí se rozpadá špetka radia a nakonec určí

přesný okamžik, kdy se relé sepne a…

Světla potemněla!

Nezhasla docela, jen zežloutla a zeslábla tak náhle, až sebou

Hardin trhl. Vylekaně zvedl oči ke stropu, a když je zase sklopil,

skleněná krychle už nebyla prázdná.

Byla v ní postava – postava na vozíčku!

Chvíli nic neříkala, jen zavřela knihu na klíně a líně po ní

přejížděla prsty. A pak se ten člověk usmál a tvář mu celá ožila.

„Jsem Hari Seldon,“ ozval se tichý stařecký hlas.

Hardin se takřka zvedl, aby na pozdrav odpověděl, a pak se sám

zarazil.

Hlas nenuceně pokračoval: „Jak vidíte, jsem upoután na vozíčku,

a nemohu se proto zvednout na uvítanou. Před několika měsíci

odletěli vaši prarodiče na Terminus a já jsem krátce poté ochrnul, což

je mi poněkud na obtíž. Víte, já vás nevidím, takže vás nemohu

pořádně přivítat. Dokonce ani nevím, kolik se vás tu shromáždilo,

takže se všichni chovejte jako doma. Pokud někdo stojí, nechť

usedne, a kdybyste si snad chtěli zapálit, mně to vadit nebude.“

Seldon se tlumeně zasmál. „A proč by mělo? Vždyť tu vlastně

nejsem.“

Hardin takřka mimovolně sáhl po doutníku, ale pak si to

rozmyslel.

Hari Seldon odložil knihu – vypadalo to, jako by ji položil na

neviditelný stůl po straně. Když ji pustil z prstů, zmizela.

„Uplynulo padesát let od založení Nadace – padesát let, během

nichž její obyvatelé neměli ponětí, k čemu směřuje jejich úsilí. Bylo

nutné, aby zůstali v nevědomosti, nyní však tato nutnost pominula.

Především je nutné konstatovat, že Encyklopedická nadace byla

již od samého prvopočátku podvod.“

71

Za Hardinem se někdo začal strkat a ozvaly se jeden dva zdušené

výkřiky, ale starosta se neotočil.

Hariho Seldona to přirozeně nijak nerušilo, a tak pokračoval: „Je

to podvod v tom slova smyslu, že ani mně, ani mým kolegům vůbec

nesejde na tom, zdali vyjde jediný svazek encyklopedie. Posloužila

svému účelu, protože díky ní jsme z panovníka vypáčili císařskou

chartu, přilákali sto tisíc lidí nutných pro náš plán a naložili jim dost

práce, která by poutala jejich zájem, zatímco události se budou ubírat

svým směrem a nakonec bude moc pozdě na to, aby si to kdokoliv z

nich mohl rozmyslet.

Po padesáti letech práce na tomhle podvodném projektu – nemá

cenu opisovat to eufemismy – už nemáte kam ustoupit. Nemáte jinou

možnost než pracovat na mnohem důležitějším úkolu, který byl a je

naším skutečným plánem.

Kvůli tomu jsme vás umístili na pečlivě vybranou planetu s tím,

že za padesát let budete vmanévrováni do situace, v níž nebudete mít

na vybranou. Cesta, kterou se ode dneška v dalších staletích budete

brát, je již daná. Budete muset čelit řadě krizí, tak jako nyní stojíte

tváří v tvář první, a v každém takovém případě bude vaše svoboda

jednání omezena takovým způsobem, že vám zbude jedna jediná

cesta, kterou se budete moci vydat.

Je to cesta vypočtená psychohistorickými metodami a má své

opodstatnění.

Galaktická civilizace stagnovala a upadala po celá staletí, a přece

k tomuto poznání došla jen hrstka lidí. Ale nyní se periferie konečně

vymaňuje a politická jednota Říše leží v troskách. Právě někam do

období uplynulých padesáti let budoucí historikové podle svého

uvážení zakreslí čáru a vyřknou soud: ‚Zde započal pád galaktické

Říše.‘

A po pádu přijde období barbarství, které by podle psychohistorie

za normálních okolností trvalo třicet tisíc let. Pád zastavit nemůžeme

a ani nechceme, neboť Říše pozbyla veškeré někdejší

životaschopnosti a ceny. Můžeme ale zkrátit období barbarství, které

musí nutně následovat – na pouhých tisíc let.

Detailněji se k onomu zkrácení vyjádřit nemůžeme, stejně jako

jsme vám před padesáti lety nemohli říct pravdu o Nadaci. Kdybyste

72

se těchto podrobností dobrali, náš plán by nemusel vyjít, stejně jako

by selhal, kdybyste prohlédli podvod s encyklopedií – s takovými

znalostmi by svoboda vašeho jednání vzrostla a počet dodatečně

zavedených proměnných by stoupl takovou měrou, že by je naše

věda již nedokázala zpracovat.

Ale k tomu nedojde, protože na Terminu nejsou žádní

psychohistorici až na Alurina – a ten byl jedním z nás.

Mohu vám ovšem prozradit toto: Terminus a jeho sesterská

nadace na opačném konci galaxie jsou semínky renesance a

základem Druhé galaktické říše. A prvním krůčkem k tomuto

vyvrcholení je pro Terminus nynější krize.

Jde mimochodem o nepříliš komplikovanou krizi, mnohem

jednodušší než mnoho těch, které vás ještě čekají. Zjednodušeně

řečeno se dá situace shrnout takto: jste planeta, která byla náhle

odříznuta od doposud civilizovaných center galaxie a kterou ohrožuje

její silnější soused. Jste malý svět plný vědců obklopený rychle se

šířícím tmářstvím. Jste ostrůvek atomové energie ve stále větším

oceánu primitivnější energie, ovšem vinou nedostatečných zásob

kovů jste prakticky bezbranní.

Vidíte, jste přitlačeni ke zdi a jste nuceni jednat. Jak máte jednat

– jak vyřešit své dilema, to je přirozeně jasné!“

Obraz Hariho Seldona vztáhl ruku a v ní se znovu objevila kniha.

Otevřel ji a řekl:

„Ale ať už se vaše dějiny budou ubírat jakkoli křivolakými

stezkami, musíte svým potomkům vštípit, že cesta byla vytýčena a na

jejím konci stojí nová a větší Říše!“

Jakmile mu oči sklouzly ke knize, obraz zablikal, zmizel a v

místnosti se zase rozsvítila světla.

Když Hardin vzhlédl, spatřil před sebou Pirenna – v očích se mu

zračil hluboký smutek a rty se mu třásly.

Předsedův hlas byl pevný, ale zcela bezvýrazný. „Tak jste měl

pravdu. Pokud se k nám v šest hodin připojíte, Rada s vámi bude

konzultovat další postup.“

Jeden po druhém si s ním potřásli rukou, odešli a Hardin se

usmál. V tomhle ohledu byli do morku kostí poctiví, jako vědci si

dokázali připustit omyl – jenže pro ně už bylo příliš pozdě.

73

Podíval se na hodinky. Teď už je po všem. Leeho muži jistě mají

všechno ve svých rukou a Radu nikdo poslouchat nebude.

Zítra přistanou první anakreonské lodě, ale i to je v pořádku. Do

šesti měsíců už ani oni nebudou nikomu rozkazovat.

Řešení krize bylo ve skutečnosti jasné (jak Hari Seldon řekl a

Salvor Hardin odhadl), jakmile se jim Anselm haut Rodric přiznal, že

Anakreon již nedisponuje atomovou technologií.

Jasné jako facka!

74

Část třetí

Starostové

1

ČTYŘI KRÁLOVSTVÍ … takto se nazývalo několik oblastí

Anakreonské provincie, které se v prvních letech éry Nadace odtrhly

od První říše a na krátkou dobu se ustavily jako nezávislá království.

Největším a nejmocnějším z nich bylo samotné Anakreonské

království, jež v regionu…

… Bezpochyby nejzajímavější aspekt dějin Čtyř království souvisí

s podivným společenským uspořádáním, které jim vnutila vláda

Salvora Hardina…

GALAKTICKÁ ENCYKLOPEDIE

Delegace!

Přestože takový krok Salvor Hardin předvídal, nebyla ta vyhlídka

ani o poznání stravitelnější. Právě naopak, čekání na tuhle deputaci

mu pěkně lezlo na nervy.

Yohann Lee doporučoval tvrdý přístup. „Salvore, nevidím jediný

důvod,“ naléhal na něj, „proč bychom měli marnit čas. Až do příštích

voleb nemůžou podniknout vůbec nic – tedy aspoň legálně – a to

nám dává rok. Vyběhni s nimi.“

Hardin sešpulil rty. „Yohanne, ty jsi nepoučitelný. Za čtyřicet let,

co tě znám, sis nedokázal osvojit vybrané umění, kterak se k

protivníkovi přitočit zezadu.“

„To není můj styl boje,“ brumlal Lee.

76

„Proto jsi taky nejspíš jediný člověk, kterému důvěřuji.“ Odmlčel

se a sáhl po doutníku. „Od té doby, co jsme společně svrhli

encyklopedisty, jsme spolu urazili pěkný kus cesty. Stárnu. Je mi

dvaašedesát. Napadne tě někdy, jak rychle těch čtyřicet let uteklo?“

Lee si odfrkl. „ Já si starý nepřipadám, a to je mi šestašedesát.“

„Ano, ale já nemám tak dobrý žaludek jako ty.“ Hardin líně

potáhl z doutníku. Už dávno se vzdal nadějí, že by si ještě někdy

vychutnal jemný veganský tabák z dob svého mládí. Časy, kdy

Terminus obchodoval se všemi částmi galaktické Říše, už byly

pomalu zapomenuty – stejně jako všechny Staré časy. Zapomenuty,

jako bezmála celá galaktická Říše. Napadlo ho, kdo se asi stal novým

císařem – jestli je vůbec někdo na trůnu – či zdali ještě nějaká Říše

vůbec existuje! U velkého vesmíru! Od té doby, co tu jsou na okraji

galaxie odříznuti od centra, celý vesmír představují čtyři království

kolem něj.

Jak padli bohatýři! Království! Za starých časů to byly prefektury,

které patřily do jednoho sektoru, ten byl zase jednou z mnoha

součástí kvadrantu a z nich se skládala všeobjímající galaktická Říše.

Když se teď ze svazku Říše vymanil okraj galaxie, ze seskupení

několika planet povstala království – s operetními králíčky a

šlechtici, žabomyšími válkami a živořením mezi troskami.

Civilizace se zhroutila. Jaderná technologie upadla v zapomnění.

Věda postupně vyklízela prostor mytologii – než se do toho vložila

Nadace. Ta Nadace, kterou přesně k tomuto účelu založil na Terminu

Hari Seldon.

Lee stál u okna a jeho hlas vytrhl Hardina ze zamyšlení. „Ti

mladí hejskové přijeli ve zbrusu novém pozemním vozítku.“ Nejistě

popošel ke dveřím a pak se zadíval na Hardina.

Hardin se usmál a pokynul mu, ať se vrátí zpátky. „Už jsem

nařídil, aby je sem přivedli.“

„Sem? A proč? Ještě si budou myslet, kdovíjak nejsou důležití.“

„A proč bych měl podstoupit všechny ceremonie spojené s

oficiální audiencí? Na byrokratické rituály už jsem příliš starý. Krom

toho, při jednání s takovými mláďaty není lichocení od věci – zvláště

když člověka k ničemu nezavazuje.“ Mrkl na svého společníka.

77

„Posaď se, Yohanne, a dělej mi tu morální podporu. Před mladým

Sermakem ji budu potřebovat.“

„Ten Sermak,“ řekl Lee ztěžka, „je nebezpečný. A nemá málo

stoupenců, Salvore, tak ho nepodceňuj.“

„Podceňoval jsem snad někdy někoho?“

„V tom případě ho nech zavřít. Obžalovat ho můžeš až pak, ono

se vždycky něco najde.“

Hardin tuhle radu nevzal na vědomí. „Už je tu máme, Yohanne,“

konstatoval, v odpověď na zazvonění sešlápl pedál pod stolem a

dveře se odsunuly.

Čtyři delegáti jeden po druhém vešli a Hardin jim jemným

posunkem naznačil, ať se usadí do křesel rozestavených v polokruhu

proti jeho stolu. Příchozí se starostovi uklonili a čekali, až se ujme

slova.

Hardin odklopil prazvláštními rytinami vyzdobené víčko stříbrné

tabatěrky, která v dávných encyklopedistických dobách patřila Jordu

Farovi z Poručenské rady. Tahle ukázka umu říšských řemeslníků

pocházela ze Santanni, ale doutníky v ní už byly z domácího tabáku.

Členové delegace si z ní jeden po druhém důstojně brali a přímo

rituálním způsobem si připalovali.

Sef Sermak byl druhý zprava, z celé skupiny nejmladší – a s

přesně zastřiženým naježeným zažloutlým knírkem a vpadlýma

očima nejisté barvy taky nejzajímavější. Ostatní tři Hardin takřka

okamžitě přestal vnímat – ti už od pohledu nebyli víc než řadoví

pěšáci. Pozornost věnoval výhradně Sermakovi, tomu Sermakovi,

který už za svého prvního funkčního období v Městské radě dokázal

tohle usedlé těleso víc než jednou obrátit vzhůru nohama, a tohoto

Sermaka také oslovil.

„Pane radní, od vašeho výtečného projevu z minulého měsíce

jsem se s vámi toužil setkat. Váš útok na zahraniční politiku této

vlády byl kromobyčejně povedený.“

V Sermakových očích to zablesklo. „Jsem vaším zájmem poctěn.

Ponechme stranou, zdali byl můj útok povedený nebo ne, v každém

případě byl plně oprávněný.“

„Možná! Vaše názory vám přirozeně nikdo nebere. Ale přece jen

jste trošku mladý.“

78

„Tím se v jistém období svého života proviní většina lidí,“ opáčil

Sermak suše. „Vy jste se stal starostou města Terminu, když vám

bylo o dva roky méně než teď mně.“

Hardin se v duchu usmál. Tohle mládě si nenechá nic líbit.

„Pokud tomu dobře rozumím, přišel jste se se mnou bavit o téže

politice, která se vám tak zajídá i na radnici. Mluvíte za své tři

kolegy, nebo si vás musím vyslechnout všechny po jednom?“

Ti čtyři si vyměnili pár rychlých pohledů, jen víčka se jim

nepatrně zachvěla.

„Mluvím za lid Terminu,“ prohlásil Sermak příkře, „za lid, který

není skutečně zastoupen v tom sboru přitakávačů, kterému se říká

Rada.“

„Aha. Tak jen do toho!“

„V kostce jde o tohle, pane starosto. Jsme nespokojení…“

„A kdo? Tím nevyjádřeným ‚my‘ míníte ‚lid‘, že ano?“

Sermak ho probodl pohledem, a protože vycítil nastraženou past,

chladně odpověděl: „Mám za to, že moje názory odrážejí názory

většiny voličů Terminu. Spokojen?“

„Inu, podobné výroky je vždycky lepší podložit důkazy, ale

budiž, pokračujte. Jste nespokojení.“

„Ano, nespokojení s třiceti lety politiky, jejíž vinou jsme dnes

zcela bezbranní vůči nevyhnutelnému útoku zvenčí.“

„Rozumím. A proto… Pokračujte, pokračujte.“

„To je od vás milé, že předjímáte moje myšlenky. A proto jsme

založili novou politickou stranu – takovou stranu, která bude

prosazovat bezprostřední zájmy Terminu, a ne nějaké mystické

‚zjevné předurčení‘ k vládě nad budoucí Druhou říší. Vykopne vás a

tu vaši patolízalskou kliku věčných ústupkářů z radnice – a to brzy.“

„Pakliže…? Nějaké to ‚pakliže‘ se vždycky najde, viďte?“

„Tentokrát ovšem nestojí za moc: pakliže neodstoupíte teď hned.

Nežádám vás, abyste změnil svou politiku – takovou důvěru ve vás

nemám. Vaše sliby nestojí za zlámaný půlkredit. Spokojíme se jen s

vaší rezignací.“

„Aha.“ Hardin si zkřížil nohy a opět se na židli pořádně zhoupl.

„Takže ultimátum. To je od vás sympatické, že jste mě varovali. Ale

abych pravdu řekl, myslím, že ho pustím z hlavy.“

79

„Nepovažujte to za varování, pane starosto. Bylo to spíš

vyhlášení války – vyhlášení principů, za kterými si stojíme. Nová

strana je již zformovaná a od zítřka začne oficiálně působit. Tady

není prostor ke kompromisu, ani vůle k němu – upřímně řečeno, dali

jsme vám tuhle možnost vycouvat bez ztráty tváře jenom jako projev

uznání za vaše zásluhy o město. Nedomníval jsem se, že jí využijete,

ale moje svědomí je čisté. Příští volby budou mnohem důraznější a

nepominutelnou připomínkou, že rezignace je namístě.“

Zvedl se a pokynul ostatním, aby následovali jeho příkladu.

Hardin zdvihl ruku. „Počkat! Sedněte si!“

Sef Sermak se zase snad až příliš ochotně usadil. Hardin se v

duchu za kamennou tváří usmál. Navzdory svým slovům čekal na

nabídku… na nějakou nabídku.

„Jakým způsobem byste přesně chtěli pozměnit naši zahraniční

politiku?“ obrátil se na ně Hardin. „Chcete, abychom neprodleně

zaútočili na Čtyři království, nejlépe na všechna čtyři zároveň?“

„Nic takového jsem nenavrhoval, pane starosto. Chceme jen

dosáhnout okamžitého ukončení smířlivé politiky. Po celou dobu své

vlády jste prosazoval vědeckou pomoc královstvím. Dal jste jim

atomovou energii. Pomohl jste opravit elektrárny na jejich územích.

Nechal jste tam stavět lékařské kliniky, chemické laboratoře a

továrny.“

„Ano? Co proti tomu máte?“

„To všechno jste udělal, aby nás nechali na pokoji. Bylo to

vysoké výpalné, které jste jako blázen platil vyděračům. Dovolil jste,

aby Terminus vymačkali jako citrón. A výsledek? Teď jsme těm

barbarům vydáni na milost a nemilost.“

„A to proč?“

„Protože jste jim poskytl jadernou technologii, zbraně, dokonce

jste jim dal do pořádku flotily – a dnes jsou nekonečně silnější než

před třiceti lety. Jejich požadavky rostou a se svými novými

zbraněmi je nakonec uspokojí naráz násilným zabráním Terminu.

Nekončívá takhle obvykle vydírání?“

„A co navrhujete?“

„Přestat je uplácet, a to hned, dokud ještě můžeme. Využít

veškeré zdroje na posílení Terminu – a zaútočit jako první!“

80

Hardin sledoval nažloutlý knírek toho mladíčka s takřka

morbidním zájmem. Sermak si byl zatraceně jistý v kramflecích,

jinak by takhle na rovinu nemluvil. Jeho komentář bezpochyby

odrážel mínění značného procenta obyvatelstva.

Hardinův hlas ovšem neprozradil mírně zneklidněné myšlenkové

pochody. Naopak, byl skoro ledabylý. „Už jste skončil?“

„Prozatím.“

„Tak tedy, všiml jste si toho zarámovaného citátu, který visí na

zdi za mnou? Buďte od té lásky a přečtěte mi ho.“

Sermakovy rty sebou cukly. „Stojí tam: ‚K násilí se uchylují jen

neschopní, kterým už nic jiného nezbylo.‘ To je stařecká doktrína,

pane starosto.“

„Prověřil jsem si její platnost už jako mladík, pane radní – a s

úspěchem. Tenkrát jste byl ještě na houbách, ale možná jste o tom

něco četl ve škole.“

Změřil si Sermaka pohledem a rozšafně pokračoval: „Když tu

Hari Seldon založil Nadaci, jejím ostentativním úkolem bylo vydat

Galaktickou encyklopedii. Po padesát let jsme šli za touto bludičkou,

než jsme odhalili jeho skutečný záměr, a to už bylo skoro pozdě.

Když jsme zůstali odříznuti od centrálních oblastí staré Říše, nebyli

jsme než planetou vědců soustředěných v jednom městě. Neměli

jsme průmysl hodný toho jména a byli jsme obklopení

novopečenými, vesměs barbarskými královstvími, která k nám

chovala nepřátelské úmysly. Byli jsme maličkým ostrůvkem

atomové energie v oceánu barbarství – a nesmírně lákavou kořistí.

Anakreon, jenž byl tehdy stejně jako dnes nejmocnějším ze Čtyř

království, si vymohl zřízení vojenské základny na Terminu a

tehdejší vládci města – encyklopedisté – si dobře uvědomovali, že

jde jen o první krok k okupaci celé planety. Tak si věci stály, když

jsem se… ehm… chopil moci. Co byste udělal vy?“

Sermak pokrčil rameny. „To je řečnická otázka. Přirozeně vím,

co jste udělal.“

„I tak vám to zopakuji. Možná že vám to pořád nedochází.

Všichni jsme byli v pokušení sebrat veškeré síly a rozpoutat boj. Je

to nejsnazší řešení problému, velmi uspokojivé z hlediska vlastní

sebeúcty – a takřka vždy i to nejhloupější. Vy byste to udělal, vy s

81

vašimi doktrínami preventivního útoku. Já místo toho navštívil jedno

po druhém zbylá tři království, objasnil jim, že pokud nechají

padnout tajemství jaderné reakce do rukou Anakreonu, sami si tím

pod sebou podříznou větev, a jemně jsem jim naznačil řešení, které

se přímo nabízelo. To bylo všechno. Jeden měsíc poté, co

anakreonské síly přistály na Terminu, obdržel jejich král společné

ultimátum od svých tří sousedů. Do sedmi dní odletěl z Terminu

poslední anakreonský voják.

A teď mi prozraďte, kde tu bylo třeba násilí?“

Mladý radní se zamyšleně zadíval na oharek doutníku a hodil ho

do šachty vedoucí až ke spalovně odpadu. „Nějak nevidím tu

analogii. Injekce inzulínu dá diabetika do pořádku, aniž by v

nejmenším bylo třeba skalpelu, ale zápal slepého střeva si vyžaduje

operaci. S tím nic nenaděláte. Když ostatní přístupy selžou, co vám

zbývá než násilí? Je vaší chybou, že jsme k tomu byli dohnáni.“

„Že za to můžu já? Ach ano, moje politika ústupků. Vy jste

nejspíš pořád ještě nepochopil, co si naše situace skutečně žádá.

Odchodem Anakreoňanů naše problémy zdaleka neskončily – spíš

začaly. Čtyři království byla našimi nepřáteli víc než kdy jindy,

protože každé z nich chtělo atomovou energii a po krku nám

neskočilo jenom ze strachu z ostatních tří. Balancujeme na ostří

velmi ostrého nože a stačí ho trochu nahnout… Kdyby například

jedno království příliš posílilo, nebo kdyby dvě vytvořila koalici…

Rozumíte mi?“

„Jistě. Tehdy jste se měl začít intenzivně připravovat na válku.“

„Naopak. Byl nejvyšší čas zahájit intenzivní tažení k jejímu

odvrácení. Poštval jsem je proti sobě. Jednomu po druhém jsem jim

pomohl. Nabídl jsem jim vědu, obchod, vzdělání, medicínu na

vědeckých základech. Díky mému úsilí pro ně měl Terminus větší

cenu jakožto vzkvétající svět než jako vojenská kořist. Třicet let to

fungovalo.“

„Ano, ale na druhou stranu jste byl nucen přehodit přes tyhle

vědecké dary dryáčnický pseudoreligiózní pláštík. Udělal jste z toho

uslintané náboženství. Vybudoval jste celou kněžskou hierarchii a

vymyslel si složitý a nesmyslný rituál.“

82

Hardin se zamračil. „A co má být? To přece nemá s naším

sporem nic společného. Začal jsem s tím, protože barbaři považovali

naši vědu za kouzla a jako taková je velmi snadno přijímali. Kněžská

kasta vyrostla sama, a když jí pomáháme, volíme pouze cestu

nejmenšího odporu. Je to maličkost.“

„Ale tihle kněží řídí atomové elektrárny. Tohle není maličkost.“

„To máte pravdu, ale vyškolili jsme je my. Technologii znají jen

z uživatelského hlediska a tomu divadýlku kolem sebe pevně věří.“

„A co když někdo z nich to divadýlko prokoukne, díky

geniálnímu nadání pronikne do podstaty věci – co mu pak zabrání,

aby odkryl atomová tajemství a prodal je tomu, kdo nabídne nejvíc?

Jakoupak potom budeme mít pro ta království cenu?“

„To je vysoce nepravděpodobné, Sermaku. Uvažujete povrchně.

Každý rok nám království posílají na Nadaci své nejlepší lidi a my

jim dáme kněžské vzdělání. Ty nejlepší z nich si tu necháme jako

badatele. Pokud si myslíte, že ten zbytek bez základního vzdělání,

nebo ještě hůř, lidé s názory pokřivenými naší kněžskou výukou,

dokáže překročit svůj stín a poznat taje jaderné fyziky, elektroniky či

teorie hyperprostoru – pak máte hodně romantickou a hodně

pošetilou představu, jak to ve vědě chodí. Aby se člověk dostal tak

daleko, musí mít za sebou celoživotní studium a skvělý mozek k

tomu.“

Během předchozího proslovu se Yohann Lee prudce zvedl a

odešel z místnosti. Po chvíli se vrátil, a sotva Salvor Hardin

domluvil, zašeptal mu něco do ucha a podal olověný váleček.

Hardin otáčel váleček z jedné strany na druhou a sledoval přitom

delegaci přes přivřená víčka. Potom ho prudkým zakroucením

nečekaně otevřel a jen Sermak měl dost rozumu, aby nevrhl rychlý

pohled na papír, který z válečku vypadl.

„Zkrátka a dobře, pánové,“ pronesl Hardin, „vláda je toho názoru,

že ví, co dělá.“

Depeši si přečetl, aniž přestal mluvit. Stránka byla popsaná

složitým a nic neříkajícím kódem a až v rohu byla tužkou naškrábaná

tři slova shrnující celou zprávu. Přejel je pohledem a pak papír hodil

dolů do odpadu.

83

„A tím,“ konstatoval, „bohužel končí naše povídání. Rád jsem

vás viděl. Díky, že jste se obtěžovali.“ Zběžně si s nimi potřásl rukou

a oni vypochodovali z místnosti.

Hardin si skoro odvykl smát, ale když byli Sermak a jeho tři

mlčenliví druhové z doslechu, zdušeně se uchechtl a střelil po Leeovi

pobaveným pohledem.

„Tak jak se ti líbila tahle přestřelka mezi dvěma bluféry?“

Lee si nabručeně odfrkl. „Nejsem si tak docela jistý, že on

blufoval. Zacházej s ním v rukavičkách a on s velkou

pravděpodobností vyhraje volby, přesně jak sliboval.“

„Ano, nejspíš ano – jestli se ovšem nic nestane.“

„Tak si ohlídej, aby se něco nestalo tobě, Salvore. Říkám ti, že za

tímhle Sermakem stojí hodně lidí. Co když nepočká do dalších

voleb? Kdysi jsme podobnou situaci rozsekli násilně a moc jsme se

neohlíželi na to tvoje heslo o násilí.“

Hardin zvedl obočí. „Ty máš ale dneska pesimistickou náladu,

Yohanne. A taky jsi pořádně paličatý, jinak bys tu pořád nemluvil o

násilí. Nezapomínej, že jsme ten náš malý převrat uskutečnili beze

ztráty jediného lidského života. Bylo to nezbytné opatření provedené

v pravý čas a vyšlo nám hladce, bezbolestně a skoro bez námahy.

Sermak stojí proti úplně jiným kádrům. Ty a já, Yohanne, nejsme

encyklopedisté. My jsme připravení. Pověs těmhle mladíkům na paty

svoje muže, ovšem nenápadně, příteli. Nemusí tušit, že je někdo

sleduje – ale na druhou stranu, měj oči otevřené, rozumíš?“

Lee se kysele zasmál. „Kdybych jenom čekal na tvoje pokyny, to

už bych byl vážně zralý do důchodu, Salvore. Sermaka a jeho muže

sledujeme už celý měsíc.“

Starosta se uchechtl. „Tak ty ses postaral sám, jo? No dobře.

Mimochodem,“ dodal tiše, „na Terminus se vrací velvyslanec

Verisof. Doufám, že jen dočasně.“

Na chvíli zavládlo ticho a pak se Lee mírně zděšeně zeptal: „Tak

to bylo v té zprávě? To už došlo na lámání chleba?“

„Nevím. Dokud neuslyším, co má Verisof na srdci, vážně

nemůžu soudit. Ale možná ano – koneckonců k tomu přece před

volbami musí dojít. Proč tě to vlastně tak vzalo?“

84

„Protože nevím, jak se to vyvine. V tobě se člověk nevyzná,

Salvore, a nenecháš si koukat do karet.“

„I ty, Brute,“ zaúpěl Hardin v duchu, nahlas však pronesl: „Chceš

tím říct, že si podáš přihlášku do Sermakovy nové strany?“

Lee se proti své vůli usmál. „Tak dobře, vyhráls. Nezašel bys teď

se mnou na oběd?“

2

Proslulému autorovi bonmotů Hardinovi se připisuje autorství mnoha

aforismů – a valná část jich je nejspíš apokryfních. Buď jak buď,

vypráví se, že při jisté příležitosti prohlásil:

„Okaté jednání se vyplácí, obzvláště když vás předchází pověst

rafinovaného člověka.“

Za čtrnáct let svého podvojného působení na Anakreonu dostal

Poly Verisof nejednou příležitost, aby tuto radu uplatnil v praxi – aby

také ne, když mu výkon jeho dvou funkcí často nepříjemně

připomínal tanec bosky na rozpálené plotně.

Pro Anakreoňany byl velekněz, zástupce Nadace, která pro tyto

„barbary“ představovala nejvyšší svátost a kolébku náboženství, jež s

Hardinovou pomocí vybudoval v posledních třech desetiletích.

Jakožto veleknězi mu náležely pocty, které ho s postupem času

začaly příšerně unavovat. Z duše nesnášel rituál, v jehož středu sám

stál.

Ale pro krále Anakreonu – toho starého, který už je po smrti, i

pro jeho mladého vnuka, jenž byl nyní na trůnu – byl jednoduše

velvyslancem mocnosti, jíž se obávali a jíž se zároveň toužili

zmocnit.

Vzato kolem a kolem to byla velmi náročná funkce. Přestože si

jeho stávající cestu na Terminus vyžádaly znepokojující okolnosti,

Verisof ji považoval za svého druhu dovolenou.

A protože v naprostém utajení necestoval poprvé, znovu se zařídil

v duchu Hardinova bonmotu o výhodách okatosti.

85

Převlékl se do civilních šatů – už to pro něj byl sám o sobě svátek

– a nalodil se na pravidelnou linku na Nadaci, do druhé třídy.

Jakmile na Terminu vystoupil, propletl se davy na kosmodromu a z

veřejného videotelefonu zavolal na radnici.

„Jmenuji se Jan Smite,“ ohlásil se, „a mám s panem starostou

dohodnutou schůzku na odpoledne.“

Zdatná mladá sekretářka s neosobním hlasem se přepojila na

druhou linku a po několika kulometnou rychlostí vychrlených větách

Verisofovi stroze oznámila: „Starosta Hardin vás přijme za půl

hodiny, pane.“ Pak obrazovka oslepla.

Načež si velvyslanec koupil poslední vydání Zpravodaje města

Terminu, ležérně se odšoural do parku u radnice, posadil se na první

prázdnou lavičku a čekání si zkrátil čtením komentářů, sportovní

přílohy a komiksu. Po půl hodině si noviny strčil do podpaží, vešel

do radnice a ohlásil se v předpokoji.

Takto zůstal zcela bezpečně inkognito, neboť někomu tak okatě

obyčejnému nevěnoval nikdo nejmenší pozornost.

Hardin k němu vzhlédl a zazubil se. „Je libo doutník? Jaká byla

cesta?“

Verisof si nabídl. „Zajímavá. Ve vedlejší kajutě se mnou letěl

kněz, který tu má absolvovat zvláštní kurs o výrobě radioaktivních

syntetik, co se dnes využívají k léčbě rakoviny…“

„Jistě jim ale neříkal ‚radioaktivní syntetika‘, ne?“ skočil mu do

řeči Hardin.

„To víš, že ne! Pro něj to byl Svatý pokrm.“

Starosta se usmál. „Pokračuj.“

„Zapředl se mnou teologický hovor a vynasnažil se ze všech sil

pozvednout mě z mrzkého materialismu.“

„A přitom nepoznal svého velekněze?“

„Bez mého karmínového roucha? Krom toho pocházel ze

Smyrna. Stejně to byla zajímavá zkušenost. Je skutečně

pozoruhodné, Hardine, jak se to vědecké náboženství ujalo. Napsal

jsem o tom esej – čistě pro své vlastní pobavení, něco takového se ke

zveřejnění rozhodně nehodí. Rozklad staré Říše na periferii by se dal

sociologicky vyložit i tak, že věda nechala vnější světy na holičkách.

Aby lidé vědu znovu přijali, musí se jim naservírovat v jiném hávu –

86

a přesně to jsme udělali. V symbolické logice se to dá znázornit

jedna radost.“

„Zajímavé!“ Starosta si spojil ruce za krkem a zničehonic řekl:

„Tak už začni o situaci na Anakreonu!“

Velvyslanec se zamračil, vytáhl doutník z úst, s odporem si ho

prohlédl a odložil ho. „Není moc růžová.“

„Jinak bys tu ani nebyl.“

„Ano, to sotva. Věci se mají asi tak – nejmocnějším člověkem na

Anakreonu je princ regent Wienis, strýc krále Lepolda.“

„Já vím. Ale Lepold bude příští rok plnoletý, ne? Jestli se nepletu,

v únoru oslaví šestnácté narozeniny.“

„Ano.“ Odmlka a pak kyselý dodatek: „Pokud se jich ovšem

dožije. Králův otec zemřel za podezřelých okolností. Při lovu ho

zasáhla šipka z jehlovky. Traktovalo se to jako nehoda.“

„Hmm. Matně si na Wienise vzpomínám ze své návštěvy

Anakreonu, když jsme je vykopali z Terminu. To jsi ještě nebyl na

světě. Tak počkej. Jestli mě paměť neklame, byl to takový snědý

mladík s černými vlasy, co na pravé oko šilhal. Taky měl nos jako

skobu.“

„To je on. Ten supí zoban pořád má, šilhá jakbysmet, jen ty vlasy

mu zešedivěly. Nikdy nehraje na rovinu. Naštěstí má ale pověst

největšího hlupáka celé planety. Sám se ovšem považuje za lišku

všemi mastmi mazanou, což jeho blbost ještě podtrhuje.“

„Tak to už bývá.“

„Ten kdyby měl rozbít vajíčko, vystřelil by na něj atomovým

dělem. Pamatuješ si třeba, jak se před dvěma lety hned po králově

smrti pokusil zdanit církevní statky?“

Hardin zamyšleně přikývl a pak se usmál. „Kněží udělali pěkný

bengál.“

„Byl slyšet až v Lucreze. Od té doby jedná s kněžími opatrněji,

ale stejně pořád tlačí na pilu. Svým způsobem je to pro nás neštěstí:

sebevědomí toho člověka nezná hranic.“

„Tak to bude nejspíš překompenzovaný komplex méněcennosti.

Však víš, to se mladším královským synům stává.“

„Jenže ono to pak vyjde nastejno. Ten už se nemůže dočkat, až

konečně bude moct zaútočit na Nadaci. Ani se to už nijak zvlášť

87

neobtěžuje skrývat. A pokud jde o armádu, už si to může dovolit.

Starý král nechal postavit skvělé loďstvo a ani Wienis poslední dva

roky nezahálel. Výnos z té daně z církevních statků měl původně jít

na další zbrojení, a když pohořel, dvojnásobně zvýšil daň z příjmu.“

„Jak to vzali lidé?“

„Nevyskytly se žádné vážnější protesty. Krom toho byla celých

několik týdnů tématem všech kázání v království poslušnost

vrchnosti. Ne že by nám za to byl Wienis byť jen trošku vděčný.“

„Výborně, teď už jsem v obraze. A co se vlastně stalo?“

„Před dvěma týdny narazila jedna anakreonská obchodní loď na

opuštěný říšský bitevní křižník. Musel takhle plout vesmírem jako

Bludný Holanďan přinejmenším tři sta let.“

V Hardinových očích se probudil zájem. Poposedl si. „Ano, o

tom jsem už slyšel. Úřad pro navigaci mi poslal petici, abych tu loď

získal pro studijní účely. Pokud tomu dobře rozumím, je v

zachovalém stavu.“

„Až v moc dobře zachovalém stavu,“ odvětil Verisof suše. „Když

Wienis minulý týden obdržel vaši žádost, aby křižník předal Nadaci,

dostal málem záchvat.“

„Ještě mi neodpověděl.“

„A také neodpoví – jedině zbraněmi, nebo si to aspoň myslí. Víš,

ještě před odletem za mnou zašel a začal na mě tlačit, aby Nadace

uvedla křižník do bojeschopného stavu a pak ho předala anakreonské

flotile. Operoval naprosto nehorázným tvrzením, že tvoje nóta z

minulého týdne svědčí o tom, že Nadace zamýšlí zaútočit na

Anakreon. Dále uvedl, že pokud odmítneme bitevní křižník opravit,

jenom potvrdíme jeho podezření, a naznačil, že v takovém případě

bude Anakreon nucen podniknout kroky k sebeobraně. To je přesný

citát. Bude nucen! A proto jsem také tady.“

Hardin se vlídně usmál.

Verisof ten úsměv opětoval a pokračoval: „Ovšemže počítá s

odmítnutím, a to bude alespoň v jeho očích skvělá záminka k

bleskovému útoku.“

„To chápu, Verisofe. Nu, to nám dává přinejmenším šest měsíců,

takže tu loď nech opravit a předej mu ji s mým poručením. A na

znamení naší úcty a uznání ji dej přejmenovat na Wienis.“

88

A znovu se zasmál.

Verisof na to znovu zareagoval sotva postřehnutelným

pousmáním. „Má to asi svou logiku, Hardine – ale já mám strach.“

„Z čeho?“

„To není loď, ale monstrum! Tenkrát ještě uměli stavět. Jen svým

objemem vydá za polovinu anakreonského loďstva. Má atomová

děla, která dokážou rozstřílet planetu na prach, a štít, který dokáže

absorbovat laserové paprsky, aniž by se zvýšila úroveň radiace. Je to

až moc dobrá zbraň, Hardine, abychom…“

„To je povrchní, povrchní pohled na věc, Verisofe. Oba moc

dobře víme, že Anakreon by i se stávající výzbrojí dokázal Terminus

lehce porazit, a to mnohem dříve, než bychom svedli křižník opravit

pro vlastní použití. Copak na tom sejde, když mu k tomu přihodíme i

ten křižník? Sám víš, že ke skutečné válce nikdy nedojde.“

„To nejspíš ne.“ Velvyslanec se starostovi podíval do očí. „Ale

Hardine…“

„Ano? Proč jsi zaváhal? Ven s tím.“

„Podívej se. Tohle už není úplně moje parketa, ale četl jsem

noviny.“ Položil Zpravodaj na stůl a ukázal na titulní stranu. „Co má

tohle znamenat?“

Hardin článek zběžně přelétl. „Skupina radních zakládá novou

politickou stranu.“

„To se tam také píše.“ Verisof se ošil. „Vím, že znáš domácí

politickou scénu mnohem lépe než já… ale vždyť do tebe šijí hlava

nehlava. Jak moc jsou silní?“

„Zatraceně silní. Po příštích volbách nejspíš opanují Radu.“

„Do té doby ne?“ Verisof se na starostu podíval úkosem. „Moc

lze získat i jinak než volbami.“

„To mě máš za Wienise?“

„Ne. Ale oprava lodi si vyžádá několik měsíců a potom je už útok

jistý. Když jim ustoupíme, vyloží si to jako známku naší bezmoci – a

ten říšský křižník zdvojnásobí sílu Wienisova loďstva. Jestli ten

nezaútočí, tak nejsem velekněz. Proč tedy riskovat? Vyber si jednu

ze dvou možností. Buď odhal před Radou Wienisovy plány, nebo

vyhroť konflikt už teď!“

89

Hardin se zamračil. „Vyhrotit konflikt už teď? Ještě než přijde

krize? Přesně to udělat nesmím. Nezapomínej na Hariho Seldona a

jeho plán.“

Verisof zaváhal a pak zamumlal: „Takže ty si jsi stoprocentně

jistý, že nějaký plán existuje?“

„O tom takřka nemůže být pochyb,“ odpověděl Hardin odměřeně.

„Byl jsem u toho, když se otevíral Časový trezor a Seldon ten plán

tenkrát osobně odhalil.“

„Já to myslel trošku jinak, Hardine. Prostě si nedokážu představit,

jak by někdo mohl načrtnout dějiny na tisíc let dopředu. Možná se

Seldon přecenil.“ Při pohledu na Hardinův ironický úsměv šel do

sebe a dodal: „No dobře, já nejsem žádný psycholog.“

„Přesně tak. To nikdo z nás. Ale v mládí jsem absolvoval alespoň

jakous takous průpravu – dost na to, abych dokázal odhadnout

možnosti té vědy, byť já sám jich nejsem s to využít. Není pochyb, že

Seldon ani v nejmenším nepřehání. Tvrdí, že Nadace byla založena

jako útočiště pro vědce, aby kultura a věda skomírající Říše přežily

počínající staletí barbarství a aby se Terminus stal zárodkem Druhé

říše.“

Verisof přikývl, i když docela přesvědčený nebyl. „Všichni vědí,

že takhle by to v ideálním případě mělo jít. Jenže – můžeme si

dovolit riskovat? Můžeme kvůli jakési mlhavé budoucnosti

hazardovat s přítomností?“

„Musíme – protože budoucnost není mlhavá. Seldon ji vypočítal

a zmapoval. Předpověděl celou řadu krizí, z nichž každá závisí na

úspěšném vyřešení té předchozí. My čelíme teprve druhé krizi a jen

vesmír ví, jaké důsledky by nakonec mohla mít i malá odchylka od

plánu.“

„To je víceméně čirá spekulace.“

„ Ne! Hari Seldon v Časovém trezoru řekl, že při každé krizi bude

naše svoboda jednání omezena natolik, abychom mohli zareagovat

pouze jediným způsobem.“

„A drželi se tedy přímé a úzké cestičky?“

„Ano, abychom se neodchýlili. Naopak platí, že dokud si

můžeme vybírat, krize ještě nenastala. Prostě musíme nechat věcem

90

volný průběh, dokud to jen půjde, a u vesmíru, přesně to hodlám

udělat.“

Verisof neodpověděl, jen si v nervózním tichu kousal spodní ret.

O tomhle problému – skutečném problému; o tom, jak se postavit

anakreonským přípravám na válku – si s ním Hardin otevřeně

promluvil teprve před rokem. A to jen proto, že se Verisof vzepřel

dalšímu usmiřování.

Vypadalo to, že Hardin dokázal vysledovat jeho myšlenkové

pochody. „Co bych jen za to dal, kdybych se ti s tímhle nemusel

vůbec svěřit…“

„Proč něco takového říkáš?“ vykřikl Verisof překvapeně.

„Protože teď už šest lidí – ty a já, ostatní tři velvyslanci a Yohann

Lee – má poměrně přesnou představu, co nás čeká. A já si jsem

bohužel víc než jistý, že podle Seldona o tom nikdo neměl mít

tušení.“

„Proč?“

„Protože i Seldonovy propracované psychohistorické postupy

měly svá omezení. Nedokázaly zvládnout příliš mnoho nezávislých

proměnných. Seldon nedokázal pracovat s jednotlivci v jakémkoli

delším časovém horizontu, stejně jako fyzik by jen těžko mohl

aplikovat kinetickou teorii plynů na jednotlivé molekuly. On

pracoval s davy, populacemi celých planet, a to jen se slepými davy,

které dopředu netuší, jak jejich úsilí dopadne.“

„To mi není moc srozumitelné.“

„Já za to nemůžu. Nemám dost dobré psychohistorické vzdělání,

abych ti to vysvětlil vědecky. Ale o tomhle není sporu. Na Terminu

nejsou žádní vyškolení psychohistorici ani žádná matematická

pojednání k tématu. Seldon zjevně nechtěl, aby kdokoliv na Terminu

dokázal dopředu přečíst budoucnost. Seldon naopak chtěl, abychom

slepě – a tedy správně – jednali podle zákona davové psychologie.

Jak už jsem ti kdysi řekl, když jsem vyhnal Anakreoňany, netušil

jsem, kam směřujeme. Tehdy mi šlo o zachování rovnováhy sil, o nic

víc. Až když bylo po všem, rozpoznal jsem v těch událostech jistou

logiku, aspoň myslím, ale snažil jsem se ze všech sil, abych se těmito

poznatky neřídil. Kdybych jednal na základě předpokládaných

výsledků, úplně bych tím plán vykolejil.“

91

Verisof zamyšleně přikývl. „V chrámech na Anakreonu jsem si

občas při teologických disputacích vyslechl skoro stejně spletitou

argumentaci. Jak vlastně odhadneš, kdy je třeba jednat?“

„Ten okamžik jsem si už vyhlédl. I ty připouštíš, že jakmile

Wienisovi opravíme ten bitevní křižník, nic mu v útoku nezabrání. V

tom okamžiku nebudeme mít na vybranou.“

„Ano.“

„Výborně. Tím jsme vyčerpali vnější aspekty věci. A jistě se

mnou budeš souhlasit i v tom, že v příštích volbách bude zvolena

nová, nepřátelsky naladěná Rada, která půjde do konfliktu s

Anakreonem. Ani tady není alternativa.“

„Souhlasí.“

„A jakmile zmizí veškeré alternativy, přichází krize. Ale stejně –

dělám si starosti.“

Odmlčel se a Verisof si počkal. Hardin navázal pomalu, skoro

neochotně. „Napadlo mě – a je to jenom hypotéza –, že vnější i

vnitřní tlaky mají vyvrcholit zároveň. Zatím mezi nimi existuje

několikaměsíční rozdíl, protože Wienis pravděpodobně zaútočí na

sklonku zimy, a do voleb zbývá pořád ještě rok.“

„To mi nepřipadá důležité.“

„Já nevím. Snad za to můžou nevyhnutelné chyby při výpočtech,

nebo jsem toho prostě věděl příliš. Dávám si pozor, abych se při

rozhodování nenechal ovlivnit tím, co dokážu odhadnout, ale co já

vím? Ovšem,“ zadíval se na svého společníka, „v jedné věci jsem se

už rozhodl.“

„A v jaké?“

„Až se začne lámat chleba, odletím na Anakreon. Chci být v

centru dění… Á, to už stačilo, Verisofe. Je hodně hodin, pojďme si

jít vyhodit z kopýtka. Potřebuju na chvilku vypnout.“

„Pak zůstaňme tady,“ navrhl Verisof. „Nechci, aby mě někdo na

ulici s tebou viděl – víš přece, co by na to ta nová partaj tvých

drahých radních řekla. Pošli pro brandy.“

A Hardin ji nechal přinést – ale moc to nepřehnal.

92

3

V dávných dobách, kdy se Říše rozpínala po celé galaxii a kdy byl

Anakreon nejbohatší prefekturou na periferii, nejeden císař poctil

vicekrálovský palác oficiální návštěvou. A ani jeden neodletěl, aniž

alespoň jednou v raketovém člunu vybaveném jehlovkou změřil své

síly s opeřenou létající pevností, které se říká pták nyak.

V rozháraných poměrech sláva Anakreonu zcela upadla. V

troskách vicekrálovského paláce se proháněl vítr – pouze s výjimkou

jednoho křídla, jež stavaři z Nadace dokázali zrestaurovat. A na

Anakreon nezavítal žádný císař celých dvě stě let.

Ale lov na nyaky byl stále královským sportem a dobrá muška při

zacházení s jehlovkou pořád prvním předpokladem pro výkon

královské funkce.

Ačkoli Lepoldu I., králi anakreonskému a – jak se ustavičně, ale

nepravdivě dodávalo – Vládci vnějších dominií, nebylo ještě

šestnáct, svou zdatnost již mnohokrát prokázal. Prvního nyaka

sestřelil hned po třináctých narozeninách, desátého ulovil týden po

nástupu na trůn a dnes se vracel ze šestačtyřicátého úspěšného lovu.

„Než budu plnoletý, sundám jich rovnou padesátku,“ pokřikoval

rozjásaně. „Kdo se se mnou vsadí?“

Ale dvořané se s králem nevsázejí, protože pokud realisticky

odhadnou jeho schopnosti a vyhrají, ocitnou se ve smrtelném

nebezpečí. A tak se nikdo nevsadil a král se ve výborné náladě šel

převléct.

„Lepolde!“

Jen jediný hlas ho dokázal zastavit, a taky že král ztuhl v půli

kroku a rozmrzele se otočil.

Wienis stál na prahu svých komnat a hrozivě se nad svým

synovcem tyčil.

„Pošli je pryč,“ zavrčel nedůtklivě. „Zbav se jich.“

Král stroze pokynul a dva komorníci se uklonili a pozadu

vycouvali dolů po schodech. Lepold zašel za strýcem dovnitř.

93

Wienis popuzeně přejel pohledem králův lovecký úbor. „Brzy se

budeš muset věnovat důležitějším věcem než lovu nyaků.“

Obrátil se k němu zády a odkulhal k pracovnímu stolu. Byl už

příliš starý na všechno to svištění vzduchu, nebezpečné prudké

klesání v dosahu nyakových křídel a všechny ty výkruty a stoupání

po jediném sešlápnutí pedálu – a tak na celý sport zanevřel.

Lepold dobře věděl, že tyhle hrozny rostou pro Wienise příliš

vysoko, a tak ne bez jisté zlomyslnosti nadšeně spustil: „Ale měl jsi

být dneska s námi, strýčku. V Samijských pustinách jsme vyplašili

úplný monstrum. A že byl pořádně bojovný. Honili jsme ho přes dvě

hodiny nad dvěma sty kilometry čtverečními. A pak jsem ti vyšplhal

do slunce,“ – znázorňoval boj rukama, jako by znovu seděl v kabině

raketového člunu – „a šel jsem dolů do vrtule. Trefil jsem se z

blízkosti do jeho levýho křídla, zrovna když stoupal. To ho šíleně

naštvalo, a tak to vzal půlobratem ke mně. Já se nenechal pobízet a

zatočil doleva. Čekal jsem, že se na mě každou chvíli seshora

střemhlav vrhne. Teprve když ho ode mě dělilo jedno mávnutí křídla,

tak jsem…“

„Lepolde!“

„No co je? …A pak jsem ho dostal.“

„O tom vůbec nepochybuji. Budeš mě teď laskavě poslouchat?“

Král pokrčil rameny a došoural se ke konci stolu. Tam se začal

nimrat v lerském ořechu a zcela nekrálovsky trucoval. Ani se

neodvažoval podívat strýčkovi do očí.

„Dnes jsem zašel na loď,“ řekl Wienis na úvod.

„Na jakou loď?“

„Můžu mluvit jen o jedné jediné lodi. Té, co Nadace opravuje pro

naši flotilu. O tom starém říšském křižníku. Vyjádřil jsem se

dostatečně jasně?“

„Tak tuhle? Vidíš, říkal jsem ti, že ji Nadace opraví, když si o to

řekneme. Všechny ty tvoje báchorky o tom, jak nás chtějí napadnout,

jsou úplně uhozený. Protože kdyby nás chtěli napadnout, proč by

nám tu loď opravovali? Sám vidíš, že to nedává smysl.“

„Lepolde, ty jsi ale vůl!“

Král, který zrovna odhodil skořápku lerského ořechu a zvedal ke

rtům další, notně zrudl.

94

„No tak pozor,“ ohradil se hláskem, v němž vztek jen nepatrně

převažoval nad rozmrzelostí, „takhle bys mi fakticky neměl říkat.

Zapomínáš se. Uvědomuješ si, že za dva měsíce už budu plnoletý?“

„Ano, a že jsi skvěle připraven převzít vladařské úkoly! Kdybys

strávil studiem státních záležitostí jen polovinu času, který věnuješ

lovu nyaků, na místě bych s čistým svědomím odstoupil.“

„To mi je fuk a vlastně to sem ani nepatří. I když jsi regent a můj

strýc, já jsem pořád král a ty můj poddaný. Teda, neměl bys mi

nadávat do volů a čistě mimochodem bys v mý přítomnosti neměl

sedět. Vůbec ses mě nedovolil. Myslím, že by sis na to měl dát

bacha, nebo bych s tím mohl něco udělat – a to dost brzy.“

Wienisův pohled byl zcela chladný. „Mohu vám tedy říkat Vaše

Veličenstvo?“

„Ano.“

„Výborně. Vaše Veličenstvo, vy jste ale vůl!“

Černé oči mu pod prošedivělým obočím sršely hněvem. Mladý

král se pomalu posadil. Chvíli bylo na regentově tváři znát zatrpklé

uspokojení, ale to z ní rychle zmizelo. Tlusté rty se mu roztáhly v

úsměvu a pak plácl mladíka přes rameno.

„Zapomeň na to, Lepolde. Neměl jsem být k tobě tak drsný.

Člověku někdy ujedou nervy, zvlášť když je neustále pod tlakem

okolností jako… Rozumíš?“ Ale i přes ta smířlivá slova bylo v jeho

očích cosi, co vůbec nezměklo.

„No jo,“ přisvědčil Lepold nejistě. „Státní záležitosti jsou teda

někdy fakticky hustý.“ Trochu se bál, že ho zase zavalí tunami

bezvýznamných statistik meziroční obchodní bilance se Smyrnem

nebo že ho bude nudit tím dlouholetým rozhořčeným sporem o řídce

osídlené planety v Rudém koridoru.

„Chlapče můj,“ začal Wienis znovu, „chtěl jsem si o tomhle s

tebou promluvit už dřív a možná jsem měl, ale také vím, že tvůj

mladistvý duch jen těžko snáší leckdy duchamorné státnické

povinnosti.“

Lepold přikývl. „No, to je v pořádku…“

Jeho strýc mu ale energicky skočil do řeči. „Na druhou stranu už

za dva měsíce dosáhneš plnoletosti. A navíc, v nadcházejících

95

těžkých časech budeš muset hrát vůdčí roli. Brzy budeš král,

Lepolde.“

Lepold znovu přikývl, ale na tváři nedal nic znát.

„Bude válka, Lepolde.“

„Válka! Ale se Smyrnem jsme přece nedávno uzavřeli příměří…“

„Ne se Smyrnem, nýbrž se samotnou Nadací.“

„Ale strýčku, vždyť se nám uvolili opravit tu loď. Říkals, že…“

Při pohledu na Wienisův úšklebek mu slova uvízla v hrdle.

„Lepolde,“ ten hlas už zdaleka nebyl tak přátelský, „musíme si

promluvit jako chlap s chlapem. K válce s Nadací dojde, ať už bude

ten křižník opraven nebo ne – spíš dřív, protože nám tu loď opravují.

Nadace je zdrojem síly a moci. Veškerá velikost Anakreonu, všechny

jeho lodě, města, lidi a obchod závisejí na troškách a zbytcích

energie, kterou nám Nadace tak zdráhavě dává. Já ještě pamatuju

časy – já osobně –, kdy byla anakreonská města vyhřívána

spalováním uhlí a nafty. Ale to je vedlejší, o tom ty nemůžeš mít

pojem.“

„No, mně připadá,“ nadhodil král ostýchavě, „že bychom měli

být vděční –“

„Vděční?“ vybuchl Wienis. „Vděční za to, že nám tak neochotně

přenechávají pouhé drobty, a přitom jen vesmír ví, kolik si toho

schraňují pro sebe – a kdoví pro jaké účely? Nejspíš proto – aby

jednoho dne mohli vládnout galaxii.“

Jeho ruka dopadla na synovcovo koleno a víčka se mu přivřela.

„Lepolde, jsi král Anakreonu. Tvoje děti a děti tvých dětí by se

mohly stát vládci vesmíru – stačí se zmocnit technologie, kterou nám

Nadace upírá!“

„Na tom něco je.“ Do Lepoldových očí se vrátila jiskra a maličko

se narovnal v zádech. „Koneckonců, jaké právo mají hamounit jenom

pro sebe? To fakt není spravedlivý. Anakreon přece není vosk.“

„Vidím, že tomu začínáš rozumět. A navíc, můj chlapče, co když

se Smyrno rozhodne napadnout Nadaci dřív a uzurpovat si všechno

pro sebe? Jak dlouho bychom podle tebe vydrželi vzdorovat, za jak

dlouho by se z nás stal vazalský stát? Jak dlouho by ses udržel na

trůnu?“

96

Lepold se nadchl. „U vesmíru, jasně. Máš fakticky úplnou

pravdu. Musíme udeřit první. Čistě v sebeobraně.“

Wienisův úsměv se ještě rozšířil. „A to není všechno. Kdysi, na

počátku vlády tvého dědečka, zřídil Anakreon na Terminu vojenskou

základnu – základnu s klíčovým významem pro národní obranu.

Nakonec jsme byli nuceni tuto základnu opustit, a to v důsledku

machinací vůdce Nadace, toho skety, škrabáka bez jediné kapky

modré krve. Rozumíš, Lepolde? Tvého dědečka pokořil tenhle

plebejec. Pamatuju se na něj jako dnes! Byl tehdy sotva starší než já,

když přišel na Anakreon s tím svým ďábelským úsměvem a

ďábelským mozkem – a s veškerou mocí ostatních tří království,

která se zbaběle spikla proti velkému Anakreonu.“

Lepold zčervenal a v očích mu zaplál spravedlivý hněv. „U

Seldona, kdybych byl na dědečkově místě, pustil bych se do boje i

tak.“

„Ne, Lepolde. Rozhodli jsme se počkat – a odčinit tu urážku, až

nadejde příhodnější čas. Než tvůj otec předčasně zemřel, doufal, že

právě on… no, co se dá dělat.“ Wienis se na chvilku odvrátil. Pak,

jako by v sobě dusil nával citu, dodal: „Byl to můj bratr. A přece,

kdyby jeho syn –“

„Ano, strýčku, já ho nezklamu. Už jsem se rozhodl. Je nejvyšší

čas, aby Anakreon vyhladil to hnízdo rebelů.“

„Ne, ne hned. Nejdřív musíme počkat, dokud neopraví ten bitevní

křižník. Už jejich ochota ujmout se těch oprav svědčí o tom, že se

nás bojí. Ti hlupáci se nás pokoušejí usmířit, ale my se nenecháme

odradit, že ne?“

A Lepold praštil pěstí do pootevřené dlaně. „Ne dokud jsem já

králem Anakreonu.“

Wienis se cynicky ušklíbl. „Krom toho musíme počkat, až sem

přiletí Salvor Hardin.“

„Salvor Hardin!“ Král vytřeštil oči a z jeho mladické bezvousé

tváře rázem vyprchala bojovnost.

„Ano, Lepolde, sám vůdce Nadace přiletí o tvých narozeninách

na Anakreon – pravděpodobně aby nám mazal med kolem úst. Ale to

mu nepomůže, tentokrát nás neobměkčí.“

„Salvor Hardin!“ opakoval Lepold skoro šeptem.

97

Wienis se zamračil. „To se bojíš toho jména? Je to tentýž Salvor

Hardin, který nás při předchozí návštěvě přinutil rýt držkou v zemi.

Takovou smrtelnou urážku královského majestátu přece nemůžeme

zapomenout! A k tomu od plebejce, naprostého chrapouna.“

„Ne. To asi ne. Něco takového nezapomenu. Nezapomenu!

Oplatíme mu to – ale… ale… přece jen… se trošku bojím.“

Regent se vztyčil. „Bojíš? A čeho? Čeho, ty holob–?“ zajíkl se

Wienis.

„Napadnout Nadaci… to by bylo fakticky… jako rouhačský.“

„Pokračuj.“

„Chci říct,“ vykládal Lepold zmateně, „kdyby dovopravdy

existoval nějaký Galaktický duch, tak… ehm… by se mu to

nemuselo líbit. Nemyslíš?“

„Ne, to si nemyslím,“ přišla nelítostná odpověď. Wienis si znovu

sedl a jeho rty se zkřivily v prazvláštním úšklebku. „Ty si skutečně

děláš těžkou hlavu s Galaktickým duchem, co? Takhle to dopadá,

když tě nechám růst jako dříví v lese. Předpokládám, že jsi v

poslední době hodně poslouchal Verisofa.“

„Vysvětlil mi toho spoustu o –“

„O Galaktickém duchu?“

„Jo.“

„Ale, ale, ty moje kuřátko, ten téhle šaškárně věří mnohem míň

než já, a já tomu nevěřím vůbec. Kolikrát jsi jen slyšel, že to jsou

jenom žvásty?“

Následovalo krátké vzpurné ticho a pak Lepold namítl: „A stejně

tomu všichni věří. Teda těm řečem o tom, jak prorok Hari Seldon

pověřil Nadaci, aby šířila jeho přikázání a lidstvo se tak jednou

mohlo vrátit do ráje na zemi – a jak všichni, kdo se budou protivit

jeho přikázáním, budou zatraceni navěky. Oni tomu věří. Předsedal

jsem mnoha náboženským festivalům a vím, že to tak je.“

„Ano, oni tomu věří, ale my ne. A můžeš za to ještě být vděčný.

Protože podle těch nesmyslů jsi králem z boží vůle – a sám polobůh.

To se moc hodí. Zcela to vylučuje možnost vzpoury a zaručuje

absolutní poslušnost ve všem. A právě proto, Lepolde, musíš hrát

aktivní roli v rozpoutání války proti Nadaci. Já jsem jen regent,

pouhý smrtelník. Ty jsi král a pro ně víc než polobůh.“

98

„Jenže to já nakonec nejspíš nejsem,“ přiznal král zadumaně.

„Ne, nejspíš ne,“ opáčil Wienis ironicky, „ale všichni, až na lidi z

Nadace, tě za poloboha považují. Už ti to dochází? Jsi jím pro

všechny, jen ne pro ty z Nadace. Jakmile se jich zbavíme, nikdo

nebude popírat tvé božství. Pomysli na to!“

„A potom budeme moct sami ovládat elektrický skříně v

chrámech a lodi, který lítají bez lidí, a připravovat svatý pokrm, co

léčí rakovinu, a všechno ostatní? Verisof tvrdí, že jen lidé požehnaní

Galaktickým duchem mohou –“

„Ano, Verisof tvrdí! Vedle Salvora Hardina je Verisof tvým

největším nepřítelem. Stůj při mně, Lepolde, a o ně se nestarej. Spolu

znovu obnovíme Říši – nejen království anakreonská –, která

obsáhne každičké z těch miliard sluncí, co jich v galaxii jen je. Není

tohle lepší než nějaký nejistý zemský ráj?“

„A-ano.“

„Může ti Verisof slíbit víc?“

„Ne.“

„Výborně.“ Hlas mu teď zněl mnohem úsečněji. „Snad tedy

můžeme celou záležitost považovat za uzavřenou.“ Ani si nepočkal

na odpověď. „Tak už jdi. Já se objevím dole za chvilku. A ještě něco,

Lepolde.“

Mladý král se otočil na prahu.

Wienis se usmíval, jen očima ne. „Dávej si pozor při lovu nyaků,

chlapče můj. Od toho neštěstí s tvým otcem mám občas divné

předtuchy. V tom zmatku, kdy je vzduch plný šipek z jehlovek,

člověk nikdy neví. Doufám, že si opravdu dáš pozor. A s Nadací to

uděláme, jak jsem řekl, domluveno?“

Lepoldovy oči se rozšířily a sklouzly dolů od strýce. „Ano –

jistě.“

„Dobře!“ Nehnutě sledoval, jak jeho synovec odchází, a pak se

vrátil ke stolu.

Na odchodu se Lepoldovi honily hlavou pochmurné myšlenky

smíšené s obavami. Možná že opravdu bude nejlepší porazit Nadaci a

získat moc, o které Wienis mluvil. Ale až bude po válce a on bude

pevně sedět na trůnu… Velmi neodbytně se mu do hlavy vtírala

99

myšlenka, že jeho bezprostředními následníky jsou Wienis a jeho

dva arogantní synáčkové.

Ale on je král. A králové mohou nechat své poddané zastřelit.

Dokonce i strýčky a bratrance.

4

Vedle Sermaka samotného byl při stmelování opozičně naladěných

jedinců do ukřičené Akční strany nejaktivnější Lewis Bort. A přece

nebyl členem deputace, která před půl rokem zašla za Salvorem

Hardinem. Ne že by snad někdo neuznával jeho zásluhy – právě

naopak. Chyběl z toho jediného důvodu, že se tou dobou nacházel v

hlavním městě Anakreonu.

Zemi navštívil čistě soukromě. Nesešel se s žádným hodnostářem

a neudělal nic důležitého. Jen si všímal i málo známých krajů téhle

rušné planety a strkal svůj buclatý nos do každého jejího zaprášeného

kouta.

Domů přiletěl na sklonku jednoho krátkého zimního dne, který

začal podmračeně a končil sněhovou přeháňkou. Za hodinu už seděl

za osmibokým stolem u Sermaka doma.

Jeho první slova nebyla vypočítána na to, aby pozvedla atmosféru

shromáždění, už tak značně sklíčeného soumrakem, v němž se venku

honili všichni čerti.

„Je mi líto,“ začal, „ale kdybych měl naše šance popsat poněkud

teatrálním klišé, použil bych slov ‚ztracený případ‘.“

„Myslíš?“ odtušil Sermak trudnomyslně.

„Tady už není o čem přemýšlet, Sefe. K žádnému jinému závěru

prostě nelze dospět.“

„Vojenský potenciál –“ začal Dokor Walto až moc horlivě, ale

Bort ho okamžitě přerušil.

„Zapomeňte na to. To už je obehraná písnička.“ Očima přejížděl

kolem dokola po celém kroužku. „Já teď mluvím o lidech.

Přiznávám, že původně jsem chtěl navrhnout, abychom se pokusili

100

vyvolat palácový převrat a dosadili krále, který bude Nadaci více

nakloněný. Byl to dobrý nápad. Pořád ještě je. Má jen jednu směšnou

slabinu, a sice že je neuskutečnitelný. O to už se postaral velký

Salvor Hardin.“

„Kdybys teď mohl přejít k podrobnostem, Lewisi…“ požádal ho

Sermak nevrle.

„K podrobnostem! Jako kdyby to vůbec šlo detailněji rozebrat!

Ne, tak jednoduché to zase není. Tady jde o celou tu zpropadenou

anakreonskou společnost. A hlavně o roli náboženství, které tam

Nadace zavedla. Ono vzkvétá!“

„Ano?“

„Abyste to náležitě docenili, museli byste to vidět v praxi. Tady

máte na očích nanejvýš velký kněžský seminář a jednou za čas

zvláštní představení, které se pořádá kvůli poutníkům v nějaké

zapadlé čtvrti – a víc nic. Skoro se nás to nedotýká. Zato na

Anakreonu…“

Lem Tarki si prstem přejel přísně zastřihnutou bradku a odkašlal

si. „A co je to vlastně za náboženství? Hardin vždycky tvrdil, že to je

jenom takový podfuk, který má jediný cíl – aby bez ptaní přijali naši

vědu. Pamatuješ, Sefe, řekl nám to tenkrát, když…“

„Na Hardinova vysvětlení,“ připomněl mu Sermak, „se mnohdy

nedá spolehnout. Ale co je to za náboženství, Lewisi?“

Bort se na chvíli zamyslel. „Z etického hlediska je naprosto v

pořádku. Sotva byste ho odlišili od mnoha filosofií staré Říše.

Vysoké nároky na morálku a tak dále. Když to bereme z tohoto úhlu,

není si na co stěžovat. Náboženství bylo po celé dějiny jedním z

velkých civilizujících faktorů a v tomto ohledu plní –“

„To víme,“ přerušil ho Sermak netrpělivě. „K věci.“

„Budiž.“ Borta to trochu vyvedlo z míry, ale nedal na sobě nic

znát. „Toto náboženství – jež Nadace hýčkala a podporovala, na to

nezapomeňte – je založeno na principu přísné poslušnosti. Jedině

kněžstvo ovládá moderní technologii, kterou jsme Anakreonu dali,

ale kněží jí ve skutečnosti nerozumějí, jsou pouze jejími uživateli.

Zcela věří svému náboženství a… ehm … duchovní povaze síly, se

kterou zacházejí. Tak například před dvěma měsíci si nějaký blbec

hrál s jadernou elektrárnou v Thesaleckém chrámu – jednou z těch

101

větších. Přirozeně vyhodil do povětří pět obytných čtvrtí. Všichni

včetně kněží to ovšem považovali za odplatu nebes.“

„Vzpomínám si na to. V novinách to tehdy pěkně překroutili.

Jenže pořád mi nedochází, kam tím míříš.“

„Pak tedy poslouchej,“ opáčil Bort stroze. „Kněžská hierarchie

připomíná pyramidu, na jejímž vrcholu stojí král, považovaný za

poloboha. Král je absolutní vládce z boží milosti, lidé tomu

bezvýhradně věří a kněží nejsou výjimkou. Takového krále nelze

svrhnout. Už to konečně chápeš?“

„Počkej,“ vložil se do hovoru Walto. „Jaks to vlastně myslel,

když jsi tvrdil, že za tohle všechno může Hardin? Co s tím má

společného?“

Bort se trpce zadíval na tazatele. „Tenhle falešný obraz světa

Nadace celou dobu pilně budovala. Do služeb tohoto švindlu jsme

nasadili veškerou techniku. Není jediná slavnost, které by král

nepředsedal obklopený radioaktivní aurou, která vyzařuje z celého

jeho těla a zvedá se mu nad hlavu jako korunka. Kohokoliv, kdo se

ho dotkne, čekají těžké popáleniny. V rozhodujících okamžicích

může král létat vzduchem, údajně z božského úradku. Stačí mu

pokynout rukou, aby se chrám zalil niterným perleťovým svitem.

Těchhle jednoduchých triků, jimiž mu pomáháme, je bezpočet – ale

věří jim i kněží, kteří je technicky zajišťují!“

„To je zlé!“ utrousil Sermak a kousl se do rtu.

„Když pomyslím na všechny ty šance, které jsme zahodili,“

pokračoval Bort vážně, „brečel bych jako fontána v Radničním

parku. Vezměte si situaci před třiceti lety, kdy Hardin zachránil

Nadaci před Anakreonem. Tehdy neměli Anakreoňané vůbec pojem

o tom, že se Říše rozpadá. Po povstání na Zeonu si své záležitosti

začali víceméně spravovat sami, ale ani když si ten loupežník

Lepoldův dědeček uzurpoval trůn, pořád jim tak úplně nedošlo, že

Říše je na huntě.

Kdyby tehdy měl císař dost odvahy, mohl ho zase smést s pomocí

dvou křižníků a palácového převratu, ke kterému by určitě došlo. A

my, my jsme mohli udělat totéž – ale ne, Hardin nechal panovníka

zbožštit. Já sám tomu nerozumím. Proč? Proč? Proč?“

102

„A co vlastně,“ promluvil zničehonic Jaim Orsy, „dělá Verisof?

Bývaly časy, kdy patřil k aktivním členům Akční strany. Co tam

dělá? To je taky slepý?“

„Nevím,“ odpověděl Bort úsečně. „Pro ně je velekněz. Pokud

vím, omezuje se na to, že kněžím radí v technických záležitostech. Je

jenom figurka, k čertu s ním, jen figurka!“

Rozhostilo se ticho a všechny oči se stočily k Sermakovi.

Mladý vůdce strany si nervózně okusoval nehet. „Je to bída!“

prohlásil nahlas. „A něco mi tu nesedí.“

Zadíval se kolem sebe a už energičtěji dodal: „Copak je Hardin

takový hlupák?“

„Vypadá to tak,“ pokrčil Bort rameny.

„Ani v nejmenším! Něco tu nehraje. Kdyby si někdo pod sebou

tak důkladně a totálně podřízl větev, musel by být kolosálně

natvrdlý. Mnohem natvrdlejší než Hardin, kdyby byl hlupák, což

podle mě rozhodně není. Na druhou stranu založil náboženství, které

vyloučilo sebemenší šanci na převrat. A k tomu Anakreon všestranně

vyzbrojil. Já si to nedokážu přebrat.“

„Uznávám, že do toho příliš není vidět,“ podotkl Bort, „ale fakta

už jsou taková. Co jiného si člověk může myslet?“

„Je to vyložená zrada,“ vyhrkl Walto. „Je jejich agent.“

Ale Sermak jen netrpělivě zavrtěl hlavou. „To si taky nedokážu

představit. Celé je to šílené a bezvýchodné… Poslyš, Lewisi, slyšel

jsi něco o tom bitevním křižníku, který měla Nadace opravit pro

anakreonské loďstvo?“

„Bitevním křižníku?“

„Ano, starém říšském křižníku.“

„Ne, neslyšel. Ale to nic neznamená. Loděnice jsou svatyně, do

nichž je veřejnosti přístup přísně zakázán. O námořnictvu se ani nic

neproslýchá.“

„Nějaké zvěsti ovšem prosákly a pár našich členů je ventilovalo v

Radě. Sám Hardin ty fámy nikdy nepopřel, jen jeho mluvčí odsoudil

jejich šiřitele a u toho zůstalo. Něco by na nich mohlo být.“

„Zapadají do stejné škatulky jako ten zbytek,“ soudil Bort. „Jestli

je na nich něco pravdy, pak je to naprosto šílené. Ale ne horší než

všechno ostatní.“

103

„A co když,“ nadnesl Orsy, „má Hardin nějakou tajnou zbraň? To

by mohlo –“

„No jistě,“ opáčil Sermak uštěpačně, „ohromného čertíka v

krabičce, který v příhodném okamžiku vyskočí a starý Wienis z něj

dostane infarkt. Jestli osud Nadace závisí na nějaké tajné zbrani, to

už se klidně může sama vyhodit do povětří a ušetřit si tak ty nervy z

čekání.“

Orsy se spěšně pokusil stočit směr hovoru. „Celý problém se

vlastně dá zredukovat na jedinou otázku – kolik ještě máme času?

Co, Lewisi?“

„Výborně, to je skutečně zásadní otázka. Ale nedívejte se na mě,

já nevím. V anakreonských novinách není o Nadaci nikdy ani

zmínka. Zrovna teď plní jejich stránky oslavy a nic jiného. To víte,

Lepold příští týden dosáhne plnoletosti.“

„Tak to máme ještě několik měsíců.“ Walto se poprvé toho

večera usmál. „Tím jsme získali čas –“

„Starou belu jsme získali,“ přerušil ho Bort netrpělivě. „Říkám

vám, že král je bůh. Myslíte si, že musí celé měsíce masírovat

obyvatelstvo propagandou, aby získalo správného bojovného ducha?

Myslíte si, že nás musí obviňovat z agrese a zahrát na všechny ty

patetické a lacině emotivní struny? Až přijde čas udeřit, Lepold

prostě vydá rozkaz a lidi půjdou do boje. Nic víc v tom není. To je na

tom systému nejhorší. O božských rozhodnutích se prostě

nediskutuje. On ten rozkaz může vydat třeba zítra, co já vím, a my se

maximálně budeme moct jít klouzat.“

Vypukla vřava a Sermak se bušením pěsti do stolu chvíli marně

domáhal ticha. Vtom se otevřely dveře, dovnitř rozčileně

vpochodoval Levi Norast – do schodů pak vyběhl po dvou. Ze

svrchníku přitom za sebou ještě trousil sníh.

„Podívejte se na tohle!“ vykřikl a hodil jim zasněžené noviny. „I

televize je toho plná.“

Nad spěšně rozevřenými novinami se sklonilo pět hlav.

„U velkého vesmíru,“ zaklel Sermak tiše, „on letí na Anakreon!

Letí na Anakreon! “

104

„Takže přece jen je zrádce,“ vypískl Tarki rozčileně. „Ať se

propadnu, jestli Dokor nemá pravdu. Prodal nás – a teď si jede pro

odměnu.“

Sermak se zvedl. „Teď již nemáme na vybranou. Zítra v Radě

nechám hlasovat o tom, aby byl Hardin sesazen z funkce pro

velezradu. A jestli ani tohle nevyjde…“

5

Sníh už nepadal, ale ulice jím byly zaváté a elegantní pozemní

vozidlo se městskými třídami vleklo jen s největší námahou. Z

kalného šedého světla úsvitu mrazilo – a nebyla to básnická

nadsázka, ale tvrdá realita. A tak se navzdory vyhrocené politické

situaci nenašel jediný stoupenec Hardinův či Sermakův natolik

horlivý, aby tak časně ráno vyrazil do ulic.

Yohannu Leeovi se to nezdálo a jeho reptání nabývalo na síle.

„Nebude to vypadat dobře, Salvore. Hned budou tvrdit, že jsi zmizel

po anglicku.“

„Jen ať si to říkají. Musím se dostat na Anakreon a nechci mít

přitom žádné problémy. A to už stačilo, Yohanne.“

Hardin se opřel do polstrovaného sedadla a lehce se roztřásl.

Vozidlo bylo sice dobře vytopené, ale při pouhém pohledu skrz sklo

čišel ze zasněženého světa chlad, a to Hardinovi šlo na nervy.

„Až se k tomu jednou dostaneme,“ pravil zamyšleně, „měli

bychom na Terminu nechat upravit klima. Dá se to zařídit.“

„Já,“ opáčil Lee, „bych ještě předtím vyřídil pár jiných věcí. Co

takhle třeba zařídit stabilní klima Sermakovi? Hezká suchá cela se

stálou teplotou kolem pětadvaceti stupňů by nebyla od věci.“

„A pak bych skutečně potřeboval tělesné strážce,“ odtušil Hardin,

„a ne jen tyhle dva,“ ukázal na dvě Leeovy gorily, které seděly

vepředu s řidičem a s rukama na atomových blasterech přejížděly

studenýma očima po prázdných ulicích. „Ty snad chceš

vyprovokovat občanskou válku.“

105

„Já? Do tohohle ohníčku nepřikládám polínka jen já, a to ti

říkám, že taková válka by se mohla rozhořet, dřív než se naděješ. Tak

za prvé,“ odpočítával Lee na kulaťoučkých prstech, „Sermak včera v

Radě ztropil pěkný virvál a pak nechal hlasovat o tvém sesazení.“

„Měl na to plné právo,“ odpověděl Hardin nevzrušeně. „A krom

toho byl jeho návrh zamítnut většinou 206 hlasů ku 184.“

„Jistě. Většinou dvaadvaceti hlasů, když jsme počítali

přinejmenším se šedesáti. Nesnaž se zapírat, vím, že to je pravda.“

„Bylo to o chlup,“ připustil Hardin.

„No dobře. A za druhé, hned po hlasování se devětapadesát členů

Akční strany zvedlo a rozčileně oddusalo z radnice.“

Hardin mlčel a Lee pokračoval: „A za třetí, před odchodem

Sermak řval, že jsi zrádce, že si letíš na Anakreon pro svých třicet

stříbrných, že když tě většina v Radě nevydala, stala se tím

spoluviníkem na zradě a že jejich strana se nejmenuje Akční pro nic

za nic. Čím tohle zavání?“

„Asi problémy.“

„A teď před nimi utíkáš za úsvitu jako nějaký zločinec. U kosmu,

Hardine, měl by ses jim postavit, a jestli to bude nutné, vyhlásit

stanné právo!“

„K násilí se uchylují jen neschopní…“

„Kterým už nic jiného nezbylo. Blbost!“

„Tak dobře, uvidíme. Poslouchej mě teď pozorně, Yohanne. Před

třiceti lety se o padesátém výročí založení Nadace zjevil v Časovém

trezoru Hari Seldon a ze záznamu nám poprvé povšechně objasnil, oč

tu vlastně jde.“

„Vzpomínám si,“ zasnil se Lee a pousmál se. „Toho dne jsme se

ujali moci.“

„Správně. Byla to první velká krize. Tohle je druhá – a za tři

týdny oslavíme osmdesáté výročí založení Nadace. Nepřipadá ti to

nápadné?“

„Myslíš, že znovu přijde?“

„Ještě jsem neskončil. Seldon neřekl nic o tom, že se vrátí, ale to

je zcela konzistentní s jeho plánem. Vždycky se ze všech sil snažil

nedat nám sebemenší vodítko. Ono se ani nedá zjistit, na jaké datum

jsou radiové hodiny nastaveny – to bychom museli Trezor rozebrat, a

106

proti tomu je pravděpodobně zajištěn a sám by se zničil. Od té doby,

co se Seldon zjevil poprvé, jsem tam zašel o každém výročí, čistě pro

jistotu. Nikdy se neukázal, ale tohle je od té doby také první vážná

krize.“

„Pak tedy přijde.“

„Možná. Já nevím. Teď mi jde spíš o tohle. Na dnešním zasedání

Rady za prvé oznámíš, že jsem odletěl na Anakreon, a za druhé že

čtrnáctého března se opět zjeví Hari Seldon s nanejvýš důležitým

poselstvím ohledně nedávné a úspěšně vyřešené krize. Tohle je velmi

důležité, Yohanne. A nic už nedodávej, i když na tebe budou otázky

jen pršet.“

Lee se na něj zadíval. „Uvěří tomu?“

„To není důležité. Zmate je to, a o nic víc mi nejde. Začnou si

lámat hlavu, jestli je to pravda a co tím myslím, pokud to není pravda

– a rozhodnou se počkat s akcí až do čtrnáctého. To už ale budu

dávno zpátky.“

Lee si očividně nebyl jistý. „Ale ta věta o ‚úspěšně vyřešené

krizi‘, to je přece kec!“

„Ale velmi matoucí kec. Á, tady máme letiště.“

V šeru už se klenuly černé obrysy čekající vesmírné lodi. Hardin

se probrodil sněhem a u otevřené přechodové komory se s nataženou

rukou obrátil.

„Sbohem, Yohanne. Hrozně nerad tě tu nechávám v takovém

svrabu, ale na nikoho jiného se nemohu spolehnout. Dej na sebe

pozor.“

„Neměj péči. Nikdy nebylo tak špatně, aby nemohlo být hůř.

Zařídím se podle tvých příkazů.“ Udělal úkrok vzad a komora se

zavřela.

6

Salvor Hardin neletěl na planetu Anakreon, po níž bylo pojmenováno

celé království, zcela přímo. Předtím navštívil osm větších

107

hvězdných soustav, krátce pohovořil s místními zástupci Nadace a na

Anakreonu nakonec přistál až den před korunovací.

Cesta v něm zanechala hluboký dojem z ohromné rozlohy

království. V porovnání s nepředstavitelně obsáhlou galaktickou Říší,

v níž kdysi hrála Anakreonská prefektura význačnou roli,

představovala pouhé smítko, bezvýznamný mušinec, ale pro člověka,

jehož myšlenkové pochody se vždycky točily kolem jedné planety, a

to ještě řídce osídlené, byly velikost a celkový počet obyvatelstva

Anakreonu šokující.

Království, které poměrně přesně kopírovalo hranice bývalé

prefektury, sestávalo z pětadvaceti hvězdných soustav, z nichž se šest

mohlo pyšnit víc než jedním obyvatelným světem. A přestože

stávajících devatenáct miliard poddaných bylo mnohem méně než za

největšího rozkvětu Říše, díky stále intenzivnějšímu rozvoji vědy

pod taktovkou Nadace počet obyvatelstva rychle vzrůstal.

Až nyní však Hardinovi vyrazilo dech pomyšlení na titánské

proporce tohoto úkolu. I po třiceti letech byl elektrický proud

zaveden jen na centrální planetě. Ve vnějších provinciích se stále

nacházely ohromné oblasti, které dosud nebyly znovu

elektrifikovány. Ani stávající pokrok by navíc nebyl možný, kdyby

nebylo fungujících reliktů z dob Říše.

Když Hardin konečně dorazil na Anakreon, zjistil, že normální

provoz se zcela zastavil. Jistě, ve vnějších provinciích stále probíhaly

oslavy, ale zde nebylo jediného člověka, který by se horečnatě

nepodílel na hektických náboženských ceremoniích oslavujících

nadcházející dospělost jejich božského krále Lepolda.

Hardinovi se podařilo odchytit vyčerpaného a uštvaného Verisofa

jen na půl hodiny a pak musel velvyslanec odspěchat, aby dohlédl na

další chrámový obřad. Ale ta půlhodinka se skutečně vyplatila a

Hardin se chystal na noční ohňostroj ve velmi dobrém rozmaru.

To všechno zatím absolvoval jako pouhý pozorovatel, protože

neměl žaludek na náboženské ceremoniály, kterých by se

nepochybně musel zúčastnit, kdyby se nechal poznat. Když se tedy

taneční sál zaplnil blyštícím houfem nejvyšších a nejurozenějších

šlechticů království, ocitl se až u zdi, kde mu věnovali buď pramalou,

nebo vůbec žádnou pozornost.

108

Jako jeden z dlouhého zástupu byl představen Lepoldovi, a to

ještě z bezpečné vzdálenosti, neboť král ve svém působivém

majestátu stál sám opodál, obklopen smrtící září radioaktivní aury. A

ani ne za hodinu tento král usedne na mohutný trůn z

rhodiumiridiové slitiny, vyložený tepaným zlatem a drahými

kameny, ten se majestátně zvedne do vzduchu, zvolna popluje nad

podlahou a skončí před velkým oknem, z něhož ohromné davy

prostých lidiček uvidí svého vznášejícího se krále a budou se moci

uřvat až k smrti. Ten trůn by přirozeně nebyl tak masivní, kdyby do

něj nebyl zabudován atomový motor.

Bylo po jedenácté. Hardin se ošíval a vypínal se na špičky, aby

měl lepší výhled. Nakonec se ovládl a nestoupl si na židli. A pak

spatřil Wienise, jak se proplétá davem k němu, a uklidnil se.

Wienis postupoval jen pomalu. Takřka na každém kroku musel

prohodit jednu dvě zdvořilé věty s nějakým váženým šlechticem,

jehož dědeček pomáhal Lepoldovu dědečkovi rozchvátit království a

vysloužil si tím vévodský titul.

Posléze se odpoutal od posledního uniformovaného paira a

konečně došel k Hardinovi. Zkřivil rty do samolibého úsměšku a z

černých očí pod prošedivělým obočím mu problesklo uspokojení.

„Můj milý Hardine,“ oslovil ho tiše, „pokud zůstanete takhle

inkognito, musíte počítat s tím, že se budete nudit.“

„Já se nenudím, Výsosti. Tohle všechno mi připadá výjimečně

zajímavé. To víte, srovnatelnou podívanou byste na Terminu hledal

marně.“

„Nepochybně. Neměl byste teď chuť zajít do mých osobních

komnat, kde bychom mohli pohovořit obšírněji a v mnohem větším

soukromí?“

„Ale jistě, proč ne.“

Zavěšeni do sebe vyšli po schodišti a nejedna ovdovělá

vévodkyně překvapeně pozvedla lorňon a začala se podivovat, kdože

je ten nenápadně oblečený a na první pohled nezajímavý cizinec,

kterému se od regenta dostalo takové mimořádné cti.

Ve Wienisových luxusně zařízených komnatách se Hardin

uvolnil a jen vděčně zamumlal, když mu regent vlastní rukou nalil

sklenku.

109

„Lokriské víno, Hardine,“ pochlubil se Wienis, „z královských

sklepů. Dvě stě let staré, žádná náhražka. To šlo do sklípku deset let

před povstáním na Zeonu.“

„Vskutku královský nápoj,“ přitakal Hardin zdvořile. „Na

Lepolda I., krále anakreonského.“

Když si zavdali, Wienis vemlouvavě dodal: „A brzy již na císaře

periferie a pak – kdo ví? Jednoho dne by galaxie mohla být znovu

sjednocena.“

„To jistě ano. Anakreonem?“

„Proč ne? S pomocí Nadace by naše převaha nad ostatními byla

zcela nesporná.“

Hardin postavil prázdnou sklenku na stůl a namítl: „No ano, až na

to, že Nadace se přirozeně zavázala poskytnout vědeckou pomoc

jakémukoli státu, který o ni požádá. Vzhledem k vysoce idealistické

politice našeho státu a velkému poslání, které Nadace převzala od

svého zakladatele Hariho Seldona, nemůžeme nikoho protežovat. S

tím se nedá nic dělat, Vaše Výsosti.“

Wienisův úsměv se rozšířil. „Galaktický duch – jestli si tedy

mohu vypůjčit vaši hantýrku – pomáhá těm, kteří si pomohou sami.

Zcela chápu, že kdyby bylo jenom na ní, Nadace by

nespolupracovala s nikým.“

„Takhle bych to neformuloval. Opravili jsme vám říšský křižník,

přestože si ho můj úřad pro navigaci žádal pro sebe k výzkumným

účelům.“

„K výzkumným účelům!“ zopakoval regent jeho slova ironicky.

„Ano! Neopravili byste ho, kdybych vám nepohrozil válkou.“

Hardin odmítavě zamával rukou. „Tím si nejsem jistý.“

„Ale já ano. Tu hrozbu jsem nikdy neodvolal.“

„Chcete říct, že pořád platí?“

„Teď už je na řeči o hrozbách moc pozdě.“ Wienis vrhl pohled na

hodiny na stole. „Podívejte se, Hardine, už jednou jste na Anakreonu

byl. Tenkrát jste byl mladý – oba jsme byli mladí. Ale již tehdy jsme

se diametrálně lišili v náhledu na věc. Jestli se moc nepletu, vy jste

takzvaný pacifista, ne?“

110

„Nejspíš ano. Přinejmenším považuji násilí za příliš nákladný

způsob, jak dosáhnout cíle. Vždycky se dá výhodněji obejít, třebaže

takový přístup bývá méně přímočarý.“

„Ano. Slyšel jsem váš slavný výrok, že k násilí se uchylují jen

neschopní, kterým už nic jiného nezbylo. A přece,“ regent se v

předstíraném zamyšlení lehce poškrábal za uchem, „já osobně bych

se neoznačil za člověka neschopného.“

Hardin zdvořile přikývl, ale nic neřekl.

„Já naopak,“ pokračoval Wienis, „jsem vždycky věřil na

přímočaré jednání. Měl jsem vždycky za to, že je třeba proklestit si

přímou cestu k cíli a té se držet. S tímto přístupem jsem slavil mnohé

úspěchy a oprávněně čekám, že další ještě sklidím.“

„Já vím,“ přerušil ho Hardin. „Věřím, že jste si pro sebe a pro své

děti proklestil cestu, která vede přímo k trůnu – když tedy vezmeme

v úvahu nedávnou nešťastnou smrt králova otce, vašeho staršího

bratra, a královo vlastní křehké zdraví. Těší se přece dosti křehkému

zdraví, nebo ne?“

Wienis se po tomto výpadu zamračil a hlas mu zdrsněl. „Možná

byste udělal lépe, Hardine, kdybyste se jistým tématům vyhnul.

Možná se domníváte, že jako starosta Terminu si můžete dovolit

pronášet takové… ehm… neuvážené poznámky, ale to vás s

dovolením musím vyvést z omylu. Já se nenechám zastrašit slovy. V

životě jsem se řídil heslem, že s nesnázemi si člověk nejlépe poradí

tak, když se k nim obrátí čelem – a já se ještě k žádným zády

neobrátil.“

„O tom nepochybuji. A jakým že to konkrétním nesnázím se

odmítáte obrátit zády dnes?“

„K nesnadnému úkolu přimět Nadaci ke spolupráci, Hardine.

Vedl jste tu svou pacifistickou politiku tak dlouho, až jste se dopustil

několika hrubých chyb – prostě jste podcenil odhodlání svého

protivníka. Najdou se lidé, kteří se na rozdíl od vás nebojí jednat

přímočaře.“

„Mohl byste uvést příklad?“ nadhodil Hardin.

„Tak například jste přiletěl na Anakreon sám a sám jste mne také

doprovodil do mých komnat.“

Hardin se rozhlédl. „A co je na tom špatného?“

111

„Nic,“ odpověděl regent, „až na to, že před tímto pokojem teď

stojí pět dobře ozbrojených stráží, které jsou odhodlány v případě

nutnosti svých zbraní použít. Myslím, že odsud už nemůžete odejít,

Hardine.“

Starosta zvedl obočí. „V tomto okamžiku nemám nejmenší chuť

někam chodit. To se mne tolik bojíte?“

„Nebojím se vás ani v nejmenším. Berte to tak, že jsem na vás

třeba chtěl udělat dojem svou rozhodností. Řekněme, že to bylo

gesto.“

„Říkejte si tomu, jak chcete,“ opáčil Hardin lhostejně. „Já se

takovouhle malicherností rozhodně nenechám vyvést z míry, ať už

tomu budete říkat jakkoli.“

„Jsem si jistý, že časem změníte názor. Ale dopustil jste se další

chyby, Hardine, a tentokrát více než vážné. Zdá se, že planeta

Terminus nedisponuje takřka žádnou obranou.“

„Přirozeně. Čeho bychom se měli bát? Neohrožujeme ničí zájmy

a sloužíme všem stejně.“

„A zatímco jste zůstali bezbranní,“ pokračoval Wienis, „ochotně

jste nám pomáhali se zbrojením a nejvíce jste nám byli nápomocni

při budování naší skvělé flotily. Čistě mimochodem, od té doby, co

jste nám darovali ten říšský křižník, je naše loďstvo neporazitelné.“

„Plýtváte časem, Vaše Výsosti.“ Hardin se začal zvedat. „Chcete-

li mi tímto vyhlásit válku, jistě mi dovolíte, abych se neprodleně

spojil se svou vládou.“

„Posaďte se, Hardine. Nevyhlásil jsem vám válku a vy se v

žádném případě se svou vládou nespojíte. Až se začne bojovat – s

nějakým vyhlašováním ani nepočítejte, Hardine –, Nadace se to

dozví v pravý čas, tedy až na ní začnou vybuchovat atomové granáty

z děl anakreonské flotily, jíž velí můj syn z vlajkové lodi Wienis,

bývalého křižníku říšského loďstva.“

Hardin se zamračil. „Kdy se má tohle stát?“

„Pokud vás to skutečně zajímá, pak flotila zvedla kotvy před

padesáti minutami, tedy v jedenáct, a první rána padne, jakmile se

dostanou na dostřel Terminu, tedy zítra kolem poledne. Můžete se

považovat za válečného zajatce.“

112

„Za toho se také považuji, Vaše Výsosti,“ opáčil Hardin. Pořád

ještě se mračil. „Ale jsem zklamaný.“

„To je všechno?“ uchechtl se Wienis pohrdlivě.

„Ano. Domníval jsem se, že k vyslání flotily by se nejlépe hodil

počátek korunovace – tedy půlnoc. Očividně jste chtěl rozpoutat

válku ještě v regentské funkci. V tom prvním případě by to bylo

dramatičtější.“

Regent na něj vytřeštil oči. „O čem to u vesmíru blábolíte?“

„Nechápete?“ zeptal se Hardin tiše. „Načasoval jsem protiúder na

půlnoc.“

Wienis prudce vyskočil ze židle. „Mě neoblafnete. Ten protiúder

je výmysl. Jestli počítáte s podporou ostatních království, zapomeňte

na ni. Ani jejich spojené síly proti nám nemají šanci.“

„To vím. Já nehodlám vypálit jedinou ránu. Jde čistě o to, že již

před týdnem bylo rozhodnuto, že o dnešní půlnoci bude na planetu

Anakreon uvalen interdikt.“

„Interdikt?“

„Ano. Pokud tomu nerozumíte, vysvětlil bych to asi tak, že

všichni kněží na Anakreonu budou až do odvolání stávkovat. Já

ovšem odsud ze samovazby nic odvolávat nemůžu – a neudělal bych

to, ani kdybych byl na svobodě!“ Naklonil se a nečekaně energicky

dodal: „Uvědomujete si, Vaše Výsosti, že útok na Nadaci není nic

než svatokrádež nejvyššího řádu?“

Wienis měl viditelné potíže s tím, aby se opanoval. „S tím na mě

nechoďte, Hardine. Nechte si to pro tupý dav.“

„Můj drahý Wienisi, pro koho si to asi šetřím? Počítám, že v

každém chrámu na Anakreonu už tenhle dav půl hodiny poslouchá

plamenné kázání na tohle téma. Na Anakreonu teď není jediného

člověka, který by nevěděl, že jeho vláda podnikla zákeřný a

nevyprovokovaný útok na pravlast jejich náboženství. Ale do půlnoci

už zbývají jen čtyři minuty. Měl byste jít zpátky do sálu, aby vám

neušel ten slavnostní okamžik. O mé bezpečí se tu postará pět mužů

za dveřmi.“ Pohodlně se opřel, nalil si další sklenku lokriského vína

a naprosto lhostejně se zahleděl do stropu.

Wienis ze sebe vychrlil tlumenou kletbu a vyběhl z místnosti.

113

Společenská smetánka v sále ztichla. Byla vyklizena ulička pro

trůn. Lepold na něm už seděl, ruce mu spočívaly na opěrkách a z

tváře mu čišel chlad. Ohromné lustry potemněly a v rozptýleném

pestrobarevném světle malých atomových žárovek, jimiž byl klenutý

strop doslova posetý, obzvláště vynikala královská aura, která

panovníkovi plála i nad hlavou jako korunka.

Wienis se zastavil na schodišti. Nikdo ho neviděl, protože

všechny oči se upíraly na trůn. Zaťal pěsti a zůstal na místě; Hardin

ho přece těmi výmysly nepřinutí, aby se znemožnil nějakou

nepředložeností.

A pak se trůn pohnul. Nehlučně se zvedl a začal se nést ze

stupínku dolů po schodech. Pak si to patnáct centimetrů nad zemí

namířil k obrovskému otevřenému oknu.

Hluboký tón zvonu oznámil půlnoc, trůn se zastavil před oknem –

a králova aura pohasla.

V té nekonečně dlouhé vteřině král překvapením zcela strnul; bez

aury byl najednou pouhý smrtelník. A pak se trůn zakymácel, s

mocným zaduněním spadl oněch patnáct centimetrů na zem – a

zároveň zhasly všechny žárovky v paláci.

Ve zmateném pokřikování náhle zaduněl Wienisův silný hlas:

„Přineste pochodně! Přineste pochodně!“

Rozdával rány lokty nalevo napravo a nakonec se mu povedlo

prodrat se davem až ke dveřím. Strážní odsud proudili do tmy.

Posléze se do tanečního sálu nahrnula palácová stráž s modrými,

zelenými a rudými pochodněmi, které původně měly posloužit v

mohutném pochodňovém průvodu v ulicích města po korunovaci.

Jejich světlo ozářilo vyděšené, zmatené tváře.

„Nic se nestalo,“ zařval Wienis. „Zůstaňte stát na svých místech.

Dodávka proudu bude co nejdříve obnovena.“

Obrátil se ke kapitánovi stráže, který se vedle něj strnule postavil

do pozoru. „Co je, kapitáne?“

„Vaše Výsosti,“ ozvala se promptně odpověď, „palác je obležen

davem lidí z města.“

„Co chtějí?“ zavrčel Wienis.

„Vede je kněz, kterého jsme identifikovali jako velekněze Polyho

Verisofa. Požaduje okamžité propuštění starosty Salvora Hardina a

114

ukončení války proti Nadaci.“ Hlášení sice podal suchým

důstojnickým způsobem, ale pohledem znepokojeně uhýbal.

„Jestli se tahle lůza pokusí vedrat za bránu paláce, rozstřílejte ji

na cucky,“ vykřikl Wienis. „Zatím nic víc nedělejte, ať si skučí! Zítra

přijde zúčtování.“

Pochodně se mezitím dostaly mezi lidi a sál byl znovu osvětlen.

Wienis si pospíšil k trůnu, jenž pořád stál u okna, a vytáhl

přepadlého, voskově bledého Lepolda na nohy.

„Pojď se mnou.“ Zběžně se zadíval z okna. Město se topilo ve

tmě. Zezdola se nesly chraplavé zmatené výkřiky z davu. Jen

napravo, od Argolidského chrámu, se šířilo světlo. Wienis vztekle

zaklel a odtáhl krále pryč.

Po chvíli vrazil regent do svých komnat s pěti strážnými v patách.

Za ním následoval Lepold, s očima navrch hlavy a tak vyděšený, že

mu vůbec nebylo do řeči.

„Hardine,“ oslovil Wienis svého zajatce chraplavě, „vy si

zahráváte se silami, na které nestačíte.“

Starosta mluvčího nevzal na vědomí. Dál seděl v perleťovém

světle z kapesní atomové baterky a na tváři mu hrál mírně ironický

úsměv.

„Dobré ráno, Vaše Veličenstvo,“ oslovil Lepolda. „Gratuluji ke

korunovaci.“

„Hardine,“ vykřikl Wienis znovu, „poručte kněžím, ať se zase

vrátí do práce.“

Hardin k němu klidně vzhlédl. „Nařiďte jim to sám, Wienisi, a

uvidíme, kdo si zahrává se silami, na které nestačí. V tomto

okamžiku se na Anakreonu netočí jediné kolečko. Nesvítí jediné

světlo, tedy s výjimkou chrámů. Neteče ani kapka vody, ovšem s

výjimkou chrámů. Ta půlka planety, kde zrovna vládne zima, nemá

ani joule tepla, až na chrámy. Nemocnice nepřijímají další pacienty.

Elektrárny se zastavily. Všechny lodě sedí na zemi. Jestli se vám to

nelíbí, Wienisi, klidně můžete kněžím poručit, ať se vrátí do práce.

Já nic takového neudělám.“

„U vesmíru, Hardine, to se ještě uvidí. Jestli to chcete hnát na

ostří nože, budiž. Uvidíme, jak budou vaši kněží odolávat armádě.

Ještě této noci budou všechny chrámy obsazeny.“

115

„Výborně, ale jak armádě vydáte rozkazy? Ani jeden

komunikační prostředek nefunguje. Zjistíte, že rádio nefunguje,

televize nefunguje a nefungují ani ultravlnné vysílače. Abych pravdu

řekl, jediným fungujícím komunikačním prostředkem – chrámy v to

přirozeně nepočítaje – je obrazovka v téhle místnosti, a tu jsem

upravil pouze pro příjem.“

Wienis se zatím marně pokoušel nabrat dech, a tak Hardin

pokračoval: „Budete-li chtít, můžete nařídit armádě, aby obsadila

Argolidský chrám hned za palácem a pomocí ultravlnného vysílače

se domluvila s ostatními městy planety. Pokud to ale uděláte,

obávám se, že dav rozseká pověřený armádní oddíl na kousky, a kdo

pak bude chránit váš palác, Wienisi? A vaše životy, Wienisi?“

„My to vydržíme, ty hajzle,“ odpověděl Wienis zastřeně. „My to

zvládneme. Necháme tu chátru, ať si řve, obejdeme se bez elektřiny,

ale vydržíme. A až přijde zpráva, že Nadace byla obsazena, ta vaše

drahá lůza konečně zjistí, jak vaše náboženství stojí na vodě, opustí

vaše kněze a obrátí se proti vám. Dávám vám ani ne den, do

zítřejšího poledne, protože můžete vypnout elektřinu na Anakreonu,

ale moji flotilu zastavit nemůžete,“ chraptěl nadšeně. „Už je na cestě

a v čele jí pluje ten velký křižník, který jste nám sám nechal opravit.“

„Ano, nechal jsem ho opravit – ale po svém,“ odpověděl Hardin

zvesela. „Řekněte, Wienisi, slyšel jste někdy o ultravlnném relé? Ne,

vidím, že neslyšel. Tak zhruba do dvou minut se dozvíte, co takové

relé svede.“

Obrazovka však naskočila, ještě než domluvil, a tak se opravil:

„Ne, za dvě vteřiny. Posaďte se, Wienisi, a poslouchejte.“

7

Theo Aporat byl jedním z nejvýše postavených kněží na Anakreonu

a už jen z titulu své funkce si zasloužil jmenování hlavním

duchovním strážcem vlajkové lodi Wienis.

116

Ale tady nešlo jen o postavení a funkce. On tu loď znal. Sám pod

dozorem svatých mužů z Nadace loď opravoval. Podle jejich

instrukcí zkontroloval motory. Opravil elektrické vedení vizorů,

předělal komunikační systém, nechal proraženému trupu pořídit

novou obšívku a vyztužit nosníky. Směl dokonce pomáhat mudrcům

z Nadace, když do lodi vestavěli zařízení tak svaté, že doposud

nebylo instalováno v žádné předchozí lodi a zůstalo vyhrazeno pouze

pro tento skvostný kolos – ultravlnné relé.

Není divu, že ho skličovalo zvrácené poslání, k němuž byla tato

úžasná loď zneužita. Zoufale odmítal uvěřit tomu, co mu velekněz

Verisof řekl – že tato loď má spáchat hrůznou ohavnost, že její děla

mají být obrácena proti velké Nadaci. Proti té Nadaci, kde se mu v

mládí dostalo vzdělání a která byla zřídlem veškerého blaženství.

Po admirálových slovech však už o tom nemohl pochybovat.

Jak mohl jejich božský král dát svolení k takovému odpornému

činu? A bylo to vůbec na králův příkaz? Nenařídil to třeba ten

zlořečený regent Wienis, aniž s tím král měl co do činění? A právě

syn onoho Wienise byl admirál, jenž před pěti minutami prohlásil:

„Hleďte si svých duší a požehnání, otče – a já si zase budu hledět

své lodi.“

Aporat se ušklíbl. Bude si tedy hledět svých duší a požehnání – a

také proklínání; a princ Lefkin už bude brzy skučet.

Se svým akolytou teď vešel do hlavního komunikačního sálu.

Dva službukonající důstojníci mu v tom nijak nebránili, neboť vrchní

kněz měl volný přístup do všech prostor na lodi.

„Zavřete dveře,“ nařídil Aporat a podíval se na chronometr. Do

dvanácté zbývalo pět minut. Načasoval si to dobře.

Rychlými zkušenými pohyby nastavil několik ovladačů

komunikačních okruhů tak, aby ho na tři kilometry dlouhé lodi viděli

a slyšeli úplně všichni.

„Slyšte, námořníci královské vlajkové lodi Wienis! Mluví k vám

váš vrchní kněz!“ Věděl, že jeho hlas se teď šíří od atomových děl na

zádi až k navigačním pultům na špičce přídi.

„Vaše loď,“ vykřikl, „páchá svatokrádež. Bez vašeho vědomí se

podílí na skutku, který odsoudí duše celé posádky k věčnému utrpení

ve vesmírném mrazu! Slyšte! Váš velitel zamýšlí doletět až k Nadaci

117

a tam bombardovat toto zřídlo veškerého požehnání, dokud se

nepodřídí jeho hříšné vůli. A protože chová tento záměr, zbavuji ho

ve jménu Galaktického ducha velení, neboť nikdo nemůže velet tam,

kde Galaktický duch nevane. Bez souhlasu Ducha ani sám božský

král nemůže vládnout.“

Akolyta naslouchal jeho čím dál temnějšímu hlasu s úctou, zato

dva vojáci s čím dál větší bázní. „A protože se loď vydala splnit tak

ďábelské poslání, ani ona již nemá požehnání Galaktického ducha.“

Pochmurně zvedl paže a před tisíci obrazovkami po celé lodi se

námořníci přikrčili.

„Ve jménu Galaktického ducha a jeho proroka Hariho Seldona,“

promluvil vrchní kněz, „jakož i jeho vykladačů, svatých mužů

Nadace, proklínám tuto loď. Nechť obrazovky této lodi, jež jsou

jejíma očima, oslepnou. Nechť drapáky, jež jsou jejími pažemi, zcela

ochrnou. Nechť atomová děla, jež jsou jejími pěstmi, přestanou

fungovat. Nechť motory, jež jsou jejím srdcem, přestanou bít. Nechť

interkomy, jež jsou jejím hlasem, oněmí. Nechť ventilace, jež je

jejími plícemi, utichne. Nechať světla, jež jsou její duší, pohasnou.

Jménem Galaktického ducha, takto proklínám tuto loď.“

A s jeho posledním slovem úderem dvanácté rozpojil kněz v

několik světelných let vzdáleném Argolidském chrámu ultravlnné

relé a to s rychlostí vlastní ultravlnám rozpojilo druhé relé na

vlajkové lodi Wienis.

A loď ochrnula!

Vědecká náboženství se totiž vyznačují jednou charakteristickou

vlastností: fungují – a kletby jako ty Aporatovy jsou pak skutečně

smrtící.

Aporat viděl, jak se loď propadla do temnoty a jak náhle ustalo

jemné, vzdálené předení atomových motorů. V duchu zajásal a z

kapsy dlouhé řízy vytáhl atomovou baterku, která zalila místnost

perleťovým světlem.

Jakkoli byli oba dva vojáci bezpochyby stateční, teď se svíjeli na

kolenou smrtelným strachem. „Spaste naše duše, důstojnosti. Jsme

jen prostí lidé, kteří o zločinech svých velitelů neměli tušení,“

kňoural jeden pod knězovým pohledem.

118

„Pojďte za mnou,“ poručil jim Aporat. „Vaše duše ještě nejsou

ztraceny.“

Ve ztemnělé lodi zavládl zmatek a strach tak hustý a hmatatelný,

že byl málem cítit. Kdekoli se objevil Aporat a jeho kruh světla,

vrhali se k němu vojáci, snažili se dotknout lemu jeho roucha a

zoufale ho prosili, ať s nimi má aspoň trošku slitování.

A jeho odpověď vždy zněla: „Pojďte za mnou!“

Nakonec narazil na prince Lefkina, jenž se potácel důstojnickými

kajutami a hlasitě a sprostě se dožadoval světla. Admirál vrhl na

vrchního kněze nenávistný pohled.

„Tak tady jste!“ Modré oči podědil Lefkin po matce, ale nos jako

skoba a šilhavý pohled dokazovaly, že je synem svého otce.

„Jak mám rozumět vašemu zrádnému jednání? Okamžitě na lodi

obnovte proud. Tady velím já.“

„Již ne,“ prohlásil Aporat pochmurně.

Lefkin se divoce rozhlédl. „Chopte se ho! Zatkněte ho, nebo

přísahám při velkém vesmíru, že vás tu všechny kolem nechám

vyšoupnout z přechodové komory nahé.“ Chvíli mlčel a pak se

rozkřikl: „Nařizuje vám to váš admirál. Zatkněte ho.“

A pak úplně ztratil hlavu. „To se necháte napálit tímhle

šarlatánem a kašparem? Plazíte se před vírou, před tou snůškou

blábolů o oblacích a měsíčních paprscích? Tenhle člověk je jen

podvodník a ten jeho Galaktický duch zase humbuk, který má –“

Aporat ho rozzuřeně přerušil: „Chopte se toho rouhače! Tím, že

mu nasloucháte, přivádíte své duše do nebezpečí.“

Na urozeného admirála se vrhlo asi dvacet mužů, až pod jejich

chtivýma rukama úplně zmizel.

„Vezměte ho s sebou a pojďte za mnou.“

Aporat se otočil a chodbami, v nichž se tísnila hlava na hlavě, se

vrátil do komunikačního sálu. Lefkina dotáhli za ním a on ho nechal

posadit před jedinou obrazovku, která ještě fungovala.

„Nařiďte zbytku loďstva, ať se zastaví a připraví se k návratu na

Anakreon.“

Rozcuchaný, zbitý, zkrvavený a napůl omráčený Lefkin ho

poslechl.

119

„A teď,“ pokračoval Aporat příkře, „když jsme navázali

ultravlnné spojení s Anakreonem, budete opakovat, co vám řeknu.“

Lefkin to posunkem odmítl a dav v místnosti i další lidé, kteří se

tísnili v chodbě za ní, výhrůžně zavrčeli.

„Mluvte!“ nařídil mu Aporat. „Začnete slovy: U vědomí povahy

svěřeného úkolu…“

Lefkin spustil.

8

Když se na obrazovce objevil princ Lefkin, zavládlo ve Wienisově

komnatě absolutní ticho. Při pohledu na ztrhanou tvář a rozsápanou

uniformu svého syna regent vylekaně zalapal po dechu a pak se s

tváří zkroucenou překvapením a obavami složil na židli.

Hardin naslouchal zcela netečně, s prsty jemně propletenými a

složenými na klíně, zato čerstvě korunovaný král Lepold seděl v tom

nejtemnějším koutě jako oukropek a občas prudce zaťal zuby do

svého zlatem vyšívaného rukávu. Dokonce i z tváří vojáků zmizel

onen bezcitný pohled, který je výsadou vojska, a všech pět jich od

svého místa u dveří s atomovými blastery u ruky kradmo pokukovalo

po postavě na obrazovce.

Lefkin mluvil váhavě, unaveným hlasem, jako by ho vždycky po

chvilce musel někdo pobídnout – a nijak jemně: „U vědomí povahy

svěřeného úkolu… se anakreonské loďstvo… odmítlo podílet na…

ohavné svatokrádeži… a vrací se na Anakreon. … Bezbožným

rouhačům… kteří se opovážili pozvednout světské zbraně… proti

Nadaci… zřídlu veškerého požehnání… a proti Galaktickému

duchu… je určeno následující ultimátum. … Neprodleně ukončete

válku… proti pravé víře… a poskytněte námořnictvu…

zastupovanému naším vrchním knězem, Theem Aporatem…

dostatečné záruky… že taková válka již nikdy rozpoutána nebude. …

Dále se požaduje…“ na tomto místě se Lefkin dlouze odmlčel, ale

pak pokračoval, „aby byl někdejší regent Wienis… uvězněn… a za

120

své zločiny… postaven před církevní soud. … V opačném případě

královské námořnictvo… po návratu na Anakreon… srovná

královský palác se zemí… a podnikne veškerá nutná opatření… aby

rozdrtila toto hnízdo hříšníků… a doupě zhoubců lidských duší…

kteří jsou nyní u moci.“

Přenos skončil polovičatým vzlyknutím a pak obrazovka

potemněla.

Hardinovy prsty rychle přejely přes atomovou baterku, její světlo

zmatnělo a z bývalého regenta, krále a vojáků zbyly jen nepříliš

výrazné, byť ostře ohraničené kontury. V tom pološeru ale naopak

poprvé vynikla aura obklopující Hardina.

Nebylo to oslňující světlo, které je výsadou králů, spíš něco méně

okázalého, méně impozantního, zato svým způsobem efektivnějšího

a užitečnějšího.

Hardin se teď jemně ironickým hlasem obrátil na Wienise – toho

Wienise, který ho před hodinou prohlásil za válečného zajatce, který

Terminu prorokoval zkázu a jenž se nyní jako zničený a tichý stín

choulil na židli.

„Snad by vás mohla zajímat jedna stará bajka,“ začal Hardin,

„stará nejspíš jako lidstvo samo, protože její nejstarší dochované

verze jsou jen kopiemi jiných kopií. Zní zhruba takto:

Žil kdysi jednou jeden kůň, jehož neustále ohrožoval mocný a

nebezpečný vlk. Protože se pořád musel bát o život a byl z toho již

zoufalý, napadlo ho, že by si mohl najít silného spojence. Načež

vyhledal člověka a nabídl mu spojenectví, poukázav na to, že vlk je i

jeho nepřítelem. Člověk okamžitě přijal a nabídl se, že vlka ihned

zabije, pokud mu jeho spojenec propůjčí svou vysokou rychlost. Kůň

souhlasil a nechal si nasadit sedlo a uzdu. Člověk na něj vyskočil,

dostihl vlka a zabil ho.

Rozradostněný a uklidněný kůň člověku poděkoval a pravil:

‚Když je teď náš nepřítel mrtvý, sundej mi uzdu a sedlo a pusť mě na

svobodu.‘

Dotyčný se jen nahlas rozesmál, opáčil: ‚To mě ani nenapadne.

Prober se, koníčku,‘ a s chutí mu zaryl ostruhy do slabin.“

Pořád ticho. Stín, který patřil Wienisovi, se ani nepohnul.

121

„Doufám, že jste nepřehlédl tu analogii,“ pokračoval Hardin tiše.

„V horlivé snaze upevnit nadvládu nad svými poddanými přijali

vládcové Čtyř království vědecké náboženství, protože jim

propůjčovalo božské postavení – ovšem totéž náboženství bylo jejich

sedlem a uzdou, neboť dalo životadárnou atomovou energii do rukou

kněžstva – a račte si povšimnout, že to poslouchá nás, nikoli vás.

Zabili jste vlka, ale jich jste se zbavit nedokázali…“

Wienis vyskočil a v tom stínu připomínaly jeho šílené oči

prázdné důlky. Zastřeným hlasem na něj začal nesouvisle řvát: „A

stejně tě dostanu. Odsud nevyvázneš. Zhebneš! Klidně ať nás vyhodí

do vzduchu. Můžou si to vybombardovat všechno. Ale ty zhebneš!

Dostanu tě!“

„Vojáci!“ rozkřikl se hystericky. „Odstřelte toho hajzla.

Odpráskněte ho! Odpráskněte ho!“

Hardin se na židli otočil k vojákům a usmál se. Jeden na něj

namířil atomový blaster, ale pak ho zase sklonil. Ostatní se ani

nepohnuli. Salvor Hardin, starosta Terminu obklopený jemnou

aurou, člověk, který srazil anakreonskou armádu na kolena a který se

tak sebejistě usmíval – to pro ně bylo příliš velké sousto, ať už na ně

ten maniak vedle nich křičel cokoli.

Wienis zasakroval a dopotácel se k nejbližšímu strážnému.

Divoce mu vytrhl z ruky atomový blaster, zamířil jej na Hardina,

jenž se nepohnul ani o milimetr, zmáčkl spoušť a podržel ji na místě.

Světlý paprsek narazil na štít obepínající starostu Terminu, vpil se

do něj a byl neškodně zneutralizován. Wienis zmáčkl spoušť ještě dál

a zuřivě se zachechtal.

Hardin se dál usmíval a aura silového štítu se jen nepatrně

rozzářila, když absorbovala energii atomového paprsku. Lepold ve

svém rohu si jen zakryl oči a zaúpěl.

A pak Wienis zoufale zařval, znovu zamířil, vystřelil – a již bez

hlavy se skácel k zemi.

Hardin při tom nehezkém pohledu zvedl obočí a zamumlal:

„Přímočarý až do konce. Jistě, nic jiného mu nezbylo.“

122

9

Časový trezor byl plný – místa k sezení byla beznadějně obsazená, a

tak se v zadní části místnosti tísnily tři řady diváků.

Salvor Hardin si tuhle velkou sešlost v duchu srovnával s těmi

několika muži, kteří se před třiceti lety stali svědky prvního zjevení

Hariho Seldona. Tehdy jich tu bylo jenom šest – pět starých

encyklopedistů, kteří už jsou dnes všichni po smrti, a on, mladý

loutkový starosta. Onoho dne však s pomocí Yohanna Leea vymazal

stigma „loutkovosti“ ze svého úřadu.

Dnes bylo všechno jinak, a to ve všech ohledech. Na Seldona tu

čekali všichni radní. On sám byl stále starostou, ovšem všemocným,

a od drtivé porážky Anakreonu také nesmírně populárním. Když se

vrátil z Anakreonu se zprávou o Wienisově smrti a novou smlouvou

podepsanou roztřeseným Lepoldem, radní mu v novém hlasování

zcela jednomyslně vyslovili důvěru. A když tento úspěch v rychlém

sledu korunovaly podobné smlouvy se zástupci ostatních tří

království – tyto smlouvy propůjčily Nadaci dostatečně silný vliv,

aby napříště zabránila jakýmkoli pokusům o útok podobný tomu

anakreonskému –, vděční občané uspořádali Hardinovi pochodňový

průvod všemi ulicemi města Terminu. Tak hlasitého provolávání

slávy se nedostalo ani Harimu Seldonovi.

Hardinovi zacukalo ve rtech. Takhle populární byl i po první

krizi.

Na druhém konci místnosti Sef Sermak živě diskutoval s

Lewisem Bortem a nijak se nezdálo, že by je nedávné události

vyvedly z konceptu. Připojili se k hlasování o důvěře, v proslovech

veřejně přiznávali svůj omyl, pěkně se omluvili za užití jistých

slovních obratů, elegantně se odvolávali na to, že jednali jen podle

svého nejlepšího vědomí a svědomí – a neprodleně zahájili novou

kampaň Akční strany.

Yohann Lee zatahal Hardina za rukáv a významně ukázal na své

hodinky.

123

Hardin k němu vzhlédl. „Ahoj, Yohanne. Pořád ještě

zachmuřený? Co je to tentokrát?“

„Má se objevit za pět minut, ne?“

„Předpokládám, že ano. Naposledy se ukázal v pravé poledne.“

„A co když se neukáže?“

„To mě budeš těmi svými obavami mořit celý život? Když se

neukáže, tak se prostě neukáže.“

Lee se zamračil a pomalu zavrtěl hlavou. „Jestli to bude fiasko,

lítáme v dalším průšvihu. Pokud se nebudeme moct opřít o Seldona,

může Sermak začít od začátku. Požaduje okamžitý zábor všech Čtyř

království a teritoriální expanzi – kterou by prosazoval silou, pokud

to bude nutné. Už teď pro ni začíná sbírat hlasy.“

„Já vím. Polykač ohně musí polykat oheň, i kdyby si měl zapálit

střechu nad hlavou. A ty, Yohanne, se zase musíš trápit, i kdyby ses

musel zabít, abys měl čím.“

Lee by mu odpověděl, kdyby zrovna v tom okamžiku byl mocen

slova. Světla zežloutla a potemněla. Lee ukázal na skleněnou krychli,

jež vévodila půlce místnosti, a se zalapáním po dechu se zhroutil do

židle.

Při pohledu na postavu – postavu na vozíčku! –, která teď

zaplňovala krychli, se Hardin narovnal. Ze všech přítomných si jen

on pamatoval, jak se tento člověk před několika desetiletími poprvé

objevil. Tehdy byl on sám mladý a ta postava stará. Za ta léta ten

člověk za sklem nezestárl ani o den, zato z Hardina už byl starý pán.

Ten člověk upíral svůj zrak přímo před sebe a rukama svíral

knihu na klíně.

„Jsem Hari Seldon,“ ozval se tichý stařecký hlas.

V místnosti se rozhostilo bezdeché mlčení a Hari Seldon

nenuceně navázal: „Dnes se tu zjevuji podruhé, ale přirozeně nemám

ani tušení, zdali tu kdokoli z přítomných byl poprvé. Svými smysly

ani nedokážu zjistit, zdali tu vůbec někdo je, ale na tom nesejde.

Pokud jste překonali druhou krizi, musíte tu být, jiná možnost není.

Pokud tu nejste, pak pro vás byla druhá krize příliš velkým soustem.“

Podmanivě se usmál. „Ale o tom upřímně pochybuji, protože

podle mých propočtů s pravděpodobností 98,4 procenta nenastane

významnější odchylka od plánu.

124

Podle našich výpočtů jste právě dosáhli nadvlády nad

barbarskými královstvími v bezprostředním okolí Nadace. A zatímco

za první krize jste si je udrželi od těla nastolením rovnováhy sil,

napodruhé jste proti světské moci nasadili moc duchovní – a zvítězili

jste.

Přesto bych vás měl na tomto místě varovat před přílišnou

sebedůvěrou. Nemám ve zvyku dávat vám jakákoli vodítka, ale snad

mohu bez nebezpečí naznačit, že jste nyní dosáhli jen nové

rovnováhy sil, jakkoli jste si jinak značně polepšili. Duchovní moc

vás sice dokáže ubránit před útoky světské moci, není však

použitelná v útoku. Nemůže ani triumfovat nad stále silnějšími

odstředivými silami známými jako regionalismus a nacionalismus.

Jistě vám neříkám nic nového.

Nemějte mi prosím za zlé, že se vyjadřuji takto neurčitě. Obraty,

které používám, jsou přinejlepším pouhými aproximacemi. Nikdo z

vás však nemá takovou kvalifikaci, aby porozuměl psychohistorické

symbolice, a tak se prostě budu muset snažit, seč to půjde.

Nadace nastoupila cestu, na jejímž konci stojí nová Říše. Co do

lidských sil i ostatních zdrojů nad vámi sousední království stále mají

zdrcující převahu. Za nimi se po celé šíři galaxie rozkládá spletitá

džungle barbarství. V jejím středu se nachází torzo Říše – a třebaže

jde o rozpadající se a oslabené impérium, je stále nesrovnatelně

mocnější než vy.“

V tom okamžiku Hari Seldon zvedl knihu a otevřel ji. Tvář mu

zvážněla. „A nezapomínejte, že před osmdesáti lety byla založena i

druhá Nadace – na opačném konci galaxie, na Hvězdném konci.

Počítejte s ní. Vážení, devět set dvacet let plánu je před vámi. Tento

úkol čeká jen na vás! Pusťte se do něj!“

Sklopil oči ke knize, a než se světla úplně rozzářila, byl jeho

obraz ten tam. V nastalém hluku se Lee naklonil k Hardinovi a šeptl

mu do ucha: „Neřekl, kdy se vrátí.“

„Já vím,“ odpověděl Hardin, „ale doufám, že až k tomu dojde,

budeme už oba dávno a bezpečně po smrti!“

125

Část čtvrtá

Kupci

1

KUPCI … byli předvojem politické hegemonie Nadace. Dokázali

překonat obrovské vzdálenosti mezi jednotlivými hvězdnými

soustavami na periferii a uchytit se na nich, třebas jen drápkem. Na

Terminus se často vraceli po několika měsících či letech; jejich lodě

nebyly mnohdy víc než podomácku improvizovaně vyspravené

kocábky; poctivostí právě nevynikali, ovšem jejich odvaha…

Díky tomu všemu vytvořili říši mnohem pevnější, než byla

pseudonáboženská despocie Čtyř království…

O těchto pozoruhodných samotářích, kteří si do štítu napůl vážně,

napůl ironicky vepsali jako motto jeden z Hardinových aforismů:

„Nikdy nedopusťte, aby vám morální skrupule zabránily udělat to, co

je správné!“, se vypráví bezpočet historek. Dnes je již těžké rozlišit,

které se zakládají na skutečnosti a které jsou smyšlené. Není snad

jediná, jež by netrpěla jistým zveličováním…

GALAKTICKÁ ENCYKLOPEDIE

Palubní telefon se Linmaru Ponyetsovi rozřinčel právě v tom

okamžiku, kdy byl celý namydlený – což dokazuje, že to otřepané

rčení o telefonu a vaně platí i v temných a nehostinných pustinách

galaktické periferie.

Naštěstí je ta část obchodní lodi, která není zavalená zbožím

nejrůznější provenience, výjimečně pohodlná. Tak pohodlná, že ze

sprchového koutu o velikosti šedesát na sto dvacet centimetrů,

127

vybaveného teplou vodou, to má kupec na volné noze k přístrojové

desce jen tři metry. Ponyets slyšel staccatové řinčení aparátu docela

zřetelně.

Šel tedy zapnout reproduktor a cestou z něj padala jak pěna, tak

nadávky. Za tři hodiny vedle jeho plavidla přistála druhá obchodní

loď a přechodovým tunelem mezi nimi se protáhl rozesmátý mladík.

Ponyets mu skřípavě přisunul svou nejlepší židli a sám se usadil

na otočném křesle pro pilota.

„Co to vyvádíš, Lesi?“ zeptal se temně. „To se za mnou ženeš

celou cestu až od Nadace?“

Les Gorm vytáhl cigaretu z krabičky a energicky zavrtěl hlavou.

„Já? Ani náhodou. Já jsem jen kořen, který přistál na Glyptalu IV

den poté, co přišla pošta. Tak mě za tebou poslali s tímhle.“

Došlo na výměnu třpytivé kuličky a Gorm dodal: „Je to důvěrné,

dokonce přísně tajné. Nesmí být svěřeno subéteru a tak dále. Aspoň

tak to na mě působí, osobní kapsli přece neotevře nikdo jiný než ty.“

Ponyets si kapsli měřil se zjevným odporem. „To vidím. A v

životě se mi taky ještě nestalo, abych v ní našel nějakou dobrou

zprávu.“

Kapsle se mu otevřela v rukou a ztuha se z ní odvinula průsvitná

páska. Rychle celou zprávu prolétl, protože když se vynořil její

konec, začal už její začátek hnědnout a krabatit se. Za jeden a půl

minuty pásek zčernal a pak se rozpadl na molekuly.

„Dogalaxie!“ zavrčel Ponyets zoufale.

„Můžu ti nějak pomoct?“ zeptal se Gorm tiše. „Nebo je to příliš

tajné?“

„Jsi z cechu, takže před tebou můžu mluvit celkem otevřeně.

Musím letět na Askone.“

„Zrovna tam? A proč?“

„Protože uvěznili jednoho kupce. Ale nech si to pro sebe.“

Gorma to očividně nadzvedlo. „Uvěznili! To je přece proti

konvenci!“

„Stejně jako vměšování se do vnitřních záležitostí.“

„Aha! Tím že se provinil?“ Gorm se na chvíli zamyslel. „A jak se

jmenuje ten kupec? Znám ho?“

„Ne!“ odsekl Ponyets, Gorm pochopil a dál už se neptal.

128

Ponyets přešel k průhledu, zachmuřeně se zadíval do kosmu a

polohlasem mumlal nadávky na mlžnou čočku, která tvořila jádro

galaxie. „Zatracená práce!“ ulevil si nahlas. „Zrovna když musím

honit kvótu.“

Gormovi svitlo. „Poslyš, kamaráde, Askone je uzavřená oblast.“

„Přesně tak, na Askone neprodáš ani žabikuch. Ti nekoupí žádné

zboží založené na atomové technologii. Kvóta mi visí na krku jako

mlýnský kámen a já mám letět na Askone. To je úplná vražda!“

„Nemůžeš se z toho vyvléct?“

Ponyets zamyšleně zavrtěl hlavou. „Já toho zhaftnutýho chlápka

znám. Nemůžu přeci nechat kámoše ve štychu. Co nadělám? Všichni

jsme plně v rukou Galaktického ducha a radostně kráčíme tam, kam

nám ukáže.“

„Cože?“ podivil se Gorm.

Ponyets se na něj zadíval a uchechtl se. „Já zapomněl. Ty jsi asi

nečetl Knihu Ducha, co?“

„V životě jsem o ní neslyšel,“ odpověděl Gorm odměřeně.

„Ale slyšel bys, kdybys chodil na hodiny náboženství.“

„Na náboženství? Jako seminarista?“ Gorm byl hluboce šokován.

„Bohužel. Moc se o tom nešířím, je to taková temná skvrna na

mém štítu. Ale na církevní otce jsem stejně byl moc velké číslo. Tak

mě vyrazili, jenže na Nadaci mi z úplně stejných důvodů zase zařídili

laické vzdělání. Hele, radši už bych měl odrazit. Jak jsi na tom letos s

kvótou?“

Gorm típl cigaretu a upravil si čapku na hlavě. „Zrovna letím s

poslední várkou, takže ji mám v kapse.“

„Má tak někdo štěstí,“ povzdechl si Ponyets a ještě dlouho poté,

co Les Gorm odešel, tiše seděl a přemýšlel.

Takže Eskel Gorov je na Askone – a k tomu ve vězení!

To nevěstilo nic dobrého. Ne, bylo to mnohem horší, než by se na

první pohled mohlo zdát. Jedna věc byla odbýt zcenzurovanou verzí

to zvědavé štěně, aby si šlo po svém. Něco jiného už bylo postavit se

holé pravdě čelem.

Protože Linmar Ponyets byl jedním z mála lidí, kteří náhodou

věděli, že mistr kupec Eskel Gorov není vůbec žádný kupec, ale něco

úplně jiného – agent Nadace!

129

2

Dva týdny byly v tahu a výsledek se stále ztrácel v nedohlednu.

Týden mu trvalo, než doletěl k nejkrajnějším hranicím Askone, a

hned u nich se k němu v hojném počtu slétly strážní lodě. Ať už měly

jakýkoliv vyhledávací systém, fungoval víc než dobře.

Pomalu a bez sebemenšího pokusu navázat spojení ho obklíčily, a

i když si zachovaly neosobní odstup, nesmlouvavě ho nasměrovaly k

centrálnímu slunci Askone.

Kdyby došlo na nejhorší, Ponyets by se s nimi dokázal vypořádat.

Tyhle lodě sice byly relikty dávno rozpadlé galaktické Říše, patřily

však do třídy výletních jachet, ne bitevních lodí a bez jaderných

zbraní nebyly víc než malebnými a bezmocnými elipsoidy. Jenže oni

věznili Eskela Gorova, a Gorova si Nadace nemohla dovolit ztratit.

Askoňané to museli vědět.

A pak další týden, kdy se celý utahaný probíjel houfem níže

postavených byrokratů, kteří představovali nárazník mezi velmistrem

a vnějším světem. Bylo třeba získat důvěru každého podtajemníčka,

ukonejšit ho a opatrným hnusným podlézáním z něj vymámit

krasopisný podpis, který byl příčkou na žebříku k dalšímu

činovníkovi.

Ponyets poprvé zjistil, že mu je kupecký průkaz totožnosti zcela k

ničemu.

Teď tedy konečně stál před strážemi hlídajícími pozlacené dveře

k velmistrovi – ale dva týdny byly v tahu.

Gorov byl stále ve vězení a na Ponyetsovo zboží se zbůhdarma

snášel prach v nákladním prostoru jeho lodi.

Velmistr byl malý mužík s plešatějící hlavou a tváří zbrázděnou

mnohými vráskami, jehož evidentně srážela k zemi tíha mohutného

přepychového kožešinového límce kolem krku.

130

Luskl prsty na obou rukou, řada ozbrojenců se rozestoupila a

vytvořila uličku, jíž Ponyets prošel až ke křeslu nejvyššího státního

představitele.

„Ani slovo,“ vyštěkl na něj velmistr a Ponyets, který chtěl už už

spustit, zase sklapl.

„Tak to má být.“ Askonský vládce se viditelně uvolnil.

„Nesnáším zbytečné tlachání. Nemůžete mi vyhrožovat a lichotky na

mě neplatí. Ani ublížené stížnosti nejsou namístě. Už si ani

nevzpomínám, kolikrát jsme vás tuláky důrazně upozorňovali, že

žádné ty vaše ďábelské přístroje nebudeme na Askone trpět.“

„Pane,“ odpověděl Ponyets tiše, „já se dotyčného kupce

nepokouším omlouvat. Naši kupci nemají ve zvyku vnucovat se tam,

kde nejsou vítáni. Ale galaxie je velká a už se párkrát stalo, že někdo

mimoděk překročil hranici. Je to politováníhodná chyba.“

„Politováníhodná, to jistě ano,“ vypískl velmistr. „Ale chyba? Už

dvě hodiny po zatčení toho bídného svatokrádežníka mě vaši lidé z

Glyptalu IV začali bombardovat žádostmi o vyjednávání. Opakovaně

mě varovali, že přiletíte. Připadá mi to jako dobře zorganizovaná

záchranná kampaň. Hodně z toho muselo být připraveno předem – až

příliš na nějakou chybu, ať už byla politováníhodná nebo ne.“

Askoňanovy černé oči dštily na Ponyetse opovržení. „Vy kupci,“

pokračoval překotně, „poletujete z jedné planety na druhou jako

blázniví motýlci. Jste snad vážně takoví blázni, že byste byli s to

přistát na největším světě Askone, v samém středu jeho soustavy, a

říkat tomu bezděčné narušení hranice? Ale no tak, to přece ne.“

Ponyets se v duchu otřásl, ale nedal to na sobě znát. „Pokud se tu

tento kupec vědomě pokusil něco prodávat,“ vedl si tvrdošíjně svou,

„pak nanejvýš neuváženě porušil velmi přísné předpisy našeho

cechu.“

„Nanejvýš neuváženě, to ano,“ přitakal velmistr stroze. „Tak

moc, že váš kamarád pravděpodobně za svou nerozvážnost zaplatí

životem.“

Ponyetsovi se sevřel žaludek, protože v státníkově hlase nebyla

ani stopa po nerozhodnosti. „Smrt, Vaše Velebnosti,“ namítl, „je

něco tak absolutního a nezvratného, že k ní jistě musí existovat

nějaká alternativa.“

131

Chvíli bylo ticho a pak se ozvala ostražitá odpověď: „Slyšel jsem,

že Nadace je bohatá.“

„Bohatá? Jistě. Ale naše bohatství spočívá přesně v tom, co

odmítáte přijmout. Naše atomové technologie…“

„…jsou bezcenné, protože nejsou požehnány předky. Vaše zboží

je bezbožné, neboť na něm lpí jejich klatba.“ Ty věty byly proneseny

zpěvavě – zcela zjevně šlo o recitaci ustálené fráze.

Velmistr přivřel oči a významně se otázal: „Jinak nic cenného

nemáte?“

Kupci to ovšem nedošlo. „Nerozumím. Co vlastně chcete?“

Askoňan rozpřáhl ruce. „Žádáte po mně, abychom si vyměnili

role, abych já vám sděloval svá přání. To nepůjde. Vypadá to, že váš

kolega bude muset podstoupit trest, jejž askonský zákoník stanovuje

za svatokrádež. Smrt v plynové komoře. Jsme spravedliví. V

podobném případě by ten nejchudší rolník nedostal vyšší trest, a ani

já bych nebyl potrestán méně.“

„Vaše Velebnosti,“ zamumlal Ponyets pokorně, „mohl bych

promluvit s vězněm?“

„Askonské právo,“ odpověděl velmistr studeně, „nepovoluje

jakýkoli styk s odsouzencem.“

Ponyets se málem zajíkl. „Vaše Velebnosti, prosím vás o

shovívavost k duši člověka v hodině, kdy propadl hrdlem. Po celou

dobu, kdy byl jeho život v nebezpečí, neměl možnost duchovní

útěchy. A dnes stojí tváří v tvář vyhlídce, že se zcela nepřipraven

odebere do náruče Galaktického ducha, jenž vládne všehomíru.“

„Vy jste duchovní pastýř?“ zeptal se velmistr pomalu a

podezřívavě.

Ponyets pokorně svěsil hlavu. „Získal jsem takové vzdělání. V

prázdných prostorách vesmíru potřebují potulní kupci lidi jako já,

aby se postarali o duchovní stránku života, jenž je jinak zcela

zasvěcen obchodu a honbě za mamonem.“

Askonský vládce se v zamyšlení kousal do spodního rtu. „Každý

člověk by se měl připravit na cestu k duchům předků. A přece mě

nikdy nenapadlo, že by kupci mohli být věřící.“

132

3

Linmar Ponyets vstoupil za práh masivních dveří a ty se za ním

okamžitě se zaduněním zavřely. Eskel Gorov sebou na gauči trhl a

otevřel oko, pak překvapeně vyprskl a vyskočil na zem.

„Linmar Ponyets! Oni poslali tebe?“

„Čirá náhoda,“ vysvětloval Ponyets trpce, „nebo taky zlomyslná

práce mého osobního démona. Vezměme to po pořádku. Nejdřív se

ty na Askone dostaneš do pěkné bryndy. V tom okamžiku se na své

obchodní trase, která je Obchodní komoře dobře známa, ocitnu ve

vzdálenosti padesát parseků od téhle soustavy. Navíc jsme už spolu

dělali a komora o tom ví. No není to roztomilá a přímo neodolatelná

nahrávka na smeč? Hádat můžeš třikrát.“

„Opatrně,“ varoval ho Gorov nervózně. „Někdo nás určitě

odposlouchává. Máš u sebe deformátor pole?“

Ponyets ukázal na zdobený náramek na svém zápěstí a Gorov si

oddechl.

Ponyets se rozhlédl. Cela byla holá, zato však prostorná, dobře

osvětlená a nepříjemných zápachů prostá. „To není špatné. Zacházejí

s tebou v rukavičkách.“

Gorov tu poznámku přešel. „Poslyš, jak ses sem dostal? Jsem tu

na samotce celé dva týdny.“

„Takže od té doby, co jsem dorazil, jo? No, ten stařičký

monarcha má evidentně své slabůstky. Například má sklon ke

zbožným řečičkám, tak jsem mu hodil návnadu a on se chytil. Jsem

tu jako tvůj duchovní rádce. To mě na takových zbožných lidech

vážně fascinuje. Když mu to bude vyhovovat, klidně tě nechá

podříznout, ale dvakrát si rozmyslí ohrozit blaho tvé nehmotné a

problematické dušičky. Je to jen taková malá ukázka empirické

psychologie. Kupec musí znát ode všeho něco.“

Gorov se sardonicky usmál. „A taky jsi byl v kněžském semináři.

Jsi pašák, Ponyetsi, a já jsem rád, že tě poslali. Ale velmistr nemiluje

jen mou duši. Už se zmínil o výkupném?“

133

Kupcovi se zúžily zorničky. „Jenom náznakem – a to ještě

nepřímo. Taky hrozil smrtí v plynové komoře. Hrál jsem na jistotu a

kličkoval, taky to dost dobře mohla být past. Takže vydírání, říkáš?

Po čem jede?“

„Po zlatu.“

„Po zlatu?!“ Ponyets se zamračil. „Po tom kovu samotném?

Kvůli čemu?“

„Je to jejich platidlo.“

„Opravdu? A kde ho mám vzít?“

„Kdekoliv budeš moct. Poslouchej mě, tohle je důležité. Dokud

bude velmistr větřit zlato, nic se mi nestane. Slib mu ho tolik, kolik

jen bude chtít. Jestli to bude nutné, zaleť pro něj na Nadaci. Až mě

pustí, oba nás eskortují až na hranice soustavy a pak se rozloučíme.“

Ponyets na něj vrhl pohled plný nesouhlasu. „A ty se pak vrátíš a

zkusíš to znovu.“

„Mám za úkol prodat zájemcům na Askone zboží založené na

atomové technologii.“

„Dostanou tě, ještě než se dostaneš na parsek daleko. To snad víš,

nebo ne?“

„Ne,“ odpověděl Gorov. „A i kdybych to věděl, nic by to na věci

neměnilo.“

„Podruhé tě zabijou.“

Gorov pokrčil rameny.

„Jestli mám znovu vyjednávat s velmistrem,“ pokračoval Ponyets

tiše, „chci vědět, co je za tím. Doposud jsem pracoval moc naslepo a

za těchhle podmínek jsem i těmi několika odvážnými poznámkami

Jeho Velebnost pořádně vytočil.“

„Není na tom nic zvláštního,“ odpověděl Gorov. „Tady na

periferii můžeme zajistit bezpečí Nadace jedině tak, že vybudujeme

komerční impérium pod náboženskou kontrolou. Abychom si

vynutili poslušnost politicky, na to jsme pořád ještě moc slabí. Jinak

Čtyři království neudržíme.“

Ponyets přikyvoval. „To si uvědomuju. Soustavu, která nepřijme

jadernou technologii, nikdy nábožensky neovládneme a…“

„…ta se může stát ohniskem nezávislosti a nepřátelství. Ano.“

134

„No dobrá,“ pokračoval Ponyets, „tolik tedy teorie. A co tu

vlastně brání obchodu s Nadací? Náboženství? Velmistr v tom směru

něco naznačoval.“

„Je to forma zbožňování předků. V jejich legendách se vypráví o

krušné minulosti, z níž Askoňany vysvobodili prostí a ctnostní

hrdinové minulých generací. Ve skutečnosti jde o zkomolené podání

období zhruba před sto lety, kdy došlo k vyhnání říšských jednotek a

založení nezávislého státu. Obzvláště vyspělá věda a atomová

technologie jsou nyní ztotožňovány se starým říšským režimem, na

nějž mají lidé hrůzné vzpomínky.“

„Vážně? Ale mají hezké malé lodě, které mě snadno objevily už

ze vzdálenosti dvou parseků. To mi sakra smrdí atomovou

technologií.“

Gorov pokrčil rameny. „Tyhle lodě jsou bezpochyby dědictvím

po Říši a nejspíš mají atomový pohon. Co zdědili, to už si nechali.

Jde spíš o to, že neinovují a že jejich hospodářství je na atomové

energii zcela nezávislé. Právě to musíme změnit.“

„Jak toho hodláš dosáhnout?“

„Musím zlomit odpor v jednom bodě. Jednoduše řečeno, musím

prodat kapesní nůž se silovým štítem šlechtici, aby bylo v jeho zájmu

prosadit zákony, jež mu ho umožní používat. Když to podám takhle

stroze, zní to hloupě, ale z psychologického hlediska to funguje.

Pokud se na strategických místech podaří prodat strategické zboží,

vytvoříme u dvora atomovou lobby.“

„A oni s tímhle posláním vyšlou tebe, zatímco já tě mám jen

vykoupit a nechat, ať to zkusíš znovu? Není to tak trošku postavené

na hlavu?“

„A to proč?“ otázal se Gorov obezřetně.

„Poslouchej,“ naštval se Ponyets, „ty jsi diplomat, žádný kupec.

To, že si tak říkáš, z tebe ještě kupce nedělá. Tenhle případ je jako

stvořený pro člověka zvyklého obchodovat – a mně na lodi rezaví

celý náklad, a jak to vypadá, ani nesplním kvótu.“

„Ty bys byl tedy ochoten riskovat život kvůli něčemu, co není

tvoje věc?“ Gorov se chabě usmál.

„Chceš tím říct, že tu jde jen o vlastenectví a kupci nejsou žádní

vlastenci?“

135

„Jsou tím neblaze proslulí. Kolonizátoři nebývají patrioty.“

„Dobře, to uznávám. Nelítám si vesmírem jen kvůli tomu, abych

zachraňoval Nadaci nebo tak. Ale chci si vydělat a tohle je moje

šance. Jestli tím zároveň píchnu Nadaci, tím líp. A už jsem riskoval

život za mnohem nevýhodnějších podmínek.“

Ponyets se zvedl a Gorov s ním. „Co hodláš podniknout?“

Kupec se usmál. „Eskele, to já nevím – zatím. Ale jestli tu má

někdo udělat kšeft, pak jsem tvůj člověk. Většinou se moc

nechlubím, ale za jedním si stojím. V životě se mi ještě nestalo,

abych nesplnil kvótu.“

Zaklepal, dveře cely se otevřely a z obou stran se mu po bok

postavili dva strážní.

4

„Říkáte ukázka?“ ověřoval si velmistr pochmurně. Zabořil se do

kožešin a vyhublou rukou sevřel železnou palici, kterou používal

místo hole.

„A zlato, Vaše Velebnosti.“

„A navíc zlato,“ přitakal velmistr ledabyle.

Ponyets položil skříňku a otevřel ji tak sebejistě, jak jen svedl.

Tváří v tvář vyloženému nepřátelství si připadal sám – podobně jako

první rok ve vesmíru. Polokruh vousatých rádců ho probodával

pohledy. Mezi nimi byl i velmistrův oblíbenec Pherl, muž s vyzáblou

tváří, jenž seděl vedle svého představeného jako ztělesnění zloby.

Ponyets se s ním už jednou setkal a okamžitě si ho v duchu označil

za úhlavního nepřítele, a tedy i za úhlavní oběť.

Za dveřmi sálu se tísnila malá armáda a vyčkávala věcí příštích.

Ponyets byl prakticky odříznutý od své lodi, neměl žádnou zbraň, až

na tenhle pokus o úplatek, a Gorov zůstával rukojmím.

Naposled seřídil to těžkopádné monstrum, které ho stálo celý

týden intenzivního přemýšlení, a ještě jednou vyslal střelnou

modlitbičku, aby křemen s olověným obložením vydržel ten nápor.

136

„Co to je?“ zeptal se velmistr.

„Tohle,“ odpověděl Ponyets a poodstoupil, „je malý přístroj,

který jsem vlastnoručně zkonstruoval.“

„To je zjevné, ale na to jsem se neptal. Jde o jednu z těch

černokněžnických ohavností z vašeho světa?“

„Využívá jaderné technologie,“ přiznal Ponyets vážně, „ale není

vůbec třeba, aby se toho přístroje kdokoliv z vás dotkl či s ním

jakýmkoli způsobem přišel do styku. Zacházet s ním budu já, a tak

jakékoli případné hříchy ulpí jenom na mně.“

Velmistr nad přístrojem hrozivě pozvedl železnou palici a jeho

rty rychle a bezhlese oddrmolily očistné zaříkadlo. Rádce s vyhublou

tváří se naklonil k velmistrovi a jeho rozcuchaný rudý knírek se

přiblížil k velmistrovu uchu. Stařičký Askoňan ho popuzeně odbyl.

„A jaká je spojitost mezi tímto nástrojem zla a zlatem, které má

zachránit život vašemu krajanovi?“

„S pomocí tohoto přístroje,“ začal Ponyets, dlaň zlehka položil na

ústřední komoru a pohladil ji po tvrdých oblých rozích, „dokážu

proměnit železný šrot v zlato nejvyšší kvality. Tohle je jediný známý

exemplář přístroje, který ze železa – nehezkého železa, výztuhy

vašeho křesla a zdí kolem nás – udělá třpytivé těžké žluté zlato.“

Ponyets měl dojem, že to packá. Jindy s potenciálními zákazníky

mluvil hladce, obratně a k tomu působil věrohodným dojmem, dnes

se jeho řeč vlekla jako prostřílená nákladní raketa. Velmistra ovšem

zajímal obsah, nikoli forma.

„Skutečně? Transmutace? Viděl jsem pár hlupáků, kteří tvrdili, že

něco takového dokážou. Už za svou svatokrádežnou zpupnost

zaplatili.“

„A uspěli?“

„Ne.“ Velmistr se studeně usmál. „Úspěšná výroba zlata by sice

byla zločinem, ovšem vzhledem k polehčujícím okolnostem

zločinem zcela neškodným. Osudné je jenom pokusit se a neuspět.

Podívejte se, co byste třeba svedl s mou holí?“ nadhodil a zabušil jí o

podlahu.

„Vaše Velebnost mě omluví. Můj přístroj je jen malý,

podomácku vyrobený exemplář – a vaše hůl příliš dlouhá.“

137

Velmistrovy rozzářené oči chvíli bloudily kolem dokola a pak

ustrnuly na jednom místě. „Randeli, vaše přezky. No tak, chlape,

jestli bude potřeba, dvojnásobně vám je vynahradím.“

Přezky doputovaly z ruky do ruky až k veleknězi a ten je

zamyšleně potěžkal.

„Nate,“ obrátil se na Ponyetse a hodil je na zem.

Ponyets spony zvedl. Chvíli musel napínat svaly, než se válec

přístroje otevřel, a pak přezky nesmírně pečlivě posouval do středu

anodové mřížky, až z toho samým soustředěním mžikal a šilhal.

Později to bude jednodušší, ale dnes si nemůže dovolit žádný kiks.

Amatérský transmutátor deset minut zlověstně praskal a šířil

kolem sebe slabou vůni ozónu. Askoňané s reptáním odstoupili a

Pherl vladaři znovu něco zašeptal do ucha. Velmistr zachoval

kamenný výraz a ani se nehnul.

A přezky byly zlaté.

„Vaše Velebnosti,“ zamumlal Ponyets a natáhl se s nimi k

velmistrovi. Stařec zaváhal, pak mávnutím ruky vykázal rádce ze své

blízkosti a pohledem dál setrvával na transmutátoru.

„Pánové, tohle je zlato,“ chrlil ze sebe Ponyets. „Zlato skrz

naskrz. Pokud si to chcete ověřit, můžete ho podrobit jakémukoli

známému fyzikálnímu a chemickému testu. Nedá se žádným

způsobem odlišit od zlata, které se vyskytuje v přírodě. A proměnit v

něj můžete jakýkoli kus železa. Rez není na překážku, stejně jako

příměs jiných kovů, nepřesáhne-li jejich podíl příliš vysoké

procento…“

Ale Ponyets mluvil jen pro to, aby vyplnil prázdno. Nechal

přezky spočívat v natažené dlani a zlato argumentovalo za něj.

Nakonec k němu velmistr váhavě natáhl ruku a to Pherla

vyburcovalo k tomu, aby se mu otevřeně postavil. „Vaše Velebnosti,

to zlato pochází z nečistého zdroje.“

Ale Ponyets se jen tak nedal. „Vaše Velebnosti, růže může vyrůst

i z bláta. Od svých sousedů přece rovněž kupujete nejrůznější zboží a

nevyptáváte se na jeho původ – zdali vyšlo z ortodoxně nezávadného

stroje posvěceného vašimi dobrotivými předky nebo z nějaké

vesmírné ohavnosti. No tak, já vám přece nenabízím ten přístroj

samotný. Nabízím vám zlato.“

138

„Vaše Velebnosti,“ ozval se znovu Pherl, „jistě nejste

zodpovědný za hříchy cizinců, kteří pracují jak bez vašeho souhlasu,

tak vědomí. Ovšem přijmout toto podivné pseudozlato, které bylo ve

vaší přítomnosti a s vaším souhlasem hříšně vyrobeno ze železa, je

urážkou památky našich svatých předků.“

„Ale zlato je pořád zlato,“ namítl velmistr nejistě, „a dostaneme

ho výměnou za pohana a usvědčeného zločince. Jste příliš náročný,

Pherle.“ Nataženou ruku však stáhl.

„Jste zosobněná moudrost, Vaše Velebnosti,“ řekl Ponyets.

„Považte – když se vzdáte jednoho pohana, vaši předkové tím nic

neztratí, zato získaným zlatem můžete vyzdobit chrámy vystavěné k

oslavě jejich svatého ducha. A kdybychom připustili skutečně

nepravděpodobnou eventualitu, že by to zlato mohlo být špatné samo

o sobě, jistě by z něj zlý duch musel vyprchat, jakmile by bylo kovu

použito k tak zbožným účelům.“

„U kostí mého dědečka,“ ulevil si velmistr s překvapivou

vehemencí a z jeho roztažených rtů vyšel řezavý smích. „Pherle, co

byste na to tomu mladíkovi odpověděl? To tvrzení je platné – a platí

stejně jako slova mých předků.“

„Vypadá to tak,“ uznal Pherl pochmurně. „Neukáže-li se, že

zdání platnosti je jen úskokem Zlého ducha.“

„Mám ještě lepší návrh,“ nadhodil Ponyets zničehonic. „Vezměte

si to zlato jako zástavu. Postavte ho na oltáře svých předků jako oběť

a ponechte si mě jako rukojmí dalších třicet dní. Pokud do té doby

neprojeví svou nelibost – pokud nedojde k nějaké katastrofě –, pak se

jistě potvrdí, že oběť byla přijata. Co víc bych ještě mohl

nabídnout?“

A když se velmistr zvedl a zapátral mezi rádci po známkách

nesouhlasu, ani jeden z nich nevznesl námitky. Dokonce i Pherl

skousl roztřepený cíp svého kníru a úsečně přikývl.

Ponyets se usmál a napadlo ho, že i náboženské vzdělání se občas

vyplatí.

139

5

Než se podařilo zařídit schůzku s Pherlem, uplynul další týden.

Ponyets se sice cítil jako na jehlách, ale teď už byl na pocit bezmoci

alespoň trochu zvyklý. Z města odjel pod dohledem stráží a ty ho teď

hlídaly v Pherlově předměstské vile. Neměl na vybranou, musel se s

tím bez mrknutí oka smířit.

Když nebyl mezi Staršími, vypadal Pherl mladší a vyšší. A v

domáckém oblečení jako by mezi Starší ani nikdy nepatřil.

„Jste zvláštní člověk,“ prohlásil náhle. Víčka na očích

posazených blízko u sebe se mu zachvěla. „Celý minulý týden a

obzvláště poslední dvě hodiny mi neustále naznačujete, že potřebuji

zlato. Připadá mi to jako zbytečná námaha, vždyť komu by se

nehodilo? Proč tedy nezajít o krok dál?“

„Není to jen zlato,“ opáčil Ponyets rozšafně. „Ne jenom zlato.

Tady nejde o nějakých pár šestáků – spíš o všechno to, čeho lze s

jeho pomocí dosáhnout.“

„A copak by to jenom mohlo být?“ nadhodil Pherl a jeho

svěšenými koutky probleskl úsměv. „Nečeká mě snad další

neohrabaná ukázka?“

„Neohrabaná?“ Ponyets zvedl trošku obočí.

„Ale jistě.“ Pherl si dal dlaně k sobě a zlehka si do nich opřel

hlavu. „To nemá být kritika. Ta neohrabanost byla jistě záměrná.

Kdybych býval vytušil, co vás k tomu vedlo, možná bych na to Jeho

Velebnost upozornil. Kdybych byl ve vaší kůži, vyrobil bych zlato na

lodi a přišel rovnou s ním. Obešli bychom se bez toho představení a

vyhnuli se i nepřátelství, které jste tím vyvolal.“

„To je pravda,“ připustil Ponyets, „ale protože jsem ve své kůži

byl zase jen já sám, riskoval jsem to nepřátelství, abych si získal vaši

pozornost.“

„A to je všechno? Jenom tohle?“ Pherl se ani nesnažil zakrýt

pobavené opovržení. „Pak jste těch třicet dní na zkoušku nepochybně

140

navrhl proto, abyste měl dost času proměnit můj zájem v něco

hmatatelnějšího. Ale co když se ukáže, že je vaše zlato hříšné?“

Ponyets si na oplátku dovolil trochu černého humoru. „Když

rozhodnutí o jeho hříšném původu vynesou lidé, kteří mají sami

největší zájem na tom, aby bylo čisté?“

Pherl zvedl oči a zkoumavě se na kupce zadíval. Z jeho pohledu

se dalo vyčíst jak překvapení, tak spokojenost.

„To je trefný postřeh. Teď mi však řekněte, proč jste chtěl

přilákat mou pozornost.“

„S potěšením. Za svého krátkého pobytu jsem si povšiml

několika užitečných skutečností, které se vás týkají a které mne

zaujaly. Tak například jste mladý – na člena Rady velmi mladý, a

pocházíte dokonce z nepříliš starobylého rodu.“

„Vy se navážíte do mého rodu?“

„Ale vůbec ne. Vaši předkové jsou velcí a svatí, to nikdo

nezpochybňuje. Ale jistí lidé o vás rozšiřují, že nepatříte k Pěti

kmenům.“

Pherl se pohroužil do křesla. „Se vší úctou k dotyčným,“ ani se

nepokusil skrýt jedovatý tón, „se příslušníci Pěti kmenů vyznačují

zejména vyschlými slabinami a řídkou krví. Dnes jich není naživu

víc než padesát.“

„A přece se proslýchá, že by národ nepřijal velmistra, který by

nepocházel z Pěti kmenů. A také se říká, že tak mladý a nedávno

povýšený chráněnec velmistra si mezi politickou elitou nadělal

mocné nepřátele. Jeho Velebnost stárne a po smrti vás už nebude

moci chránit; obzvláště když slova jeho ducha bude nepochybně

vykládat jeden z vašich nepřátel.“

Pherl se zachmuřil. „Na cizince máte docela dobré uši. Jen aby

vám je někdo nepřistřihl.“

„To snad ještě chvilku počká.“

„Nechte mě hádat.“ Pherl se v křesle nedočkavě ošil. „Nabídnete

mi bohatství a moc, zprostředkované těmi zlořečenými mašinkami na

vaší lodi. Tak co?“

„Jako by se stalo. Co by vám bránilo takovou nabídku přijmout?

Jen vaše morální zásady?“

141

Pherl zavrtěl hlavou. „Ani v nejmenším. Podívejte se, můj milý

cizinče, vy jste si na nás ve svém pohanském agnosticismu udělal

svůj názor – jenže já nejsem tak úplně otrokem naší mytologie, i

když by se to mohlo na první pohled zdát. Jsem vzdělaný člověk,

pane, a doufám, že i osvícený. Naše náboženské obyčeje jsou ve své

rituální, spíš než etické rovině absolutně závazné jen pro masy.“

„Co vám tedy brání?“ naléhal Ponyets jemně.

„Přesně tohle. Masy. Já bych se s vámi klidně dohodl, ale aby ty

vaše mašinky byly k něčemu, musí se taky užívat. Jak bych mohl

zbohatnout, kdybych se musel – cože to vlastně prodáváte? – třeba

holit tou vaší žiletkou jen v nejpřísnějším soukromí a třást se při tom

strachy o život? I kdybych byl jednodušeji a hladčeji oholený, jak

bych na tom vydělal? A kdyby mě při tom někdo chytil, jak bych

unikl smrti v plynové komoře nebo roztrhání davem?“

Ponyets pokrčil rameny. „Máte pravdu. Podotýkám, že na to je

jediný lék – zapracovat na osvětě a naučit lidi, aby atomové přístroje

používali k vlastnímu prospěchu a vašemu nemalému zisku.

Nepopírám, že práce by to byla ohromná, ale výnosy by mohla skýtat

ještě ohromnější. To je ovšem pořád vaše věc a v tomto okamžiku

mě to vůbec nezajímá. Já vám totiž nenabízím ani žiletku, ani

mechanický drtič na odpadky.“

„A co mi nabízíte?“

„Zlato samotné a ničím nezprostředkované. Ten přístroj, který

jsem předváděl minulý týden, může být váš.“

A to už Pherl strnul a vráska na čele mu poskočila.

„Transmutátor?“

„Přesně tak. Zlata můžete mít tolik, kolik jen máte železa. Řekl

bych, že to pokryje veškeré vaše potřeby. A zajistí vám to i

velmistrovský úřad, navzdory vašemu mládí i nepřátelům. Navíc je

to bezpečné.“

„Jak tomu mám rozumět?“

„Tak, že provoz přístroje musí být naprosto utajen – stejným

způsobem, jaký jste popsal jako pojistku při zacházení s jakýmikoli

atomovými přístroji. Mohl byste transmutátor skrýt v nejhlubším

sklepení nejpevnější pevnosti na svém nejvzdálenějším pozemku a

on z vás okamžitě udělá boháče. Kupujete zlato, nikoli ten stroj, a to

142

zlato nenese nejmenší stopu po svém původu, protože se nedá

rozeznat od přírodního.“

„A kdo bude s tím přístrojem zacházet?“

„Vy sám. Zaučit vás mohu během pěti minut. A nainstaluju vám

ten vynález, kde si jen budete přát.“

„A co za to?“

„Inu,“ začal Ponyets obezřetně, „řeknu si za něj slušnou cenu. Je

to koneckonců moje živobytí. Řekněme, že za tak cenný přístroj

budu chtít tolik tepaného železa, kolik se dá pořídit za pět set padesát

kilogramů zlata.“

Pherl se rozesmál a Ponyets zrudl. „Připomínám,“ dodal koženě,

„že už za dvě hodiny provozu se vám investice vrátí.“

„Jistě, a vy se do hodiny můžete ztratit a potom se může ukázat,

že ten stroj není k ničemu. Budu potřebovat záruku.“

„Máte moje slovo.“

„To je výborná záruka,“ zavrtěl Pherl cynicky hlavou, „ale vaše

přítomnost je ještě mnohem lepší. Máte moje slovo, že dostanete

zaplaceno po týdnu bezchybného provozu.“

„To je vyloučeno.“

„Že je to vyloučeno? Víte vůbec, že jste si příhodně vysloužil

trest smrti už jen tím, že jste mi nabízel své zboží? Máte mé slovo, že

pokud nepřijmete mou nabídku, hned zítra půjdete do plynové

komory.“

Z Ponyetsovy tváře se nedalo nic vyčíst, jen se mu zachvěla

víčka. „Zneužíváte svého výhodného postavení,“ ohradil se. „Dáte

mi to aspoň písemně?“

„Abych si tím podepsal potenciální rozsudek smrti? Ne, pane!“

Pherl se nesmírně spokojeně usmál. „Ne, pane! Hlupák je tu jenom

jeden z nás.“

„V tom případě si plácneme,“ hlesl Ponyets.

143

6

Gorova propustili třicátého dne a kolem dvou set třiceti kilogramů

toho nejžlutějšího zlata změnilo majitele. A spolu s Gorovem vydali i

tu zaručenou a nedotčenou ohavnost, tj. jeho loď.

Pak je stejně jako za jejich příletu do askonské soustavy

doprovodil na zpáteční cestě kordon elegantních menších lodí.

Ponyets sledoval Gorovovu loď, která zdálky připomínala matně

lesklé smítko, a Gorovův hlas k němu prostřednictvím těsného

éterového paprsku doléhal s jistým zkreslením, jasně, ale skřípavě a

slabě.

„Ale to se po tobě nechtělo, Ponyetsi. Transmutátor nestačí.

Mimochodem, kde jsi ho dokázal vyhrabat?“

„Nic jsem nevyhrabal,“ odpověděl Ponyets trpělivě. „Abych

pravdu řekl, předělal jsem ho z komory na ozařování jídla a žádná

velká sláva to není. Při intenzivnějším provozu spotřebuje příšerné

kvantum energie – jinak by přece Nadace nesháněla těžké kovy po

celé galaxii a prostě by je získávala transmutací. Je to normální trik,

ke kterému občas sáhne každý kupec, jen jsem nikdy neviděl

transmutátor, který by proměňoval železo ve zlato. Ale je to

působivé a funguje to – po velmi omezenou dobu.“

„Tak dobře. Ale tenhle konkrétní trik není k ničemu.“

„Dostal tě z pěkné bryndy.“

„To je úplně vedlejší. Zvlášť když se musím vrátit, jakmile

setřeseme náš starostlivý doprovod.“

„Proč?“

„Sám jsi to přece vysvětlil tomu svému politikovi,“ objasnil

Gorov nervózně. „Celá tvoje obchodní taktika stála a padala s tím, že

transmutátor je jen prostředek, který sám o sobě nemá hodnotu – že

si vlastně kupuje zlato, ne ten stroj. Byl to dobrý psychologický tah,

povedlo se, ale…“

„Ale?“ pobídl ho Ponyets dobromyslně, jako by nechápal.

144

Hlas z přijímače byl čím dál ostřejší. „Ale my jim chceme prodat

přístroje, které mají hodnotu samy o sobě, které by se nestyděli

užívat na veřejnosti a které by je v jejich vlastním zájmu přiměly vzít

atomovou techniku za svou.“

„Tomu všemu rozumím,“ odpověděl Ponyets měkce. „Už jsi mi

to jednou vysvětlil. Ale buď tak hodný a zvaž, k čemu ten můj

obchod povede, ano? Dokud bude transmutátor fungovat, bude Pherl

vyrábět zlato – a on mu vydrží dost dlouho na to, aby mu koupil

příští volby. Stávající velmistr už na tomhle světě dlouho nepobude.“

„Spoléháš na vděčnost?“ zeptal se Gorov chladně.

„Ne – on je dost chytrý na to, aby si spočítal, co je v jeho

nejlepším zájmu. S pomocí transmutátoru vyhraje volby; ostatní

zboží…“

„Ne! Ne! Ten tvůj předpoklad je pochybený. On si nebude vážit

transmutátoru, ale starého dobrého zlata. To se ti tu celou dobu

snažím vysvětlit.“

Ponyets se zazubil a usadil se do pohodlnější polohy. No dobře,

už toho chudáka dost potrápil. Gorov měl náběh k hysterii.

„Ne tak rychle, Eskele,“ zarazil ho obchodník. „Ještě jsem

neskončil. Ve hře je další zboží.“

Rozhostilo se krátké ticho. „Jaké zboží?“ ozval se Gorov opatrně.

„Vidíš ten náš doprovod?“ zagestikuloval Ponyets automaticky a

zcela zbytečně.

„Vidím,“ odpověděl Gorov po chvilce. „Ale mě by zajímalo spíš

to zboží.“

„Hned to bude – jen mě nech domluvit. Té zvláštní cti eskortovat

naše maličkosti se dostalo Pherlovu soukromému loďstvu. Zkrátka a

dobře se mu to povedlo na velmistrovi vydupat.“

„Ano?“

„A kampak nás tak podle tebe asi eskortují, aha? Nikam jinam

než k Pherlovým dolům na okraji Askone. Poslouchej!“ Ponyets se

najednou rozjel. „Říkal jsem ti, že tu nejsem od toho, abych

zachraňoval planety, ale vydělával prachy. No dobře. Tak jsem mu

dal ten transmutátor za pusinku. Jestli jsem z toho obchodu něco měl,

tak jen perspektivu smrti v plynové komoře – a to se do kvóty

nepočítá.“

145

„Zpátky k těm dolům, Linmare. Co s tím mají společného?“

„Ty mají co do činění se ziskem. Vyděláme balík na cínu, Eskele.

Na cínu, kterým zaplníme poslední centimetr krychlový téhle staré

popelnice, a ještě vrchovatě zbude pro tebe. Já si ho teď poletím s

Pherlem dolů vyzvednout, a ty mě, kámo, budeš seshora krýt všemi

svými kanóny – čistě pro případ, že by na mě Pherl chtěl sjet nějakou

levárnu. Ten cín, to je můj výdělek.“

„Za transmutátor?“

„ Ne, za celý náklad atomového zboží. Za dvojnásobnou cenu a

ještě s přirážkou.“ Pokrčil rameny, skoro jako by se omlouval.

„Přiznávám, že jsem ho oškubal, ale tu kvótu nějak splnit musím,

ne?“

Gorov očividně nechápal. „A mohl bys mi to nějak vysvětlit?“

zeptal se mdle.

„Co se tady dá ještě vysvětlovat? Je to jasné jako facka, Eskele.

Podívej se, ten chytrák si myslel, že mě zahnal do kouta, protože jeho

slovo má u velmistra mnohem větší váhu. Přijal transmutátor. To je

na Askone hrdelní zločin. Ovšem kdykoli mohl začít tvrdit, že na mě

z těch nejčistších vlasteneckých pohnutek nalíčil past, a udat mě za

to, že jsem se pokoušel prodávat zakázané zboží.“

„Tak tohle mi jasné je.“

„Jistě, ale ono to nezůstalo jenom v rovině ‚tvrzení proti tvrzení‘.

Víš, Pherl v životě neviděl kameru na mikrofilmy, a tak si ji ani

nedokázal představit.“

Gorov se náhle zasmál.

„Přesně tak,“ pokračoval Ponyets. „Měl navrch. Vykázal mě do

patřičných mezí. Ale když jsem mu jako spráskaný pes transmutátor

seřizoval, namontoval jsem do něj kameru a příštího dne jsem si ji

zase při kontrole vzal. A získal jsem perfektní záznam, jak Pherl ve

svém svatostánku, v nejsvětější svatyni, transmutuje na plné pecky a

jak jásá nad prvním nuggetem stejným způsobem, jako kdyby snesl

vajíčko.“

„Ukázal jsi mu ten záznam?“

„Za dva dny. Ten moula jeden v životě neviděl trojrozměrný

barevný obraz se zvukem. Tvrdí, že není pověrčivý, ale ať se

propadnu, jestli jsem za celou svou kariéru viděl tak vyděšeného

146

člověka. Když jsem mu řekl, že jsem na náměstí instaloval projektor

a že ten v poledne spustí před miliónem fanatických Askoňanů, kteří

ho pak přijdou rozsápat, padl přede mnou na kolena a mlel páté přes

deváté. Byl by mi kývl na všechno.“

„A jak to bylo doopravdy?“ Gorov se jen tak tak nerozesmál.

„Chci říct, měls na tom náměstí projektor, nebo ne?“

„Ne, ale o to nešlo. Přistoupil na můj návrh. Koupil všechna ta

atomová hejblata ode mě i od tebe za tolik cínu, kolik naše lodi

unesou. Tehdy věřil, že jsem schopný čehokoliv. Ta dohoda existuje

i písemně, a ještě než půjdu na přistání, nechám ti tu jako další

pojistku kopii.“

„Ale že jsi mu pořádně pocuchal ego,“ ozval se Gorov. „Upotřebí

to naše zboží nějak?“

„Proč ne? Jen tak se může zahojit, a jestli na tom ještě vydělá,

bude to pořádná náplast na pošramocené sebevědomí. A on se

velmistrem nakonec stane – a je to nejlepší člověk, jakého bychom

mohli mít na své straně.“

„Ano,“ přisvědčil Gorov, „byl to dobrý obchod. Tvoje metody

prodeje jsou skutečně neortodoxní. Není divu, že tě vykopli ze

semináře. Cožpak nemáš žádné skrupule?“

„No a co?“ opáčil Ponyets lhostejně. „Víš přece, co o skrupulích

říkával Salvor Hardin…“

147

Část pátá

Obchodní magnáti

1

KUPCI … Z psychohistorického hlediska bylo nevyhnutelné, že

hospodářský vliv Nadace poroste. Kupci bohatli a s bohatstvím šla

ruku v ruce moc…

Někdy se zapomíná, že Hober Mallow začínal jako obyčejný

kupec. Nikdy se ovšem nezapomíná, že skončil jako první z

obchodních magnátů …

GALAKTICKÁ ENCYKLOPEDIE

Jorane Sutt udělal z pečlivě pěstěných prstů stříšku a prohlásil: „Je to

svým způsobem hádanka. Ve skutečnosti – a to si nechte opravdu jen

pro sebe – by mohlo jít o další Seldonovu krizi.“

Muž proti němu sáhl do kapsy krátkého smyrenského kabátku a

nahmatal cigaretu. „O tom bych pochyboval, Sutte. Politici obvykle

začnou vyřvávat ‚Seldonova krize‘ při každých starostovských

volbách.“

Sutt se pousmál. „Já ale nejdu do voleb, Mallowe. Čelíme tu

atomovým zbraním a nevíme, odkud pocházejí.“

Mistr kupeckého cechu Hober Mallow ze Smyrna klidně, takřka

lhostejně kouřil. „Pokračujte. Jestli toho máte na srdci víc, ven s

tím.“ Mallow nikdy nedělal tu chybu, že by byl k lidem z Nadace

přehnaně zdvořilý. Dobře, je cizinec, ale to ještě neznamená, že není

pravý chlap.

149

Sutt ukázal na trojrozměrnou mapu na stole. Pohrál si s

ovládáním a shluk šesti hvězdných soustav se červeně rozzářil.

„Tohle,“ prohlásil, „je Korellská republika.“

Kupec přikývl. „Tam jsem už byl. Smradlavá zapařená díra!

Klidně tomu můžete říkat republika, ale komdorem tam pokaždé

zvolí někoho z rodu Argo. A když se vám to jen trochu nelíbí,

přihodí se vám něco moc ošklivého.“ Zkroutil ret a opakoval: „Tam

jsem už byl.“

„Ale zase jste se vrátil, což se o jiných říct nedá. Za poslední rok

zmizely na území této republiky tři obchodní lodě, a ty jsou podle

konvence nedotknutelné. Tyto lodě byly vybaveny obvyklým

nukleárním arzenálem a silovými štíty.“

„Jak zněla poslední hlášení z těch lodí?“

„Byly to zcela běžné zprávy, nic jiného.“

„A co na to Korell?“

V Suttových očích zatrpkle zajiskřilo. „Nemáme se jich jak

zeptat. Největší devízou Nadace na periferii je její velmocenská

pověst. Myslíte, že můžeme přijít o tři lodě a ptát se po nich?“

„Co kdybyste tedy prozradil, co chcete po mně?“

Jorane Sutt neměl tolik času, aby si mohl dopřát takové luxusní

pocity jako rozmrzelost. Jako starostův tajemník běžně odrážel

opoziční radní, žadatele o práci, reformátory i blázny, kteří prý stejně

jako Hari Seldon zcela rozkryli, kam se bude vývoj ubírat. S takovou

školou ho rozrušilo opravdu jen máloco.

„Hned to bude,“ odpověděl metodicky. „Chápejte, tři lodě, které

se za jeden rok ztratí v jednom sektoru, to nemůže být náhoda – a

atomové zbraně se dají porazit zas jen atomovými zbraněmi. Přímo

se tedy nabízí otázka: pokud má Korell nukleární zbraně, odkud je

má?“

„A odkud?“

„Jsou tu dvě možnosti. Buďto je Korellané vyvinuli sami…“

„Nepravděpodobné!“

„Přesně tak. Anebo máme mezi sebou zrádce.“

„Myslíte?“ opáčil Mallow chladně.

„Na takové možnosti není nic podivuhodného. Od té doby, co

Čtyři království přijala konvenci Nadace, jsme se v každém státu

150

museli vypořádat s nepřátelsky naladěnými skupinami obyvatelstva.

V každém z předchozích království se našli pretendenti a někdejší

šlechtici, kteří dost dobře nemohli předstírat lásku k Nadaci. Třeba

zas někteří pozvedli hlavu.“

Mallow zrudl jako řípa. „Aha. Nechcete taky říct něco mně

osobně? Já jsem Smyrňan.“

„Já vím. Jste Smyrňan – narodil jste se na Smyrnu, jednom z

někdejších Čtyř království. Jste náš člověk jenom svým vzděláním.

Původem jste cizinec. Když jsme byli ve válečném stavu s

Anakreonem a Lokrisem, váš dědeček bezpochyby býval baronem a

vaše statky vám jistě sebrali při pozemkové reformě Sefa Sermaka.“

„Ne, u všech černých děr, ne! Můj dědeček byl chudý jako

kostelní myš, za nuzáckou mzdu kopal uhlí a zemřel ještě před érou

Nadace. Já starému režimu nic nedlužím. Ale u galaxie, narodil jsem

se na Smyrnu a nestydím se ani za Smyrno, ani za Smyrňany. Klidně

si mě můžete nařknout ze zrady, ale to mě rozhodně nedonutí, abych

před Nadací hrbil hřbet. A teď mi buďto můžete předat rozkazy, nebo

sdělit obvinění, mně je to fuk.“

„Můj drahý mistře kupče, mně ani za mák nesejde na tom, jestli

váš dědeček byl smyrenský král nebo největší chudák na planetě. Ty

ciráty s původem a rodištěm jsem dělal jenom proto, abych ukázal,

že mě v nejmenším nezajímají. Očividně jste mě v tomhle

nepochopil. Ale vraťme se k věci. Jste Smyrňan. Znáte tamější lidi.

Taky jste kupec, a jeden z nejlepších. Byl jste na Korellu a znáte

Korellany. Tam také poletíte.“

Mallow se zhluboka nadechl. „Jako špión?“

„Vůbec ne. Jako kupec – ale budete mít oči otevřené. Kdyby se

vám tak podařilo zjistit, odkud mají jadernou technologii… A když

už jste ze Smyrna, nebude možná od věci připomenout vám, že dvě z

těch ztracených obchodních lodí měly smyrenskou posádku.“

„Kdy se mám do toho pustit?“

„Kdy bude vaše loď připravena ke startu?“

„Za šest dní.“

„V tom případě odletíte za šest dní. Podrobné instrukce na vás

budou čekat na admiralitě.“

151

„Dobře!“ Kupec vstal, drsně si s ním potřásl rukou a vykráčel

ven.

Sutt si pečlivě protahoval prsty, třel si otlačená místa na nich a

čekal. Pak pokrčil rameny a vstoupil do starostovy pracovny.

Starosta vypnul obrazovku a opřel se v křesle. „Tak co ty na to,

Sutte?“

„Byl by z něj dobrý herec,“ prohlásil Sutt a zamyšleně se zadíval

před sebe.

2

Téhož večera Publis Manlio pomalu upíjel víno ve

staromládeneckém bytě Jorana Sutta v jedenadvacátém podlaží

Hardinova věžáku. Stárnoucí, subtilní Manlio zastával dva z

nejdůležitějších úřadů na Nadaci – ve starostově kabinetu byl

ministrem zahraničí a pro všechny ostatní soustavy s výjimkou

Nadace navíc církevním primasem, Dodavatelem posvátného

pokrmu, Pánem všech chrámů a nositelem takřka nekonečné řady

dalších titulů, které byly sice vesměs matoucí, zato však měly velmi

dobrý zvuk.

„Ale nakonec vás nechal vyslat toho kupce,“ říkal zrovna

mnohoobročník. „To je něco.“

„Ale přece jen málo,“ oponoval Sutt. „Nemáme z toho žádný

okamžitý zisk. Celé je to hodně primitivní léčka a my zatím

nedokážeme ani odhadnout, jestli past sklapne. Dali jsme mu pilku a

teď jen doufáme, že si jí sám pod sebou podřízne větev.“

„Pravda. Jenže tenhle Mallow je schopný chlap. Co když se nedá

tak snadno obelstít?“

„To už musíme risknout. Jestli jde o zradu, pojedou v ní ti

schopní. Pokud ne, pravdu nám odhalí jenom schopný člověk. A

Mallow bude pod dozorem. Vidím, že máte prázdnou sklenku.“

„Ne, díky. Už jsem měl dost.“

152

Sutt si dolil do vlastní a trpělivě vyčkával, dokud se stísněný

Manlio nevytrhne ze zadumání.

Ať už snil o čemkoli, Publis k žádným závěrům nedospěl. „Sutte,

co se vám honí hlavou?“ zeptal se náhle, skoro prudce.

„Tak já vám to řeknu, Manlio,“ rozevřely se Joranovy tenké rty.

„Jsme oběma nohama v další Seldonově krizi.“ Manlio se na něj

upřeně zadíval a pak se tiše zeptal: „Jak to víte? To se Seldon znovu

objevil v Časovém trezoru?“

„To ani není nutné, příteli. Podívejme se na to logicky. Od té

doby, co se Říše stáhla z periferie a zanechala nás svému osudu, jsme

se ještě nesetkali s protivníkem, který by disponoval jadernými

zbraněmi. Teď mu poprvé stojíme tváří v tvář. To mi připadá

závažné samo o sobě. Jenže ono je toho víc. Poprvé za sedmdesát let

se schyluje k velké vnitropolitické krizi. Připadá mi, že souhra dvou

krizí, zahraniční i vnitřní, vylučuje jakékoli pochybnosti.“

Manlio přivřel oči. „Pokud je tohle všechno, nestačí to. Prozatím

došlo ke dvěma Seldonovým krizím a v obou případech hrozilo

Nadaci vyhlazení. Dokud se takové nebezpečí nevrátí, nemůžeme

mluvit o třetí krizi.“

Na Suttovi nikdy nebyla znát netrpělivost. „To nebezpečí roste.

Když krize udeří, pozná ji každý hlupák. Opravdovou službou státu

je rozpoznat ji už v zárodku. Podívejte se, Manlio, ubíráme se

naplánovanou cestou. Víme, že Hari Seldon vypočítal, jak historie

dopadne. Víme, že jednoho dne obnovíme galaktickou Říši. Víme, že

to bude trvat kolem tisíce let. A rovněž víme, že v tomto mezidobí

budeme muset obstát v řadě krizí.

První krize přišla padesát let po založení Nadace a druhá třicet let

poté. Od té doby uběhlo takřka pětasedmdesát let. Je čas, Manlio, je

čas.“

Manlio se nejistě podrbal na nose. „A vy máte plán, jak se s touto

krizí vypořádat?“

Sutt přikývl.

„A já,“ pokračoval Manlio, „v něm mám hrát roli?“

Sutt znovu přikývl. „Ale než se budeme moci vypořádat se

zahraniční jadernou hrozbou, musíme si zamést před vlastním

prahem. Tihle kupci…“

153

„Á,“ vypjal se primas a v očích se mu zablesklo.

„Přesně tak. Tihle kupci. Jsou užiteční, ale příliš silní – a takřka

neovladatelní. Jsou to cizinci a mají jen laické vzdělání. Vkládáme

jim do rukou poznání a tím se vzdáváme nejsilnějšího pouta, kterým

bychom je mohli svázat.“

„A co když jim budeme moci prokázat zradu?“

„Kdybychom mohli, přímočarý zásah by byl lehce proveditelný a

plně dostačující. Ale to ještě nic neznamená. I kdyby nebyli zrádci,

pořád zůstávají nespolehlivými živly. Nenechají se s námi svázat

vlastenectvím, společným původem, dokonce ani posvátnou bázní.

Vnější provincie, které k nám již od Hardinových časů vzhlížejí jako

ke Svaté planetě, by se pod jejich sekulárním vedením od nás mohly

odtrhnout.“

„To všechno chápu, ale radikální řez…“

„By měl přijít rychle, dokud Seldonova krize nepropukne v plné

síle. Jestli nás zvenčí budou ohrožovat jaderné zbraně a zvnitřku

neloajálnost, riziko by mohlo být příliš vysoké.“ Sutt si přestal

pohrávat se sklenkou a postavil ji na stůl. „To je zjevně práce pro

vás.“

„Pro mě?“

„ Já to udělat nemohu. Byl jsem do funkce jmenován a nemám

žádnou legislativní oporu.“

„A co starosta?“

„Zapomeňte na to. Jeho osobnost je patologicky negativistická.

Energické úsilí dokáže vyvinout jen tehdy, má-li se vyvléknout ze

zodpovědnosti. Ale kdyby se vynořila nezávislá strana, která by

ohrozila jeho šance na znovuzvolení, možná by se nechal vést.“

„Jenže já nemám vlohy pro praktickou politiku, Sutte.“

„To nechte na mně. Kdo ví, Manlio. Od časů Salvora Hardina

ještě nikdo nezastával funkci primase a starosty zároveň. Ale jestli to

vezmeme za správný konec, mohlo by k tomu zase dojít.“

154

3

Na opačném konci města, v poněkud domáčtějším prostředí, měl

Hober Mallow zase jinou schůzku. Dlouho naslouchal a teď opatrně

pravil: „Ano, už jsem slyšel o vašich kampaních za to, aby kupci v

Radě získali přímé zastoupení. Ale proč zrovna já, Twere?“

Jaim Twer na potkání každému připomínal, že byl mezi prvními

cizinci, kterým se na Nadaci dostalo laického vzdělání. Po

Mallowově otázce se zazubil.

„Vím, co dělám,“ řekl. „Pamatujete se na to, jak jsme se minulý

rok potkali poprvé?“

„Na výroční schůzi Kupeckého cechu.“

„Přesně tak. Vy jste té schůzi předsedal. Usadil jste ty venkovské

balíky do křesel a strčil jste je do kapsy. A pro masy na Nadaci jste

taky přijatelný – máte kolem sebe romantickou gloriolu, nebo jste

alespoň proslul jako pravý dobrodruh, což je vlastně totéž.“

„No dobře,“ přitakal Mallow suše. „Ale proč teď?“

„Protože teď přišla naše šance. Víte, že ministr školství podal

demisi? Ještě se to nedostalo do médií, ale brzy to v nich bude.“

„Jak to vlastně víte?“

„Tohle? Na tom nezáleží,“ znechuceně mávl rukou. „Je to zkrátka

tak. Akční strana je ošklivě rozštěpená a my ji můžeme zaříznout na

jednoduché otázce rovných práv pro kupce či, přesněji řečeno, v

otázce její nedemokratické politiky.“

Mallow si udělal na židli pohodlí a zadíval se na své silné prsty.

„Hm – ehm. Je mi líto, Twere. Příští týden odlétám. Budete si muset

sehnat někoho jiného.“

Twer na něj upřel zkoumavý pohled. „Odlétáte? A kam?“

„Je to strašně přísně tajné a krajně naléhavé poslání. Celý ten

krám, však to znáte. Mluvil jsem o tom se samotným osobním

tajemníkem starosty.“

„S tím hadem Suttem?“ Jaim Twer se rozčílil. „Je to trik. Ten

ksindl se vás chce zbavit. Mallowe –“

155

„Tak dost!“ Mallowova ruka dopadla na sevřenou pěst jeho

společníka. „Nemusíte se hned rozohňovat. Jestli je to podfuk, já se

jednoho dne vrátím a spočítám mu to. A jestli ne, pak nám váš had

Sutt hraje do karet. Poslyšte, před námi je další Seldonova krize.“

Mallow čekal, jak na to Twer zareaguje, ale nic se nestalo. Twer

po něm jen střelil pohledem. „Co je to Seldonova krize?“

„Galaxie skákavá!“ vybuchl Mallow zklamaně. „Co jste sakra

dělal ve škole? A jak se vůbec můžete tak připitoměle ptát?“

Starší muž se zamračil. „Kdybyste mi to mohl vysvětlit…“

Po delší odmlce se ozvalo: „Já vám to tedy vysvětlím.“ Mallow

nakrčil obočí a pomalu začal: „Když se říšská vláda začala na

periferii hroutit a když vzdálené končiny galaxie upadly do

barbarství a chaosu, Hari Seldon a jeho skupina psychologů tady

uprostřed toho bordelu založili kolonii, Nadaci, líheň umění, vědy a

kultury a zárodek příští Druhé říše.“

„Ach, ano, ano –“

„Ještě jsem neskončil,“ přerušil ho obchodník příkře.

„Psychohistorici Nadaci načrtli celou cestu a pak ji podrobně

rozpracovali a upravili podmínky takovým způsobem, aby vyvolali

sérii krizí, která nás co nejrychleji popožene na cestě ke druhé Říši.

Každá krize, každá Seldonova krize, je milníkem naší historie. Teď

právě k jedné spějeme – a bude to třetí.“

„No jistě!“ Twer pokrčil rameny. „Mělo mi to dojít. Ale už jsem

ze školy hodně dlouho – déle než vy.“

„To asi ano. Zapomeňte na to. Podstatné spíš je, že mě posílají

pryč, zrovna když se krize začíná rozvíjet. Nedá se vůbec odhadnout,

s čím přijdu zpátky, a volby do Rady se konají každý rok.“

Twer se na něj pozorně zadíval. „Jste už něčemu na stopě?“

„Ne.“

„Máte nějaké konkrétní plány?“

„Ani matnou představu.“

„V tom případě…“

„V tom případě nic. Hardin kdysi řekl: ‚Chce-li člověk dosáhnout

úspěchu, nevystačí si jen s plánováním. Musí navíc i improvizovat.‘

Budu improvizovat.“

Twer nejistě zavrtěl hlavou a tak tam stáli a dívali se na sebe.

156

„Víte co? Co kdybyste tam letěl se mnou?“ ozval se Mallow

zničehonic věcně. „Nekoukejte se na mě takhle, člověče. Než jste

usoudil, že politika je napínavější, býval jste kupcem. Tedy to jsem

aspoň slyšel.“

„Kam letíte? To mi povězte.“

„K Whassaliánskému zlomu. Dokud nebudu ve vesmíru, nemůžu

se vyjádřit konkrétněji. Co vy na to?“

„A co když se Sutt rozhodne, že mě chce mít hezky pod

dozorem?“

„To není moc pravděpodobné. Jestli se mě opravdu tak touží

zbavit, proč by nemohl zabít dvě mouchy jednou ranou? Krom toho

žádný kupec by nevyrazil do kosmu, kdyby si nemohl vybrat

posádku. A tu já si vybírám čistě podle svého uvážení.“

Oči staršího muže zvláštně zazářily. „Tak dobře. Poletím.“ Podal

mu ruku. „Bude to moje první cesta po třech letech.“

Mallow se nabízené pravice chopil a potřásl jí. „Výborně, vlastně

skvěle! A já teď musím sehnat dohromady svoje chlapy. Víte, kde je

Vzdálená hvězda zakotvená, ne? Tak se zítra ukažte. Na shledanou.“

4

Korell byl jednou z těch mnoha republik v dějinách, jejíž vládce je

absolutním monarchou – jen mu tak neříkají. A tak nebyla v tomto

případě obvyklá tyranská zvůle svázána ani ohledy na královskou

„čest“ a dvorní etiketu, které v legitimních monarchiích působí jako

brzdné mechanismy.

Životní úroveň tu nebyla valná. Časy galaktické Říše už byly

dávno pryč a dnes o nich svědčily jen ztichlé pomníky a rozpadlé

budovy. Čas Nadace ještě nepřišel – a komdor Asper Argo se chtěl

přísným omezením obchodu s jejími kupci a zákazem misionářské

činnosti postarat o to, aby k tomu nikdy nedošlo.

Sám kosmodrom byl zchátralý, málem na spadnutí, a zachmuřená

posádka Vzdálené hvězdy si toho byla dobře vědoma; rozpadající se

157

hangár přispíval i k rozkladu morálky mužstva. Jaim Twer se trápil a

rozčiloval nad pasiánsem.

Hober Mallow se díval z průzoru. „Výborné podmínky pro

obchod,“ pronesl zamyšleně. Prozatím se o Korellu o moc víc říct

nedalo, sama cesta totiž proběhla bez zvláštních událostí. Vzdálené

hvězdě vyrazila v ústrety eskadra korellských lodí sestávající buďto z

dýchavičných miniaturních upomínek na doby zašlé slávy, či z

omlácených a těžkopádných vraků. Korellská plavidla si bázlivě

udržovala odstup a na tom se nezměnilo nic po celý týden, kdy na

Mallowovy žádosti o přijetí u místní vlády nikdo neodpovídal.

„Výborné podmínky pro obchod,“ opakoval Mallow. „Prakticky

panenská půda.“

Jaim Twer po něm od pasiánsu vrhl netrpělivý pohled a pak karty

odhodil. „Co máš k čertu v plánu, Mallowe? Posádka reptá,

důstojníci si dělají starosti a já si lámu hlavu, jestli…“

„Tak ty si lámeš hlavu? A čím?“

„Třeba naší situací. A tím, jak k ní přistupuješ. Co vlastně děláš?“

„Čekám.“

Starý kupec zrudl a odfrkl si. „Ty jsi přišel o soudnost, Mallowe.

Kolem letiště stojí stráž a nad sebou máme lodě. Co když se nás

chystají spálit na škvarek?“

„Už na to měli týden.“

„Možná čekají na posily.“ Twer na něj upřel soustředěný tvrdý

pohled.

Mallow se prudce posadil. „Ano, to mě taky napadlo. Víš, máme

před sebou zajímavou hádanku. Nejdřív tu bez problémů přistaneme.

To ovšem nemusí nic znamenat, protože minulý rok se z celkového

počtu tří set lodí vypařily jen tři, tedy nijak vysoké procento. Ale

může to rovněž znamenat, že nukleárním pohonem mají vybaveno

jen málo lodí a že se je neodvažují vystavovat nebezpečí, dokud jich

nebudou mít víc.

Na druhou stranu by to taky mohlo znamenat, že vůbec

nedisponují jadernou technologií. Anebo jo, ale nechávají si to pro

sebe ze strachu, že něco tušíme. Koneckonců, jedna věc je

přepadnout lehce ozbrojenou potulnou obchodní loď, a druhá dovolit

158

si na oficiálního vyslance Nadace, když už jen jeho přítomnost může

znamenat, že je Nadace podezřívá.

A k tomu si přidej…“

„Zadrž, Mallowe, zadrž,“ zvedl Twer ruce. „Trošku se v tom

ztrácím. Kam tím míříš? Detaily můžeš vynechat.“

„Jenomže bez těch detailů tomu nikdy neporozumíš, Twere. Obě

strany totiž čekají. Oni nevědí, co tu pohledávám, a já zase nevím, co

tu vlastně mají. Jenže já jsem v horší pozici, protože jsem sám a jich

je celá planeta – a k tomu jsou možná ozbrojení jadernými zbraněmi.

Já si nemůžu dovolit vyměknout. Jistěže je to nebezpečné. Jistěže nás

můžou spéct na škvarek. Ale to jsme věděli už od začátku. Co jiného

můžeme dělat?“

„Já ne… Co to bylo?“

Mallow trpělivě zvedl oči a naladil přijímač. Na obrazovce se

objevily ostře řezané rysy seržanta hlídky.

„Mluvte, seržante.“

„Promiňte, pane,“ omlouval se seržant. „Muži vpustili do lodě

misionáře z Nadace.“

„ Koho?“ Mallowova tvář zesinala vzteky.

„Misionáře, pane. Potřebuje ošetřit, pane…“

„A brzy nebude sám, seržante, jestli budete plnit své povinnosti

takovým způsobem. Pošlete všechny muže na bojová stanoviště.“

Společenská místnost pro mužstvo takřka zela prázdnotou. Pět minut

po vydání rozkazu stáli u děl i ti muži, kteří měli po službě. Jestli v

neklidných mezihvězdných oblastech periferie na něčem záleželo,

pak to byla rychlost, a jestli posádky mistra kupce v něčem

doopravdy vynikaly, pak to byla právě rychlost.

Mallow pomalu vešel a prohlédl si misionáře od hlavy k patě. Pak

sklouzl pohledem na poručíka Tintera, jenž se neklidně ošil, a na

bezvýraznou tvář apatického službukonajícího seržanta Demena,

který stál na druhé straně.

Mistr kupeckého cechu se obrátil k Twerovi a na chvíli se

zamyšleně odmlčel. „Buďte tak hodný, Twere, a tiše mi tu

shromážděte všechny důstojníky, tedy až na koordinátory a

159

trajektoristu. Muži na palebných stanovištích ať vyčkají dalších

rozkazů.“

V následujících pěti minutách Mallow kopnutím otevřel dveře na

záchod, podíval se za topné těleso a přes tlustá okna zatáhl závěsy.

Za půl minutky už byl z oné místnosti venku a roztržitě si

pobrukoval do kroku.

Muži vešli dovnitř, Twer hned za nimi a tiše za sebou zavřel.

„Tak za prvé,“ začal Mallow, „kdo toho muže bez mého

výslovného rozkazu pustil dovnitř?“

Službukonající seržant vystoupil z řady. Všechny pohledy se od

něj odvrátily. „Promiňte, pane. Nikdo konkrétní to nebyl. Tak nějak

jsme se na tom všichni shodli. Dalo by se říct, že je jedním z nás, a

tihle cizáci –“

Mallow mu skočil do řeči. „Mám pro vaše pocity pochopení a

rozumím vám, seržante. Byli tihle muži pod vaším velením?“

„Ano, pane.“

„Až tohle skončí, všichni dostanou týden domácího vězení. Vy

budete na stejnou dobu zbaven všech dozorčích služeb. Rozuměl

jste?“

Na seržantově tváři nebylo nic znát, ale ramena mu přece jenom

trochu poklesla. „Ano, pane,“ odpověděl rázně.

„Můžete odejít na palebné stanoviště.“

Dveře se za ním zavřely a pak se zvedly rozčilené hlasy.

„Proč ten trest, Mallowe?“ ozval se Twer. „Dobře víš, že tihle

Korellané zajaté misionáře zabíjejí.“

„Neuposlechnout můj rozkaz je špatné samo o sobě, bez ohledu

na polehčující okolnosti. Bez mého povolení neměl z lodi nikdo

odejít ani se na ni dostat.“

„Sedm dní v naprosté nečinnosti,“ mumlal si poručík Tinter

vzpurně. „Takhle se disciplína udržet nedá.“

„Ale já ji udržet dokážu,“ odsekl Mallow ledově. „Vnutit lidem

kázeň za ideálních okolností, to není žádné umění. Když si ji

neudržím tváří v tvář smrti, je mi pro kočku. Kde je ten misionář?

Předveďte ho.“

Kupec se posadil a počkal si, dokud mu duchovního v šarlatovém

rouchu opatrně nepřivedli.

160

„Jak se jmenujete, reverende?“

„Cože?“ Muž v šarlatovém hábitu se prudce, celým tělem otočil k

Mallowovi. Oči měl doširoka otevřené a na spánku podlitinu.

Prozatím se jedinkrát neozval, a pokud mohl Mallow soudit, ani se

nepohnul.

„No tak, jak se jmenujete, reverende?“

Misionář náhle horečnatě ožil. Ruce rozpřáhl ve všeobjímajícím

gestu. „Můj synu – moje děti. Nechť vás na vašich cestách vždy

bezpečně vede Galaktický duch.“

Twer vykročil vpřed. Z očí mu čišela starost, hlas měl chraplavý.

„Ten člověk je zraněný. Odveďte ho někdo do postele. Mallowe,

pošli ho do postele a postarej se, ať ho ošetří. Vždyť je hrozně

pomlácený.“

Mallowova medvědí pracka ho odstrčila. „Nepleť se do toho,

Twere, nebo tě nechám vyvést z místnosti. Tak jak se jmenujete,

reverende?“

Misionář zničehonic sepjal ruce a obrátil se na přítomné s

prosbou. „Ó vy osvícení, zachraňte mne před pohany.“ Slova se teď z

něj přímo řinula. „Zachraňte mne před násilníky a hříšníky, kteříž po

mně pasou a kteříž by svými zločiny urazili Galaktického ducha.

Jsem Jord Parma z anakreonské soustavy. Vzdělání se mi dostalo na

Nadaci, samotné Nadaci, děti moje. Jsem duchovním pastýřem

zasvěceným do všech mystérií a sem mne přivedlo volání mého

srdce.“ Prudce oddychoval. „V rukou neosvícených jsem si vytrpěl

mnohé. Jste dítky Ducha, ochraňte mne tedy v jeho jménu před

těmito barbary.“

Znenadání se rozřinčel nouzový poplašný systém a k tomu se

anonymní hlas začal dožadovat jejich pozornosti. „Nepřátelské

jednotky na dohled! Žádáme rozkazy.“

Všechny oči se zcela automaticky otočily k reproduktoru.

Mallow divoce zaklel. Jediným cvaknutím se napojil na okruh a

zařval: „Hlídkujte dál! Nic víc!“ Pak interkom zase vypnul.

Prodral se k tlustým závěsům, poodhrnul je a pochmurně se

zadíval ven.

Tak nepřátelské jednotky! Bylo jich několik tisíc a slévaly se v

jeden mohutný korellský dav. Přelévající se lůza zaplnila kosmodrom

161

z jednoho konce na druhý a ve studeném a jasném světle

hořčíkových loučí se její přední řady začaly drát kupředu.

„Tintere!“ Kupec se ani neotočil, jen jeho zátylek zrudl.

„Zprovozni vnější megafony a zjisti, co chtějí. Zeptej se jich, jestli s

sebou nemají nějakého oficiálního zplnomocněnce. Nic neslibuj a

ničím nehroz, jinak tě zabiju.“

Tinter se otočil a odešel.

Mallow pocítil na svém rameni zhrublou ruku a zprudka ji

odstrčil. Byl to Twer a vztekle mu syčel do ucha: „Mallowe, ty se

toho člověka musíš zastat. Jinak ztratíme svou čest a zpronevěříme se

všem pravidlům slušného chování. Je z Nadace a koneckonců…

přece jen je kněz. Ti divoši venku… Slyšíš mě?“

„Slyším tě, Twere,“ odsekl Mallow. „Mám tu důležitější věci na

práci než bránit misionáře. Budu si dělat, co si zamanu, a při

Seldonovi a celé galaxii, jestli mi v tom budeš zkoušet bránit, zkopu

tě do hranatý kuličky. Nepleť se mi do cesty, Twere, nebo odsud

neodejdeš živý.“

Obrátil se a energicky prošel kolem něj. „Hej! Reverende Parmo!

Byl jste si vědom toho, že podle konvence mají všichni kněží Nadace

zakázáno vkročit na korellské území?“

Misionář se třásl. „Ale já přece můžu jít všude, kam mě Duch

zavede, můj synu. Pokud se pohané odmítají nechat povznést,

nesvědčí to jen o tom, že jejich zčernalým duším je třeba osvěty?“

„To nepřichází v úvahu, otče. Už jen svou přítomností tady

porušujete jak zákony Nadace, tak Korellu. Podle zákona vás

nemohu nijak bránit.“

Misionář znovu zvedl ruce. Jeho předchozí zmatek byl ten tam. Z

lodního megafonu se linul chraplavý hlas a jemu zase ve vlnách

odpovídalo slabé hučení rozezleného davu. Z toho zvuku se knězi

vkradl do očí šílený pohled.

„Slyšíte je? Proč mi tu vykládáte o zákonech, notabene o lidských

zákonech? Jsou přece vyšší zákony. Neřekl snad Galaktický duch:

‚Nebudeš přihlížeti nečinně, staneš-li před zraněným bližním svým?‘

A nepravil rovněž: ‚Jakž ty zacházíš s ubohými a bezbrannými, tak

budiž naloženo s tebou?‘

162

To nemáte děla? Nemáte loď? Nestojí snad za vámi Nadace? A

především, nerozpíná nad vámi svá křídla Galaktický duch, jenž

vládne vesmíru?“ Nadechl se.

A pak hlas z reproduktorů Vzdálené hvězdy utichl a do kabiny se

vrátil ztrápený poručík Tinter.

„Mluvte!“ přikázal mu Mallow stroze.

„Pane, žádají vydání Jorda Parmy.“

„A co když jim nevyhovíme?“

„Padly různé hrozby. Je těžké se v tom vyznat. Je jich strašně

moc – a vypadají dost rozzuřeně. Je tam s nimi nějaký místodržitel,

který má policejní pravomoci, ale ten zcela zjevně není ani svým

vlastním pánem…“

„Ať tak či onak,“ pokrčil Mallow rameny, „on je tu rameno

zákona. Řekněte jim, že jestli tenhle guvernér nebo policejní náčelník

přijde na loď sám, může si reverenda Jorda Parmu odvést.“

A najednou měl v rukou pistoli. „Nevím, co je to nekázeň, a

nikdy v životě jsem ji ještě nezažil. Jestli si tu ale někdo myslí, že mě

tu může poučovat, rád ho přesvědčím o opaku.“

Pistole opsala polokruh a zůstala zamířená na Twera. Jaim se

musel hodně snažit, aby se mu stažená tvář vyrovnala, zaťaté pěsti

uvolnily a klesly k pasu. Dech mu skřípal v chřípí.

Tinter odešel a za pět minut se z davu vydělila maličká

postavička. Postupovala pomalu a zdráhavě, očividně plná strachu a

obav. Dvakrát se obrátila zpátky a dvakrát ji zjevné hrozby

mnohohlavého netvora popohnaly dál.

„Tak dobře,“ pokynul Mallow blasterem, jenž pořád ještě

neskončil v pouzdru. „Grune a Upšure, vyveďte ho ven.“

Misionář zaječel. Rozpřáhl ruce, jeho vytrčené prsty vystřelily

nahoru, načež bohatě nabírané rukávy spadly a pod nimi se objevily

hubené ruce s výraznými žílami. Na okamžik cosi zazářilo, ale za

vteřinku to světlo zase pohaslo. Mallow zamrkal a znovu misionáři

opovržlivě pokynul.

Misionář se snažil vymanit z dvojnásobného sevření a při tom se

z něj řinula jedna kletba za druhou. „Proklet budiž zrádce, jenž

zanechá bližního svého ve spárech zla a smrti. Nechť ohluchnou uši,

jež jsou hluché k nářku bezmocných. Nechť oslepnou oči těch, kdož

163

nevidí nevinnost. Nechť navždy zčernají duše těch, kteříž obcují s

mocnostmi pekelnými…“

Twer si oběma rukama zacpal uši.

Mallow vyhodil blaster do vzduchu, zase ho chytil a pak ho

zasunul do pouzdra. „Rozchod,“ nařídil nevzrušeně, „na příslušná

stanoviště. Ještě šest hodin poté, co se dav rozptýlí, budete všichni na

hlídce. Po dalších osmačtyřicet hodin zůstanou na stanovištích

zdvojené hlídky. Pak vydám nové rozkazy. Twere, ty pojď se mnou.“

Zašli do Mallowovy osobní kajuty. Mallow ukázal na židli a

Twer si sedl. Jeho podsaditá postava jako by se scvrkla.

Mallow ho probodl pohledem. „Twere,“ oslovil ho zatrpkle,

„zklamal jsi mě. Po těch třech letech v politice jsi nějak vyrostl z

kupecké kůže. Na Nadaci se možná chovám jako demokrat, ale

nezapomínej, že na téhle lodi jsem pánem já a jinak než jako diktátor

se chovat nemůžu. V životě jsem na svoje chlapy nemusel vytáhnout

blaster a ani dnes by k tomu nemuselo dojít, kdybys takovým

způsobem nevybočil z řady.

Twere, nezastáváš tu žádnou oficiální funkci, ale já tě pozval a

nadále se k tobě budu chovat s veškerými ohledy – v soukromí. Ode

dneška mi ale v přítomnosti důstojnictva i mužstva budeš říkat ‚pane‘

či ‚Mallowe‘. A když vydám rozkaz, vyskočíš rychleji než ten

nejzelenější rekrut, nebo skončíš spoutaný v podpalubí, ani se

nenaděješ. Rozuměls?“

Stranický boss suše polkl. „Omlouvám se,“ vypravil ze sebe

zdráhavě.

„Omluvu přijímám. Ruku na to?“

Twerovy prsty se v Mallowově ohromné dlani úplně ztratily.

„Myslel jsem to dobře,“ vysvětloval Twer. „Je těžké poslat toho

člověka ven, kde ho čeká lynčování. Ten třasořitka guvernér, nebo co

je vlastně zač, ho nemůže zachránit. Je to vražda.“

„S tím já nemůžu nic dělat. Ruku na srdce, celý ten incident

pěkně smrděl. Copak sis toho nevšiml?“

„Čeho jsem si měl všimnout?“

„Tenhle kosmodrom se nachází uprostřed ospalého, odlehlého

kraje. Zčistajasna nějaký misionář uteče. Hm, odkudpak vlastně?

Namíří si to rovnou sem. Že by shoda okolností? Sejde se ohromný

164

dav. A odkud? Vždyť od nejbližšího většího města nás dělí

přinejmenším sto padesát kilometrů. Jenže oni se tu srotili během

půlhodinky. Jak se jim to povedlo?“

„Jak?“ ozval se Twer jako ozvěna.

„A co když sem toho misionáře přivezli a vypustili ho jako

vějičku? Náš přítel reverend Parma vypadal dost zmateně, ale

vzpamatoval se, než bys řekl švec.“

„Tvrdé zacházení…“ zamumlal Twer zatrpkle.

„Možná! Ale možná v nás chtěli probudit udatné rytíře, kteří by

se nechali zcela zpitomět a začali toho člověka bránit. Byl tu v

rozporu se zákony Korellu i Nadace. Kdybych ho nevydal, Korell by

si to správně vyložil jako nepřátelský čin a Nadace by pak neměla

žádné právo hájit nás. “

„To je… to je za vlasy přitažené.“

Z reproduktoru to zavřeštělo, a Mallow tak nemohl odpovědět.

„Pane, dostali jsme oficiální zprávu.“

„Okamžitě mi ji předejte!“

Lesklý váleček se cvaknutím přistál v příslušném otvoru potrubní

pošty. Mallow ho otevřel, vytřásl postříbřený arch a pozorně ho

promnul mezi palcem a ukazováčkem. „Teleportováno přímo z

hlavního města. Komdorův osobní dopisní papír.“ Jedním pohledem

zprávu přelétl a pak se zasmál. „Tak ty říkáš, že moje představy byly

za vlasy přitažené?“

Hodil dopis Twerovi a dodal: „Sotva půl hodinky poté, co

vydáme misionáře, konečně dostaneme převelice zdvořilé pozvání k

návštěvě vznešeného komdora – ovšem po sedmi dnech čekání. Já

mám takový dojem, že jsme úspěšně prošli zkouškou.“

5

Komdor Asper se sám považoval za muže z lidu. Zbytek šedivých

vlasů mu z proplešatělé hlavy zvadle spadal až na ramena, jeho

košile volala po vyprání a k tomu ještě huhňal.

165

„Na okázalé chování si tu nepotrpíme, kupče Mallowe,“

vysvětloval právě. „A nic tu ani neděláme na efekt. Já jsem

kupříkladu jen první občan státu. Přesně to komdor znamená a já jiný

titul nemám.“

Vypadal, že je na všechno kolem sebe nezřízeně pyšný. „Abych

pravdu řekl, považuji to za jedno z nejsilnějších pout mezi Korellem

a vaším národem. Pokud tomu dobře rozumím, i vaši lidé se těší

požehnané republikánské vládě.“

„Přesně tak, komdore,“ pokýval Mallow vážně hlavou, ale

vnitřně se při tom příměru otřásl. „Je to argument, který podle mě

významně svědčí ve prospěch zachování míru a přátelství mezi

našimi vládami.“

„Říkáte mír?“ Komdorova řídká šedá bradka sebou škubla a

zapadla do sentimentální grimasy na jeho tváři. „Myslím, že se tu na

periferii nenajde nikdo, komu by ideál míru ležel na srdci tak jako

mně. Mohu bez uzardění tvrdit, že od té doby, co jsem od svého

skvělého otce převzal otěže státu, nedošlo k jediné válce. Možná

bych to neměl prozrazovat,“ na tomto místě si lehce odkašlal, „ale

přece jen se mi doneslo, že mi můj lid, či spíše moji spoluobčané

přezdívají Asper Milovaný.“

Mallowovy oči se zatoulaly k dobře udržované zahradě. Třeba tu

ti dlouháni s očividně nebezpečnými zbraněmi podivného tvaru

číhají v nejrůznějších koutech čistě náhodou, jen jako preventivní

opatření proti komdorovi samému. To by ještě bylo pochopitelné.

Ale komdorovo sídlo bylo obehnáno vysokými zdmi s ocelovými

nosníky a tyto zdi byly zcela zjevně nedávno zpevněny… To se k tak

milovanému Asperovi vážně nehodilo.

„V tom případě je příhodné, že mám jednat právě s vámi,

komdore,“ prohlásil Mallow. „Tyranům a králům okolních světů,

které se nikdy netěšily výhodám osvícené vlády, se často nedostává

právě těch povahových vlastností, které by jim zajistily lásku jejich

lidu.“

„Jako například?“ dotazoval se komdor opatrně.

„Třeba jako starostlivosti o to, co je v nejlepším zájmu jejich

poddaných. Vy pro ně ovšem máte pochopení.“

166

Dál šli volným krokem po štěrkové cestičce, komdor držel zrak

sklopený u země a ruce si mnul za zády.

Mallow pokračoval: „Obchod mezi našimi zeměmi doposud trpěl

kvůli omezením, která na kupce uvalila vaše vláda. Jistě jste už

dávno pochopil, že neomezený obchod –“

„Volný obchod!“ zamumlal komdor.

„Tak tedy volný obchod. Nemohlo vám uniknout, že by prospěl

oběma zemím. Najdou se tu věci, o které máme zájem, a vy zase

máte zájem o některé naše věci. Ke zvýšení blahobytu je třeba už jen

vzájemné výměny. Osvícenému vládci jako vám – příteli lidu, ba

mohl bych říct jednomu z lidu – již přece nic nemusím dál

vysvětlovat. Nebudu tedy urážet vaši inteligenci.“

„Pravda! Sám jsem to nahlédl. Ale co vy?“ hořekoval komdor

žalostně. „S vašimi lidmi se nikdy nedalo dohodnout. Jsem beze

všeho pro veškerou ekonomickou výměnu, kterou hospodářství

unese, ale ne za vašich podmínek. Nerozhoduji tu jenom já,“ zvedl

hlas, „já jsem jenom služebníkem veřejného mínění. Můj lid

nepřijme obchod v karmínovozlatém hávu.“

Mallow se napřímil. „Myslíte tím povinné náboženství?“

„Tak to nakonec vždycky dopadlo. Jistě si ještě pamatujete, jak to

bylo před dvaceti lety na Askone. Nejdřív jste jim prodali vybrané

výrobky a pak jste zažádali o povolení zřídit misie, jichž bylo

nezbytně třeba k servisu těchto výrobků. Založili jste Chrámy zdraví.

Pak se začaly stavět semináře, kněžská hierarchie dostala

samosprávu – a jak to skončilo? Askone je dnes nedílnou součástí

Nadace a velmistrovi už neříkají pane ani jeho podvlékačky. To ne!

To ne! Takhle nedůstojné zacházení by svobodní občané této země

nikdy nestrpěli!“

„Ale já vám ani v nejmenším nepodsouvám nic z toho, o čem tu

mluvíte,“ skočil mu do řeči Mallow.

„Ne?“

„Ne. Já jsem mistr kupeckého cechu. Mým náboženstvím jsou

peníze. Celý ten mystický krám a misionářské hokusy pokusy mě

otravují a jsem rád, že nic takového nehodláte podporovat. Tím víc

jste můj člověk.“

167

Komdor se vysokým hláskem trhaně rozesmál. „To jste řekl

hezky! Člověka vašeho kalibru měla Nadace poslat už mnohem

dřív.“

Přátelsky položil ruku na kupcovo mohutné rameno. „Ale

člověče, vy jste mi zatím jenom objasnil, kde ten háček není. Teď mi

prozraďte, kde je.“

„Komdore, jediný háček spočívá v tom, že budete obtížen

nesmírným bohatstvím.“

„Opravdu?“ zahuhňal. „Ale jak já bych jen naložil s bohatstvím?

Skutečným bohatstvím je láska mého lidu. A té se těším.“

„Můžete mít obojí, protože ono je možné nabírat jednou rukou

zlato a druhou rukou lásku.“

„Kdyby tohle bylo skutečně možné, mladý muži, šlo by o věru

pozoruhodný fenomén. Jak byste to zařídil?“

„Existuje celá řada způsobů, jen je těžké si mezi nimi vybrat. Tak

se na to podívejme. Třeba luxusní zboží jako tenhle…“

Mallow z vnitřní kapsičky vytáhl plochý řetízek z lesklého kovu.

„Jako například tahle věcička.“

„Co to je?“

„To se musí ukázat. Mohl byste mi přivést nějakou dívku?

Postačí mi jakákoli mladší žena. A k tomu vysoké zrcadlo.“

„Hm-m-m. Pojďme tedy dovnitř.“

Komdor mluvil o svém sídle jako o domu. Obyvatelstvo by stavbu

nepochybně označilo za palác. Mallowovým nepředpojatým očím

nezvykle připomínalo pevnost. Budova stála na výšině nad hlavním

městem. Zdi měla tlusté a vyztužené, u přístupových cest stály hlídky

a celé architektonické pojetí bylo podřízeno obranným účelům.

Příbytek jako stvořený pro Aspera Milovaného, pomyslel si Mallow

trpce.

Přišla k nim mladá dívka a hluboce se komdorovi uklonila.

„Tohle je jedna z komdořiných služebných,“ vysvětloval Asper.

„Postačí?“

„Skvěle!“

Komdor pečlivě sledoval, jak Mallow zapnul řetízek kolem

dívčina pasu a odstoupil.

168

„Že by to bylo všechno?“ zahuhňal komdor.

„Buďte tak laskav, komdore, a zatáhněte závěs. Slečno, hned

vedle očka najdete knoflík. Mohla byste ho povytáhnout? No tak, nic

vám to neudělá.“

Dívka ho poslechla, zprudka se nadechla a pohlédla si na ruce.

„Ach!“ zalapala po dechu.

Od pasu nahoru se jí rozlévala bledá, přecházející záře měnlivé

barvy a na hlavě se jí zformovala do diadému z tekutého ohně. Jako

kdyby někdo utrhl z oblohy polární záři a spíchl jí z ní plášť.

Dívka přistoupila k zrcadlu a očarovaně se do něj zadívala.

„Nate, vezměte si tohle.“ Mallow jí podal náhrdelník z matných

oblázků. „Dejte si to kolem krku.“

Dívka ho poslechla – a z každého oblázku vyšlehl při doteku se

zářivým polem jiskřivý karmínovozlatý plamen.

„Co tomu říkáte?“ zeptal se Mallow slečny. Ta neodpověděla, ale

její rozzářené oči mluvily za vše. Komdor k ní natáhl ruku, a tak

zdráhavě zamáčkla tlačítko a aura pohasla. Odešla, ale s sebou si

odnesla vzpomínku.

„Je váš, komdore,“ prohlásil Mallow velkomyslně. „Vezměte si

ho pro komdoru. Považujte to za malý dar od Nadace.“

„Hm-m-m.“ Komdor obracel řetízek a náhrdelník v ruce, jako by

chtěl zkusmo odhadnout jejich váhu. „Jak se to vyrábí?“

Mallow pokrčil rameny. „To je otázka pro naše techniky. Ale

bude to fungovat – a to zdůrazňuji –, aniž by pro to kněz hnul

prstem.“

„No, to jsou ale jen ženské tretky. Co by s nimi člověk mohl

podniknout? Kde je tu zisk?“

„Pořádáte přece bály, recepce, bankety – a podobně?“

„Ale jistě.“

„Uvědomujete si, kolik jsou ženy s to dát za takové šperky?

Přinejmenším deset tisíc kreditů.“

Komdora to evidentně vyvedlo z konceptu. „Aha!“

„A protože baterie k tomuto typu zboží nevydrží déle než šest

měsíců, bude je nutné často vyměňovat. Když mi za kus dáte kujné

železo v hodnotě tisíc kreditů, můžu vám jich prodat, kolik jen

budete chtít. To pro vás znamená devítisetprocentní zisk.“

169

Komdor se tahal za vousy a očividně v duchu zuřivě počítal.

„Galaxie, jak jen se o ně ty vdovy po šlechticích poperou. Nepustím

jich do oběhu moc a nechám je vydražit. Samozřejmě by nebylo

vhodné, kdyby se dozvěděly, že já osobně…“

„Jestli chcete,“ pospíšil si Mallow, „můžete být jen tichým

společníkem a my založíme nějakou krycí firmu. A to není zdaleka

všechno – tak třeba namátkou vezměme celou řadu domácích

spotřebičů. Máme na skladě skládací sporáky, které dokážou i z toho

nejtužšího masa udělat do dvou minut křehoučkou minutku. Máme

nože, které se nikdy neztupí. Nabízíme přístroj, který nahradí celou

prádelnu, a přitom se vejde do malé skříně a pracuje zcela

automaticky. To samé platí o myčkách nádobí. A stejně výkonné

jsou i přístroje, které se postarají o mytí podlah, leštění nábytku,

lapání prachu, osvětlení… prakticky o cokoliv, co byste jen mohl

chtít. A považte, jakou popularitu vám to vynese, pokud je

zpřístupníte veřejnosti. Pomyslete na to, jakým způsobem se… ehm,

rozhojní vaše pozemské statky, když na zboží bude státní monopol a

vy budete prodávat s devítisetprocentním ziskem. Vašim poddaným

se to stejně mnohonásobně vyplatí a vůbec nepotřebují vědět, kolik

za to platíte vy. A kněží nad tím samozřejmě nebudou mít pražádnou

moc. Všichni budou spokojení.“

„Až na vás, jak se zdá. Co z toho budete mít vy?“

„Přesně to, co každý kupec podle zákona Nadace. Já a moji muži

si ponecháme polovinu vytvořeného zisku. Postačí, když koupíte

všechno, co vám budu chtít prodat, a oba si slušně přijdeme na své.

Opravdu slušně.“

Komdor se takovými úvahami bavil. „Čím že jste to chtěl být

placen? Železem?“

„Ano, a uhlím a bauxitem. Také tabákem, pepřem, hořčíkem a

tvrdým dřevem. Není to nic, čeho byste tu neměli dost.“

„To zní dobře.“

„Taky si myslím. Vidíte, málem bych zapomněl, komdore. Mohl

bych dodávat vybavení do vašich továren.“

„Cože? A jak byste si to představoval?“

„Vezměme si třeba vaše slévárny. Mám taková šikovná udělátka,

která umí s ocelí pravé zázraky a která by vám umožnila srazit

170

výrobní náklady o devadesát devět procent. Mohl byste ceny snížit o

polovic, a i pak byste se mohl s výrobci rozdělit o tučné zisky.

Kdybyste mi povolil malou ukázku, na mou duši bych vám předvedl,

jak to přesně myslím. Máte tu ve městě ocelárnu? Nezabralo by to

moc času.“

„To se dá zařídit, kupče Mallowe. Ale zítra, zítra. Povečeříte dnes

s námi?“

„Moji muži…“ začal Mallow.

„Zvu je všechny,“ uvolil se komdor velkoryse. „Bude to takové

symbolické přátelské setkání obou našich národů. Poskytne nám to

příležitost k dalším přátelským rozhovorům. Ale připomínám vám,“

tvář se mu protáhla a zvážněla, „že nechci ani slyšet o vašem

náboženství. Nemyslete si, že sem takhle protlačíte nějaké

misionáře.“

„Komdore, dávám vám své slovo, že náboženství by mi snížilo

zisky,“ opáčil Mallow suše.

„To by tedy prozatím stačilo. Nechám vás doprovodit zpátky do

lodi.“

6

Komdora byla mnohem mladší než její manžel. Tvář měla bledou,

výraz věčně studený a černé vlasy hladce a přísně stažené dozadu.

„Už jsi hotov, můj nejdražší a nejvznešenější manželi?“ zeptala

se kousavě. „Úplně, ale úplně hotov? Co kdybych teď byla tak smělá

a odvážila se vejít třeba do zahrady?“

„Má drahá Licie, není třeba dělat scény,“ odtušil komdor mírně.

„Ten mladík k nám dnes večer přijde na večeři, a budeš-li chtít,

můžeš si s ním promluvit, a dokonce se i pobavit tím, co všechno

budu říkat já. Budeme tu muset přichystat pokoje pro jeho muže. Kéž

by nám hvězdy přály a nebylo jich mnoho.“

171

„Nejspíš to budou všechno žrouti, co se budou cpát masem jako

nezavření a lít do sebe víno po sudech. A až spočítáš výdaje, budeš

skuhrat ještě dvě další noci.“

„Vidíš, možná nebudu. A vedle jsi i s tou večeří, hodlám ji

uspořádat ve velkolepém stylu.“

„A tak.“ Hodila po něm opovržlivým pohledem. „Ty jsi s těmi

barbary jedna ruka. Možná proto jsem nesměla vyslechnout váš

rozhovor. Možná ta tvoje scvrklá dušička spřádá plány, jak se obrátit

proti mému otci.“

„Ani v nejmenším.“

„A to ti mám věřit? Jestli byla někdy nějaká nešťastná ženská

obětována kvůli politice a odsouzena k nechutnému manželství, pak

jsem to já. Pořádného chlapa jsem si mohla vybrat v kterékoli škarpě

své rodné planety.“

„Víš co, má milá? Možná by ses ráda vrátila na svou rodnou

hroudu. Já bych si tu zase jako suvenýr rád ponechal tu část tvého

těla, se kterou jsem nejlépe obeznámen – ale to bych ti nejdřív musel

nechat vytrhnout jazyk. A k tomu,“ naklonil hlavu znalecky na

stranu, „bych ti nechal ještě uříznout ouška a špičku nosu, čímž by

bylo kosmetické vylepšení tvého obličeje završeno.“

„To by ses neodvážil, ty mopslíku. Můj táta by tu tvou planetku

na hraní rozdrtil na meteoritický prach. To by ostatně mohl udělat tak

jako tak, kdybych mu prozradila, jak si předcházíš ty barbary.“

„Hm-m-m. Není vůbec třeba sahat k vyhrůžkám. Klidně se dnes

večer toho člověka můžeš vyptat sama. A zatím bych, madam,

ocenil, kdybyste svůj upovídaný jazyk držela za zuby.“

„To má být rozkaz?“

„Na, vezmi si tohle a buď zticha.“

Za chvilku už měla řetízek kolem pasu a náhrdelník kolem krku.

Komdor vytáhl knoflíček nahoru a poodstoupil.

Komdora zatajila dech a strnule před sebe natáhla ruce. Pak si

nesměle sáhla na náhrdelník a znovu se zajíkla.

Komdor si spokojeně zamnul ruce. „Dnes večer si to můžeš vzít

na sebe – já ti časem seženu další. A teď už buď zticha.“

Komdora zůstala zticha.

172

7

Jaim Twer se ošil a zašoupal nohama. „Kvůli čemu se tak ksichtíš?“

Hober Mallow se probral ze zamyšlení. „Já že se ksichtím?

Promiň, o něčem jsem uvažoval.“

„Včera se něco muselo stát – a nemyslím tím teď tu hostinu.

Mallowe, lítáme v průšvihu, co?“ udeřil na něj.

„V průšvihu? Ne. Právě naopak. Jen mi došlo, že jsem se celou

svou vahou pokoušel vyrazit dveře, a ony byly otevřené. Do té jeho

slévárny jsme se dostali až příliš lehce.“

„Tušíš za tím past?“

„Ale u Seldona, nedělej z toho takové melodrama.“ Mallow

potlačil netrpělivost a živě dodal: „Jde jen o to, že v takovém případě

tam nebude nic k vidění.“

„Tak atomová energie, jo?“ Twer se zadumal. „Něco ti řeknu –

tady na Korellu není prakticky jediná známka, která by svědčila o

využití jaderné energie. A ono by bylo pořádně těžké zamaskovat

všechny stopy po dalekosáhlých důsledcích, které by tak zásadní

technologie měla na všechno kolem.“

„Ne kdyby s atomovou energií teprve začínali, Twere, a využívali

ji ve válečném hospodářství. Našel bys ji jen ve slévárnách a

loděnicích.“

„Takže pokud ji neobjevíme, pak…“

„Pak ji nemají – anebo ji nechtějí ukázat. Můžeš si hodit kreditem

nebo si tipnout.“

Twer zavrtěl hlavou. „Kéž bych tak byl včera mohl s tebou jít.“

„Kéž by,“ opáčil Mallow s kamenným výrazem. „Morální

podporu bych býval rozhodně neodmítl. Podmínky setkání bohužel

určil komdor, ne já. Á, venku právě zastavilo královské pozemní

vozítko, které nás má vzít do slévárny. Máš všechna hejblata?“

„Jo, všechna.“

173

8

Slévárna byla velká a tak zchátralá, že její povážlivý stav nějaké

kosmetické opravy nemohly v žádném případě zakrýt. Dnes byla

prázdná a zcela nepřirozeně tichá – opravdu se nestávalo často, že by

do ní zavítal komdor s celým dvorem.

Mallow jedním ledabylým pohybem zvedl ocelový plát a položil

ho mezi dvě kozy. Pak si od Twera vzal nástroj a uvnitř olověného

pláště nahmatal kožené poutko.

„Tento přístroj,“ vysvětloval lidem kolem, „je nebezpečný. Ale to

je cirkulárka taky. Musíte si dát pozor, abyste mu do cesty nestrčili

prsty.“

Ještě za řeči přejel ústím přístroje celý plát a ten se tiše a

okamžitě rozpadl na dva kusy.

Všichni bez výjimky vyskočili leknutím a Mallow se usmál.

Sebral jednu půlku a opřel si ji o koleno. „Hloubku řezu můžete

nastavit s přesností na čtvrt milimetru a pět centimetrů tlustý plát

rozříznete stejně snadno jako tenhle. Máte-li tloušťku přesně

změřenou, můžete kus oceli položit na dřevěný stůl a rozříznout kov,

aniž jedinkrát škrábnete desku.“

Po každé větě se atomové nůžky rozjely a kus železa prosvištěl

místností.

„Tak takhle,“ vykládal, „se dá ořezávat ocel.“

Přejel nůžkami nazpátek. „Nebo třeba budete chtít brousit.

Potřebujete ztenčit plát, vyhladit nějakou nepravidelnost či odstranit

rez? Jen se podívejte!“

Z druhé půlky původního plátu začaly létat tenké, průhledné

špony, nejdřív o šířce patnáct, pak dvacet a nakonec třicet

centimetrů.

„A co třeba něco vyvrtat? Funguje to na stejném principu.“

Teď už se všichni tísnili kolem něj. Spíš než přesvědčivou

prodejní akci to připomínalo kouzelnické představení, pouliční

kejklířství či estrádní číslo. Komdor Asper v rukou obracel kovové

174

odřezky. Vysocí vládní úředníci si nakukovali přes ramena a šeptem

komentovali, jak Mallow při každém dotyku atomové vrtačky vyráží

do dvou a půl centimetru tlustého plechu z tvrdé oceli nádherné čisté

díry.

„A ještě jedna ukázka. Přineste mi někdo dvě krátké trubky.“

V atmosféře všeobecného nadšení a vytržení ctihodný komoří

toho či onoho poslušně vyskočil a zamazal si ruce jako obyčejný

dělník.

A najednou tu byla trubka jedna. Oba původní konce, začištěné s

přesností na jeden atom, do sebe naráz zapadly, přilnuly k sobě úplně

jako Johanssonovy měrky.

V nastalém zmatku se komdorova tělesná stráž prodrala až do

první řady a Mallow tak poprvé dostal příležitost prohlédnout si ty

neznámé ruční zbraně zblízka a do větších detailů.

Byly atomové! Nebylo o tom sporu – konvenční palnou zbraň s

takovou hlavní nebylo možné zkonstruovat. Ale jen o to nešlo. Ani v

nejmenším.

Hluboko do omšelého zlatého kování jejich pažeb byl vyryt

emblém hvězdoletu a slunce.

Stejný hvězdolet a slunce, které byly vyraženy na všech svazcích

původní Galaktické encyklopedie, již Nadace začala vydávat a stále

ještě nedotáhla do konce. Stejný hvězdolet a slunce, které se po celá

tisíciletí skvěly na vlajce galaktické Říše.

Ačkoliv Mallowovi hlavou vířily myšlenky, dál si vedl svou:

„Pozorně si tuto trubku prohlédněte. Je to jeden kus. Jistě, není úplně

dokonalá, taky by se neměla spojovat ručně.“

Dalších eskamotérských kousků již nebylo třeba. Mallow udělal

dobrý dojem a skončil. Měl, co chtěl. Teď mu nešel z hlavy jediný

obraz: zlatý kotouč se stylizovanými paprsky a zkosený doutníkovitý

tvar, který představoval vesmírnou loď.

Hvězdolet a slunce Říše!

Říše! To slovo se mu zavrtávalo do hlavy. Uplynulo jeden a půl

století, ale někde hluboko v galaxii stále přetrvávala Říše. A teď se

znovu objevila na periferii.

Mallow se usmál!

175

9

Když už byla Vzdálená hvězda dva dny ve vesmíru, povolal si Hober

Mallow do své osobní kajuty nadporučíka Drawta a předal mu

obálku, roli mikrofilmu a stříbrný sféroid.

„Pane nadporučíku, za hodinu se na lodi jako zastupující kapitán

ujmete velení, a to do té doby, než se vrátím – anebo třeba už

navždy.“

Drawt už už chtěl vstát, ale Mallow ho panovačným posunkem

zarazil.

„Nemluvte a poslouchejte. V obálce najdete přesné souřadnice

planety, k níž se máte vypravit. Tam na mě budete dva měsíce čekat.

Pokud se Nadaci podaří objevit vás před uplynutím této doby, na

mikrofilmu najdou mou zprávu o celé cestě.

Pokud ovšem,“ pokračoval pochmurným hlasem, „se ani do dvou

měsíců nevrátím a lodi Nadace na vás nenarazí, poletíte na planetu

Terminus a předáte tam časovou kapsli coby zprávu. Rozuměl jste?“

„Ano, pane.“

„Za žádných okolností pak vy ani vaši muži nesmíte mou

oficiální zprávu nijak rozvádět.“

„A pokud nás budou vyslýchat, pane?“

„Pak nic nevíte.“

„Ano, pane.“

Rozhovor skončil a za padesát minut od boku Vzdálené hvězdy

lehce odrazil záchranný člun.

10

Onum Barr byl starý člověk, příliš starý, než aby měl ještě z něčeho

strach. Od posledních nepokojů žil v odlehlém kraji se zbytkem

176

knížek, které se mu podařilo zachránit z trosek. Nic mu nebylo

natolik drahé, aby se o to bál, a už vůbec se netřásl o ubohý zbyteček

svého života. Proto se mohl vetřelci postavit s hlavou hrdě

vztyčenou.

„Měl jste otevřené dveře,“ vysvětloval cizinec. Tón to byl úsečný

a tvrdý a Barr si rovněž nemohl nepovšimnout zbraně z modré oceli,

která se muži houpala u pasu.

„Nemá vůbec smysl je zavírat,“ odpověděl Barr unaveně. „Přejete

si ode mě něco?“

„Ano.“ Neznámý zůstával stát uprostřed místnosti. Byl to

hromotluk, člověk jak vysoký, tak zavalitý. „Krom toho vašeho tu

žádné domy nejsou,“ poznamenal.

„Je tu pusto,“ přikývl Barr, „ale na východ odtud stojí město.

Jestli chcete, ukážu vám cestu.“

„Až za chvíli. Mohl bych se posadit?“

„Jestli vás židle udrží,“ odpověděl stařec zasmušile. I ta byla

stará. Připomínka lepšího mládí.

„Jmenuji se Hober Mallow,“ představil se cizinec. „Pocházím z

daleké provincie.“

Barr přikývl a usmál se. „Z toho vás už dávno usvědčil váš jazyk.

Já jsem Onum Barr ze Siwenny – kdysi říšský patricij.“

„Pak tedy skutečně jsem na Siwenně. Mohl jsem se řídit jen podle

starých map.“

„Pokud byly hvězdné souřadnice posunuté, musí ty mapy být

doopravdy staré.“

Barr seděl bez hnutí; na cizincových očích bylo poznat, že se

zasnil. Povšiml si, že atomový štít kolem toho muže pohasl, a

střízlivě si přiznal, že už nejspíš opravdu nenahání hrůzu cizincům –

a dokonce ani nepřátelům, ať už to je výhoda či ne.

„Moje domácnost je chudá a zásob mám málo. Pokud ovšem váš

žaludek snese, mohu se s vámi podělit o černý chléb a sušenou

kukuřici.“

Mallow zavrtěl hlavou. „Ne, už jsem jedl a nemůžu se dlouho

zdržet. Potřeboval bych jen poradit, jak se dostanu do vládního

ústředí.“

177

„To je snadné, a jakkoli jsem chudý, nepřijde mě to ani na kredit.

Myslíte ale hlavní město planety, nebo říšského sektoru?“

Mladíkovy zorničky se zúžily. „Není to snad totéž? Cožpak

nejsem na Siwenně?“

Starý patricij pomalu přikývl. „Ano, jste na Siwenně. Ale

Siwenna již není hlavní planetou Normannického sektoru. Tak přece

jen vás mapa zavedla na špatné místo. Hvězdy se ani za staletí moc

nemění, zato politické hranice jsou nestabilní až hanba.“

„To je smůla. Dost velká smůla. Je nové hlavní město daleko?“

„Je na Orše II, dvacet parseků daleko. Mapa vás tam dovede. Jak

je stará?“

„Sto padesát let.“

„Tak stará?“ Stařík si vzdychl. „Za tu dobu se toho odehrálo

skutečně hodně. Znáte tu historii aspoň v obrysech?“

Mallow pomalu zavrtěl hlavou.

„Tak to jste šťastný člověk,“ odtušil Barr. „Pro provincie nastaly

zlé časy, tedy až na vládu Stannella VI., a ten zemřel před padesáti

lety. Od té doby jen samé vzpoury a úpadek, úpadek a vzpoury.“

Barra maně napadlo, jestli nezačíná být příliš upovídaný. Bylo to tím

zdejším osamělým životem, sotvakdy se mu naskytla příležitost s

někým promluvit.

„Říkáte úpadek?“ ozval se Mallow nečekaně ostře. „Že by

provincie byly zbídačené?“

„Možná ne v absolutní míře. Ono trvá dlouho, než se surovinové

zdroje pětadvaceti planet úplně vyčerpají. Ovšem v porovnání s

bohatstvím minulého století to s námi šlo rychle s kopce – pořád

nevidím jedinou známku obratu, pořád ne. Ale proč vás to všechno

tolik zajímá, mladý muži? Úplně jste ožil a oči vám jen svítí!“

Stařec se svýma vybledlýma očima vpíjel do Mallowových a

usmíval se tomu, co v nich nacházel. Mallow pod tím pohledem

bezmála zrudl.

„Podívejte se,“ vysvětloval Mallow, „jsem kupec a pocházím

zdaleka, od kraje galaxie. Našel jsem nějaké staré mapy a chci tu

otevřít nové trhy. Když slyším o zbídačených provinciích, přirozeně

mě to znepokojuje. Z chudé planety prostě žádné peníze nekoukají.

Jak na tom je třeba taková Siwenna?“

178

Stařík se k němu naklonil. „To nedokážu říct. Možná to ještě

nebude tak zlé. Ale že byste vy byl obchodník? Vypadáte mnohem

víc jako voják. Ruku držíte pořád poblíž pistole a na bradě máte

jizvu.“

Mallow bezděčně trhl hlavou. „V našich krajích to s právem není

příliš valné. Boj a jizvy patří k režijním nákladům každého kupce.

Ale boj se vyplatí jen v tom případě, pokud mě na konci čekají

peníze, a pokud se bez něj můžu obejít, tím líp. Takže, je tu dost

peněz, aby mi to za ten boj stálo? Předpokládám, že ho tu člověk

nemusí dvakrát hledat.“

„Pravda, příležitostí se najde dost,“ souhlasil Barr. „Mohl byste

se připojit ke zbytkům Wiskardovy armády na Červených hvězdách.

Jen nevím, jestli se spíš než boji nevěnují pirátství. Nebo byste se

mohl dát k našemu stávajícímu dobrotivému vicekráli – dobrotivému

právem vraždy, drancování, loupení a z vůle císaře, pouhého chlapce,

jehož mezitím oprávněně zabili.“ Patricijovy pohublé tváře

zbrunátněly. Zavřel oči, a když je znovu otevřel, plálo mu v nich

jasné světlo.

„Opravdu se zdá, že vicekrále nemáte příliš v lásce, patriciji

Barre,“ ozval se Mallow. „Co byste dělal, kdybych byl jeho špeh?“

„Co bych dělal?“ opakoval Barr trpce. „A co mi můžete vzít?“

Jedním gestem vrásčité ruky obsáhl holý interiér rozpadajícího se

sídla.

„Například život.“

„Toho bych se vzdal celkem snadno. Už tak jsem žil o pět let

déle, než jsem měl. Jenže vy nejste jeden z vicekrálových mužů.

Kdybyste byl, možná i teď bych čistě z pudu sebezáchovy mlčel.“

„A kde berete tu jistotu?“

Stařík se zasmál. „Vypadáte, jako byste mě podezříval. No tak,

vsadil bych se, že si teď o mně myslíte, že vás chci vyprovokovat k

nějakému velezrádnému výroku na adresu naší vlády. Ne, ne. Mě už

politika nezajímá.“

„Nezajímá? Může někoho vůbec přestat zajímat? Když jste

mluvil o vicekráli, co jste to použil za slova? Vražda, drancování a

tak dál. Nezdál jste se mi právě nad věcí. Ani náhodou. Rozhodně

jste mi nepřipadal jako člověk, kterého už politika nezajímá.“

179

Starý muž pokrčil rameny. „Vzpomínky pálí, když se vám vybaví

tak náhle. Poslouchejte a posuďte sám. Když byla Siwenna hlavním

městem provincie, já byl patricij a senátor provinčního

zákonodárného sboru. Moje rodina byla stará a úctyhodná. Jeden z

mých pradědečků byl… ale to je jedno. Zašlé slávy se člověk

nenají.“

„Předpokládám,“ promluvil Mallow, „že došlo k občanské válce

či revoluci.“

Barrova tvář potemněla. „Občanské války jsou v těchhle zvrhlých

časech chronické, ale Siwenna se jim dokázala vyhnout. Za Stannella

VI. takřka dosáhla někdejší prosperity. Ale po něm nastoupila řada

slabých císařů a za vlády slabých císařů se daří silným vicekrálům a

náš poslední vicekrál – tentýž Wiskard, jehož zdecimovaná armáda

dnes ohrožuje obchod mezi Červenými hvězdami – zatoužil po

císařském purpuru. Rozhodně nebyl první, kdo si vytkl takový cíl. A

ani kdyby uspěl, nebyl by první úspěšný vzbouřenec.

Jenže on neuspěl. To proto, že když císařův admirál připlul v čele

flotily, proti vzbouřenému vicekráli povstala samotná Siwenna.“ Barr

se posmutněle odmlčel.

Mallow zjistil, že sedí na kraji židle, a pomalu se uvolnil.

„Pokračujte prosím, pane.“

„Díky,“ ozval se Barr vyčerpaně. „Je od vás laskavé, že máte

pochopení pro starého člověka. Takže obyvatelé povstali, nebo spíš

my jsme povstali, protože já byl jedním z méně významných vůdců.

Wiskard nám unikl skutečně o vlásek a celá planeta a s ní i provincie

se sklonila před admirálem s nebývalými projevy loajality k císaři.

Proč jsme to vlastně udělali, to si nejsem jistý. Možná jsme cítili

loajalitu k symbolu, když už ne k osobě císaře – tím ostatně bylo

kruté a zlé děcko. Možná jsme se obávali hrůz obléhání.“

„A dál?“ popostrčil ho Mallow jemně.

„Nuže,“ pokračoval Barr pochmurně, „to admirálovi

nevyhovovalo. Chtěl se proslavit jako přemožitel vzbouřené

provincie a jeho muži zase prahli po kořisti, která by s takovým

dobýváním šla ruku v ruce. Takže dokud byli lidé shromážděni v

každém větším městě a provolávali slávu admirálovi a císaři, nechal

180

obsadit všechny vojenské základny a pak nařídil bombardovat

obyvatelstvo jadernou municí.“

„Pod jakou záminkou?“

„Pod záminkou, že povstali proti svému císařem pomazanému

vicekráli. A na základě jednoměsíčního masakrování, plenění a

dalších hrůz se admirál stal naším novým vicekrálem. Měl jsem šest

synů, z toho jich pět různým způsobem zemřelo. Měl jsem jednu

dceru. Jen doufám, že nakonec zemřela. Já sám jsem díky svému

stáří unikl. Přišel jsem sem a jsem příliš starý, než aby si kvůli mně

náš vicekrál dělal vrásky.“ Sklonil šedivou hlavu. „Nenechali mi nic,

protože jsem pomáhal vyhnat vzbouřeného guvernéra a připravil

admirála o jeho slávu.“

Mallow tiše vyčkával a pak se nakonec osmělil: „Co se stalo s

vaším šestým synem?“ zeptal se tiše.

„Prosím?“ Barr se potměšile usmál. „Ten je v bezpečí, protože se

pod falešným jménem nechal jako prostý voják najmout k

admirálovi. Dnes je dělostřelcem ve vicekrálově osobní flotile. Ach

ne, vidím vám tu otázku na očích. Není to odrodilý syn. Když má

čas, jezdí za mnou a dává mi, co jen může. Díky němu jsem nezemřel

hlady. A jednoho dne se bude náš velký a skvělý vicekrál svíjet na

zemi a můj syn bude jeho katem.“

„A tohle vykládáte cizímu člověku? Vystavujete svého syna

nebezpečí.“

„Ne, já mu pomáhám tím, že vicekráli udělám dalšího nepřítele.

Kdybych byl vicekrálovým přítelem, jakože nejsem, poradil bych

mu, aby do vesmíru až k okraji galaxie nasázel jednu loď za druhou.“

„A ony tam žádné nejsou?“

„Narazil jste snad na nějaké? Zastavila vás snad třeba jediná

vesmírná hlídka? Vzhledem k tomu, že lodí je tak málo a hraniční

provincie přispívají pouze svým dílem zlotřilostí a intrik, nemůžeme

vyšetřit ani jednu na obranu proti barbarským vnějším světům. Z

odtrženého okraje galaxie nám nikdy nehrozilo žádné nebezpečí –

dokud jste nepřišel vy.“

„Já? Já nejsem vůbec nebezpečný.“

„Za vámi přijdou další.“

181

Mallow pomalu zavrtěl hlavou. „Teď nevím, jestli jsem vám

dobře porozuměl.“

„Poslouchejte!“ Starci se hlas chvěl horečnatým vzrušením.

„Poznal jsem vás, už když jste vešel. Chrání vás silový štít, nebo vás

aspoň chránil, když jsem vás prvně spatřil.“

„Ano, měl jsem kolem sebe silové pole,“ odpověděl Mallow po

chvilce nejistého ticha.

„Výborně. Udělal jste chybu, ale nevěděl jste o tom. Pár věcí

znám. V téhle zkažené době už vojenské řemeslo dávno vyšlo z

módy. Události pádí zběsilým tempem, míhají se kolem nás a lidé,

kteří se tomuhle přívalu nedokážou postavit s atomovým blasterem v

ruce, jsou smeteni stranou jako já. Ale býval jsem učenec a vím, že

za celou tu dobu, co je jaderná technologie známa, se nepodařilo

vynalézt přenosný silový štít. Máme silové štíty, ohromné a

humpolácké elektrárny, které jsou s to ochránit město, či dokonce

loď, ale jediného člověka v žádném případě.“

„Ano?“ našpulil Mallow spodní ret. „A co z toho vyvozujete?“

„Vesmírem prosáklo pár zvěstí. Dostaly se k nám křivolakými

cestičkami a s každým dalším parsekem byly čím dál zkomolenější –

ale za mého mládí tu přistála malá loď s podivnými cizinci, kteří

neznali naše obyčeje a nedokázali nám říct, odkud vlastně přišli.

Vyprávěli nám o kouzelnících z okraje galaxie, kteří září ve tmě, bez

cizí pomoci létají vzduchem a kterým zbraně neublíží.

Smáli jsme se. Já se také smál. Do dnešního dne jsem si na to ani

nevzpomněl. Ale ve tmě záříte, a i kdybych měl blaster, nejspíš bych

vám nedokázal nijak ublížit. Prozraďte mi, umíte létat vzduchem, tak

jako teď sedíte na židli?“

„Nic takového samozřejmě nedokážu,“ odpověděl Mallow klidně.

Barr se usmál. „Mně ta vaše odpověď stačí. Já své hosty

nevyslýchám. Ale jestli ti kouzelníci existují, jestli právě vy jste

jedním z nich, možná jich – nebo vás – sem jednou budou proudit

zástupy. To by nemuselo být na škodu. Možná potřebujeme novou

krev.“ Chvíli si něco šeptal a pak pronesl: „Jenže ono to funguje i

naopak. Náš nový vicekrál má své sny, stejně jako kdysi starý

Wiskard.“

„Taky jde po císařské koruně?“

182

Barr přikývl. „Můj syn občas zaslechne, co se šušká. Ve

vicekrálově suitě to jinak ani nejde. A někdy se mi s tím svěřuje.

Takže náš vicekrál by po nabídce trůnu jen skočil, ovšem nechává si

otevřená zadní vrátka. Pokud nedosáhne na říšskou korunu, povídá

se, že má v plánu podmanit si barbarské oblasti a vytvořit z nich

novou Říši. Kolují zvěsti, za jejichž pravdivost se nemůžu zaručit, že

už dal jednu ze svých dcer nějakému králíčkovi někde v

nezmapovaných prostorách periferie.“

„Kdyby člověk věřil všemu, co se povídá…“

„Já vím, ono se toho ale povídá mnohem víc. Jsem starý a možná

blábolím. Ale co tomu říkáte?“ A ty staré ostré oči se zabodly do

jeho.

„Neříkám na to nic,“ prohlásil Mallow uvážlivě. „Ale něco by mě

zajímalo. Má Siwenna atomové elektrárny? Počkejte, já vím, že

jaderná technologie je tu známa. Chci tím říct, zda zůstaly generátory

elektrické energie nedotčené, anebo byly zničeny při nedávném

rabování?“

„Zničeny? Ale ne. Spíš by srovnali polovinu planety se zemí, než

by se dotkli i té nejmenší elektrárny. Jsou nenahraditelné a jen díky

nim naše loďstvo zůstává silné.“ Pak skoro pyšně dodal: „Máme ty

největší a nejlepší elektrárny na téhle straně od Trantoru.“

„Tak co byste mi poradil, kdybych chtěl tyhle generátory vidět na

vlastní oči?“

„Nic!“ opáčil Barr energicky. „Kdybyste se jen pokusil přiblížit

se k jakémukoli vojenskému prostoru, okamžitě by vás zastřelili.

Nedostane se tam ani nikdo jiný. Na Siwenně stále neplatí občanská

práva.“

„Chcete tím říct, že všechny elektrárny jsou pod vojenskou

správou?“

„Ne. Existují i malé městské elektrárny, které zásobují domovy

světlem a teplem, napájejí pozemní vozidla a tak podobně. V těch to

ovšem není o moc lepší. Jsou v rukou techmanů.“

„Kdo to má být?“

„Skupina specialistů, kteří dohlížejí na chod elektráren. Tahle

čestná služba je dědičná, jejich děti se učí řemeslu jako tovaryši.

183

Přísný smysl pro povinnost, čest a tak dále. Do elektrárny nikdo

kromě techmanů nesmí.“

„Rozumím.“

„Neříkám tím ovšem,“ dodal Barr, „že by se techmani nedali

podplatit. V dobách, kdy se za padesát let vystřídá devět císařů a z

toho je sedm zavražděno, kdy se každý vesmírný kapitán snaží

uchvátit funkci vicekrále a kdy každý vicekrál usiluje o říšský trůn,

by nejspíš i techman mohl podlehnout mámení peněz. Ale muselo by

jich být hodně, a já nemám žádné. Co vy?“

„Peníze? Ne. Ale musí člověk vždycky uplácet jen penězi?“

„Čím jiným, když si za peníze koupíte všechno ostatní?“

„Zbývá toho dost, co za peníze koupit nelze. A teď buďte tak

hodný a řekněte mi, jak se dostanu do nejbližšího města s takovou

elektrárnou.“

„Počkejte!“ Barr rozpřáhl vyhublé ruce. „Kam tak pospícháte?

Přišel jste ke mně domů, a já se vás na nic neptal. Zato ve městě,

jejichž obyvatelům se pořád říká vzbouřenci, by vás zastavil první

strážný či voják, který by zaslechl váš přízvuk nebo spatřil vaše

šaty.“

Zvedl se a z nenápadné přihrádky staré truhly vytáhl knížečku.

„Můj padělaný pas. Utekl jsem s ním.“

Položil ho Mallowovi do dlaně a stiskl mu i s ním ruku. „Popis

nesedí, ale když jim tím pasem zamáváte před očima, máte velkou

šanci, že se v něm nikdo nebude rýpat.“

„Ale co vy? Žádný vám nezůstane.“

Starý vyhnanec cynicky pokrčil rameny. „Co na tom záleží? A

dám vám ještě jednu radu – pozor na jazyk. Máte barbarský přízvuk,

používáte svérázné idiomy a občas z vás vypadnou úchvatné

archaismy. Čím méně budete mluvit, tím menší podezření vzbudíte.

A teď vám povím, jak se dostanete do města…“

Za pět minut byl Mallow pryč.

Ovšem ještě než odešel definitivně, na skok se zastavil u

patricijova domu. A když příštího rána vešel Onum Barr do zahrady,

našel u svých nohou krabici. Bylo v ní jídlo, koncentrované

potravinové dávky, jaké by člověk našel třeba na lodi, zkrátka

potraviny nezvyklé chuti připravené neznámým způsobem.

184

Ale byly dobré a vydržely dlouho.

11

Techman byl nevelkého vzrůstu, zato pořádně boubelatý a jeho

lesknoucí se kůže působila vyloženě blahobytným dojmem. Vlasů už

měl pomálu a skrz ně mu prosvítala růžová kůžička. Prsty mu

zdobily masivní a těžké prsteny, šaty měl navoněné a nevypadal

hladově – s čímž se Mallow na této planetě setkal vůbec poprvé.

Techmanovy rty se semkly do nevrlé grimasy. „Tak rychle,

člověče. Čekají na mě velmi důležité záležitosti. Připadáte mi jako

cizinec…“ S očividnou nedůvěrou si měřil Mallowovo zcela

nesiwennské oblečení.

„Nejsem zdejší,“ připustil Mallow klidně, „ale na tom nesejde.

Měl jsem tu čest poslat vám včera malý dárek…“

Techman zvedl nos. „Dostal jsem ho. Zajímavá hračka. Někdy se

mi třeba bude hodit.“

„Mám i jiné a zajímavější dary. A rozhodně to už nejsou hračky.“

„Váááážně?“ protáhl techman. „Už vidím, jak se náš rozhovor

bude nejspíš vyvíjet – rozhodně to není poprvé. Dáte mi nějakou

drobnost. Pár kreditů, možná plášť, druhořadé šmuky, zkrátka

cokoliv, co by podle vaší zaprděné dušičky mělo postačit ke

zkorumpování techmana.“ Agresivně vystrčil dolní ret. „A vím, co

chcete na oplátku. Na ten skvělý nápad připadlo už mnoho jiných

před vámi. Chcete být přijat do našeho klanu. Chcete být zasvěcen do

tajemství jaderné technologie a péče o přístroje. Vy siwennští psi –

ten cizí původ stejně nejspíš z opatrnosti předstíráte – si snad

myslíte, že byste mohli uniknout svému zaslouženému údělu a

dennodennímu trestání za vzpouru tím, že byste se zaštítili výsadami

a ochranou techmanského cechu.“

Mallow mu chtěl odpovědět, ale v tom okamžiku techman

zčistajasna zahřímal: „A teď běžte, než vás nahlásím protektorovi

města. Snad si nemyslíte, že bych se zpronevěřil svěřené funkci?

185

Moji předchůdci, ti siwennští psi – ti možná! Ale já jsem z úplně

jiného těsta. U galaxie, divím se sám sobě, že vás nezaškrtím těmahle

holýma rukama!“

Mallow se usmál pod vousy. Celý proslov byl vyloženě strojený

jak svým tónem, tak obsahem, takžr se celé to důstojné rozhořčení

zvrhlo v nenápaditou frašku.

Kupec vrhl pobavený pohled na dvě buclaté ruce, které by ho

údajně měly na místě sprovodit ze světa, a řekl: „Učený pane, mýlíte

se ve všech třech ohledech. Za prvé, nejsem žádná vicekrálova

stvůra, která přišla podrobit zkoušce vaši loajalitu. Za druhé, můj dar

je něco, co ani sám císař se vším svým bohatstvím nemá a mít

nebude. Za třetí, na oplátku toho nechci moc, jen maličkost, úplnou

nicotnost.“

„To říkáte vy!“ Jeho hlas sklouzl do těžkého sarkasmu. „No tak,

co je to za císařský dar, kterým mne ze svých božských výšin hodláte

oblažit? Mluvil jste o něčem, co ani sám císař nemá?“ Pohrdavě si

odfrkl.

Mallow se zvedl a odsunul židli. „Učený pane, na setkání s vámi

jsem čekal tři dny, zato ukázka zabere pouhé tři vteřiny. Když budete

tak hodný, vytáhnete blaster, jehož pažbu vidím tak blízko u vaší

ruky…“

„Ech?“

„…a zastřelíte mě, budu vám velmi zavázán.“

„Cože?“

„Jestli mě zabijete, můžete policii namluvit, že jsem se vás snažil

úplatky přimět k tomu, abyste vyzradil cechovní tajemství. Takový

chvályhodný čin všichni ocení. A jestli mě nezabijete, můžete si

nechat můj štít.“

Teprve teď si techman povšiml tlumeného bílého světla, které

těsně obemykalo jeho návštěvníka, skoro jako by byl jemně poprášen

perletí. Zvedl tedy blaster, zamířil a s očima pošilhávajícíma úžasem

a nedůvěrou stiskl spoušť.

Molekuly vzduchu, zachycené přívalem destruktivní síly, byly

roztrhány na svítivé, planoucí ionty a vyznačily oslepující cestu

paprsku, který zasáhl Mallowovo srdce – a rozprskl se!

186

Mallow trpělivě přihlížel, jak paprsek buší do křehké perleťové

aury, vyčerpává se, s třeskem se odráží a nakonec zničehonic zaniká.

Techmanův blaster spadl na zem se zaduněním, kterého si buclatý

muž nevšiml.

„Má císař osobní silový štít?“ zeptal se Mallow. „Vy ho mít

můžete.“

„Jste… jste snad techman?“ drmolil.

„Ne.“

„Ale pak – kde jste to sehnal?“

„Co se staráte?“ Mallowův tón byl studený a opovržlivý. „Chcete

ho?“ Na desku stolu dopadl tenký řetízek z článků ve tvaru knoflíků.

Techman ho popadl a nervózně ho osahával. „To je všechno?“

„Nic víc na tom není.“

„Kde je zdroj?“

Mallowův prst označil největší knoflík, jenž se matně leskl v

olověném pouzdře.

Techman ke kupci vzhlédl a do tváře se mu nahrnula krev. „Pane,

jsem vysoce postavený techman. Dvacet let už pracuji jako kontrolor

a vystudoval jsem u velkého Blera na Trantorské univerzitě. Jestli mi

tu budete takhle drze a nevědecky tvrdit, že se atomový generátor

vejde do pouzdra o velikosti… vlašského ořechu, krucinál, nechám

vás v cukuletu předvést před protektora.“

„Tak si to vysvětlete sám, jestli to svedete. Říkám vám, že ten štít

je kompletní.“

Z techmanovy tváře se postupně vytrácel ruměnec. Pomalu si

zapnul řetěz kolem pasu a na Mallowovo naléhání zmáčkl knoflík.

Obklopila ho tlumená záře a na pozadí těla mu vykreslila matný

reliéf. Ruka s blasterem se zvedla a pak zaváhala. Techman ho

pomalu nastavil na absolutní minimum.

Pak křečovitě zmáčkl spoušť a proti jeho paži zcela neškodně

vyšlehl atomový oheň.

Techman se k Mallowovi prudce otočil. „A co když vás teď

zastřelím a štít si nechám?“

„Zkuste to!“ vybídl ho Mallow. „To si myslíte, že jsem vám dal

svůj jediný exemplář?“ I on byl teď zalit světlem.

187

Techman se nervózně zahihňal. Blaster zarachotil na desce stolu.

„A co je ta maličkost, úplná nicotnost, kterou chcete na oplátku?“

„Chci vidět vaše generátory.“

„Uvědomujete si, že to je zakázáno? Oba by nás vystřelili do

kosmu, kdyby…“

„Nechci se jich dotknout ani s nimi nijak manipulovat. Chci je jen

vidět – a to z dálky.“

„A co když ne?“

„V tom případě máte svůj štít, ale já zas jiné věci. Třebas blaster,

který byl specificky navržen tak, aby ten štít prorazil.“

„Hm-m-m.“ Techman uhnul pohledem. „Pojďte se mnou.“

12

Techmanův dvoupodlažní dům stál na okraji ohromné krychlové

stavby bez oken, která vévodila celému městu. Mallow prošel z jedné

budovy do druhé podzemní chodbou a ocitl se ve ztichlé elektrárně

lehce vonící po ozónu.

Celých patnáct minut chodil za svým průvodcem, poslouchal,

nenechal si nic ujít, ale ničeho se nedotýkal. „Už máte dost?“ zeptal

se ho techman přiškrceně. „V tomhle případě nemůžu věřit ani svým

podřízeným.“

„A jindy jste snad mohl?“ opáčil Mallow ironicky. „Mně to

stačilo.“

Byli zpátky v kanceláři a Mallow se zamyšleně zeptal: „A

všechny ty generátory obsluhujete vy sám?“

„Jeden každý z nich,“ prohlásil techman víc než trochu samolibě.

„Udržujete je v provozu a staráte se o jejich údržbu?“

„Přesně tak!“

„A co když se porouchají?“

Techman rozhořčeně potřásl hlavou. „Ty se neporouchají. Nikdy

se ještě neporouchaly. Ty byly postaveny tak, aby vydržely věčnost.“

„Věčnost, to je dlouhá doba. Čistě hypoteticky…“

188

„Předpokládat nesmyslné případy je nevědecké.“

„Dobrá. Dejme tomu, že bych rozstřílel nějakou životně důležitou

součástku na mraky. Atomovému paprsku neodolají ani stroje, ne?

Předpokládejme, že bych roztavil klíčový spoj či rozbil křemíkovou

lampu typu D?“

„Tak to by vás zabili!“ vykřikl techman zuřivě.

„Ano, to vím,“ zahučel Mallow, „ale co generátor? Dokázal byste

ho opravit?“

„Pane,“ zařval techman, „za ten svůj dar jste dostal slušnou

protihodnotu. Máte, co jste chtěl. A teď vypadněte! Už vám nic

nedlužím!“

Mallow mu vysekl výsměšnou poklonu a odešel.

Za dva dny se vrátil na základnu, kde na něj čekala Vzdálená

hvězda, připravená ke zpáteční cestě na Terminus.

13

Bezmála poprvé za šest měsíců si Mallow dopřál oddechu –

vysvlečený do naha ležel na zádech v soláriu svého nového domu,

mohutné hnědé paže měl vytrčené nahoru a střídavě na nich napínal a

uvolňoval svaly.

Muž po jeho boku mu strčil do úst doutník a zapálil ho. Pak

potáhl z vlastního a řekl: „Vidím, jak jsi přepracovaný. Možná by ti

prospělo, kdyby sis pořádně a dlouho odpočinul.“

„To možná ano, Ankore, ale radši budu odpočívat v křesle na

radnici. Protože já to křeslo v Radě dostanu a ty mi v tom pomůžeš.“

Ankor Jael pozvedl obočí. „A proč zrovna já?“

„Na tom není nic nepochopitelného. Tak za prvé jsi zkušený

politický veterán. A za druhé tě z vlády vykopl Jorane Sutt, stejný

chlap, co by si radši vypíchl oko, než aby mě viděl v Radě. Jenže ty

mi moc šancí nedáváš, co?“

„Moc ne,“ souhlasil bývalý ministr školství. „Jsi Smyrňan.“

189

„To není z právního hlediska na zábranu. A mám laické

vzdělání.“

„Ale no tak. Odkdy se předsudky řídí jinými zákony než svými

vlastními? Hmm, a co ten tvůj člověk – Jaim Twer? Co na to říká

on?“

„Ten mě chtěl nechat kandidovat do Rady už před rokem,“

odtušil Mallow nenuceně. „Jenže já ho přerostl. Tomu by se to stejně

nepovedlo. Není v něm žádná velká hloubka, navíc je hlučný a

prudký – a to je spíš na obtíž. Já chci provést skutečný převrat. A na

to potřebuju tebe.“

„Proti tobě ale bude stát Jorane Sutt, nejchytřejší politik planety.

Netvrdím, že ho dokážu převézt. A nemysli si, že nehraje špinavě a

tvrdě.“

„Mám peníze.“

„To nikdy není na škodu. Ale než lidem ty předsudky vyženeš z

hlavy, utratíš celý majlant – ty jeden špinavý Smyrňane.“

„Budu mít majlant.“

„Dobře, podívám se na to. Ale ať tě ani nenapadne někde

prozradit, že jsem tě ponoukal. Co to bylo?“

„Myslím, že Jorane Sutt osobně,“ ušklíbl se Mallow. „Je tu brzy,

a já ho chápu – zatím jsem se mu celý měsíc dokázal úspěšně

vyhýbat. Hele, Ankore, co kdybys zapadl do vedlejší místnosti a

nastavil si reproduktor na nízkou hlasitost? Chtěl bych, aby sis to

poslechl.“

Bosou nohou radního vystrčil z místnosti, pak se sám ztěžka

zvedl a oblékl se do hedvábného županu. Syntetické sluníčko

pohaslo na normální úroveň.

Starostův tajemník vešel prkenným krokem a náležitě vážný

komorník za ním zlehka zavřel dveře.

Mallow si zavázal pásek. „Usaďte se, kde chcete, Sutte,“ vybídl

ho.

Přes Suttovu tvář přelétl sotva postřehnutelný úsměv. Vybral si

celkem pohodlnou židli, ale pohodlí si v ní neudělal, posadil se na

samotný kraj. „Čím dřív mi sdělíte své požadavky, tím dřív se

dostaneme k věci,“ vypálil na Mallowa.

„Jaké požadavky?“

190

„Chcete, abych to z vás doloval? No dobře – tak co jste

kupříkladu dělal na Korellu? Vaše zpráva nebyla úplná.“

„Odevzdal jsem vám ji už před několika měsíci. Tehdy jste byl

spokojen.“

„Ano,“ připustil Sutt a zamyšleně si jedním prstem promnul kůži

na čele, „ale od té doby jste vůbec nezahálel, Mallowe. Máme

spoustu informací o tom, co provádíte. Přesně víme, kolik továren

jste postavil, v jakém to bylo spěchu i kolik vás to stálo. Pak je tu ten

váš palác,“ pokynul Sutt a z jeho gesta čišel chladný nesouhlas,

„který vás přišel na mnohem víc, než dělá můj roční plat. A

nezapomínejme ani, jak draze jste si musel koupit přízeň značné části

vyšších společenských vrstev Nadace.“

„Ano? A vyplývá z toho něco jiného, než že máte schopné

špicly?“

„Vyplývá z toho, že máte peníze, které jste před půl rokem

neměl. A to by se zase dalo vysvětlit mnoha způsoby – mimo jiné i

tak, že jste nám zatajil mnohé z toho, co se na Korellu odehrálo.

Odkud máte ty peníze?“

„Můj milý Sutte, přece nečekáte, že vám to prozradím.“

„Nečekám.“

„Já si to hned myslel. A přesně proto vám to taky prozradím. Jsou

přímo z pokladnic korellského komdora.“

Sutt zamrkal.

Mallow se usmál a pokračoval: „Naneštěstí pro vás jsou ty peníze

naprosto čisté. Jsem mistr kupeckého cechu a zaplaceno jsem dostal

v tepaném železe a chromitu výměnou za pár tretek, které jsem mu

byl s to dodat. Podle neprůstřelné smlouvy s Nadací mi z toho

obchodu zůstává padesát procent zisku. Druhá polovina poputuje

vládě – ke konci roku, kdy všichni spořádaní občané platí daně.“

„Ve své zprávě jste se o žádné obchodní smlouvě nezmínil.“

„Také jsem se nezmínil o tom, co jsem si toho dne dal k snídani,

jak se jmenuje moje milenka či o dalších irelevantních detailech.“ Z

Mallowova úsměvu se pomalu, ale jistě stával úsměšek. „Jak jste mi

sám řekl, na Korellu jsem měl mít oči otevřené. Zavřené nebyly

nikdy. Chtěl jste mým prostřednictvím zjistit, co se stalo se zajatými

loděmi Nadace. Žádnou jsem neviděl ani jsem o nich neslyšel. Měl

191

jsem zjistit, zdali má Korell k dispozici atomovou technologii. Ve

zprávě se zmiňuji o tom, že komdorova osobní ochranka je

vyzbrojena atomovými blastery. Žádné jiné známky jsem

nepozoroval. A i ty zahlédnuté blastery pocházejí z dob Říše a klidně

to mohly být nefunkční muzeální exponáty.

Do té doby jsem se řídil podle rozkazů, ale nezapomínejte, že

jsem nikdy nespadal pod ničí pravomoc. Podle zákonů Nadace může

mistr kupeckého cechu otevřít nový trh prakticky kdekoli a zasloužit

si tím náležitou polovinu zisků. Jaké proti tomu můžete vznést

námitky? Já žádné nevidím.“

Sutt zabodl zrak do zdi a promluvil hlasem, v němž jen

horkotěžko zakrýval vztek: „Podle zavedeného obyčeje se všichni

kupci zasazují o náboženství svého cechu.“

„Já se držím zákona, ne obyčeje.“

„Občas je obyčej nadřazen zákonu.“

„Pak se odvolejte k soudu.“

Sutt zvedl zasmušilé oči, které zdánlivě čím dál víc zapadaly do

očních důlků. „Ten smyrenský původ je na vás přece jen poznat.

Vypadá to, že ani naturalizace a výchova nemohou přehlušit vaše

dědičné sklony. Ale přesto mě poslouchejte a snažte se mě pochopit.

Tady jde o mnohem víc než o peníze a trhy. Velký Hari Seldon

vědecky dokázal, že na našich bedrech spočívá tíha odpovědnosti za

osud budoucího galaktického impéria, a my z té cesty vedoucí k

příští Říši nemůžeme uhnout. Na ní je naším největším spojencem

právě náboženství. S jeho pomocí jsme si podřídili Čtyři království,

dokonce v nouzi nejvyšší, kdy se nás chystala rozdrtit. Neznám

mocnější sílu, která by dokázala držet na uzdě populace celých

planet.

Rozvoj obchodu a kupeckého cechu jsme podpořili zejména

proto, abychom naše náboženství rychleji prosadili, rozšířili široko

daleko a abychom měli jistotu, že nové technologie a nová

ekonomika budou zcela v našich rukou.“

Nadechl se a Mallow mu tiše vpadl do řeči: „Já tu teorii znám a

zcela ji chápu.“

„Opravdu? Vidíte, to jsem ani nečekal. Pak také přirozeně

nahlédnete, že váš pokus obchodovat jen kvůli zisku, masově chrlit

192

bezcenné hračičky, které nedokážou nijak významněji ovlivnit chod

planetárního hospodářství, čistě kvůli mamonu podvracet

mezihvězdnou politiku a oddělit atomovou technologii od její

náboženské nadstavby – to všechno může skončit pouze rozvrácením

a popřením politiky, která nám s úspěchem slouží již sto let.“

„Však už taky bylo načase,“ opáčil Mallow lhostejně, „protože

jde o politiku přežitou, nebezpečnou a nemožnou. Přestože se tohle

náboženství slušně uchytilo ve Čtyřech královstvích, nepřijal je

takřka jediný další svět na periferii. Když jsme se zmocnili vlády nad

královstvími, našlo se sakra dost emigrantů, kteří rozšířili zvěst o

tom, jak Salvor Hardin s pomocí kněžstva a lidské pověrčivosti svrhl

světské panovníky a přičlenil jejich území k Nadaci. A kdyby to snad

někomu nestačilo, askonský příklad z doby před dvaceti lety by

otevřel oči i slepému. Vládci na periferii by si radši do jednoho

podřízli krky, než by na své teritorium vpustili jediného misionáře.

Nebudu nutit Korell ani jakoukoli jinou planetu přijmout

náboženství, o něž podle mého nejlepšího vědomí a svědomí nemá

zájem. Ne, Sutte. Pokud pro nás kvůli atomové technologii

představují nebezpečí, skutečné přátelství bude mnohokrát lepší než

vachrlatá dominance založená na nenáviděné nadvládě cizí duchovní

moci, která by se stejně při sebemenším zakolísání mohla zhroutit

jako domeček z karet a zanechat za sebou jen nesmrtelnou nenávist a

strach.“

„To jste řekl moc pěkně,“ pochválil ho Sutt posměšně. „Takže

abychom se vrátili na počátek naší diskuse, jaké si kladete

podmínky? Co vás přesvědčí, abyste vyměnil své názory za mé?“

„Vy si myslíte, že moje přesvědčení je na prodej?“

„A proč ne?“ opáčil Sutt studeně. „Nemáte snad v popisu práce

kupovat a prodávat?“

„Jenom když mi z toho kyne zisk,“ odpověděl Mallow a ani se

neurazil. „Můžete mi nabídnout víc, než dostanu tak jako tak?“

„Mohl byste si nechat ne polovinu, ale tři čtvrtiny zisku.“

Mallow se zachechtal. „Výborná nabídka. Celý objem obchodu

za vašich podmínek by spadl na míň než desetinu dnešního stavu.

Zkuste vymyslet něco lepšího.“

„Mohl bych vám zařídit místo v Radě.“

193

„To budu mít tak jako tak, i bez vás a proti vaší vůli.“

Sutt náhle prudce zaťal pěst. „Taky byste si mohl ušetřit pobyt ve

vězení. Dvacet let, jestli bude po mém. Spočítejte si, jaký byste z

toho měl zisk.“

„Vůbec žádný, pokud nedokážete takovou hrozbu naplnit.“

„Postavíme vás před soud za vraždu.“

„A kohopak jsem měl zavraždit?“ opáčil Mallow opovržlivě.

Suttův hlas zněl teď řezavěji, ačkoli se ani o poznání nezvedl.

„Anakreonského kněze ve službách Nadace.“

„Skutečně? A jaké máte důkazy?“

Starostův tajemník se k němu naklonil. „Mallowe, já neblufuju.

Předběžné vyšetřování je už uzavřené. Stačí můj podpis a případ

Nadace versus mistr kupeckého cechu Hober Mallow jde před soud.

Vydal jste občana Nadace napospas davu, na mučení a jistou smrt,

Mallowe, a máte jen pět vteřin na to, abyste se vyhnul trestu, který

vám po právu náleží. Sám bych byl radši, kdybyste se z toho pokusil

vylhat. Bude se mi mnohem líp spát, když vás zničím, než když vás

přetáhnu na svou stranu a pak vám stejně nebudu moci důvěřovat.“

„Ať je tedy po vašem,“ prohlásil Mallow vážně.

„Výborně!“ Tajemník se krvelačně usmál. „Pokus o mimosoudní

vyrovnání si ode mě stejně objednal starosta, já v tom prsty neměl.

Jste mým svědkem, že jsem na vás příliš nenaléhal.“

Dveře se před ním otevřely a Sutt odešel.

Jakmile Ankor Jael vešel dovnitř, Mallow na něj upřel pohled.

„Slyšel jsi ho?“ zeptal se Mallow.

Politik se svalil na zem. „V životě jsem toho hada neslyšel

naštvanějšího.“

„No dobře. A co si o tom myslíš?“

„Hned ti to řeknu. Vždycky měl utkvělou myšlenku, že nadvlády

nad okolními světy je třeba dosáhnout duchovními prostředky, ale

podle mě mu o nějaké duchovno vůbec nejde. Nemusím ti

připomínat, že mi z vlády dali padáka kvůli tomu, že jsem se právě

téhle politice vzepřel.“

„To nemusíš. A o co mu tedy jde, když ne o duchovno?“

Jael zvážněl. „Hloupý není, takže sám musel nahlédnout, že

nábožensky orientovaná zahraniční politika je odepsaná – aby ne,

194

když jsme si jejím prostřednictvím za celých sedmdesát let

horkotěžko podmanili jediný svět. Je zjevné, že jí využívá k vlastním

cílům.

Když se to tak vezme, jakékoli dogma, které se prvoplánově

zakládá na víře a apeluje na city, je nebezpečnou zbraní, neboť se

nedá zaručit, že nebude obráceno proti jeho držiteli. Již sto let

pěstujeme rituál a mytologii, která je čím dál úctyhodnější,

tradičnější – a zkostnatělejší. Svým způsobem už nad ní nemáme

moc.“

„Jakým způsobem?“ naléhal Mallow. „Pokračuj. Zajímá mě, co si

o tom myslíš.“

„Hm, dejme tomu, že by nějaký ctižádostivec zneužil náboženství

proti nám…“

„Máš na mysli Sutta?“

„Ano, myslím tím Sutta. Poslouchej, kamaráde, kdyby se mu

povedlo zmobilizovat ve jménu ortodoxie kněžstvo na porobených

planetách, jakou bychom asi měli šanci? Kdyby se postavil do čela

všech zbožných duší, mohl by vyhlásit válku kacířství, jehož

ztělesněním bys mohl být třeba ty, a nakonec se prohlásit králem.

Koneckonců, sám Hardin jednou prohlásil: ‚Atomový blaster je

dobrá zbraň, ale dá se jím mířit oběma směry.‘“

Mallow se plácl po holém stehně. „Tak fajn, Jaeli, dostaň mě do

té Rady a já se mu postavím.“

Jael se na chvilku významně odmlčel. „To si ještě rozmyslím. Co

měly znamenat ty řeči o zlynčovaném knězi? To není pravda, že ne?“

„Víceméně jo,“ přiznal Mallow bezstarostně.

Jael hvízdl. „Má přímý důkaz?“

„Měl by ho mít.“ Mallow zaváhal a pak dodal: „Jaim Twer byl

jeho člověk už od začátku, ale ani jeden z nich netušil, že o tom vím.

A Jaim Twer viděl tu scénu na vlastní oči.“

Jael potřásl hlavou. „Ach jo. To je špatný.“

„Špatný? Co je na tom špatného? I podle zákonů Nadace byl ten

kněz na té planetě nelegálně. Korellská vláda ho očividně využila

jako vějičku, ať už o tom on sám věděl nebo ne. Zdravý rozum mi

diktoval jeden jediný postup – držet se přesně litery zákona. Jestli mě

Sutt požene před soud, udělá ze sebe jen naprostého osla.“

195

A Jael znovu potřásl hlavou. „Ne, Hobere, ty to nechápeš. Říkal

jsem ti, že nehraje čistě. Jemu nezáleží na tom, aby tě uznali vinným

– ví, že tohle zařídit nedokáže. On usiluje o něco jiného – pošpinit

tvou pověst u lidí. Slyšel jsi ho sám. Občas je obyčej skutečně

nadřazen zákonu. Sice vyvázneš bez trestu, ale jestli se lidé

přesvědčí, že jsi předhodil kněze nevěřícím psům, pak je s tvou

popularitou ámen.

Uznají, že jsi jednal v souladu se zákonem, dokonce rozumně, ale

přesto přese všechno tě budou považovat za zbabělce, bezcitného

surovce, necitelné monstrum. Pak už tě do Rady nikdo nezvolí.

Možná tě dokonce hlasováním nechají zbavit občanství a tak přijdeš

o postavení mistra kupeckého cechu. To víš, nejsi domorodec. Co víc

by asi Sutt mohl chtít?“

Mallow se sveřepě zamračil. „Tak ať!“

„Chlapče můj,“ povzdechl si Jael, „budu stát při tobě, ale nijak

zvlášť ti přispět nemůžu. Jsi přímo na ráně – a všichni míří na tebe!“

14

Čtvrtého dne soudu s mistrem kupeckého cechu Hoberem Mallowem

by v síni radnice skutečně jablko nepropadlo, tak byla ta místnost

nabitá. Jediný chybějící radní bezmocně proklínal frakturu lebky,

která ho upoutala na lůžko. Ochozy byly zaplněné i v uličkách až po

strop zlomkem davu, kterému se na ně díky vlivu, bohatství či zcela

nelidské vytrvalosti podařilo proniknout. Zbytek se tísnil venku na

náměstí a v hloučcích se rojil kolem obrazovek s trojrozměrným

obrazem.

Ankoru Jaelovi se dovnitř podařilo dostat jen díky bezmála

marnému snažení a pomoci policejního sboru, a ani cesta k sedadlu

Hobera Mallowa nebyla procházkou růžovým sadem, protože zmatek

v síni byl jen o málo menší než na náměstí.

„U Seldona,“ vydechl Mallow s úlevou, „to bylo o fous. Máš to?“

„Tumáš, tady to je. Všechno, co jsi chtěl.“

196

„Skvěle. Jaká je nálada venku?“

Jael se ošil. „Ty lidi jsou pořádně nabuzení. Neměl jsi kývnout na

veřejná slyšení. Mohl jsi to zarazit.“

„O to jsem neměl zájem.“

„Mluví se o lynčování. A Manliovi lidé na satelitních

planetách…“

„Na to jsem se tě chtěl přeptat, Ankore. Snaží se proti mně

poštvat celou kněžskou kastu, co?“

„Na to se vážně nemusíš ptát dvakrát. Zařízeno to má fakt hezky:

jako ministr zahraničí vede obžalobu v případech porušení

mezihvězdného práva a jako velekněz a církevní primas zase

rozvášňuje fanatické hordy…“

„No dobře, zapomeň na to. Vzpomínáš si ještě na ten Hardinův

citát, kterým jsi mě počastoval před měsícem? My jim ještě

ukážeme, že atomovým blasterem se dá mířit oběma směry.“

V tom okamžiku se starosta usadil a radní se na znamení úcty

naopak zvedli.

„Dneska je řada na mně,“ zašeptal Mallow. „Pěkně seď a dávej

pozor, bude legrace.“

Patnáct minut po začátku jednání předstoupil Mallow za

nepřátelského šepotu před starostovo křeslo a nenuceným, tichým

hlasem prohlásil: „Nehodlám plýtvat vaším časem a rovnou přiznám,

že všechna obvinění vznesená obžalobou jsou pravdivá a že vylíčení

oné události s knězem a davem do detailu odpovídá skutečnosti.“

V síni se ozval šum a z ochozů triumfální hromadné zavytí.

Mallow si trpělivě počkal, dokud hluk neopadne.

„Ovšem onomu obrazu, který tu žalobci načrtli, cosi schází.

Nárokuji si tedy tu výsadu doplnit ještě některé informace po svém

vlastním způsobu. Zpočátku se bude zdát, že můj příběh se k

projednávanému případu nijak zvlášť nevztahuje, a já tímto žádám

posluchače o shovívavost.“

Mallow se ani nepodíval do poznámek, které ležely před ním.

„Začnu stejně jako obžaloba dnem, kdy jsem se setkal s Joranem

Suttem a Jaimem Twerem. Co se na těchto schůzkách odehrálo, to již

víte. Naše rozhovory zde byly vylíčeny a já k těm líčením nemám co

dodat – tedy až na to, co se mi honilo hlavou.

197

Sužovaly mě pochybnosti. Jen považte. Dva lidé, z nichž ani

jednoho neznám víc než zběžně, mi udělají neobvyklé, takřka

neuvěřitelné nabídky. První, tedy starostův tajemník, mě požádá,

abych si zahrál na vládního agenta v přísně tajné záležitosti, jejíž

povaha a význam vám již byly objasněny. A druhý, samozvaný

vůdce politické strany, mě požádá, abych se ucházel o místo v Radě.

Přirozeně jsem hledal jejich skryté motivy. U Sutta mi to

připadalo jasné. Nedůvěřoval mi. Možná se domníval, že nepřátelům

prodávám jaderné technologie a že chystám vzpouru. A možná hnal

věc na ostří nože, nebo si to alespoň myslel. V každém případě

potřeboval, aby se mnou na zamýšlenou výpravu jel jeho člověk jako

špión. Ta poslední myšlenka mě ovšem napadla až později, když na

scénu vstoupil Jaim Twer.

Uvažujte se mnou dále: Twer se mi představí jako kupec, který se

dal na politiku. Já ale o něm a jeho kupecké dráze nikdy neslyšel,

ačkoliv se ve svém oboru s přehledem orientuji. A navíc, ačkoliv se

Twer pyšnil svým laickým vzděláním, v životě neslyšel o Seldonově

krizi.“

Hober Mallow si počkal, až publikum tuto důležitou informaci

vstřebá, a poprvé ho odměnilo ticho, když celý ochoz zalapal po

dechu jako jeden muž. Tohle bylo určeno jen lidem na Terminu.

Ostatní na satelitních planetách slyšeli pouze zcenzurovanou verzi,

která vyhovovala náboženským potřebám. O Seldonových krizích se

jaktěživi nedozví. Obecenstvo však ještě čekalo pár dalších zásahů

do černého.

Mallow pokračoval:

„Kdo z přítomných by mi mohl ve vší počestnosti tvrdit, že by

snad někdo, kdokoliv se světským vzděláním mohl nevědět, co

obnáší taková Seldonova krize? Na Nadaci existuje jen jeden typ

výuky, který obchází sebemenší zmínky o Seldonovi a naplánované

budoucnosti a traktuje zakladatele psychohistorie pouze jako

polomytického čaroděje…

V tom okamžiku mi došlo, že Jaim Twer nikdy žádným kupcem

nebyl. Věděl jsem, že patří k duchovenstvu, že je možná i vysvěcený

kněz a že ty tři roky, co naoko vedl politickou stranu kupců, byl bez

pochyby placeným agentem Jorana Sutta.

198

Tehdy jsem se už mohl spolehnout jen na svou intuici. Nevěděl

jsem, co se mnou Sutt zamýšlí, ale protože mi dal dost provazu,

abych se na něm oběsil, oplatil jsem mu stejnou mincí. Předpokládal

jsem, že Twer mě má na naší neoficiální výpravě ohlídat. Dobře jsem

věděl, že kdyby se mnou neletěl, čekala by na mě jiná past – a té

bych si podruhé nemusel včas všimnout. Vybídl jsem tedy Twera, ať

se ke mně připojí, a on přijal.

Pánové radní, z toho plynou dvě věci. Za prvé, Twer není můj

přítel, který by proti mně vypovídal jen zdráhavě a z důvodů

svědomí, jak by vám obžaloba ráda namluvila. Je to špicl a za svou

práci byl placen. Za druhé to pak objasňuje jedno moje opatření.

Podnikl jsem ho hned po příchodu kněze, z jehož vraždy jsem

obviněn – zatím se tu o něm nemluvilo a doposud zůstávalo v

tajnosti.“

V řadách radních se ozval rozčilený šepot. Mallow si teatrálně

odkašlal a pak pokračoval:

„Když jsem se dozvěděl, že máme na palubě uprchlého

misionáře, zmocnily se mě všelijaké pocity. Příčí se mi je tu

popisovat a dokonce se mi na ně příčí vzpomínat. Převládala mezi

nimi příšerná nejistota. Ten incident mi připadal jako Suttův tah,

který se zcela vymykal mému chápání či jakémukoli odhadu. Tápal

jsem jako slepec.

Mohl jsem udělat jen jedno. Poslal jsem Twera za svými

důstojníky a na pět minut jsem se ho tím zbavil. Zatímco byl pryč,

zapnul jsem kameru, abych si mohl následující události ještě někdy

prostudovat. To v naději, divoké, ale upřímné naději, že něco tak

matoucího by se po detailní analýze mohlo jevit jako srozumitelnější.

Od té doby jsem si ten záznam prošel snad padesátkrát. Mám ho

tu s sebou a ve vaší přítomnosti si ho teď prohlédnu po

jednapadesáté.“

Starosta si monotónním bušením do stolu zjednal klid, neboť

všichni v radniční síni byli zjevně vyvedení z rovnováhy a lidé na

ochozech řvali. V pěti miliónech domácností na Terminu se napjatí

diváci ještě víc naklonili ke svým přijímačům a dokonce i žalobce

Jorane Sutt ze své lavice potřásl chladně hlavou na nervózního

velekněze. Očima však nepřestával propalovat Hobera Mallowa.

199

Střed síně byl vyklizen a světla potemněla. Ankor Jael ze své

lavice nalevo doladil přístroj, cosi klaplo a scéna ožila – byla

barevná, trojrozměrná, se všemi atributy života až na život sám.

Mezi poručíkem a seržantem stál zmatený a potlučený misionář.

Mallowův obraz si tiše počkal, dokud všichni nevejdou dovnitř, Twer

jako poslední.

Rozhovor se odvíjel slovo za slovem. Seržant byl pokárán a

misionář vyslechnut. Objevil se dav, jeho temné mručení dolehlo do

lodi a otec Jord Parma se na kapitána obrátil se zoufalou prosbou.

Mallow vytáhl pistoli, misionáře začali táhnout pryč, on zvedl ruce a

naposled kapitána šíleně proklel. Přitom se na jeho těle cosi krátce

zalesklo.

Scéna skončila, důstojníci stáli celí ztuhlí z té hrůzné podívané,

zatímco si Twer přitiskl roztřesené ruce na uši a Mallow klidně

zasunul blaster do pouzdra.

Světla zase svítila, prázdný prostor uprostřed místnosti už nebyl

ani zdánlivě plný. Mallow, ten skutečný a přítomný, na sebe opět

vzal břemeno vyprávění.

„Jak vidíte, celá událost se zdánlivě odehrála přesně tak, jak ji

obžaloba vylíčila. Hned to vysvětlím. Čistě mimochodem,

emocionální projev Jaima Twera po celou dobu vykazuje jasné

známky kněžské výchovy.

Ještě téhož dne jsem v rozhovoru s Twerem poukázal na jisté

rozpory, kterými se tahle epizoda hemžila. Zeptal jsem se ho, odkud

se asi ten misionář mohl náhle objevit, když se široko daleko kolem

nás rozkládal takřka neobydlený kraj. Dále jsem se zajímal, odkud se

mohl vzít ten početný dav, když nejbližší velké město bylo od nás na

sto padesát kilometrů daleko. Obžaloba takovým maličkostem

nevěnovala žádnou pozornost.

A to není zdaleka všechno. Tak například není bez zajímavosti,

jak křiklavě nápadně se Jord Parma v daném prostředí vyjímal.

Tenhle misionář na Korellu riskuje život, porušuje právo Korellu i

Nadace, a přece si vykračuje v zářivě novém a zřetelně kněžském

hábitu. Tady přece něco nesedí. Tehdy jsem zformuloval hypotézu,

že misionář byl bezděčným komplicem komdora, který se nás jeho

prostřednictvím pokusil vyprovokovat k neomluvitelnému,

200

zločinnému jednání, čímž by de iure ospravedlnil zničení naší lodi a

nás s ní.

Obžaloba tušila, že se své chování takto pokusím ospravedlnit.

Čekala ode mě vysvětlení v tom smyslu, že bezpečí mé lodi, posádky

i úspěch celého mého poslání byly v sázce a já ho nemohl obětovat

kvůli jednomu muži, když ten by zahynul tak jako tak. Na to byli

připraveni odpovědět mumláním o ‚cti‘ Nadace a nutnosti zachovat

si ‚důstojnost‘, s níž stojí a padá naše převaha.

Z jakéhosi nepochopitelného důvodu se však obžaloba

opomenula zabývat samotnou osobou Jorda Parmy. Neprozradila

nám o něm nic, slůvka jsme se nedozvěděli o jeho rodišti, vzdělání, o

čemkoli z jeho života. To má svůj důvod, stejně jako nesrovnalosti v

záznamu, na které jsem poukázal a které jste před chvílí viděli na

vlastní oči. Jde totiž o spojité nádoby.

Obžaloba nepředložila jediný fakt ze života Jorda Parmy, protože

nic takového jednoduše není v lidských silách. Jestli vám na té scéně

ze záznamu něco nehrálo, pak jen proto, že sám Jord Parma je

falešný jako ten příslovečný pětník. Žádný Jord Parma nikdy

neexistoval. Celý tenhle proces je tedy tou největší fraškou, kterou

kdy kdo spunktoval na základě naprosto vykonstruovaného

problému.“

Znovu musel chvíli počkat, dokud povyk v síni neutichne, a pak

pomalu pokračoval:

„Nyní vám ukážu zvětšeninu jednoho jediného políčka ze

záznamu. Ten obraz totiž mluví sám za sebe. Zhasni zase, Ankore.“

Síň potemněla a vzduch se opět zaplnil ztuhlými postavami, jež

působily přízračným, voskovým dojmem. Důstojníci Vzdálené

hvězdy jsou zastiženi v toporném, směšném postoji. Z Mallowovy

ruky trčí blaster. Po jeho levici Jord Parma právě něco vykřikuje,

rozhazuje svými pazourami a jeho padající rukávy jsou zachyceny

někde na půl cesty.

A z misionářovy ruky vychází slabý záblesk, který se v

předchozím promítání jen kmitl a byl pryč. Teď ovšem plane jasným

světlem.

„Soustřeďte se na to světlo na jeho ruce,“ upozornil shromážděné

Mallow ze stínu. „Zvětši tu scénu, Ankore!“

201

Výjev v mžiku nabobtnal. Kamera najela na misionáře, ten

narostl do obrovských rozměrů a oříznutý zbytek obrazu zmizel. Pak

už zbyla jen hlava a ruka a pak jen ruka, zaplnila celý prostor a zbyla

tam – ohromná, rozmazaná a napjatá.

Světlo samotné se proměnilo ve shluk rozostřených písmen:

K T P.

„Toto,“ zaduněl Mallowův hlas, „je tetování, pánové. Za

normálního světla je neviditelné, ovšem jasně vynikne pod světlem

ultrafialovým – a já jím místnost zaplavil, ještě než jsem nechal

celou scénu snímat. Uznávám, že jde o hodně naivní metodu

identifikace, ale na Korellu, kde ultrafialové světlo rozhodně

nenajdete na každém rohu, spolehlivě funguje. Dokonce i na naší

lodi došlo k tomuto odhalení v podstatě náhodou.

Někteří z vás již možná uhodli, co KTP znamená. Jord Parma

ovládal kněžskou hantýrku výborně a svou roli sehrál skvěle. Kde a

jak k takovým dovednostem přišel, to nemůžu říct, ale KTP je

zkratkou názvu Korellské tajné policie.“

Mallow se musel hodně namáhat, aby překřičel vřavu v soudní

síni. „Pokud bude mít Rada zájem, mohu jí předložit i další nepřímé

důkazy v podobě dokumentů, které jsem sem nechal dovézt z

Korellu.

Z čeho mě chce ještě obžaloba vinit? Několikrát na tomto místě

zopakovali obludný názor, že jsem se měl v rozporu s právem

postavit za misionáře se zbraní v ruce, že jsem měl obětovat své

poslání, svou loď a sebe sama za ‚čest‘ Nadace.

Ale kvůli podvodníkovi?

Měl jsem to tedy udělat kvůli agentu korellské tajné služby v

kněžském hábitu, kvůli jeho slovním prostocvikům, které si patrně

osvojil někde v anakreonském exilu? Myslí si snad Jorane Sutt a

Publis Manlio, že bych se nechal vlákat do tak hloupé, nechutné

léčky…“

Jeho ochraptělý hlas zapadl v beztvarém řevu davu. Pár lidí si ho

vysadilo na ramena a doneslo ho do starostovského křesla. Z oken

měl výhled na to, jak se k tisícům lidí na náměstí valí šílející masy.

Mallow zapátral po Ankoru Jaelovi, ale v mnohohlavém davu

nebylo možné najít jedinou tvář. K jeho uším dolehl rytmický pokřik,

202

zpočátku slabý, pak čím dál tím mohutnější, až se k němu nakonec

ve vlnách vzdouvalo nepříčetné skandování: „Ať žije Mallow – ať

žije Mallow – ať žije Mallow…“

15

Ankor Jael mžoural na Mallowa a ve ztrhané tváři se mu zračila

únava. Poslední dva dny byly nesmírně vysilující a oba se museli

obejít beze spánku.

„Hobere, u soudu jsi to sehrál skvěle, tak to nezkaz a nemiř takhle

vysoko. Tu kandidaturu na starostu přece nemůžeš myslet vážně.

Davové nadšení je sice mocné, ale nedá se na něj dlouhodobě

spoléhat.“

„Přesně tak!“ přisvědčil Mallow zaťatě. „Takže si ho musíme

hýčkat, a to nejlépe tak, že budeme pokračovat v krasojízdě.“

„A jak dál?“

„Necháš zatknout Publise Manlia a Jorana Sutta –“

„Cože?!“

„Slyšel jsi dobře. Přesvědčíš starostu, aby je zavřel do vězení! Je

mi jedno, čím mu pohrozíš. Dav jde za mnou – v každém případě

aspoň dnes. Starosta se hlasu lidu neodváží postavit.“

„Ale z čeho je má vlastně obvinit?“

„To je přece jasné. Podněcovali duchovenstvo na satelitních

planetách, aby se jednoznačně angažovalo v politickém boji na

Nadaci. U Seldona, to je přeci nezákonné. Nechej je obžalovat z

rozvracení státu. Na vlastním výsledku přelíčení mi nesejde, stejně

jako jim na tom nezáleželo v mém případě. Jen mi je odkliď z cesty,

dokud se nestanu starostou.“

„Do voleb ale zbývá půl roku.“

„To není moc dlouho!“ Mallow se zvedl a zaryl prsty do Jaelovy

paže. „Poslouchej, kdybych musel, chopil bych se moci násilím –

přesně jako Salvor Hardin před sto lety. Schyluje se k Seldonově

krizi, a až přijde, musím být jak starostou, tak veleknězem. Obojím!“

203

Jael nakrčil obočí. „Kdo to bude?“ zeptal se tiše. „Že by nakonec

Korell?“

Mallow přikývl. „Přirozeně. Nakonec nám vyhlásí válku, i když

bych se vsadil, že jim to bude ještě pár let trvat.“

„S atomovými loděmi?“

„A co myslíš? Ty tři obchodní lodi, které se ztratily v jejich

sektoru, nesestřelil nikdo vzduchovkou. Ankore, ti dostávají lodě od

samotné Říše. Nelapej tu po dechu jako blbec. Řekl jsem Říše! Ta

nikam nezmizela, rozumíš. Jistě, stáhla se z periferie, ale v centru

galaxie se pořád ještě má k světu. A stačí jediný špatný tah a půjde

nám po krku. Proto se musím stát starostou i veleknězem. Jsem

jediný člověk, který ví, jak tu krizi odrazit.“

Jael suše polkl. „Jak? Co budeš dělat?“

„Nic.“

Jael se rozpačitě usmál. „Neříkej! To je vskutku ambiciózní

plán.“

Ale od Mallowa se dočkal jen ostré odpovědi. „Až se stanu

prvním mužem Nadace, neudělám ani ň. Nehnu ani prstem, a to je

tajemství řešení téhle krize.“

16

Asper Argo Milovaný, komdor Korellské republiky, zachmuřil po

příchodu manželky skrovné obočí jako zpráskaný pes. Platnost

onoho přídomku, jímž se sám obdařil, byla přinejmenším co se jeho

manželky týče nulová. A věděl to dokonce i on.

„Pokud tomu dobře rozumím, můj dobrotivý pán a vládce,“

začala hlasem uhlazeným jako její vlasy a studeným jako její oči,

„konečně dospěl k rozhodnutí, jak naložit s těmi povýšenci z

Nadace.“

„Vskutku?“ opáčil komdor kysele. „A co dalšího ještě vytryskne

z tvé bezedné studnice vědomostí?“

204

„To stačilo, můj nejurozenější choti. Zase ses dohadoval se svými

rádci a zase nic z toho. Rádci jedna radost,“ odfrkla si a s nelíčeným

opovržením dodala: „Banda nemohoucích a krátkozrakých hňupů,

kteří si i přes nelibost mého otce jen tisknou ty svoje nanicovaté

zisky ke svým propadlým hrudníčkům.“

„A z jakéhopak pramene, má milá,“ ozvala se mírná odpověď,

„vyvěrají takové vědomosti?“

Komdora se zasmála. „Kdybych ti to řekla, tak by mi tenhle

pramen brzy vyschl – a nadobro.“

„No, jako vždy bude po tvém.“ Komdor pokrčil rameny a obrátil

se k ní zády. „A co se nelibosti tvého příslovečně skoupého otce

týče, velmi se obávám, že vyústí v odmítnutí dodat další lodě.“

„Další lodě!“ rozlítila se. „A nemáš jich už náhodou pět?

Nepopírej to. Já vím, že jich máš pět, a šestou ti slíbil.“

„Slíbil na minulý rok.“

„Jenže ona jedna jediná už dokáže rozstřílet tu pitomou Nadaci na

prach! Stačí jedna! Jedna vymete ty jejich trpasličí lodičky z kosmu.“

„Nemohl bych napadnout jejich planetu, ani kdybych jich měl

tucet.“

„A jak dlouho by jejich planeta vydržela, kdyby se jim zhroutil

obchod a kdyby jejich zásoby různých hraček a veteše přišly

vniveč?“

„Tyhle hračky a veteš vynášejí peníze,“ vzdychl komdor.

„Spoustu peněz.“

„Ale kdyby ses zmocnil samotné Nadace, nepřipadlo by ti také

všechno, co na ní je? A kdyby sis získal obdiv a vděčnost mého otce,

neměl bys víc, než ti kdy Nadace může dát? Ten barbar se svými

cirkusovými kousky přišel před víc než třemi lety. To už je dost

dlouhá doba.“

„Miláčku!“ Komdor se otočil a stanul jí tváří v tvář. „Stárnu.

Jsem unavený. Už nemám sílu snášet to tvoje věčné poštěkávání.

Říkáš, že víš, že jsem se rozhodl. Dobře, rozhodl jsem se. Selanka

skončila a Korell je s Nadací ve válečném stavu.“

„Výborně.“ Komdora se nadmula a v očích jí zajiskřilo.

„Konečně jsi přišel k rozumu, i když ti to trvalo až do senility. A až

se staneš vládcem těchhle zapadlých provincií, možná si zjednáš dost

205

velký respekt, aby tě i v Říši brali vážně. Pak bychom mohli odletět z

téhle barbarské planety k vicekrálovu dvoru. To bychom skutečně

mohli.“

S úsměvem a rukou na boku rázně vykráčela z místnosti. Vlasy se

jí ve světle zaleskly.

Komdor si počkal a pak se záštiplně a nenávistně obrátil k

zavřeným dveřím. „A až se stanu vládcem těch tvých zapadlých

provincií, možná budu dostatečně úctyhodný, abych se obešel bez

arogance tvého papínka a zmijího jazýčku jeho dcerunky. Naprosto –

a úplně!“

17

Nadporučík na lodi Černá mlhovina vytřeštěně zíral na obrazovku.

„U všech skákavých komet!“ Mělo to být zaúpění, ale vyšel z něj

jen šepot. „Co to je?“

Byla to loď, ale v porovnání s ní vypadala Černá mlhovina jako

střevle proti velrybě – a na jejím boku se skvělo slunce a hvězdolet,

emblém Říše. Všechna poplachová zařízení na lodi se hystericky

rozvřískala.

Padly rozkazy a Černá mlhovina se připravila na úprk, pokud to

jen trochu půjde, i na boj, pokud nebude vyhnutí. V tom okamžiku se

už jejím spojařům podařilo poslat hyperprostorem na Nadaci

ultravlnnou depeši.

A pak znovu a zase znovu! Zčásti to bylo volání o pomoc, ale ze

všeho nejvíc varování.

206

18

Hober Mallow unaveně šoupal nohama, ale dál se probíral

písemnými zprávami. Po dvou letech starostování uvykl

pravidelnému režimu, nebyl už tak neústupný a stal se o poznání

trpělivějším – ale pořád ještě se nenaučil mít rád vládní zprávy a

otupující zdeúřední styl, ve kterém se nesly.

„Kolik lodí dostali?“ zeptal se Jael.

„Čtyři zajali ještě na zemi, dvě jsou nezvěstné, o všech ostatních

víme, že jsou v bezpečí. To skóre mohlo být lepší,“ zabručel Mallow,

„ale je to jenom škrábnutí.“

Na to se žádná odpověď neozvala a Mallow vzhlédl. „Co tě trápí,

Ankore?“

„Kéž by sem jen přišel Sutt,“ ozvala se odpověď, jež s otázkou

jako by ani nesouvisela.

„Á, ano, tak teď si poslechneme další přednášku o domácí

frontě.“

„Ne, neposlechneme,“ odsekl Jael, „ale jsi pěkný paličák, Hobere.

Možná máš zahraniční politiku promyšlenou do posledního detailu,

ale nikdy ses nestaral o to, co se děje tady na domovské planetě.“

„Ale to je přece tvoje práce, ne? Proč si myslíš, že jsem ti asi

svěřil ministerstvo školství a propagandy?“

„No přece abys ze mě udělal trosku a předčasně mě poslal do

hrobu, tedy soudě podle tvé ochoty ke spolupráci. Připadám si už

jako flašinet, když ti celý poslední rok do omrzení vykládám, jak je

Sutt a ta jeho náboženská partaj čím dál tím nebezpečnější. K čemu ti

budou ty tvoje plány, jestli si Sutt vynutí mimořádné volby a vyhodí

tě ze sedla?“

„K ničemu, to uznávám.“

„A tím včerejším projevem jsi Suttovi naservíroval volební

vítězství na stříbrném podnose. Vážně jsi musel být tak upřímný?“

„A nevzal jsem tím spíš Suttovi vítr z plachet?“

207

„Ne,“ opáčil Jael divoce, „rozhodně ne takhle. Tvrdíš, že máš

všechno dopředu spočítané, ale přitom už nevysvětlíš, proč jsi celé tři

roky s korellským komdorem obchodoval, a to ještě za podmínek

jednostranně výhodných pro něj. Máš jen jeden válečný plán, a sice

ustoupit bez bitvy. Přerušíš veškeré obchodní styky se sektory

přiléhajícími ke Korellu. Beze všeho se na veřejnosti přiznáš k tomu,

že došlo k patové situaci. Slíbíš, že ani do budoucna nepodnikneš

žádnou ofenzívu. Do galaxie, Mallowe, co si mám pak s takovým

gulášem počít?“

„Není to zrovna romantické, viď?“

„Netáhne to davy.“

„To je totéž.“

„Mallowe, vzpamatuj se. Máš na vybranou – buď nabídni lidem

dynamickou zahraniční politiku, anebo se Suttem uzavři nějaký

kompromis.“

„Tak dobře,“ uvolil se Mallow, „jestli jsem nenaplnil očekávání,

co se prvního bodu týče, zkusme ten druhý. Sutt právě dorazil.“

Sutt a Mallow se nesetkali tváří v tvář od onoho soudního

přelíčení, tedy již dva roky. Ani jeden na tom druhém nezaznamenal

žádnou změnu, jen z jejich držení těla bylo znát, že se role prohodily

– z Mallowa byl vládce a ze Sutta vyzývatel.

Sutt se usadil, ani si s Mallowem nepotřásl rukou.

Mallow mu nabídl doutník. „Bude vám vadit, když tu Ankor

zůstane?“ zeptal se. „Upřímně touží po kompromisu. Kdybychom si

nezachovali chladnou hlavu, mohl by posloužit jako prostředník.“

Sutt pokrčil rameny. „Kompromis by vám prospěl. Kdysi jsem

vás požádal, abyste si stanovil podmínky. Předpokládám, že dnes se

karta obrátila.“

„To předpokládáte správně.“

„Pak poslyšte moje podmínky. Musíte se vzdát pomýlené politiky

hospodářských úplatků a obchodu s hračičkami a navrátit se k

prověřené zahraniční politice našich otců.“

„Tím myslíte k misionářským výbojům?“

„Přesně tak.“

„Jinou možnost nemám?“

„Ne.“

208

„Hm-m-m.“ Mallow si velmi pomalu zapálil a potáhl, až se mu

špička doutníku jasně rozzářila. „Za Hardinových časů, kdy

misionářské výboje byly čímsi zbrusu novým a radikálním, se proti

nim stavěli přesně takoví lidé jako vy. Dnes jsou vyzkoušené,

prověřené a posvátné – zkrátka a dobře jsou ztělesněním všeho, co

takoví Joranové Suttové schvalují. Ale řekněte mi, jak byste nás

vytáhl z té naší bryndy?“

„Z vaší bryndy. Já jsem s tím neměl nic společného.“

„Budiž. Jak byste tedy odpověděl na otázku v jejím pozměněném

znění?“

„Namístě je prudká ofenzíva. Patová situace, v níž podle všeho

nalézáte uspokojení, by se nám mohla stát osudnou. Před všemi světy

periferie bychom přiznali slabost ve chvíli, kdy je naopak nanejvýš

důležité zachovat zdání síly. Není mezi nimi jediný sup, který by si

pak z mršiny nechtěl vytrhnout svůj cár. Tomu byste měl rozumět.

Jste přece ze Smyrna, ne?“

Mallow tu narážku nechal být. „A když porazíte Korell, co pak s

Říší? Ta je naším skutečným nepřítelem.“

Koutky Suttových rtů se nepatrně zvlnily v přísném úsměvu. „Ale

ne, to hlášení z vaší návštěvy Siwenny bylo přesné. Vicekrál

Normannického sektoru má sice zájem na tom, aby na periferii

vyvolal rozkol, ale pořád je to pro něj okrajová záležitost. Nevsadí

všechno na expedici ke kraji galaxie, když je sám obklopen padesáti

nepřátelsky naladěnými sousedy a když může povstat proti císaři.

Parafrázuji tu vaše vlastní slova.“

„Ale to víte, že by mohl, Sutte – když pojme podezření, že jsme

dost silní na to, abychom byli nebezpeční. A to by si mohl pomyslet,

kdybychom Korell smetli soustředěným čelním útokem. Bude muset

zvolit mnohem rafinovanější přístup…“

„Jako například…“

Mallow se pohodlně opřel. „Sutte, dám vám šanci. Nepotřebuju

vás, ale mohl byste mi být užitečný. Takže vám prozradím, oč tu

kráčí, a pak se buďto můžete postavit za mě a dostat křeslo v koaliční

vládě, nebo si budete moct hrát na mučedníka a hnít ve vězení.“

„Tenhle poslední fígl už jste na mě jednou zkusil.“

209

„To byl ale fešácký kriminál. Tentokrát by to bylo horší. A teď

poslouchejte.“ Zorničky Mallowových očí se zúžily.

„Když jsem tehdy přistál na Korellu,“ začal, „podplatil jsem

komdora tretkami a hračičkami, jakých se v kupeckých skladech

najde za pětník kornout. Zpočátku jsem si chtěl jejich

prostřednictvím jen získat přístup do slévárny. Žádné další plány

jsem neměl, ale tenhle mi vyšel. Dostal jsem, co jsem chtěl. Ale až

po návštěvě Říše mi naplno došlo, v jakou zbraň by se obchod dal

proměnit.

Dnes čelíme Seldonově krizi, Sutte, a v Seldonových krizích

nerozhodují jednotlivci, ale historické síly. Když nám Hari Seldon

vytyčoval budoucnost, nesázel na oslnivé hrdinské činy, ale na

širokou paletu hospodářských a sociologických faktorů. Krize jsou

tedy řešitelné pomocí sil, které nám jsou toho času dostupné.

V tomto případě – obchod!“

Sutt skepticky zvedl obočí a využil Mallowovy odmlky. „Nejsem

doufám obdařen pouze podprůměrnou inteligencí, ale faktem

zůstává, že vaše vágní přednáška není příliš poučná.“

„To ještě přijde,“ ujistil ho Mallow. „Vezměte v úvahu, že až

doposud byla síla obchodu podceňována. Mělo se za to, že mocnou

zbraň z něj činí až kněžská kasta. Není tomu tak a tohle je můj

příspěvek k řešení situace v naší galaxii. Obchod bez kněží! Jen

obchod samotný! Je mocný sám o sobě. Demonstrujme si to na velmi

jednoduchém a názorném příkladu. Korell je nyní s námi ve

válečném stavu. Proto jsme s ním také přestali obchodovat. Jenže – a

povšimněte si, že z toho nedělám žádnou velkou vědu – za poslední

tři roky se jeho hospodářství začalo čím dál víc opírat o jadernou

technologii, kterou jsme tam zavedli my a kterou je nadále můžeme

zásobovat jenom my. Copak se asi stane, jakmile miniaturní atomové

generátory začnou vynechávat a najednou se začne poroučet přístroj

za přístrojem?

Nejdřív odejdou domácí spotřebiče. Po půl roce tohoto patu, jejž

si tak ošklivíte, přestanou hospodyňkám fungovat atomové nože.

Sporáky začnou zlobit. Pračky zničehonic nevyperou dobře. Za

horkého letního dne selže klimatizace. Co se stane?“

210

Počkal si na odpověď a Sutt mu klidně vyhověl: „Nic. Lidé toho

za války dokážou hodně překousnout.“

„Pravda, to jistě ano. Lidé dokážou poslat bezpočet svých synů na

příšernou smrt v rozstřílených kosmických lodích. Nesesypou se ani

pod nepřátelským bombardováním, i když budou muset žít o

okoralém chlebu a páchnoucí vodě v jeskyních kilometr pod

povrchem planety. Ale těžko se vyrovnají s maličkostmi, když jim

bude chybět vlastenecký zápal vyvolaný bezprostředním ohrožením.

Bude to pat. Žádná krev, žádné bombardování, žádné bitvy.

Jen nůž, který ne a ne řezat, sporák, na kterém nepůjde nic uvařit,

a dům, který v zimě vymrzne. Bude to otrava a lidé začnou reptat.“

„Tak na tohle vy sázíte, člověče?“ pronesl Sutt pomalu a

nevěřícně. „Co čekáte? Povstání hospodyněk? Selskou bouři?

Nečekanou rebelii řezníků a hokynářů, kteří budou mávat sekáčky,

kuchyňskými noži a vyřvávat: ‚Vraťte nám automatické superúčinné

atomové pračky!‘“

„Ne, pane,“ opáčil Mallow netrpělivě. „To si nepředstavuji.

Očekávám ale všeobecně rozšířenou nespokojenost a stížnosti,

kterých později využijí důležitější lidé.“

„A jaké důležitější lidi máte konkrétně na mysli?“

„Velkopodnikatele, továrníky, kapitány korellského průmyslu. Po

dvou letech patu jim jeden po druhém přestanou fungovat všechny

stroje. Průmyslová odvětví, která jsme svými atomovými

technologiemi od základu změnili, se ze dne na den ocitnou na

pokraji krachu. Celý těžký průmysl se naráz promění ve hřbitov

starého železa.“

„Ty továrny ale fungovaly celkem dobře dávno předtím, než jste

tam přišel, Mallowe.“

„Ano, Sutte, fungovaly, ale s dvacetkrát nižšími zisky, a to jsme

ještě ponechali stranou náklady na konverzi k původní předatomové

technologii. Jak dlouho může komdor vydržet, když bude mít proti

sobě průmyslníky, bankéře a lidi z ulice?“

„Tak dlouho, jak si jen usmyslí – tedy jen co ho napadne obstarat

si nové atomové generátory od Říše.“

A Mallow radostně zavýskl. „Vedle, Sutte, jste vedle jak ta jedle,

úplně jako komdor. Nic vám nedošlo, nic jste nepochopil. Podívejte

211

se, člověče, Říše nic nahradit nedokáže. Říše měla odjakživa k

dispozici obrovské materiální zdroje. Tam všechno počítali na

planety, hvězdné systémy, celé galaktické sektory. Jejich generátory

jsou gigantické, protože oni jiná než gigantická měřítka neznají.

Ale my – my, naše malá Nadace, jediná planetka takřka bez

jakýchkoli zásob kovů, jsme museli šetřit doslova na každém kroku.

Naše generátory musely být velké jako palec, protože víc kovu jsme

si prostě nemohli dovolit obětovat. Museli jsme vyvinout nové

technologie a nové metody – takové technologie a metody, které v

Říši nedokážou ani napodobit, protože jejich věda upadla takovým

způsobem, že již nejsou s to dosáhnout jakéhokoli významnějšího

pokroku.

Sice dokázali postavit štíty dost velké, aby ochránily loď, město,

celou planetu, ale už nesvedli vyrobit štít pro jednoho jediného

člověka. Na to, aby město zásobovali teplem a elektřinou, mají

motory šest podlaží vysoké – já je viděl –, zatímco ty naše se vejdou

do jediné místnosti. A když jsem jednomu jejich atomovému

odborníkovi tvrdil, že atomový generátor se mi směstná do

olověného pouzdra velikosti vlašského ořechu, málem se na místě

zadusil rozhořčením.

A co víc, oni už ani těm svým kolosům nerozumějí. Ty stroje

fungují po celé generace automaticky, jejich údržbáři tvoří dědičnou

kastu a nedokázali by si poradit, i kdyby v celé té ohromné struktuře

vyhořela jediná křemíková lampa.

V celé válce jde o boj mezi těmito dvěma systémy – mezi Říší a

Nadací, mezi obrem a trpaslíkem. Aby se Říše zmocnila vlády nad

planetou, podplatí ji ohromnými loděmi, které jsou užitečné ve válce,

ale žádný hospodářský užitek z nich není. My naopak podplácíme

maličkostmi, které jsou ve válce k ničemu, zato přinášejí prosperitu a

zisky.

Nějaký král či komdor ty lodě přijme a třeba i rozpoutá válku.

Samovládci odjakživa obětovali blaho svých poddaných za pofiderní

čest, slávu a výboje. Ale v životě pořád záleží spíš na maličkostech –

a až za dva tři roky zasáhne celý Korell ekonomická krize, Asper

Argo v ní neobstojí.“

212

Sutt stál u okna, zády k Mallowovi a Jaelovi. Schylovalo se k

večeru a chabé světlo těch pár hvězdiček na samém okraji galaxie

jiskřilo na pozadí mlžné, jemné čočky, v níž se skrývala

polorozpadlá, ale stále ještě velká Říše, která bojovala proti nim.

„Ne, vy nejste ten pravý,“ ozval se Sutt.

„Vy mi nevěříte?“

„Chci tím říct, že k vám nemám důvěru. Jste moc prohnaný. Při

té vaší cestě na Korell jsem si myslel, že vás mám přečteného, ale

úplně jste mi vytřel zrak. Tenkrát u soudu jsem vás měl zahnaného

do kouta, nebo jsem si to zase aspoň myslel, ale vy jste dokázal

vyklouznout a demagogickou kampaní získat starostovské křeslo. Na

vás není nic rovného, žádný motiv, za nímž nestojí ještě jeden, ani

jedna věta, která by se nedala vykládat nejméně třemi způsoby.

Dejme tomu, že jste zrádce. Dejme tomu, že vám návštěva Říše

vynesla tučný obnos a příslib moci. V takovém případě byste dělal

přesně to, co teď. Posílil byste nepřítele a pak s ním vyvolal válku.

Vnutil byste Nadaci nečinnost a pak byste přišel s věrohodným

vysvětlením, tak věrohodným, že by přesvědčilo úplně každého.“

„Chcete tím naznačit, že nepřijmete žádný kompromis?“ otázal se

Mallow tiše.

„Chci naznačit, že musíte vypadnout, ať už to uděláte sám, nebo

vás k tomu donutíme.“

„Varoval jsem vás, co vás čeká, pokud nebudete spolupracovat.“

V návalu vzteku Suttova tvář úplně zbrunátněla. „A já varuji vás,

Hobere Mallowe ze Smyrna, že pokud mě necháte zavřít, nebudeme

mít už žádné ohledy. Moji lidé o vás budou rozšiřovat pravdu všude,

před ničím se nezastaví a lid Nadace nakonec jako jeden muž

povstane proti cizáckému vládci. Naši lidé hluboko v podvědomí

vědí, k čemu jsou předurčeni, a to vědomí vás zničí.“

„Odveďte ho,“ rozkázal Hober Mallow tiše dvěma strážným,

kteří vešli do místnosti. „Je zatčen.“

„Máte poslední šanci,“ ozval se Sutt.

Mallow típl doutník a ani nevzhlédl.

Za pět minut se Jael pohnul a unaveným hlasem se zeptal: „A co

teď dál, když jsi z něj udělal mučedníka za svatou věc?“

213

Mallow si přestal hrát s popelníkem a vzhlédl k němu. „To není

ten Sutt, kterého jsem znával. Tohle byl býk s krví podlitýma očima.

U galaxie, vždyť on mě nenávidí.“

„O to je tedy nebezpečnější.“

„Nebezpečnější? Pitomost! Ten úplně přišel o soudnost.“

„Moc si věříš, Hobere,“ tvrdil Jael sveřepě. „Nepřipouštíš si

možnost lidového povstání.“

Mallow se na něj zadíval, a tentokrát se pro změnu zatvářil

sveřepě on. „Říkám ti jednou provždy, Ankore, že lidové povstání

nepřichází vůbec v úvahu.“

„Jsi si tak jistý!“

„Jsem si jistý Seldonovou krizí a historickou platností řešení

problému na domácí i zahraniční frontě. A při tom výstupu se Suttem

jsem si pár věcí přece jen nechal pro sebe. Tak například vím, že se

pokusil ovládnout samu Nadaci náboženskými silami, tak jako

ovládal satelitní světy, a neuspěl – což je tím nejjasnějším náznakem,

že v Seldonově plánu je náboženství vyřízenou veličinou.

Ekonomická nadvláda funguje jinak. A abych parafrázoval ten

tvůj slavný Hardinův citát, byl by to špatný atomový blaster, kdyby

se s ním nedalo mířit oběma směry. Když Korell díky obchodu s

námi jen vzkvétal, my jsme nezůstali pozadu. Pokud kvůli zpřetrhání

obchodních styků s námi korellské továrny zkrachují a pokud se

kvůli našemu hospodářskému embargu dostanou vnější světy do

izolace, naše továrny rovněž zbankrotují a náš blahobyt pomine.

A není továrna, obchodní středisko či dopravní trasa, kterou bych

neměl pevně v rukou a kterou bych nemohl pořádně přiškrtit, kdyby

se v nich Sutt pokusil o revoluční propagandu. Osobně se postarám,

aby bída zavládla všude tam, kde se jeho taktika uchytí, nebo kde by

snad jen vzdáleně mohla. Tam, kde ji zavrhnou, bude prosperita

nadále zaručena, protože v továrnách udržím plnou zaměstnanost.

Před chvílí jsem logicky dovodil, že se Korellané kvůli prosperitě

vzbouří. Obdobná úvaha mě vede k tomu, že my se nevzbouříme

proti ní. Hra bude dohrána do konce.“

„Takže nastoluješ vládu plutokracie,“ ozval se Jael. „Uděláš z

Nadace zemi kupců a obchodních magnátů. A co budoucnost?“

214

Mallow zvedl zachmuřenou tvář a zprudka vykřikl: „Proč bych se

měl starat o nějakou budoucnost? Seldon ji bezpochyby dokázal

předpovědět a připravil se na ni. Až budou peníze silou stejně

bezzubou jako dnes náboženství, přijdou další krize. Ať si moji

nástupci vyřeší ty nové problémy, tak jako jsem já vyřešil ten

dnešní.“

***

KORELL … A tak po třech letech války, která se do historických

análů zapsala jako nejméně krvavá ze všech, Korellská republika

podepsala bezpodmínečnou kapitulaci a Hober Mallow zaujal v srdci

lidu Nadace čestné místo hned vedle Hariho Seldona a Salvora

Hardina.

GALAKTICKÁ ENCYKLOPEDIE

KONEC

215