ISAAC ASIMOV

DRUHÁ

NADACE

- 1 -

Prolog

První Galaktická Říše trvala desítky tisíc let. Zahrnula všechny

planety Galaxie pod svoji vládu, někdy krutou, jindy shovívavou, ale

vždy přísně organizovanou. Lidské bytosti už zapomněly, že by mohla

být nějaká jiná forma existence.

Všichni kromě Hari Seldona.

Hari Seldon byl poslední velký vědec První Říše. Byl to on, kdo

plně rozvinul psychohistorickou vědu. Psychohistorie byla tou nejry-

zejší sociologií, byla vědou o lidském chování redukovanou na ma-

tematické vzorce.

Lidský jedinec je nepředvídatelný, ale s reakcemi lidského davu,

jak Seldon zjistil, je možno pracovat statisticky. Čím větší dav, tím

větší přesnosti je možno dosáhnout. A velikost lidské masy, se kterou

Seldon pracoval, nebyla menší než populace Galaxie, která se tehdy

počítala v triliónech.

Byl to pak Seldon, kdo předvídal, že skvělá Říše, která se zdá být

tak silnou, je ve stadiu nevyhnutelného rozpadu a úpadku. Předvídal

(lépe řečeno řešil své rovnice a objasňoval její symboly, které směřo-

valy stále k tomu stejnému), že ponechána sama sobě projde Galaxie

obdobím třiceti tisíc let bídy a bezvládí, než bude opět sjednocena.

Snažil se zachránit situaci a navodit takový stav událostí, který

by znovu obnovil mír a civilizaci během jediného tisíciletí. S největší

pečlivostí vytvořil dvě vědecké kolonie, které nazval "Nadacemi".

Záměrně je umístil na "opačném konce Galaxie". Jedna Nadace byla

založena za plné účasti veřejnosti. Existence další, Druhé Nadace,

byla utajena.

V Nadaci (Gnome 1951) a v Nadaci a Říši (Gnome 1952) se vy-

práví o prvních třech stoletích existence První Nadace. Začínala jako

malá komunita encyklopedistů ztracených v prázdnotě na periférii

Galaxie. Pravidelně čelila krizím, způsobeným různorodostmi lid-

ských vztahů, sociálním i ekonomickým, jimiž si časový harmono-

gram narušovala. Svobodně se mohla pohybovat pouze v jedné určité

přímce a pokud se v tomto směru posunula, otevřely se před ní další

možnosti rozvoje. Toto vše bylo naplánováno Hari Seldonem, který

byl už dávno mrtev.

- 2 -

První Nadace se svojí rozvinutou vědou si podmanila barbarské

planety, které ji obklopovaly. Čelila anarchistickým Warlordům, kte-

ří se odštěpili od umírající Říše a porazila je. Bojovala se zbytkem

Říše samotné, s jejím posledním silným imperátorem a jejím posled-

ním silným generálem a porazila je.

Pak musela čelit něčemu, co Hari Seldon nemohl předvídat, dr-

tící síle jediné lidské bytosti, mutanta. Tvor známý jako Mezek se

narodil se schopností modelovat lidské emoce a tvarovat jejich myš-

lení. Své nejostřejší odpůrce proměnil v oddané služebníky. První

Nadace padla a Seldonovo schéma leželo v troskách.

Zůstala však Druhá Nadace, cíl všeho pátrání. Mezek ji musí

najít, aby jeho dobytí Galaxie bylo úplné. Ale kde je? To nikdo neví.

Toto je tedy historie pátraní po Druhé Nadaci!

- 3 -

ČÁST I

MEZEK PÁTRÁ

- 4 -

1.

DVA MUŽI A MEZEK

MEZEK. Konstruktivní Mezkův režim se zformoval po pádu

První Nadace. Poté, co se definitivně rozpadla první Galaktická Ří-

še, to byl on, kdo opět vesmír sjednotil. Mezkovo impérium nelze

srovnávat s dřívější obchodní Říší padlé Nadace, která byla rozmani-

tá a vzájemně jen volně propojená, pomineme-li nehmatatelné vazby

předpovědí psychohistoriků. Mezkův "Svaz světů" byl přísně řízený,

zahrnoval jednu desetinu Galaxie a žila v něm jedna patnáctina ga-

laktické populace. Zvláště během éry zvané Pátrání…

Encyclopedia Galactica*1

Je toho mnohem více, co encyklopedie říká k předmětu Mezka a

jeho Říše, ale téměř všechno je pro otištění v tomto rukopise nepod-

statné a většina z toho je navíc pro naše účely příliš suchopárná.

Hlavně odstavec týkající se ekonomických podmínek, které vynesly

"Prvního Občana Svazu" – Mezkovo oficiální označení – a ekono-

mických důsledků, které z toho vyplynuly.

Pokud se pisatel jakkoli podivuje nad rychlostí, s jakou Mezek

vytvořil z ničeho za pět let ohromné dominium, zakrývá to. A pokud

byl dále překvapen náhlým přerušením expanze a v důsledku toho i

pětiletou konsolidací území, zakrývá to rovněž.

Proto opustíme encyklopedii a budeme pokračovat svou vlastní

cestou s tím, že se blíže seznámíme s historií Velkého Bezvládí –

obdobím mezi První a Druhou Galaktickou Říší – na konci pětileté

konsolidace.

Politicky je Svaz klidný, ekonomicky prosperující. Je jen málo

těch, kteří by vyměnili Mezkem nastolený mír za chaos, jež mu před-

cházel. Na světech, které ještě před pěti lety znaly Nadaci, snad moh-

1 Všechny zde uvedené citace z Encyclopedia galactica byly se

svolením vydavatele převzaty z jejího 116. vydání, které v roce 1020

e.n. vyšlo péčí Nakladatelství pro Galaktickou encyklopedii na Ter-

minu.

- 5 -

la vládnout nostalgická lítost, ale nebylo tomu tak. Vůdci Nadace

byli mrtví, a tedy k ničemu a pozměnění byli na koni. Nejvýkonněj-

ším z pozměněných byl Han Pritcher, tehdejší generálporučík.

V dobách Nadace byl Han Pritcher kapitánem a členem pod-

zemní Demokratické Opozice. Když se Nadace vzdala Mezkovi bez

boje, Pritcher mu kladl odpor. Dokud se nestal pozměněným.

Pozměnění nebylo prostým zlomem způsobeným silou nadřaze-

ného rozumu. Han Pritcher si toho byl vědom. Byl pozměněn, proto-

že Mezek byl mutant s duševními schopnostmi, které mu umožňova-

ly upravovat si běžné lidi do stavu který by jemu samotnému vyho-

voval. A právě toto cítil Pritcher jako jisté zadostiučinění. Bylo to

tak, jak to být muselo. Neurčitý náznak potěšení z toho, že byl po-

změněn, bylo prvním příznakem.

Nyní, když se vracel ze své páté výpravy do hlubin Galaxie leží-

cích mimo Svaz, setkal se s něčím, co se blížilo obhroublému vtipu.

Vysloužilý kosmonaut a agent tajné služby měli posoudit, zda mu

bude umožněno předstoupit před "Prvního Občana". Jeho tvrdá, po-

temnělá tvář, o které by se dalo říci, že není schopna úsměvu, aniž by

popraskala, nic nenaznačila. Ale nebylo to ani zapotřebí. Mezek do-

kázal zachytit i ty nejnepatrnější pohnutky na rozdíl od obyčejných

lidí, kteří maximálně postřehnou zachvění obočí.

Pritcher opustil svůj vzdušný vůz u starého místokrálovského

hangáru a jak bylo žádáno, vstoupil na palácové pozemky prostou

nohou. Kráčel jednu míli po úzké silnici, která byla prázdná a tichá.

Pritcher věděl, že dobrou čtvrt míli nepotká žádného vojáka, žádnou

stráž ani žádného jiného ozbrojeného muže.

Mezek nepotřeboval ochranu.

Mezek si byl sám sobě nejlepším a nejmocnějším ochráncem.

Pritcherův krok zněl měkce v jeho uších. Palác před ním se tyčil

v zářícím jasném světle, neuvěřitelně silné kovové zdi a zastaralé

nízké oblouky charakterizovaly architekturu Pozdní Říše. Světlo se

snášelo nad prázdnými pozemky i nad přeplněným městem na obzo-

ru.

Uvnitř paláce přebýval jeden osamělý muž, na jehož nelidských

duševních vlastnostech byla závislá nejen nová aristokracie, ale i celá

stavba Svazu.

- 6 -

Obrovské vyhlazené dveře se pod generálovým dotykem lehce

otevřely a on vstoupil: Vkročil na širokou vycíděnou rampu, která se

pod ním pohybovala. Bezhlučný dopravník ho rychle vyvážel do

horních částí paláce. Stál před malými prostými dveřmi osobního

pokoje Mezka v nejjasnější a nejtřpytivější z palácových věží.

Pomalu se otevřely…

Bail Channis byl mladý a Bail Channis byl nepozměněný. To

znamená, jednoduše řečeno, že jeho emotivní ustrojení nebylo seří-

zeno Mezkem. Zůstalo přesně takové, jaké bylo původně, zformová-

no dědičností a následně modifikováno prostředím.

Ještě mu nebylo třicet a už měl v hlavním městě velice dobrou

pozici. Byl pohledný a vtipný, a proto úspěšný ve společnosti. Byl

inteligentní a duchaplný, a proto oblíbený u Mezka. A byl svými

úspěchy maximálně potěšený.

A nyní si ho Mezek poprvé předvolal k osobní audienci. Jeho

nohy ho nesly dlouhou ozářenou silnicí vedoucí k blyštícím se hliní-

kovým věžím. Rezidence, která se před ním tyčila, bývala sídlem

místokrále z Kalganu, který vládl ještě za starých imperátorů, poz-

dějším sídlem nezávislých knížat z Kalganu, jež se samozvaně ujaly

vlády a konečně dnešním sídlem Prvního Občana Svazu, který odsud

vládl své Říši.

Channis si tiše pobrukoval. Nepochyboval o tom, co ho tady ob-

klopuje. Druhá Nadace pochopitelně! Ten všudypřítomný přízrak

který přinutil Mezka ustoupit od své bezmezné expanzivní politiky.

Nahradil ji obezřelou nehybností, jejíž oficiální označení znělo "kon-

solidace".

Obíhaly fámy které nešlo zastavit. Mezek se chystá k další ofen-

zívě. Mezek už zjistil, kde leží Druhá Nadace a chce zaútočit. Mezek

se už dohodnul s Druhou Nadací a rozdělil se s ní o Galaxii. Mezek

rozhodl že Druhá Nadace neexistuje a že bude sám vládnout celé

Galaxii.

Není třeba vypočítávat všechny verze, které bylo možné v ku-

loárech zaslechnout. Nebylo to poprvé, co takovéto fámy existovaly.

Ale nyní jim věřilo více lidí a všechny ty svobodné expanzivní duše,

které vzkvétaly ve válkách a válečných dobrodružstvích a politickém

- 7 -

chaosu a které pak chřadly v dobách stability a stálého míru, byly

naplněny radostí.

Bail Channis byl jedním z nich. Nebál se tajemné Druhé Nada-

ce. A pokud jde o to, nebál se ani Mezka a chlubil se tím. Někteří,

kterým snad vadilo jeho mládí a úspěchy zlomyslně čekali na zúčto-

vání s veselým miláčkem žen, který otevřeně vtipkoval na účet fy-

zického zjevu Mezka. Nikdo se neodvažoval ho následovat a jen má-

lo jich se odvažovalo vtípkům smát, ale protože jemu se nic nedělo,

jeho věhlas podle toho rostl.

Channis si vymýšlel slova k melodii, kterou si pobrukoval. Ne-

smyslná slova se stále se opakujícím refrénem: "Druhá Nadace je

strašák pro všechny národy a lidi naráz."

Dorazil k paláci.

Obrovské vyhlazené dveře se pod jeho dotykem lehce otevřely a

on vstoupil. Vkročil na širokou vycíděnou rampu, která se pod ním

pohybovala. Bezhlučný dopravník ho rychle vyvážel do horních pa-

ter paláce. Stál před malými prostými dveřmi Mezkova osobního

pokoje v nejjasnější a nejtřpytivější z palácových věží.

Pomalu se otevřely…

Muž, který neměl jiné jméno než Mezek a žádný jiný titul než

První Občan, koukal skrz jednosměrně průhlednou zeď ven do světla

a na pyšné město na obzoru.

V padajícím soumraku se objevovaly hvězdy a vyzařovaly svoji

věrnost k němu.

Usmíval se při tom pomyšlení s jistou hořkostí. Věrnost, kterou

mu byly povinovány, byla zranitelnější než kdy jindy.

Nebyl mužem, na kterého by se dalo koukat, byl Mezek – nikdo

se na něj nemohl koukat bez opovržení. Jeho 40 kilogramů bylo roz-

loženo do necelých 174 centimetrů. Jeho údy vypadaly jako kostnatá

stébla, která odpudivě čněla z jeho vychrtlosti. A jeho hubený, dro-

bounký obličej se téměř ztrácel za masitým rypákem, který mu trčel

osmi centimetry do prostoru. Pouze oči zpochybňovaly všeobecné

mínění o tom, jaký byl. Z jejich mírnosti, pro největšího dobyvatele

Galaxie podivné mírnosti, se nikdy zcela neztrácel smutek. Město

bylo zábavným centrem rozmařilého světa. Možná měl udělat svým

sídlem spíše Nadaci,nejsilnější z jeho nově dobytých nepřátel, ale

- 8 -

byla daleko, až na samém okraji Galaxie. Centrálněji umístěný Kal-

gan se svojí dlouhou tradicí aristokratického místa zábavy mu lépe

strategicky vyhovoval. Ale v té tradiční veselosti, vystupňované ne-

slýchanou prosperitou, nenacházel klid. Báli se ho a podrobovali se

mu a snad ho i uznávali – z jisté vzdálenosti. Ale kdo se na něj mohl

podívat bez výsměchu? Pouze ti, kteří byli pozměnění. A jakou cenu

měla jejich umělá loajalita? Postrádala vnitřní šťávu. Mohl přijímat

za své další tituly, mohl uvádět v platnost rituální i nově sestavená

nařízení, ale nic se stejně neměnilo. Lepší – nebo aspoň ne horší –

bylo jednoduše být Prvním Občanem a skrývat se. Zvedla se v něm

však náhlá vlna odporu – silná a krutá. Ani kousek Galaxie mu nesmí

být odepřen. Zůstává už pět let v tichosti pohřbený zde, na Kalganu,

a to v důsledku věčné, nejasné, v prostoru se vznášející hrozby, nevi-

děné, neslyšené a neznámé Druhé Nadace. Bylo mu třicet dva. Nebyl

starý, ale cítil se starým. Jeho tělo, navzdory psychickým silám, bylo

slabé. Každá hvězda! Každá hvězda, kterou mohl vidět i každá

hvězda, kterou vidět nemůže. Musí být jeho! Pomsta všem. Lidské-

mu plemeni, jehož nebyl součástí. Galaxii, do které se nehodil. Mar-

né výstražné světlo nad jeho hlavou zablikalo. Mohl sledovat muže,

který právě vstoupil do paláce, a zároveň, jako by jeho mutantní

smysly v pustém šeru zcitlivěly, cítil emocionální vzdmutí, jež se

prsty dotýkalo jeho mozku. Lehce rozpoznal jeho totožnost. Byl to

Pritcher.

Kapitán Pritcher z někdejší Nadace. Kapitán Pritcher, kterého

byrokrati tamté rozkládající se vlády ignorovali a opomíjeli. Kapitán

Pritcher, jehož zaměstnání drobného špióna vymazal a pomohl mu

nahoru. Kapitán Pritcher, ze kterého udělal prvního plukovníka a pak

generála, jehož pole působnosti rozšířil po celé Galaxii.

Nynější kapitán Pritcher byl, ačkoli začínal jako nepoddajný re-

bel, zcela loajální. A ještě k tomu ne loajální kvůli ziskům, ne loajál-

ní z vděčnosti, ne loajální z čestnosti, ale loajální pouze a jen v dů-

sledku pozměnění.

Mezek si byl vědom silné nepoškoditelné povrchové vrstvy loa-

jality a lásky, která zabarvovala každou Han Pritcherovu emocionální

pohnutku, vrstvy, kterou on sám před pěti lety implantoval. Hlouběji

pod ní ležely zbytky původní individuality, výbušnost; idealismus,

ale ty obtížně zaznamenával dokonce i on sám.

- 9 -

Dveře se za jeho zády otevřely a on se otočil. Průhlednost stěny

pozvolna mizela a místo červánků zazářilo bílé světlo atomové ener-

gie.

Han Pritcher si sedl na určenou židli. Nevedlo se tu ani uklánění,

ani klečení, ani žádné jiné zdvořilosti. Mezek byl pouhým "Prvním

Občanem" a oslovovali ho "pane". V jeho přítomnosti se sedělo a

mohlo se i v určitých případech, kdy se to zdálo být nezbytné, otočit

k němu zády.

Hledět mu do tváře však Han Pritcher považoval za důkaz silné-

ho a spolehlivého muže. Dělal to rád.

Mezek řekl: "Vaší konečnou zprávu jsem obdržel včera. Nemo-

hu popřít, že jsem v ní našel cosi depresivního, Pritchere."

Generálova obočí se navzájem dotkla: "Ano, souhlasím, ale ne-

vidím žádné jiné závěry, ke kterým bych mohl dojít. Prostě není žád-

ná Druhá Nadace, pane."

Mezek se zamyslel a pak pomalu pokýval hlavou. "Existuje tvr-

zení Eblinga Mise. Je tady stále to tvrzení Eblinga Mise."

Nebylo to poprvé. Pritcher promluvil, aniž by k tomu dostal po-

kyn: "Mis je možná největším psychologem Nadace; ale je jako dítě

v porovnání se Seldonem. Svého času zkoumal Seldonovy práce a

byl řízen umělými stimulacemi vašeho mozku. Možná to na něj bylo

moc. Možná se mýlil. Pane, on se určitě mýlil."

Mezek si povzdechl a posunul svou žalostnou tvář na stébelna-

tém krku dopředu. "Kéž by žil o minutu déle. Už mi chtěl povědět,

kde Druhá Nadace leží. Věděl to, to vám říkám. Už nechci couvat.

Nechci stále jen čekat. Tolik ztraceného času. Pět let uplynulo úplně

zbytečně."

Pritcher nemohl kritizovat svého pána, jeho kontrolovaná psy-

chika mu to nedovolovala. Zneklidněl však. Řekl: "Ale jak to chcete

vysvětlit, pane? Pětkrát jsem vyjel mimo. Vy sám jste plánoval ty

cesty. Žádnou asteroidu jsem nevynechal. Je to už tři sta let, co Hari

Seldon údajně založil dvě Nadace, jako zárodky nové Říše, která

měla nahradit tu umírající. Sto let po Seldonovi, První Nadace – ta,

kterou tak dobře známe – byla známá po celé Periférii. Sto padesát

let po Seldonovi – v čase poslední bitvy se starou Říší – byla známá

po celé Galaxii. A nyní už to je tři sta let – a kde by asi tak mohla být

- 10 -

ta tajemná Druhá Nadace? Na žádném konci Galaxie o ní zatím

neslyšeli."

"Ebling Mis tvrdil, že se sama utajovala. Že jenom utajenost

mohla učinit z její slabosti sílu."

"Utajení tak dokonalé, jako je toto, je možné jen v případě, že

neexistuje."

Mezek na něj pohlédl, jeho oči byly rozšířené a ostražité. "Ne,

ona existuje." A zašermoval svým kostnatým prstem. "Nepatrně

změníme naši taktiku."

Pritcher se zachmuřil. "Chcete sám vyrazit? To bych vám nera-

dil."

"Ne, jistě že ne. Vy vyrazíte ještě jednou – naposledy. Ale bude-

te mít jiného velitele."

Bylo ticho a pak se ozval Pritcherův zastřený hlas: "Kdo to bu-

de, pane?"

"Jeden mladík odsud z Kalganu. Bail Channis."

"Nikdy jsem o něm neslyšel, pane."

"Nedivím se tomu. Ale je velice bystrý, ambiciózní – a není po-

změněný."

Pritcherova čelist na chvilku poklesla. "Nevidím v tom žádnou

výhodu."

"Jedna existuje, Pritchere. Vy jste vynalézavý a zkušený muž.

Sloužíte mi dobře. Ale jste pozměněný. Vaší motivací je zkrátka

vnucená a bezmocná věrnost k mé osobě. Když jste ztratil své přiro-

zené motivace, ztratil jste něco, důmyslnou pohonnou sílu, kterou

prostě neumím nahradit."

"Necítím to tak, pane," řekl Pritcher ponuře. "Velmi dobře si

vzpomínám na sebe samého v dobách, kdy jsem byl ještě váš nepří-

tel. Necítím se dnes nějak podřadněji."

"Přirozeně, že ne," Mezkova ústa se zachvěla v náznaku úsmě-

vu. "Vaše mínění není v tomto případě objektivní. Tento Channis je

ambiciózní sám kvůli sobě. Je naprosto spolehlivý – oddaný jen sám

sobě. Ví, že jeho úspěch tak trochu záleží i na mně a udělal by coko-

liv pro to, aby zesílil moji moc, protože tak by mohla být jeho jízda

dlouhá a daleká a dosažené cíle velkolepé. Jestliže pojede s vámi,

bude to právě ta drobná oběť; kterou obětuje kvůli sobě."

- 11 -

"Pak," řekl Pritcher stále neústupně, "proč neodstraníte moje po-

změnění, pokud si myslíte, že mě zlepší. Těžko o mně dnes můžete

pochybovat."

"To nikdy, Pritchere. Jestliže budete v dosahu zbraní nebo vý-

bušnin, v jejichž dosahu jsem i já, zůstanete pozměněný. Kdybych to

tuto minutu změnil, byl bych tu příští mrtvý."

Generálovo chřípí se rozšířilo. "Zraňuje mě, že takto můžete

myslet."

"Nemám v úmyslu vás zraňovat, ale není ve vašich možnostech

uvědomit si, v co by se vaše osvobozené city vedené přirozenou mo-

tivací zformovaly. Lidská mysl se brání kontrole. Právě z tohoto dů-

vodu obyčejný lidský hypnotizér nemůže hypnotizovat někoho proti

jeho vůli. Já mohu, protože nejsem hypnotizér, ale věřte mi, Pritche-

re, odpor, který nemůžete ukázat a o kterém ani nevíte, že je, je něco,

s čím bych se tváří v tvář setkat nechtěl."

Pritcherova hlava poklesla. Zasáhla ho marnost a zanechala jeho

nitro šedé a vyčerpané. S námahou řekl: "Ale jak můžete důvěřovat

tomu muži? Myslím tím, tak zcela – jako můžete věřit mně, pozmě-

něnému."

"Ano, myslím, že tak úplně nemohu. To je také důvod, proč mu-

síte jet s ním. Víte, Pritchere," Mezek zapadl do svého obrovského

měkkého křesla, ve kterém vypadal jako oživlé kostnaté párátko,

"pokud narazí na Druhou Nadaci a pokud ho napadne, že by dohoda

s nimi mohla být výhodnější než se mnou – rozumíte?"

V Pritcherových očích zazářilo uspokojení. "To už je lepší, pa-

ne."

"Jistě."

"A… é… Pritchere. Ten mladík je pohledný, příjemný a velmi,

velmi okouzlující. Nenechte se obalamutit. Je nebezpečný a bez

skrupulí. Nevstupujte mu do Cesty, dokud na to nebudete připraven.

To je vše."

Mezek opět osaměl, nechal světla přitlumit a stěna před ním

opět zprůhledněla. Obloha byla nyní purpurová a město tvořilo svě-

telnou skvrnu na obzoru.

K čemu to všechno je? I pokud by byl pánem toho všeho – co

pak? Zabrání lidem jako je Pritcher, aby byli přímí a vysocí, sebevě-

- 12 -

domí a silní? Mohl by Bail Channis ztratit svůj vzhled? Mohl by on

sám být jiným než je?

Proklel své pochybnosti. Oč mu vlastně jde?

Matné výstražné světlo nad jeho hlavou zablikalo. Mohl sledo-

vat postup muže, který vstoupil do paláce, a téměř proti své vůli cí-

til,jak se jemná vlna vzdmuté emocionality dotýká prsty jeho mozku.

Bez obtíží rozpoznal jeho totožnost.

Byl to Channis. Zde Mezek neviděl uniformitu, ale původní, od-

lišující se silnou mysl, neovlivněnou žádnými neuspořádanostmi

vesmíru. Proplouvala všemi proudy a vlnami. Bylo zde na povrchu

jisté drobounké varování, přílišná uhlazenost skrývající náznaky cy-

nické oplzlosti. A pod tím hlouběji proudila sobeckost a sebeláska s

občasnými vlnami krutého humoru a hluboko pod tím vším se roz-

kládala nádrž ambicí.

Mezek cítil, že by mohl zasáhnout a přehradit ty proudy, vypus-

tit nádrž, vysušit jí a vytvořit proudy nové. Ale co z toho? Kdyby

mohl přinutit Channisovu kučeravou hlavu, aby se mu klaněla, změ-

nilo by to něco na jeho vlastní grotesknosti, která ho nutí vyhýbat se

dni a milovat noc, která ho činí osamělým uprostřed Říše, která je

neoddiskutovatelně jeho?

Dveře za ním se otevřely a on se otočil. Průhlednost stěny zmi-

zela a tmu vystřídalo bíle zářící světlo atomové energie.

Bail Channis se lehce usadil a řekl: "Toto není zcela očekávaná

pocta, pane."

Mezek se podrbal na svém rypáku všemi prsty najednou a odpo-

věděl trošku podrážděně. "Jak to, mladý muži?"

"Řekl bych předtucha, pokud bych nechtěl připustit, že jsem co-

si takového někde zaslechl."

"Řeči? Jaké z těch několika desítek máte na mysli?"

"Ty, které tvrdí, že se plánuje nová galaktická ofenzíva. Přál

jsem si, aby to byla pravda a abych v tom mohl sehrát přiměřenou

roli."

"Myslíte si tedy, že Druhá Nadace existuje?"

"Proč ne? Dějí se mnohem zajímavější věci."

"A toto je pro vás také zajímavé?"

"Jistě. Je v tom velké tajemství! Co jiného je více opředeno do-

hady? Novinové články nejsou v poslední době přecpány ničím ji-

- 13 -

ným, než co je pouze více či méně pravděpodobné. Jak možná víte,

jedním z kmenových přispěvatelů Kosmu je jeden cvok, který píše o

světě bytostí s ryzí myslí – Druhé Nadaci, které tak rozvinuly své

mentální energetické síly, že se vyrovnají všem dosud známým fyzi-

kálním silám. Vesmírné lodě odmrští o celé světelné roky zpět, pla-

nety vykolejí z jejich drah…

"Zajímavé, ano. Ale vy na to máte nějaký názor? Souhlasíte s

tímto psychoenergetickým pojetím?"

"Ó Galaxie, ne! Myslíte si, že by takovéto bytosti zůstávaly na

své vlastní planetě? Ne, pane. Domnívám se, že Druhá Nadace zů-

stává ukryta, protože je slabší, než si myslíme."

"V tomto případě vás tedy mohu seznámit se svými záměry. Jak

by se vám zamlouvalo vést expedici, která by pátrala po Druhé Na-

daci?"

Na chvíli se zdál Channis zaskočen náhlým zvratem událostí,

které se řítily rychleji, než na ně byl připraven. Jeho jazyk zjevně

ztvrdnul a ticho se stále prodlužovalo.

Mezek pravil chladně: "Nu?"

Channis svraštil čelo. "Jistě. Ale kde bych ji měl hledat? Máte k

dispozici nějaké informace?"

"Generál Pritcher pojede s vámi… "

"Takže to nepovedu?"

"Posuďte sám, co udělám. Poslouchejte, vy nejste z Nadace. Po-

cházíte z Kalganu, že? Ano. Nu, pak vaše znalost Seldonova Plánu

bude jen povrchní. Když se začala první Galaktická Říše rozkládat,

Hari Seldon a jeho skupina psychohistoriků analyzovali průběh příš-

tích historických událostí na základě matematických znalostí, které v

dnešních degenerativních dobách už nemáme k dispozici a vytvořili

dvě Nadace, které umístili na opačné konce Galaxie s tím, že ekono-

mické a sociologické síly, které se budou stále pomalu rozvíjet, z

nich vytvoří zárodky Druhé Říše. Hari Seldon počítal, že to bude

trvat tisíc let, než se tento proces završí – bez existence Nadací by to

trvalo třicet tisíc let. Ale nemohl počítat se mnou. Já jsem mutant a

jsem psychohistoricky nepředpověditelný, protože ti pracují pouze s

reakcemi průměru. Rozumíte?"

"Perfektně, pane. Ale jak se to týká mne?"

- 14 -

"Hned vám to bude jasné. Mám v úmyslu sjednotit Galaxii a do-

sáhnout Seldonova tisíciletého cíle za tři sta let. Jedna Nadace – svět

fyzikálních vědců – ještě stále prosperuje – pod mojí vládou. Pro

udržení prosperity a pořádku ve Svazu můžeme použít atomové

zbraně, které oni vyvinuli a které si poradí s čímkoli v Galaxii, vyjma

snad Druhé Nadace. Proto o ní musím vědět více. Generál Pritcher je

toho názoru, že vůbec neexistuje. Já si myslím něco jiného."

Channis se opatrně optal: "A co si myslíte, pane?"

A Mezkova slova byla náhle silně rozhořčená: "Že ti, které já ří-

dím, jsou jimi ovlivňováni. Citlivě! Jemně! Ale ne zas tak jemně,

abych to nepoznal. A tento jejich vliv sílí a zasahuje nejhodnotnější

muže v tu nejmíň vhodnou dobu. Divíte se ještě nyní, že jsem se v

posledních pěti letech stáhnul do nehybnosti?

Toto je váš význam. Generál Pritcher je mým nejlepším mužem,

ale už není déle bezpečný. Jistě, neví o tom. Ale vy jste nepozměně-

ný, a proto i hůř rozpoznatelný jako Mezkův muž. Možná se vám

podaří klamat Druhou Nadaci déle, než by to kdo z mých mužů do-

kázal – snad to bude dostatečně dlouho. Rozumíte mi?"

"Hmm. Ano. Ale promiňte mi, pane, jednu otázku. Jak je možné

vaše lidi narušit? Jak bych třeba zaznamenal změnu u generála

Pritchera, pokud by k ní došlo? Mohou se opět stát nepozměněnými?

Stanou se neloajálními?"

"Ne. Říkám vám, že je to velice jemné. O to je to znepokojivěj-

ší, oč je to těžší určit a někdy musím čekat, než jednám, v nejistotě,

zda ten určitý muž je jen normálně výstřední, anebo je-li s nimi spo-

jen. Jejich loajalita zůstává, ale iniciativnost a vynalézavost je ruše-

na. Jeví se naprosto normálními, ale jsou k ničemu. V minulém roce

jich takto bylo vyřízeno šest. Šest mých nejlepších." Koutek jeho úst

se pozvedl. "Starají se mi teď o základní výcvik a mým největším

přáním, co se jich týče, je, aby je nepotkala žádná nepředvídavost,

kterou by museli řešit."

"Domnívám se, pane… domnívám se, že to nemusí být Druhá

Nadace. Co kdyby to byl třeba jiný, vám podobný mutant?"

"Plánují velice pečlivě a příliš dalekosáhle. Kdyby to byl jeden

muž, měl by více naspěch. Ne, je to nějaký svět a vy jste mojí zbraní

proti němu."

- 15 -

Channisovy oči zasvítily, když říkal: "Jsem nadšen touto příleži-

tostí."

Ale Mezek zachytil náhlý zvrat v jeho emocích. Řekl: "Ano,

zjevně vás napadá, že vaše jedinečná služba si vyslouží jedinečnou

odměnu – dokonce snad že byste se mohl stát mým následníkem.

Máte pravdu. Ale jak víte, je také jedinečný trest. Mé emocionální

prostocviky nejsou nijak vázány jen na pouhou loajalitu ke mně."

A úsměšek na jeho tenkých rtech byl krutý, když se Channis v

hrůze vymrštil ze židle.

Jen na krátký,jeden, velice krátký okamžik Channis pocítil

prudkou duševní bolest způsobenou zdrcujícím zármutkem, který mu

visel těsně nad hlavou. Fyzickou námahou jej ničil, ale než se opět

vznesl, nesnesitelně očernil jeho mysl. Zůstala po něm vlna zlosti.

Mezek řekl: "Zlost nepomůže… schováváte se za ni, že? Ale já

to vidím. Tyhle věci se musí dělat s větším zápalem. Už jsem ovlá-

dáním citů i zabíjel a není krutější smrti." Odmlčel se: "To je vše!"

Mezek opět osaměl. Nechal světla pohasnout a stěna před ním

opět zprůhledněla. Obloha byla černá a zvedající se tělo Galaktické

Čočky rozsévalo po celé šíři vesmíru své třpytící se bohatství.

Celý ten mlžný opar byl tvořen hvězdami tak početnými, že na-

vzájem splývaly a vytvářely tak světlem naplněný oblak.

Všechny byly jeho…

Ale jednu věc ještě musí vyřídit, aby mohl klidně spát.

PRVNÍ MEZIHRA

Zasedala Výkonná rada Druhé Nadace. Nás na ní zajímají pouze

názory. Ani to, kde se setkali, ani to, kdo se setkal, není pro nás v

tomto okamžiku podstatné. Nechceme-li ztratit srozumitelnost, ne-

můžeme přesně reprodukovat žádnou část toho zasedání, protože to

bylo zasedání psychologů, a to ne tak úplně obyčejných psychologů.

Šlo spíše o vědce s psychologickou orientací. To znamená o muže,

jejichž základní koncepce filozofie vědy je namířena úplně jiným

směrem než všechny ty orientace, které známe. Vědecká "psycholo-

gie" dospěla k neotřesitelným pravdám, které odvodila na základě

- 16 -

metodologických postupů fyzikální vědy, a tedy má jen velice vágní

vztah k PSYCHOLOGlI.

A to je vše, co mohu říci slepci o barvách – já, který jsem stejně

slepý, jako můj posluchač.

Závěr je ten, že shromáždění pochopili navzájem své práce, a to

zcela podrobně. Všechny teorie byly rozpracovány tak, že je bylo

možno aplikovat na jednotlivé individuality. Řeč, jak známo, nepo-

třebovali. I pouhý zlomek věty se zdál být rozvleklým přepychem.

Gesto, zamračení, vráska na obličeji – dokonce i významně časované

odmlčení, mělo ten pravý účinek a tvořily vnitřní náboj informace.

Nyní nám nezbývá než volně přeložit do slovních kombinací to,

co bylo na konferenci sděleno, a to i s tím nebezpečím, že nevyjád-

říme všechny jemnosti. Nicméně všichni ti, kteří jsou již od dětství

orientováni fyzikálně, by nám jinak nerozuměli.

Na zasedání byl jeden "hlas", který ostatní překřičel. Patřil je-

dinci, kterého všichni znali jako Prvního Mluvčího.

Řekl: "Dnes je už s konečnou platností jasné, proč zastavil Me-

zek svůj první zběsilý útok. Nemohu říci, že ta záležitost odráží naše

zásluhy na… tedy, na uspořádání celé situace. Je zřejmé, že nás Me-

zek téměř lokalizoval za pomoci uměle zvýšené mozkové energie

toho, koho jsme na První Nadaci nazývali 'psychologem'. Tento psy-

cholog byl zabit dřív, než stačil Mezkovi svůj objev prozradit. Udá-

losti, které vedly k jeho zabití, byly zcela nahodilé, jak ukazují vý-

počty pod bodem tři. Předpokládám, že jste je prošli."

Byl to Pátý Mluvčí, který byl typický modulací svého hlasu.

Řekl ponuře: "Je jisté, že jsme si v dané situaci nevedli dobře. Jsme

vysoce zranitelní hromadným útokem a zvláště, je-li tento útok řízen

takovým duševním fenoménem, jako je Mezek. Krátce poté, co do-

byl První Nadaci a získal si tak věhlas po celé Galaxii, jen šest měsí-

ců poté stanul na Trantoru. Během dalšího půl roku by byl zde.

Všechno mluvilo proti nám, abych byl přesný, bylo to na 96,3 plus

mínus 0,05%. Už jsme strávili spoustu času tím, že jsme analyzovali,

co ho zastavilo. Ale my především víme, co ho pohánělo. Jeho vnitř-

ní rozkol fyzické deformity a psychické výjimečnosti je jasný nám

všem. Pouze přes bod tři jsme mohli – na základě faktů – určit prav-

děpodobnost jeho anomálních činů, bude-li v přítomnosti nějaké lid-

ské bytosti, která na něj bude mít jistý vliv.

- 17 -

A protože by takováto anomální akce závisela na přítomnosti ta-

kovéto lidské bytosti v příslušném čase, byla s ohlédnutím ke všem

okolnostem považována za nahodilou. Naši zpravodajové jsou si

jisti, že Mezkova psychologa zabila dívka – dívka, pro kterou měl

Mezek slabost a kterou proto duševně neovládal – jednoduše z toho

důvodu, že měla psychologa ráda.

Od této události – pro ty, kteří ji chtějí znát detailně, je její ma-

tematické zpracování uloženo v Centrální knihovně která je pro nás

varováním, zadržujeme Mezka pomocí nekonvenčních metod, které

denně ohrožují naplnění Seldonova historického schématu. To je

vše."

První Mluvčí se na chvíli odmlčel, aby shromážděným jednot-

livcům mohly dojít všechny důsledky a pak řekl: "Situace je vysoce

nestabilní. Původní Seldonovo schéma ohýbáme až do krajnosti a

musím zdůraznit, že v této věci těžce chybujeme, protože při naší

nepotřebě koukat dopředu se staneme brzy svědky toho, že se Plán s

konečnou platností zhroutí. Čas kolem nás plyne. Myslím, že nám

zbývá pouze jedno řešení – a to je dosti riskantní.

"Musíme Mezkovi dovolit, aby nás v jistém smyslu našel."

V krátké pauze shromáždil reakce posluchačů, pak řekl: "Opakuji –

v jistém smyslu!"

2.

DVA MUŽI BEZ MEZKA

Loď byla připravena. Všechno klapalo, až na to, že chyběl cíl

cesty. Mezek navrhoval, aby se vrátili na Trantor – svět, který byl

pozůstatkem jedinečné galaktické metropole té největší Říše, jakou

Lidstvo až doposud poznalo – mrtvý svět, který býval hlavním měs-

tem všech hvězd.

Pritcher nesouhlasil. Byla to stará, zvětralá stopa. Vyhledal Bai-

le Channise v lodní navigační kabině. Mladíkovy vlnité vlasy byly

rozcuchané, ale kadeř, která mu padala přes čelo, byla tak dokonale

umístěná, jakoby s pečlivým záměrem – a zuby odhalené v úsměvu

tento záměr jen potvrzovaly. Toporný důstojník cítil, že se před tím

druhým zatvrzuje.

- 18 -

Bylo zřejmé, že je Channis vzrušený. "Pritchere, je to příliš ná-

hod najednou."

Generál chladně namítl: "Nevím, o čem je řeč."

"Oh – dobrá, staříku, vezměte si židli a podíváme se na to. Právě

jsem procházel vaše poznámky. Jsou výborné."

"Jak… to je od vás milé."

"Ale zajímalo by mne, jestli jste došel ke stejným závěrům jako

já. Zkoušel jste někdy tento problém deduktivně analyzovat? Nemám

nic proti namátkovému pročesávání hvězd, ale to, co jste dělal vy na

svých pěti expedicích, bylo spíše skákáním po hvězdách. To je jasné.

Propočítával jste, jak by dlouho trvalo, než by se při této rychlosti

prošel celý známý svět?"

"Ano. Několikrát." Pritcher nepociťoval žádnou potřebu setká-

vat se s mladíkem během cesty, ale bylo důležité poznávat jeho mysl

– nekontrolovatelnou, a tedy nepředpověditelnou mysl.

"Dobrá, předpokládejme že jsme to rozebrali a teď máme roz-

hodnout, co vlastně hledáme?"

"Druhou Nadaci," řekl Pritcher ponuře.

"Nadaci psychologů," opravil ho Channis, "kteří jsou tak slabí

ve fyzikálních vědách, jako byla První Nadace slabá v psychologii.

Vy jste z První Nadace, já ne. Důsledky jsou vám snad jasné. Musí-

me najít svět, který vládne s pomocí svých neobyčejných duševních

schopností a který je přitom technicky velice zaostalý."

"Je to skutečně tak?" – optal se Pritcher tiše. "Náš Svaz Světů

není technicky nijak zaostalý a přitom zdrojem moci našeho vládce

je jeho duševní síla."

"Využívá zkušeností První Nadace," odpověď nesla náznak ne-

trpělivosti, "je to také jediný rezervoár této zkušenosti v Galaxii.

Druhá Nadace určitě žije mezi vysušenými zbytky rozpadlé Galak-

tické Říše, kde z ní nezbylo nic."

"Takže vy předpokládáte, že duševní síla stačí k tomu, aby jim

zajistila vládu nad skupinou světů, a to i přes jejich fyzickou bez-

mocnost?"

"Relativní bezmocnost. Jsou schopni se před úpadkovými ob-

lastmi, které mají v sousedství, ubránit. Ale před Mezkem s jeho

atomovým hospodářstvím obstát nemohou. Proč by se jinak tak peč-

livě skrývali zpočátku to dělali z příkazu Hari Seldona, ale teď už to

- 19 -

dělají kvůli sobě. Vaše vlastní První Nadace se neutajovala ani před

třemi sty lety, kdy byla jediným obrany neschopným městem na

opuštěné planetě."

Jemné linky na Pritcherově potemnělém obličeji sebou trhly. "A

teď, když jste zakončil svoji hlubokou analýzu, rád byste viděl se-

znam všech království, republik, planetárních států a diktatur všech

typů, v celé politické šíři, která by se shodovala s vaším popisem a

kromě toho ještě s několika dalšími faktory?"

"Copak jste to vše už zvážili?" Channis neztrácel nic ze své dr-

zosti.

"Nenajdete to zde, ale mám vypracovaného kompletního prů-

vodce po politických jednotkách na druhé straně Periférie. To jste si

opravdu myslel, že se Mezek spoléhal jen na náhodu?"

"Dobrá," mladíkův hlas nabýval na síle, "a co tedy víte o Ta-

zendské oligarchii?"

Pritcher se zamyšleně dotknul ucha. "Tazenda? Ano, myslím, že

o ní vím. Leží v Periférii, že ano? Tak na třetině cesty směrem do

centra Galaxie."

"Ano. A co dál?"

"Jediné zprávy, které máme, umísťují Druhou Nadaci na opačný

konec Galaxie. Je to to jediné, čeho se musíme držet. Proč tedy teď

mluvit o Tazendě? Její úhlové odchýlení od radiánu První Nadace se

pohybuje mezi sto deseti a sto dvaceti stupni. Tady se blíží ke sto

osmdesáti."

"V záznamech je řečeno něco jiného. Druhá Nadace byla zalo-

žena v odlehlé oblasti Starsendu – na Konci hvězd."

"Žádná taková oblast nebyla zatím v Galaxii lokalizována."

"Protože to je místní název, který se později kvůli větší utaje-

nosti přestal používat. Možná byl vymyšlen jen pro účely Seldona a

jeho skupiny. Přesto, nemyslíte si, že je jistá příbuznost mezi Star-

sendem a Tazendou?"

"Vzdálená zvuková podobnost? To nestačí."

"Už jste tam někdy byl?"

"Ne."

"Ale je o ní zmínka ve vašich poznámkách."

- 20 -

"Kde? Ó, ano, ale to jsme se tam jen zastavili cestou, abychom

se občerstvili. Jistě tam není o tomto světě napsáno nic pozoruhod-

ného."

"Přistáli jste na hlavní planetě? Kde je sídlo vlády?"

"To nemohu dost dobře říci."

Channis se zamyslel, ten druhý ho sledoval chladným pohledem.

A pak – "Mohl byste se se mnou na chvíli podívat do Čočky?"

"Pochopitelně."

Čočka byla snad tím nejnovějším vynálezem na meziplanetár-

ních křižnících té doby. Byl to vlastně velice složitě propočítaný stroj

který mohl přenášet na obrazovku reprodukcí noční oblohy tak, jak

byla viděna z jakéhokoli daného místa v Galaxii.

Channis provedl přípravné úkony, světla na stěně pilotní míst-

nosti pohasla. V tlumeném červeném světle na kontrolní desce Čoč-

ky Channisova tvář rudě plála. Pritcher seděl v pilotním křesle, dlou-

hé nohy zkřížené, tvář pohlcenu v šeru.

Jak indukční fáze pomíjela, na obrazovce se začaly objevovat

světelné body. Byla to nahuštěná, zářící, hvězdná seskupení obydle-

ného Galaktického centra.

"Toto," vysvětloval Channis, "je zimní noční obloha, jak je vi-

děna z Trantoru. Toto zde je důležitý bod, který byl vámi, aspoň po-

kud vím, zatím zanedbáván. Všechny inteligentní orientace musí

vycházet z Trantoru, jako nulového bodu. Trantor byl sídlem Galak-

tické Říše. Dokonce více vědecky a kulturně než politicky. A proto,

má-li nějaké popisné jméno hlubší význam, bude vycházet v devíti

případech z deseti z Trantorské orientace. V této souvislosti je třeba

si uvědomit, že Seldon sice pocházel z Heliconu ležícího blíže k Pe-

riférii, ale přitom jeho skupina pracovala na Trantoru."

"Co tím vším chcete říci?" Pritcherův chladně věcný hlas se

vbořil do narůstajícího nadšení toho druhého.

"Mapa vám to vysvětlí. Vidíte tu tmavou mlhovinu?" Stín jejího

ramene dopadal na obrazovku, která zobrazovala jen třpytící se části-

ce Galaxie. Prst ukazoval na drobounkou černou tečku, která vypada-

la jako nějaká díra ve skvrnité struktuře světla. "Stellografické zá-

znamy ji nazývají Pelotovou mlhovinou. Dávejte pozor. Rozšířím

obraz."

- 21 -

Pritcher byl už dříve svědkem rozšiřování obrazu Čočky, ale

přesto zatajil dech. Bylo to, jakoby stál u průhledné stěny vesmírné

lodi, která se řítí mezi shluky hvězd Galaxie, aniž by vstupovala do

hyperprostoru. Hvězdy se rozbíhaly směrem od jejich společného

centra, mířily a padaly ven z okraje obrazovky. Jednoduché body se

zdvojovaly a mlžné skvrny se měnily v myriády bodů. A to vše za

stálé iluze pohybu. Channis do toho mluvil: "Jak vidíte, pohybujeme

se v přesné přímce od Trantoru k Pellotově mlhovině tak, abychom

mohli lépe pozorovat hvězdy, jejichž rozložení je stejné, jako by-

chom byli na Trantoru. Není to zřejmě úplně přesné v důsledku gra-

vitační odchylky světla, kterou sice nemám propočítanou, ale trou-

fám si tvrdit, že nebude nijak významná."

Obrazovka potemněla. Jak se zvětšování zpomalovalo, hvězdy

se s jistou lítostí loučily s obrazovkou a vyklouzávaly ven. Ve zvět-

šené mlhovině náhle zazářila spousta jasných hvězd, jejichž světlo

bylo předtím skryto za vířícími neradioaktivními atomovými části-

cemi sodíku a vápníku, které vyplňovaly kubické parseky vesmíru.

A Channis opět ukazoval: "Obyvatelé této části vesmíru toto na-

zývají 'Ústa'. A to je důležité, protože ústa to připomíná pouze z

Trantoru."

To, na co ukázal, byla trhlina v těle mlhoviny ve tvaru rozevře-

ných šklebících se úst z profilu a byla ohraničena jasnou září hvězd-

ného světla, které ji vyplňovalo.

"Sledujte 'Ústa'," řekl Channis, "sledujte ústa směrem k hltanu,

kde se zužují do tenounké klikatící se světelné linky."

Obrazovka se opět trochu rozšířila, mlhovina se natáhla do dél-

ky a celou obrazovku zaplnila právě ta tenounká světelná stružka.

Channisův prst po ní v tichosti jel směrem dolů, kde se krátce zasta-

vil a pak pokračoval dále až k osamocené zářící hvězdě, za níž už

byla tma. Zde se jeho prst opět zastavil.

"Hvězdný konec," řekl mladík prostě, "Starsend. Mlhovina je

tam v jednom místě řídká, a tak jí světlo může pronikat – v jednom

směru. Svítí na Trantor."

"Snažíte se mi naznačit…" Hlas Mezkova generála se utápěl v

dohadech.

"Nesnažím. Toto je Tazenda – Starsend."

- 22 -

Světla pohasla. Čočka se sklopila. Pritcher třemi dlouhými kro-

ky přistoupil k Channisovi. "Jak jste na to přišel?"

A Channis se rozvalil v židli a zatvářil se trochu rozpačitě. "Ná-

hodou. Rád bych na tom sice měl rozumové zásluhy ale byla to čistě

jenom náhoda. Ale v každém případě, ať to bylo jakkoliv, sedí to.

Podle našich informací je Tazenda oligarchií. Vládne dvaceti sedmi

obydleným planetám. Po technické stránce není nijak vyspělá. A

hlavně, je to neznámý svět, který je přísně neutrální v místní politice

tohoto hvězdného regionu, a není expanzivní. Myslím, že bychom ji

měli navštívit."

"Už jste o tom informoval Mezka?"

"Ne, ani to neuděláme. Už jsme ve volném prostoru a chystáme

se k prvnímu skoku."

Pritcher v náhlé hrůze přiskočil k monitoru. Jeho oči se střetly s

chladným vesmírem a on se s tím snažil srovnat. Upřeně zíral na ob-

raz, pak se obrátil. Automaticky natáhl ruku po poplašném zařízení.

"Na čí rozkaz?"

"Na můj generále" – bylo to poprvé, co Channis použil jeho titul

– "zatímco jsme se tady spolu bavili. Pravděpodobně jste necítil

zrychlení, protože nastalo v okamžiku, kdy jsem rozšiřoval pole

Čočky a vy jste se zřejmě domníval, že se jedná o klam zdánlivého

pohybu hvězd."

"Proč? Co to děláte? Co jste vlastně vyvodil z těch vašich ne-

smyslů o Tazendě?"

"To nebyl nesmysl. Myslel jsem to vážně. Taky tam jedeme.

Vyrazili jsme už dnes, ačkoli odlet byl plánovaný až za tři dny. Ge-

nerále, vy nevěříte, že Druhá Nadace existuje, já ano. Vy pouze plní-

te Mezkovy rozkazy, aniž byste věřil; já cítím nebezpečí. Druhá Na-

dace se už pět let připravuje. Jak, to nevím, ale co kdyby měla své

agenty na Kalganu. Kdybych příliš myslel na to, že vím, kde Druhá

Nadace je, mohli by na to přijít. Můj život už není déle bezpečný a já

mám pro svůj život slabost. A tak, i když je pravděpodobnost malá,

jako je tomu v tomto případě, hraju raději na jistotu. Takže nikdo o

Tazendě kromě vás neví a vy to povíte až poté, co budeme mimo

mezihvězdný prostor. To se týká i posádky." Channis se opět ironic-

ky usmál, situaci měl dokonale pod kontrolou.

- 23 -

Pritcherova ruka se stáhla z poplašného zařízení a na chvíli ho

zaplavil neklid neurčité povahy. Co mu bránilo v tom, aby jednal?

Co ho tlumilo? Byla doba, kdy byl rebelem a nepozměněným kapitá-

nem obchodní Říše První Nadace, tenkrát by to byl spíše on než

Channis, kdo by v situaci, jako je tato, jednal rychle a směle. Měl

Mezek pravdu? Byla jeho mysl tak poznamenaná poslušností, že

ztrácela akceschopnost? Cítil narůstající nespokojenost, která ho srá-

žela do podivné malátnosti.

"Dobrá, už jste to udělal. Ale byl bych rád, kdybyste se mnou

napříště konzultoval všechna závažná rozhodnutí." Jeho pozornost

upoutal blikající signál.

"To je ze strojovny," řekl lhostejně Channis. "Rozehřáli to na

pět minut a já je požádal, aby dali vědět, když budou nějaké problé-

my. Mám to udržet v chodu?"

Pritcher bez hlesu přikývnul a v náhlé opuštěnosti začal počítat

své hříchy, bylo jich k padesáti. Na monitoru bylo jen několik hvězd.

Hlavní tělo Galaxie je zamlžilo. Co kdyby se osvobodil z Mezkova

vlivu…

Při té myšlence se otřásl hrůzou.

Hlavní inženýr Huxlani ostře pohlédl na mladého civilistu, který

se nesl s jistotou palubního důstojníka a i jinak se zdál být ve vyšším

postavení. Huxlani jako obyčejný člen posádky si už od dob, kdy mu

teklo mléko po bradě, spojoval postavení s určitými nálepkami.

Ale Mezek si vybral tohoto muže a Mezek byl ten, kdo měl po-

chopitelně poslední slovo. To jediné slovo, které v této záležitosti

padlo. Ani bezděčně se nikoho neptal. Emocionální kontrola byla

hluboká.

Podal Channisovi malý oválný předmět, aniž by řekl slovo.

Channis ho potěžkal a samolibě se usmál.

"Vy jste z Nadace, že jo, šéfe?"

"Ano, pane. Sloužil jsem v nadačním loďstvu osmnáct let před-

tím, než je převzal První Občan."

"Nadace školila inženýry?"

"Kvalifikované techniky, první třídy – v Centrální škole na Ana-

creonu."

- 24 -

"Dobrá. A vy jste toto našel v informačním systému, kam jsem

vás žádal, abyste se podíval?"

"Ano, pane."

"Patří to tam?"

"Ne, pane."

"Tak, co to je?"

"Nějaký hypertracer, pane."

"Počkejte. Já nejsem z Nadace. Co to je?"

"Je to přístroj, který umožňuje, aby loď mohla být v hyperpro-

storu sledována."

"Jinými slovy, někdo nás nyní může sledovat."

"Ano, pane."

"Dobrá. Ale je to poměrně nový vynález, že? A byl vyvinut ve

Výzkumném institutu Prvního Občana, ne?"

"Myslím, že ano, pane."

"Takže tak je to. Intriky."

Channis si několik sekund s předmětem pohazoval a pak ho

prudce odložil. "Vemte si to a dejte to přesně tam, kde jste to našel.

Rozumíte? A pak na to zapomeňte. Úplně!"

Inženýr potlačil svůj téměř zautomatizovaný pozdrav, prudce se

otočil a odešel.

Loď proskočila Galaxií a zanechala za sebou širokou tečkova-

nou čáru mezi hvězdami. Tečky odpovídaly krátkému rozpětí deseti

až šedesáti světelných sekund, které loď trávila v normálním prostoru

a mezery mezi nimi, dlouhé sto a více světelných let, představovaly

"skoky" hyperprostorem.

Bail Channis seděl u kontrolního panelu Čočky a opět cítil na

své vůli nezávislé vlnění nějaké blízké, cizí síly, která je pozorovala.

Nepocházel z Nadace a znalost vzájemného působení sil při otočení

knoflíku nebo při přerušení kontaktu nebyla jeho druhou přirozenos-

tí.

Ne, že by Čočku každý z Nadace chápal. V jejím neuvěřitelně

kompaktním těle bylo tolik elektronických obvodů, které pečlivě

spínaly stovky miliónů jednotlivých hvězd v jejich přesných vzájem-

ných vztazích. A jako by to nebylo dost, byla dále schopná posunout

- 25 -

jakoukoliv danou část Galaktického pole po jedné ze tří prostorových

os, anebo ji pootočit kolem nějakého centra.

Čočka představovala něco úplně nového v mezihvězdném ces-

tování. Dříve výpočet každého "skoku" skrz hyperprostor vyžadoval

velké množství práce – jeden den až týden a šlo-li o rozsáhlejší úsek,

byly to vždy jen více či méně precizní výpočty "Postavení lodí" na

Galaktické referenční stupnici.

Vyžadovalo to především přesná pozorování alespoň tří od sebe

vzdálených hvězd, jejichž postavení, vztažené k nějaké libovolné

galaktické trojné nule, bylo známé.

A tady je to slovo "známé", ve kterém vězí háček. Neboť každý,

kdo zná hvězdné pole pouze z jednoho referenčního bodu, tomu se

hvězdy musí jevit tak individuálně, jako lidé. Skočí si jen tak deset

parseků a ani jejich vlastní slunce nemusí být rozpoznatelné. Není

třeba ani vidět.

Odpovědí na to byla zajisté spektroskopická analýza. Po staletí

byl hlavním objektem mezihvězdného inženýrství stále podrobnější

rozbor "světelných znamení stále většího a většího počtu hvězd. S

tím se také zvětšovala přesnost "skoků" samotných. Nakonec byly

přijaty standardní trasy skrz Galaxii a mezihvězdné cestování se stalo

více vědou než uměním.

A dokonce ještě za Nadace, která zdokonalila výpočetní stroje i

metody mechanického snímání hvězdného pole za účelem poznání

světelných znamení, byly dny, kdy se lokalizovaly tři hvězdy a pak

se vypočítávalo jejich regionální postavení podobně, jako to dříve

dělali piloti.

Čočka toto vše změnila. Za prvé jí stačila pouze jedna známá

hvězda a za druhé jí mohli obsluhovat i takoví vesmírní nováčci,

jakým byl Channis.

Podle propočtů byla v tomto okamžiku nejbližší pořádnou

hvězdou Vincetori a ve středu pole periskopu právě zářila nějaká

hvězda. Channis doufal, že to je Vincetori.

Obraz na monitoru Čočky byl jemně posunut ve srovnání s peri-

skopem. Channis zadal souřadnice Vincetori. Vypnul relé a obraz

hvězdného pole se rozjasnil. V jeho centru také zářila hvězda, ale

jinak se tomu druhému nijak nepodobal. Zaostřil Čočku a rozšířil

pole. V záběru se mu ukázaly dvě stejně jasné hvězdy.

- 26 -

Channis hledal periskopem druhou, stejně jasnou hvězdu a sku-

tečně ji našel. Zvolna otáčel obrazovku Čočky do stejného úhelného

vychýlení. Jeho grimasa svědčila o velké soustředěnosti. Opět otočil

a zachytil nějakou další, třetí, stejně jasnou hvězdu. A pak se spoko-

jeně zašklebil. Bylo to. Možná nějakému zkušenému specialistovi by

to sedlo na poprvé, jemu se to podařilo na potřetí.

Byl hotov. Posledním krokem se obě pole překryla. Většina

hvězd však byla ještě slabě zdvojena. Konečné seřízení netrvalo

dlouho. Zdvojení zmizelo, zůstalo jediné pole a on mohl na číselníku

přečíst přesné "Postavení lodi". Celá procedura trvala méně než půl

hodiny.

Channis našel Hana Pritchera v jeho apartmá. Jak se zdálo, ge-

nerál se právě chystal do postele. Vzhlédl.

"Nějaké nové zprávy?"

"Ne tak zcela. Dalším skokem se dostaneme na Tazendu."

"To vím."

"Nechci vás otravovat, když si jdete lehnout, ale už jste si pro-

hlédl ten film, který jsme natočili na Cilu?"

Han Pritcher vyslal přezíravý pohled na poličku, na které ležel

předmět otázky. "Ano."

"A co si o tom myslíte?"

"Že kdyby se kdy historická věda zabývala touto částí Galaxie,

byla by úplně ztracena."

Channis se rozesmál. "Vím, co tím myslíte. Poněkud suchopár-

né, že?"

"Ne, pokud si vychutnáte osobní příběhy jednotlivých vládců.

Spíše bych řekl nespolehlivé ve všech směrech. Když se historie pří-

liš zabývá osobnostmi, je vždy černá, nebo bílá, podle toho, kdo ji

píše. Domnívám se, že to nestojí za pozornost."

"Ale mluvíme o Tazendě. To je to, co jsem se vám snažil nazna-

čit, když jsem vám film předával. Jediná zmínka o ní, kterou jsem

našel, je právě zde."

"Dobrá. Byli dobrými i špatnými vládci. Dobyli několik planet,

vyhráli nějaké bitvy a jen málo jich prohráli. To není nic, co by je

nějak odlišovalo. Nic moc si o vaší teorii nemyslím, Channisi."

"Ale na něco jste zapomněl. Všiml jste si, že nikdy nevytvářeli

koalice? Zůstávali vždy důsledně stát mimo politiku této části hvězd-

- 27 -

ného oblaku. Jak říkáte, dobyli několik planet, ale pak se zastavili – a

to, aniž by byli předtím někým poraženi. Je to, jako by se dostali

právě tak daleko, aby mohli uchránit sami sebe, ale přitom na sebe

neupoutali žádnou pozornost."

"Dobrá, dobrá," přišla chladná odpověď. "Nemám nic proti při-

stání. Přinejhorším menší ztráta času."

"Ne, ne. Přinejhorším – totální porážka. Pokud ovšem Druhá

Nadace existuje. Nezapomínejte, že by byla světem bytostí ne nepo-

dobných Mezkovi."

"Co chcete dělat?"

"Přistát na nějaké menší, podřadné planetě. Zjistit co možná

nejvíc o Tazendě a pak se podle toho zařídit."

"Jsem pro. A jestli by vám teď nevadilo, rád bych si zhasnul."

Channis mu pokynul a vyšel ven.

A ve tmě stísněného prostoru, na kovovém ostrůvku řítícím se

nekonečným vesmírem, generál Han Pritcher nespal. Přemýšlel a

jeho úvahy vedly k fantastickým závěrům.

Kéž by se všechno to, co teď tak bolestně promýšlel, uskutečnilo

– a jak do sebe zatím všechny skutečnosti zapadaly – Tazenda byla

Druhou Nadací. Ale jak z toho ven? Jak?

Je možné, aby to byla Tazenda? Ten obyčejný svět? Nijak se

neodlišující? Chudý pozůstatek Říše? Zbyteček mezi zbytky? Vyba-

vila se mu Mezkova tvář a jeho slabý hlas, jak mluvíval o staré Na-

daci psychologů, o Eblingu Misovi, jediném muži, který možná znal,

tajemství Druhé Nadace.

Stále dokola se mu honila hlavou Mezkova slova: "Bylo to, jako

by Mis byl poražen úžasem, jako by něco kolem Druhé Nadace před-

čilo všechna jeho očekávání, bylo to zcela jinak, než jak předpoklá-

dal. Kéž bych byl uměl číst jeho myšlenky spíše než jeho emoce.

Emoce byly jasné, všechno překrývalo ohromující překvapení."

V tom překvapení to vězelo. V něčem neuvěřitelně úžasném! A

nyní si přijde ten šklebící se mladík, lehce žertující o Tazendě a její

nepostřehnutelné výjimečnosti a zdá se, že má pravdu. Musí ji mít.

Jinak by nic nemělo smysl.

Pritcherova poslední vědomá myšlenka měla nádech krutosti.

Hypertracer ještě ležel u trubice s éterem. Kontroloval ho před hodi-

nou, když byl Channis hodně daleko.

- 28 -

DRUHÁ MEZIHRA

Setkali se náhodně v předpokoji Kanceláře Rady – pouze něko-

lik okamžiků předtím, než do ní vstoupili – a stačili si v rychlosti

vyměnit několik postřehů. "Tak Mezek je na cestě."

"To jsem také slyšel. To je nebezpečné! Velice nebezpečné!"

"Pokud vše půjde podle plánu, tak ne."

"Mezek není obyčejný člověk a je obtížné manipulovat s těmi,

které si vybral jako své nástroje, aniž bychom zaměřili jeho samot-

ného. Je obtížné dotknout se kontrolovaných myslí. Říkají, že se to

podařilo jen v několika málo případech."

"Ano, ale nevidím, jak bychom se tomu mohli vyhnout. "

"Nekontrolovaná mysl je jednodušší. Ale ty většinou nemají

žádné pravomoce…"

Vstoupili do Kanceláře a ostatní z Druhé Nadace je následovali.

3.

DVA MUŽI A VENKOVAN

Rossem je jedním z těch světů, které běh historických událostí

obvykle opomíjel a který se sám šťastnějším planetám nikdy nevnu-

coval. V posledních dnech Galaktické Říše osídlilo jeho pustiny ně-

kolik politických vězňů a aby nedezertovali, střežila je malá

hvězdárna s posádkou. Později, ve zlých dobách střetů, dokonce ještě

před Hari Seldonem, sem dorazili lidé, kteří prchli z osídlených cen-

ter, aby se usadili v okrajových pustinách Galaxie. Byli unavení neu-

stále se opakujícími obdobími nebezpečí a nejistot, vyčerpaní dran-

cováním planet, a tak raději zvolili dlouhou, několik neplodných let

trvající otravnou cestu.

Ve vlhkých pustinách Rossemu byly roztroušeny vesnice. Slun-

ce Rossemu bylo malé, rudé a skoupé. Nechávalo si svou trošku tepla

pro sebe a devět měsíců v roce tu hustě sněžilo. Zdejší odolná zrna

ležela spící po dobu zimních měsíců v půdě, aby pak s neuvěřitelnou

rychlostí vyrostla a uzrála v tom krátkém časovém rozmezí, kdy tep-

loty dosahovaly až padesáti stupňů.

- 29 -

Malá, kozám podobná zvířata spásala trávu, kterou si vykopáva-

la ze sněhu nožkami, na kterých byla tři drobná kopýtka.

Obyvatelé Rossemu tedy měli chléb a mléko, pokud mohli obě-

tovat i nějaké zvíře, tak i maso. Temné, zlověstné lesy, které pokrý-

valy více jak polovinu povrchu planety, tvořily zásoby pevného, vý-

borně strukturovaného dřeva, které používali při stavbě svých obydlí.

Toto dřevo, společně s kožešinami a určitými nerosty, bylo hlavním

zdrojem exportu a čas od času přilétaly z Říše lodě, které výměnou

přivážely zemědělské stroje, atomové ohřívače a dokonce i televizo-

ry. To poslední bylo zvlášť důležité, neboť zimy zde byly nekonečné.

S rozpadem Říše však skončilo na Rossemu toto poklidné obdo-

bí. Obchodní lodě sem dříve přivážely čerstvé zprávy, ale teď byl

Rossem odkázán pouze na to, kdy sem dorazí noví uprchlíci – jednou

to byla dokonce velmi početná skupina.

A teprve pak se obyvatelé Rossemu dovídali o vyhlazovacích

bitvách a zdecimovaných populacích, o tyranských vládcích a vzpur-

ných místokrálích. A mohli vzdychat a potřásat hlavami a zachumlá-

vat své zarostlé tváře do kožešinových límců, když seděli na návsích,

v slabém slunečním světle a filozofovali o lidském zlu.

Žádné obchodní lodě už nedorážely a život se stával těžším. Do-

dávky cizokrajné potravy, tabáku a strojů byly zastaveny. Podivné

věci se dozvídali z útržků zpráv, které jim přinášely jejich televizory.

A nakonec přišla zpráva, že Trantor byl vydrancován. Hlavní svět

celé Galaxie, velkolepý, legendární, nedosažitelný a s ničím jiným

nesrovnatelný domov imperátorů byl s konečnou platností zničen.

Bylo to něco nepochopitelného a mnohým rossemským země-

dělcům, kteří dále obdělávali svá pole, se snad mohlo zdát, že konec

Galaxie je už na dosah ruky.

A pak jednoho dne, ne nepodobného dnům jiným, dorazila opět

nějaká loď. Klímající moudří starci otevřeli své staré oči a zašeptali,

že to je jak za časů jejich otců – ale nebyla to tak úplně pravda.

Tato loď nebyla říšskou lodí. Byla to jen její neumělá napodo-

benina – a muži uvnitř byli vojáci z Tazendy.

Vesničané byli zmateni. Nikdy neslyšeli o Tazendě, nicméně je

vítali s tradiční pohostinností. Nově příchozí se přísně vyptávali na

přírodní podmínky planety, na počty jejích obyvatel, na počet měst –

- 30 -

pod tímto slovem si vesničané mylně představovali vesnice – na typ

ekonomiky a tak dále.

Další lodě přijížděly a všude byla rozvěšována prohlášení, že

Tazenda je nyní vládnoucím světem, že budou ustaveny podél rovní-

ku – obydlená oblast – vybírací stanice, které budou každý rok podle

jistých vzorců shromažďovat určité procento kožešin a zrní.

Rossemitští vážně zamrkali nejistí, co znamená slovo "daně".

Když přišel čas, platili a ve zmatku sledovali cizí uniformované mu-

že, kteří nakládali úrodu zrní a kožešin na vesnická nákladní auta.

Tu a tam se rozhorlení vesničané spojili a vytáhli starobylé lo-

vecké zbraně, ale na ty nikdy nedošlo. Reptajíce se rozešli, když

muži z Tazendy dorazili a s hrůzou zjišťovali, jak se jejich boj o pře-

žití stává stále tvrdším.

Ale nové rovnováhy bylo nakonec dosaženo. Tazendský guver-

nér žil zatvrzele ve vesnici Gentri, kam Rossemitští neměli přístup.

On a jeho úředníci byli podivné bytosti z cizího světa, kteří se jen

zřídka tomu rossemitskému přibližovaly. Daňoví farmáři, placení z

Tazendy, docházeli pravidelně, všichni si už na ně zvykli – a vesni-

čané se naučili zrní skrývat, dobytek zahánět do lesů a zdržovat se

vnějších příznaků prosperity. A pak s přihlouplým, nechápavým vý-

razem zodpovídali otázky týkající se jejich majetku a jen stěží při-

znávali to, co každý mohl vidět.

A tak se úroda snižovala, daně klesaly, téměř jakoby Tazenda

byla vyčerpaná vymáháním poplatků toho druhého světa. Ale obchod

vzkvétal a snad i na Tazendě zjistili, že je to výhodnější. Na Rosse-

mu už výměnou nezískávali prvotřídní výrobky Říše ale i tazendské

stroje a potraviny byly lepší než to, co jim mohla dát jejich planeta.

A tak se opět Galaxie naplnila mírem a venkované získávali ži-

vobytí ze své půdy.

Mužovi vítr prohrábl vous, když vyšel před svoji chatu. První

sníh se sypal na ztvrdlou zem, obloha byla zatažená a růžová. Pozor-

ně se podíval nahoru a usoudil, že žádná bouře není na obzoru.

Mohl se bez obtíží vypravit do Gentri a zbavit se svých nadbyt-

ků obilí a oplátkou přivést dostatek konzervované potravy, aby mu

vydržela na celou zimu.

- 31 -

Zakřičel zpět do dveří, které s třesknutím otevřel: "Je v autě dost

paliva, chlapče?"

Nějaký hlas se ozval zevnitř a pak se k němu připojil jeho nej-

starší syn,jehož rudé vousy zatím jen řídce pokrývaly jeho tvář.

"Auto," řekl, "je plné a jede dobře, až na špatné nápravy. Ale na

to jsem krátký. Říkal jsem ti, že potřebuje odbornou opravu."

Starý muž udělal krok vzad a prohlížel si svého syna přimhou-

řenýma očima, pak si odhodil vlasy z čela: "A je to snad moje vina?

Kde a jakým způsobem mám sehnat odborníka? Copak byla má úro-

da v posledních letech jiná než mizerná? Copak se mý stáda už do-

stala z toho svrabu? A kožešiny se množí jen tak samy od sebe…"

"Narovi!" Známý hlas zvnitřku ho zastavil uprostřed slova. Za-

bručel. "Dobrá, dobrá – tvoje matka se musí míchat do záležitostí

otce a syna. Vyvez auto a zkontroluj, jestli je přívěsný vůz bezpečně

připojen."

Své ruce v rukavicích prudce spojil a pohlédl opět na nebe.

Temně rudé mraky se srocovaly, objevovala se šedá obloha, která

neslibovala žádné teplo. Slunce bylo schované.

Právě se chystal podívat zpět, když se jeho klesající oči náhle

zastavily a prst automaticky zamířil směrem nahoru, ústa se široce

otevřela a vykřikla, aniž by brala v úvahu chladný vzduch.

"Ženská," zakřičel silně, "stará, pojď sem!"

Rozhořčená hlava se objevila v okně. S otevřenými ústy zírala,

kam ukazoval jeho prst. S výkřikem se řítila dolů po dřevěných

schodech a v běhu chňapla po staré dece a čtverci plátna. Plátno se

snažila přehodit přes hlavu a uši, deka jí splývala z ramenou.

Zafuněla: "To je nějaká loď zvenku."

A Narovi nepříjemně poznamenal: " A co jiného by to mělo být?

Máme návštěvu, stará, návštěvu! "

Loď pomalu klesala a chystala se přistát na pustém zamrzlém

poli v severní části Narovovy farmy.

"Ale, co budeme dělat?" – lapala po dechu žena. "Můžeme jim

nabídnout pohostinství? Špinavé patro naší chatrče a zbytky kukuřič-

ných placek z minulého týdne?"

"Neměli bychom je poslat k sousedům?" Narovi zčervenal, už

tak byl dost červený od mrazu a jeho ruce v kožešinových rukavicích

prudce vystřelily a uchopily ženu za ramena.

- 32 -

"Ženská, dušinko moje," drmolil; "vezmi ty dvě židle z našeho

spodního pokoje, já pak zabiju naše tučné mládě a opeču ho s bram-

bory, ty uděláš čerstvé placky. A teď jdu pozdravit ty mocné muže

z vesmíru … a… a…" Zarazil se, posunul čepici na stranu a váhavě

se podrbal. "Ano a přinesu taky džbán pálenky. Silný nápoj bude

příjemný."

Během této řeči ženina ústa poklesla. Nevyšlo z nich nic. A

když tento stav pominul, nesouhlasně zasípěla.

Narovi vztyčil prst. "Stará, co to bylo za vesnici, o které stařeši-

nové tenkrát vyprávěli? Eh? Namáhej svou paměť. Stařešinové cho-

dili od farmy k farmě – sami! To je důležité! Aby požádali, když

přistane nějaká cizí loď z vnějšího prostoru, abychom je okamžitě z

příkazu guvernéra informovali."

"A nyní bych se neměl chopit příležitosti a získat si přízeň moc-

ných? Koukni se na tu loď. Už jsi někdy viděla něco podobného?

Tito lidé z dalekých světů jsou bohatí a důležití. Samotnému guver-

nérovi na nich záleží tak, že vyslal stařešiny, aby chodili v tom sych-

ravém počasí a rozšiřovali, že přijedou.

Možná že dnes už celý Rossem ví, že jsou tito muži očekáváni Lordy

z Tazendy – je to moje farma, kde přistanou."

Ze samého vzrušení si docela slušně poskočil. "Hlavně teď být

náležitě pohostinný – guvernér si zaznamená moje jméno – a máme

cestu otevřenou, ne?"

Žena si v tenkých domácích šatech náhle uvědomila chlad, který

ji prostupoval. Zamířila ke dveřím a zakřičela přes rameno: "Nezů-

stávej tam dlouho." Ale muž, ke kterému mluvila, už rychle spěchal

k obzoru, kam loď dopadala.

Ani chlad, ani bezútěšnost nekonečných pustin na této planetě

generálu Han Pritcherovi nevadily. Ani její bída, ani samotní upocení

venkované.

To, co ho zneklidňovalo, byla otázka rozumnosti jejich taktiky.

On a Channis zde byli úplně sami.

Loď, kterou zanechali ve vesmíru, se mohla za normálních

okolností o sebe sama postarat, ale přesto se nezbavoval pocitu ohro-

žení. Jistě, byl to Channis, kdo byl odpovědný za tento vývoj. Úko-

sem pohlédl na mladého muže a zachytil ho, jak vesele pomrkává do

- 33 -

kožešinou olemovaného otvoru, ve kterém se právě objevily ženiny

kradmo se koukající oči a vyjevená, široce otevřená ústa.

Channis se zde viditelně cítil dobře. Tento fakt Pritcherovi ne-

příjemně zaváněl. Jeho hra nesmí být protahována déle, než si on

sám přeje. Ale zatím byly jejich zápěstní ultravlnné vysílačky tím

jediným spojením s lodí.

A pak, ten vesnický hostitel se přehnaně usmíval, několikrát po-

hodil hlavou a říkal hlasem prosyceným úctou: "Urození pánové,

toužím vám sdělit, že můj nejstarší syn – výtečný mladík, kterému

moje chudoba brání ve vzdělání, jehož by si jeho rozum zasloužil –

mě právě informoval, že stařešinové brzy dorazí. Věřím, že váš pobyt

zde bude tak příjemný, jak jen mi mé skromné prostředky dovolí,

protože já jsem chudý, ačkoli těžce pracující, počestný a skromný

farmář, jak vám tady každý potvrdí."

"Stařešinové?" Optal se Channis lehce. "Šéfové této oblasti?"

"Tak, tak, urození pánové, nejpočestnější a nejcennější muži z

naší vesnice, která je známa svou počestností po celém Rossemu – i

když živobytí je těžké a výdobytky z polí a lesů jsou stále skrovnější.

Snad se urození pánové stařešinům zmíní o tom, jak jsem vás přiví-

tal, a to možná zapříčiní, že oni nám dodají nový nákladní vůz, pro-

tože ten starý už sotva leze a naše živobytí je na něm zcela závislé."

Jeho pohled byl poníženě horlivý a Han Pritcher přikyvoval s

tou náležitě nezúčastněnou povýšeností, která vycházela z jeho role

urozeného pána, kterou mu přisoudili. "Zpráva o vaší pohostinnosti

dojde k uším vašich stařešinů."

Pritcher využil následující okamžiky, kdy osaměli a řekl zjevně

polospícímu Channisovi.

"Nemám velkou radost z toho setkání se stařešiny. Jaký je na to

váš názor?"

Channis se zdál být překvapený. "Žádný. Zneklidňuje vás ně-

co?"

"Domnívám se, že bychom udělali lépe, kdybychom se zde cho-

vali nenápadně."

Channis odpověděl rychle, monotónním hlasem: "Pro náš další

postup je nezbytné riskovat. Nenajdeme, Pritchere, ty muže, které

hledáme, tak, že jednoduše vsuneme ruku do tmavého pytle a bude-

me tápat po tmě. Muži, kteří vládnou neobyčejnými schopnostmi své

- 34 -

mysli, nemusí být nutně viditelně u moci. Za prvé psychologové

Druhé Nadace jsou pravděpodobně menšinou celkové populace, stej-

ně jako tomu bylo na vaší První Nadaci, kde technici a vědci také

tvořili pouze menšinu. A to obyčejné obyvatelstvo je právě – velice

obyčejné. Psychologové jsou možná velice dobře ukryti a muži, kteří

zjevně vládnou, si možná skutečně ve vší počestnosti myslí, že oni

jsou těmi skutečnými vládci. Řešení tohoto problému možná najde-

me právě zde, na této zamrzlé planetě.

"S tím vůbec nesouhlasím."

"Proč, podívejte se, je to jasné. Tazenda je pravděpodobně

ohromná a žijí tam milióny či dokonce stovky miliónů obyvatel. Jak

bychom mohli mezi nimi najít psychology a pravdivě informovat

Mezka o tom, že jsme našli Druhou Nadaci? A přitom zde, v tomto

malém vesnickém světě a na této podřadné planetě, jsou všichni ta-

zendští vládci, o kterých nám náš hostitel vyprávěl, koncentrováni v

jedné vesnici Gentri. Může jich tam být pouze několik set, Pritchere

a mezi nimi určitě je jeden nebo více představitelů Druhé Nadace.

My se tam nakonec vypravíme, ale setkat se nejprve s Eldersovými –

je logický krok v našem postupu."

Nenuceně se od sebe odtáhli, když jejich černovousý hostitel

opět vrazil do místnosti. Byl viditelně zneklidněn.

"Urození pánové, stařešinové právě dorazili. Ještě jednou vás

snažně prosím, abyste se o mně aspoň slovem zmínili v můj pro-

spěch." A v prudkém záchvatu servilnosti se prudce uklonil.

"Určitě na vás nezapomeneme," řekl Channis. "Jsou toto ti vaši

stařešinové?"

Bez jakýchkoli pochybností byli. Byli tři.

Jeden k nim přistoupil. S důstojnou vážností se uklonil a řekl:

"Jsme poctěni. Přeprava je zajištěna, vážení pánové, a my se těšíme

na setkání s vámi v našem zasedacím sále."

TŘETÍ MEZIHRA

První řečník zamyšleně hleděl na oblohu. Chomáčovité mraky

klouzavě letěly po slabě ozářené hvězdnaté obloze. Vesmír se mu

jevil nepřátelsky. Byl chladný a hrozivý a teď navíc obsahoval tu

- 35 -

podivnou kreaturu Mezka a to ho ještě ztmavovalo a zhušťovalo do

zlověstné hrozby.

Už bylo po zasedání. Nebylo dlouhé. Všechny pochybnosti a

otázky byly přeneseny do obtížného matematického problému, který

se týkal neurčitého charakteru psychiky mutanta. Byly zváženy

všechny extrémní možnosti obměny.

Vyjasnilo se něco? Někde v této oblasti vesmíru – v relativně

dosažitelné vzdálenosti – je Mezek. Co udělá?

Bylo jednoduché ovládnout jeho muže. Jednali – a jednají –

podle plánu.

Ale co udělá Mezek sám?

4.

DVA MUŽI A STAŘEŠINOVÉ

Stařešinové nebyli v té vymezené oblasti Rossemu přesně tím,

co se snad očekávalo. Nebyli ani staří, ani autoritativní, ani nepřátel-

ští. A jen pramálo připomínali sedláky.

Vůbec ne.

Důstojnost, která je charakterizovala již při prvním setkání, dále

rostla až dosáhla síly převažujícího charakteristického rysu. Seděli u

oválného stolu a tvářili se jako důstojní a pomalu se pohybující mys-

litelé. Většina jich trošku pomíjela svůj fyzický vzhled, ačkoli těch

několik, kteří měli vousy, je měli pečlivě nakrátko zastřižené. Dost

jich vypadalo mladších čtyřiceti let a to ukazovalo na to, že označení

"stařešinové" bylo více vyjádřením vážnosti než věku.

Ti dva z vesmíru seděli v čele stolu ve slavnostním tichu, které

doprovázelo poněkud střídmou stravu, která byla více ceremoniální

než výživná a vstřebávali novou, kontrastní atmosféru. Po jídle a po

jedné či dvou seriózních poznámkách, které byly příliš krátké a jed-

noduché, než aby se daly nazvat řečí a které pronesli stařešinové,

kteří se očividně drželi vážnosti, se nakonec neformálnost přece jen

prosadila.

Bylo to, jako kdyby důstojnost pozdravného setkání s cizinci

uvolnila cestu přívětivé vesnické zvědavosti a přátelskosti. Nahrnuli

se kolem cizinců a zahrnuli je spoustou otázek.

- 36 -

Ptali se jestli je obtížné řídit vesmírnou loď a kolik lidí je k tomu

třeba, zda by bylo možné vyrobit dokonalejší motory pro jejich po-

zemní vozidla, zda je pravda, že jen zřídka na jiných světech sněží

tak, jako je tomu prý na Tazendě. Kolik lidí na těchto světech žije,jak

jsou daleko, jak jsou jejich šaty utkány a co jim dává kovový lesk,

proč nejsou oblečeni v kožešinách, zda se holí každý den, co je to za

kámen, který má Pritcher v prstenu… Výčet by se dal ještě prodlu-

žovat.

A téměř vždy byly otázky kladeny Pritcherovi, kterého jako

staršího automaticky považovali za výše postaveného. Pritcher na-

jednou zjistil, že je nucen odpovídat stále obsáhleji. Byli jako děti.

Jejich otázky vedla naprostá a odzbrojující zvědavost. Jejich chtivost

vědět byla zcela neodolatelná a nedala se jim odepřít.

Pritcher vysvětloval, že řídit vesmírnou loď není obtížné a že

velikost posádky je různá, od jednoho do mnoha mužů, že motory

jejich pozemních vozů podrobně nezná, ale že by nepochybně mohly

být vylepšeny; že podnebí na jednotlivých světech je téměř nekoneč-

ně různé že na jeho světě žije mnoho set miliónů lidí a že to je jen

velice málo ve srovnání s Tazendskou říší, že jejich šaty jsou utkány

z křemičitých umělých hmot a že jejich kovového lesku bylo dosaže-

no vhodnou orientací jejich povrchových molekul, že mohou být

uměle zahřívány, takže nepotřebují kožešiny, že se holí každý den, že

kámen v jeho prstenu je ametyst. Výčet by mohl pokračovat. Zjistil,

že ve svém vztahu k těmto naivním vesničanům roztál proti své vůli.

A vždy, když odpovídal, stařešinové mezi sebou rychle breben-

tili, jako by prodebatovávali získané informace. Bylo obtížné sledo-

vat jejich vnitřní diskuse, protože v těchto případech používali svoji

vlastní verzi univerzálního Galaktického jazyka, která vznikla dlou-

hým odloučením od vývoje živé řeči, a tedy se stala zastaralou.

Téměř by se dalo říci, že jejich úsečné poznámky samy o sobě

stály na hranici srozumitelnosti, ale právě jazyk je dělal nepochopi-

telnými. Nakonec je Channis přerušil a řekl: "Milí pánové, nyní mu-

síte chvíli odpovídat vy nám, protože my jsme cizinci a chtěli by-

chom poznat o Tazendě co nejvíce."

A co se přihodilo pak, pád do ticha, všichni až dosud výřeční

stařešinové ztichli. Jejich ruce, které se předtím pohybovaly velice

rychle a citlivě doplňovaly jejich slova, jakoby jim dávaly větší váhu

- 37 -

a odlišovaly významové jemnosti, náhle klesly. Koukali pokradmu

jeden na druhého, zjevně si přející, aby ten druhý to vzal na sebe.

Pritcher rychle zakročil. "Můj kolega se ptá přátelsky, protože

sláva Tazendy je známa po celé Galaxii a my pochopitelně budeme

guvernéra informovat o vaší lásce a loajalitě."

Žádný povzdech úlevy neslyšeli, ale tváře se rozjasnily. Jeden ze

stařešinů se palcem a ukazováčkem pohladil po vousu snažíce se

jemným tlakem urovnat nepatrnou nesrovnalost a řekl: "Jsme věrní

sluhové Pánů z Tazendy." Pritcherova mrzutost, kterou pocítil při

Channisově přímé otázce, opadala. Bylo aspoň zřejmé, že věk, který

se přes něj přehnal, zatím ještě nesnížil jeho schopnost urovnávat

omyly druhých.

Pokračoval: "Nevíme toho moc v naší části vesmíru o minulosti

Pánů z Tazendy. Domníváme se, že tady v klidu vládnou již dlouhý

čas."

Ten samý stařešina, který mluvil předtím, odpověděl.

Zcela nenásilně se stal Mluvčím. Řekl: "Ani dědové našich nej-

starších si nepamatují, že by kdy Páni tady nebyli."

"Bylo to období míru?"

"Bylo to období míru!" Zaváhal. "Vladař je silný a mocný a ne-

váhá potrestat zrádce. Nikdo z nás není pochopitelně zrádce."

"Představuji si to tedy tak, že potrestal v minulosti ty, kteří si to

zasloužili."

A opět váhání. "Nikdo z nás nikdy nebyl zrádce, ani naši otcové,

ani dědové. Ale na jiných světech, kde takoví byli, si pro ně přišla

smrt rychle. Není dobré o tom přemýšlet, protože my jsme pokorní

muži, chudí farmáři a o politiku se nestaráme."

Úzkost v jeho hlase i všeobecná starost v očích ostatních byly

zřejmé.

Pritcher řekl vlídně: "Mohli byste mi říci, jak si můžeme zařídit

audienci u vašeho guvernéra?"

A okamžitě nastal zmatek.

Po dlouhé chvíli stařešina řekl: "Proč byste to neměli vědět. Gu-

vernér tu bude zítra. Očekával vás. Bude to pro nás velká čest. My…

my vážně doufáme, že se mu dostatečně zmíníte o naší loajalitě k

němu."

Pritcherův úsměv se sotva zachvěl. "Očekával nás?"

- 38 -

Stařešinové koukali překvapeně jeden na druhého. "Proč… už

týden na vás čekáme."

Jejich apartmá byla nepochybně na tento svět luxusní. Pritcher

dřív bydlel hůř. Channis nedával najevo nic než lhostejnost k tomu,

co ho obklopovalo.

Mezi nimi dvěma existovalo napětí, které bylo jiné povahy než

dosud. Pritcher cítil, že už je načase, aby se konečně rozhodl a záro-

veň ještě bylo vhodné dále čekat. Navštívit guvernéra znamená zvý-

šení nebezpečnosti jeho riskantní hry, pokud však vyhraje, zisky bu-

dou mnohonásobně zvětšeny. Cítil záchvěv strachu v malé vrásce

mezi Channisovým obočím, téměř neznatelnou nejistotu, se kterou se

spodní ret mladého muže prezentoval horním zubům. Ošklivil si zby-

tečné předstírání a rozhodl se, že mu učiní konec.

Řekl: "Zdá se, že jsme očekáváni."

"Ano," odpověděl Channis prostě.

"A co? Nemáte k tomu dále co říci. Přijeli jsme sem a zjišťuje-

me, že nás guvernér očekává. Dá se očekávat, že se od něj dozvíme,

že nás očekávají na Tazendě. Jakou cenu má pak celá naše mise?"

Channis vzhlédl a aniž by se snažil potlačit známku únavy ve

svém hlase, řekl: "Že nás očekávají je jedna věc, že vědí, kdo jsme a

odkud jsme, je věc další."

"Očekáváte, že se to nedostane k mužům Druhé Nadace?"

"Snad. Proč ne? Jste připraven jít do toho? Předpokládám, že

naše loď byla zachycena ve vesmíru. Není to nic neobvyklého, Říše

si většinou sledují své hranice. I kdybychom byli obyčejnými cizinci,

zajímali by se o nás."

"Dostatečný zájem, když guvernér přijde za námi, místo aby to

bylo opačně."

Channis pokrčil rameny: "Toto budeme muset nechat na pozdě-

ji. Až budeme vědět, co je guvernér zač."

Pritcher obnažil své zuby v bezkrevném úšklebku. Situace se

stávala směšnou.

Channis pokračoval s vyumělkovaným zaujetím. "Alespoň víme

jednu věc. Tazenda je Druhá Nadace, nebo milióny náznaků ukazují

špatným směrem. Jak byste vysvětlil ten zjevný teror, kterým Tazen-

da drží tyto národy? Nevidím žádné znaky politické převahy. Jejich

- 39 -

Rady stařešinů se zjevně scházejí svobodně bez jakýchkoli zásahů.

Daně, o kterých mluví, se mi nezdají ani velké, ani účinné. Stále

mluví o chudobě, ale zdají se být statní a dobře krmení. Jejich domy

jsou neotesané a vesnice nevzdělané, ale to očividně slouží účelu. Ve

skutečnosti mě tento svět fascinuje. Nikdy jsem neviděl někoho více

zuboženého, a přesto jsem přesvědčen, že netrpí a že jejich nekom-

plikované životy obsahují vyvážené štěstí, které postrádají sofistiku-

jící populace rozvinutých center."

"Jste tedy ctitel venkovských předností?"

"Hvězdy mi to nedovolují." Channise tato myšlenka pobavila.

"Já spíše hledám význam toho všeho. Tazenda je zjevně výkonným

úředníkem – výkonným ve zcela jiném smyslu, než známe ze staré

Říše nebo První Nadace nebo dokonce z našeho vlastního Svazu.

Naše výkonnost je mechanická a hodnoty nám unikají. Tazenda při-

náší štěstí a přiměřené bohatství. Nevidíte, jak celková orientace je-

jich nadvlády je rozdílná? Není fyzická, ale psychologická."

"Opravdu?" Pritcher si neodpustil ironii. "A co ta hrůza, se kte-

rou stařešinové hovořili o trestání zrádců těmi vašimi srdečnými psy-

chology? Jak se to shoduje s vaší teorii?"

"Kde jsou ti potrestaní? Oni mluví pouze o potrestání druhých.

Je to jako kdyby myšlenka trestu v nich byla tak dokonale implanto-

vána, že samotný trest nemusí být nikdy použit. Příslušný způsob

myšlení byl vložen do jejich myslí a jsem přesvědčen, že na této pla-

netě není žádný tazendský voják. Copak to všechno nevidíte?"

"Snad to uvidím," řekl Pritcher chladně, "až navštívím guverné-

ra. A mimochodem, co když i naše psychiky jsou ovládány?"

Channis odpověděl hrubě opovržlivě: "VY byste na to měl být

zvyklý."

Pritcher zblednul a s námahou se otočil. Toho dne už spolu ne-

mluvili.

Byla tichá, bezvětrná, chladná noc, když Pritcher naslouchal

jemným pohybům toho druhého spáče. Pak tiše nastavil svoji zápěst-

ní vysílačku na ultravlnnou oblast, na kterou byla Channisova vysí-

lačka nenaladitelná. Opatrně, bezhlučně se jí dotýkal nehtem svého

prstu a podařilo se mu spojit s lodí.

Odpověď přišla téměř ihned, po kratičké fázi bezhlučných vib-

rací, která byla stěží smysly postižitelná.

- 40 -

Pritcher se ptal dvakrát: "Už jste navázali nějaká spojení?" Dva-

krát mu přišla odpověď: "Ne. Stále čekáme."

Vylezl z postele. V místnosti bylo chladno a on se zahalil do ko-

žešinového přehozu, pak seděl ve své židli a koukal na shluky hvězd

které byly svým zářením i složitostí jejích uspořádání tak odlišné od

mlhy Galaktické čočky, která dominovala noční obloze v jeho rodilé

Periférii.

Někde tam mezi hvězdami byla odpověď na to, co ho skličovalo

a on cítil, že touží po tom, aby už řešení přišlo a všechno ukončilo.

Na chvíli se zamyslel nad tím, jestli má Mezek pravdu, jestli ho

opravdu pozměnění připravilo o pevné sebevědomí. A nebo to bylo

způsobeno věkem a neustálým pohybem v posledních letech?

Vlastně mu to bylo jedno. Byl unavený.

Guvernér Rossemu přijel neokázale. Byl doprovázen pouze jed-

ním uniformovaným mužem, který řídil jeho pozemní vůz.

Vůz měl atraktivní design, ale Pritcherovi se nezdál výkonný.

Nemotorně se otáčel a více než jednou se viditelně vyhnul situaci,

kdy by musel příliš rychle měnit rychlosti. Na první pohled bylo

zřejmé, že jezdí na chemický a nikoliv na atomový pohon. Tazend-

ský guvernér měkce vystoupil na tenkou vrstvu sněhu a kráčel mezi

dvěma důstojnými stařešiny. Ani se na ně nepodíval a rychle vstou-

pil. Oni ho následovali.

Ze svých pokojů ho sledovali dva Mezkovi muži. On – guvernér

– byl zavalitý, poněkud silný, krátký, nevýrazný.

Ale co z toho?

Pritcher se proklínal, že mu selhávají nervy. Jeho tvář, tím si byl

jistý, zůstávala ledově klidná. Nijak se před Channisem neponížil –

ale věděl velmi dobře, že jeho krevní tlak stoupnul a hrdlo vyschlo.

Nebyl to fyzický strach. Nebyl z těch, kteří netuší, co je chlad-

nokrevnost a kteří ztupnou, kdykoli se začnou čehosi obávat – pro

něj byl fyzický strach bezvýznamný a nepočítal s ním. Ale toto bylo

něco jiného. Byl to jiný strach. Rychle pohlédl na Channise. Mladý

muž si zběžně prohlížel nehty na jedné ruce a pak se lenivě šťoural v

jakési nepatrné záděře.

Cosi uvnitř Pritchera se ohromně rozvášnilo. Proč by se Channis

měl obávat psychické kontroly?

- 41 -

Pritcher zadržel hluboký vdech a zkoušel myslet zpátky. Jaký

byl předtím, než ho Mezek přeměnil ze zásadového demokrata na

pozměněného. Bylo těžké si to vybavit. Nemohl sám sebe psychicky

umístit. Nemohl přervat spleť drátů, která ho emocionálně vázala k

Mezkovi. Rozum si pamatoval, že se kdysi dávno snažil úkladně

zavraždit Mezka, ale přes všechno úsilí, které mohl vyvinout, si ne-

byl schopen vybavit své emoce té doby. Možná to byla sebeobrana

jeho mysli, bohužel, protože, když mu někdy intuice říkala, jaké snad

tenkrát mohl mít pocity, nebylo to nikdy podrobné, šlo jen o hlavní

směr, kterým se jeho myšlenky mohly ubírat – a přesto jeho žaludek

slábnul. Co kdyby se guvernér dotýkal jeho mysli?

Co kdyby nehmotné psychické úponky Druhé Nadace vyvolaly

trhliny na jeho emocionálním uspořádání a ty by se zvětšovaly a spo-

jovaly…

Zpočátku nic nepociťoval. Žádnou bolest, žádný psychický

otřes, dokonce ani žádný náznak souvislosti. Vždy miloval Mezka. A

pokud byla doba – před takovými pěti lety – kdy si myslel, že ho

nemiluje, že ho nenávidí – byl to jen děsivý klam. A pomyšlení na

něj jím otřásalo.

Ale tenkrát žádnou bolest necítil.

Mohlo by se to při setkání s guvernérem přesně opakovat? Moh-

lo by se všechno to, co bylo předtím – celá jeho služba Mezkovi, celá

jeho životní orientace – připojit k nějakému novému životnímu snu,

který obsahuje slovo Demokracie. Vždyť Mezek je také sen a jeho

věrnost patří Tazendě… Rychle se odvrátil.

Silně se mu chtělo zvracet.

A pak mu Channisův hlas zařinčel v uchu. "Myslím, že je to

ono, generále."

Pritcher se opět obrátil. Jeden ze stařešinů otevřel tiše dveře a s

důstojnou klidnou vážností stál na prahu.

Řekl: "Jeho excelence, z vůle Pánů z Tazendy guvernér Rosse-

mu, je potěšen, že vám může oznámit, že vás očekává."

"Jistá věc," Channis si trhnutím utáhnul opasek a přes hlavu si

natáhl rossemitskou kapuci.

Pritcherova čelist sklapla. Toto byl začátek skutečně riskantní

hry.

- 42 -

Guvernér nebyl nějakého hrozivého vzhledu. Jednak neměl nic

na hlavě a řídnoucí světle hnědé vlasy, tu a tam prošedivělé, mu do-

dávaly na mírnosti. Vysedlé oční oblouky se na ně mračily a oči

umístěné v jemné síti vrásek se zdály být vypočítavé, ale brada, čers-

tvě ostříhaná, byla jemná a malá a podle všeobecné úmluvy stoupen-

ců pseudovědy určování charakteru podle síly lícních kostí, byl "sla-

bý".

Pritcher se vyhnul očím a sledoval bradu. Nevěděl, jestli mu

zrovna toto pomůže – pokud mu vůbec něco může pomoci.

Guvernérův hlas byl vysoký, lhostejný: "Vítám vás na Tazendě.

Zdravím vás v míru. Už jste jedli?" Jeho ruka s dlouhými prsty a

vystouplými žílami téměř královským gestem mávla směrem ke stolu

tvarovanému do písmene "U". Úklonou poděkovali a usadili se. Gu-

vernér seděl na vnější straně základny písmene U, oni na vnitřní, po

pravé i levé ruce jim seděla řada mlčících stařešinů. Mluvil v krát-

kých, nesouvislých větách – vychvaloval jídlo, jakožto tazendský

dovoz mělo vskutku jinou kvalitu, i když ne o moc lepší, než prosté

jídlo stařešinů – pohrdavě mluvil o rossemském klimatu, zmínil se

také o pokusu zjednodušit vesmírnou dopravu. Channis mluvil málo.

Pritcher vůbec ne. Pak bylo po všem. Kompot byl sněden, ubrousky

použity a odloženy, guvernér se pohodlně rozvalil na židli. Jeho malá

očička zasvítila. "Ještě se zeptám na vaši loď. Přirozeně bych rád

viděl, jak se jí dostává přiměřené péče, jak ji opravují. Říkali mi, že

není známo, kde momentálně je."

"To je pravda," Channis bezstarostně odpověděl. "Nechali jsme

ji ve vesmíru. Je to velká loď vhodná pro dlouhé cesty, které vedou i

přes nepřátelská území, domnívali jsme se, že přistát s ní zde, by

mohlo vzbudit pochybnosti o našich mírových záměrech. Rozhodli

jsme se přistát sami, neozbrojeni."

"Přátelský čin," komentoval to nepřesvědčivě guvernér. "Velká

loď, říkáte?"

"Žádné válečné plavidlo, excelence."

"Aha. Odkud že to jste?"

"Z malého světa v Sanntanském sektoru, vaše excelence. Mož-

ná, že ho ani neznáte, protože postrádá důležitost. Chceme navázat

obchodní vztahy."

"Obchod, eh? A co máte prodávat?"

- 43 -

"Stroje všeho druhu, excelence. Výměnou za jídlo, dřevo, ru-

dy…"

"Aha, hm." Guvernér vypadal pochybovačně. "O těchto záleži-

tostech vím málo. Snad by se dal zařídit oboustranný zisk. Snad poté,

co důkladně prověřím vaše pověřovací listy – protože moje vláda

vyžaduje spoustu informací, než přistoupí k jednání, rozumíte – a

poté, co si prohlédnu vaši loď, budete moci letět dále k Tazendě."

Nebylo co odpovědět a guvernér viditelně zledověl. "Je však

nutné, abych viděl vaši loď."

Channis řekl odměřeně: "Loď se bohužel právě opravuje. Pokud

vaše excelence nemá nic proti tomu dát nám čtyřicet osm hodin, bu-

de vám k dispozici."

"Nejsem zvyklý čekat."

Poprvé se Pritcher setkal s jeho pohledem z očí do očí, zatajil

dech. Chvíli měl dojem že se potápí, ale pak se jeho oči vyškubly.

Channis nezaváhal. Řekl: "Během čtyřiceti osmi hodin loď nemůže

přistát, vaše excelence. Jsme zde a neozbrojeni. Můžete pochybovat

o našich čestných záměrech?"

Bylo dlouhé ticho a pak guvernér nevrle řekl: "Vyprávějte mi o

světě, ze kterého jste přijeli."

To bylo vše. Tím to skončilo. Nebylo žádných dalších nepříjem-

ností. Guvernér, který zcela naplnil svoji oficiální povinnost, zjevně

ztratil zájem a audience těžkopádně skončila.

A když bylo po všem Pritcher se vrátil zpět do svých místností a

inventarizoval sám sebe.

Pečlivě – zadržujíce dech – "prociťoval" své emoce. Nezazna-

menal v sobě nic nového, ale mohl by vůbec ucítit nějakou odlišnost?

Cítil něco nového poté, co ho Mezek pozměnil? Nezdálo se mu

všechno přirozené? Že je to tak, jak to má být?

Experimentoval. S chladným záměrem zakřičel do mlčících du-

tin své mysli a ten výkřik zněl: "Druhá Nadace musí být odhalena a

zničena."

A pocit, který toto doprovázel, byla upřímná nenávist. Nebyla

tak veliká jako váhání, které obsahovala.

A pak se stalo to, že bylo v jeho mysli nahrazeno spojení Druhá

Nadace slovem Mezek a jeho dech se při tom pocitu zastavil, jazyk

zdřevěněl.

- 44 -

Zatím to bylo dobré.

Ale nemohli ho řídit nějak jinak, jemněji? Nebyly už nějaké ne-

patrné změny provedeny? Změny, které nemohl rozpoznat, protože

jejich existence podmínila změnu jeho myšlení?

Nedalo se to zjistit.

Ale ještě stále cítil absolutní loajálnost vůči Mezkovi! Pokud se

toto nezměnilo, nic se ve skutečnosti nedělo. Opět svoji mysl zakti-

vizoval. Channis byl zaneprázdněný ve své části pokoje. Pritcherův

nehet se dotýkal číselníku jeho zápěstní vysílačky.

A pak se stalo to, že pocítil vlnu úlevy, která se nad ním vzdmu-

la a zanechala ho slabého.

Nehybné svaly na obličeji ho neprozradily, ale uvnitř jásal, a

když se k němu Channis obrátil obličejem, věděl, že té frašky bude

brzy konec.

ČTVRTÁ MEZIHRA

Dva řečníci se míjeli na cestě a jeden toho druhého zastavil.

"Mám vzkaz od Prvního řečníka."

V očích toho druhého probleskly částečné obavy. "Průsečník?"

"Ano! Snad ještě zažijeme svítání!"

5.

MUŽ A MEZEK

Channis nedával nijak znát, že by věděl o jakékoli změně

Pritcherova názoru či změně v jejich vzájemném vztahu. Rozvalil se

na tvrdé dřevěné lavici a široce roztažené nohy vystrčil před sebe.

"Co soudíte o guvernérovi?"

Pritcher pokrčil rameny. "Vůbec nic. Určitě si nemyslím, že by

byl nějak geniální. Dost ubohý vzorek Druhé Nadace, jestli je tím,

kým jsme si mysleli, že je."

"Nemyslím si, že by někým měl být. Nejsem si jistý, co si z toho

všeho mám vzít. Předpokládejme, že vy jste muž Druhé Nadace,"

- 45 -

Channis se zamyslel, "co byste udělal? Předpokládejme, že víte o

tom, proč jsme zde. Jak byste nás dostal?"

"Určitě bych nás pozměnil."

"Jako Mezek?" Channis prudce vzhlédl. "Poznali bychom, kdy-

by nás už pozměnili? To by mě zajímalo! A co kdyby byli obyčej-

nými, i když velice chytrými psychology?"

"V tom případě by nás nechali dát rychle zabít."

"A naši loď? Ne." Channis zakýval ukazovákem.

"Je to jinak, Pritchere. Určitě je to jinak. I kdyby nás emocionál-

ně řídili, my – vy a já – jsme pouhý předvoj. Je to Mezek, se kterým

musí bojovat. Mám za to, že oni vědí, kdo jsme."

Pritcher chladně zíral. "Co zamýšlíte udělat?"

"Čekat." Vyštěknul. "Ať si pro nás přijdou. Trápí je, možná, na-

še loď, ale pravděpodobně Mezek. Blufují s guvernérem. A to nefun-

guje. My zůstaneme při ruce. Příští osoba, kterou vyšlou, bude z

Druhé Nadace a předloží nám nějaký plán."

"A pak?"

"A pak vytvoříme plán my."

"Nesouhlasím s vámi."

"Protože si myslíte, že to bude vůči Mezkovi podvod. Nebude."

"Ne. Mezek se umí vypořádat se všemi podvody, jakýmikoliv,

které jste schopen vymyslet. Ale přesto nesouhlasím."

"Protože si myslíte, že nemůžeme podvést muže Nadace?"

"Asi ne. Ale není to ten důvod."

Channisův pohled sklouzl k tomu, co ten druhý držel v ruce a

zlověstně řekl: "Myslíte, že toto je ten důvod?"

Pritcher předmět potěžkal a lehce si ho nadhodil. "Máte pravdu.

Jste zatčen."

"Proč?" "Zradil jste Prvního Občana Svazu."

Channisovy rty ztuhly. "O co jde?"

"O zradu. Jak jsem řekl. A o mnou provedené napravení celé zá-

ležitosti."

"Váš důkaz? Nebo svědectví, domněnky, fantazírování? Zbláz-

nil jste se?"

"Ne. A vy? Myslíte si, že Mezek vysílá jen tak neodstavená

mláďata na směšné, chvástající se mise? Bylo mi to ihned podezřelé.

- 46 -

Ale ztrácel jsem čas pochybováním o sobě. Proč vyslal vás? Protože

se usmíváte a dobře oblékáte? Protože je vám dvacet osm?"

"Snad protože mi mohl věřit. Nebo nejste pro logická zdůvod-

nění?"

"Nebo snad protože vám nemohl věřit. Což je dosti logické i

když se to obrátí."

"Utkáváme se v paradoxech, nebo je to slovní hra, ve které jde o

to, kdo řekne poslední slovo?"

A pistole se pohnula a Pritcher s ní. Vzpřímeně stál před mla-

dým mužem: "Vstaňte!"

Channis tak učinil nijak zvlášť rychle a vnímal hlaveň pistole,

jak se dotýká jeho opasku, aniž by stahoval břišní svaly.

Pritcher řekl: "Mezek chtěl, abychom našli Druhou Nadaci. Mý-

lil se a já se také mýlil a tajemství, které ani jeden z nás nemohl od-

krýt, zůstávalo utajeno. Takže zbývala poslední možnost, a to najít

toho, kdo ví, kde to utajené místo je."

"Jsem to já?"

"Zřejmě ano. Nevěděl jsem o tom, pochopitelně ale ačkoli má

mysl je pomalá, ukazuje správným směrem. Jak snadno jsme našli

Konec hvězd! Jak obdivuhodně jste určil přesné regionální pole Čoč-

ky mezi nekonečně mnoha možnostmi! A když jste tak udělal, jak

přesně sledujeme právě ten jeden bod určený pro pozorování! Vy

nemotorný šašku! Podhodnotil jste mě tak, že vás při žádné z těch

souher nemožných náhod nenapadlo, že by to už mohlo být pro mne

příliš, abych to spolknul?"

"Myslíte, že jsem byl přehnaně úspěšný?"

"Jen polovina by byla až moc pro jakéhokoli loajálního muže."

"Protože hranice úspěšnosti, kterou jste mi položil, byla tak níz-

ká?"

A pistole ho dloubla, ačkoli ve tváři naproti Channisovi pouze

chladný záblesk v očích prozrazoval narůstající hněv. "Protože jste

placen Druhou Nadací."

"Placen?" – neurčité opovržení. "Dokažte to."

"Nebo pod jejich psychickým vlivem."

"Bez toho, aby to Mezek věděl? Směšné."

"S tím, že o tom Mezek věděl. To je právě ono, můj mladý tup-

če. S tím, že o tom Mezek věděl. Domníváte se, že jinak by vám byla

- 47 -

svěřena loď, abyste si s ní hrál? Zavedl jste nás k Druhé Nadaci, jak

jsme předpokládali."

"Ztratil jsem jádro v tom množství plev. Smím se zeptat, proč se

předpokládalo, že toto vše udělám? Pokud bych byl zrádce, proč

bych vás vedl k Druhé Nadaci? Proč jsme vesele neskákali sem a tam

Galaxií, jak jste to až dosud dělal vy, nic bychom nezjistili?"

"Kvůli lodi. Protože lidé Druhé Nadace zjevně potřebují pro

svoji sebeobranu atomové zbraně."

"Budete to muset vymýšlet lépe. Jedna loď pro ně nic nezname-

ná a kdyby si mysleli, že se něco podle ní naučí a vybudují si během

následujícího roku atomová energetická zařízení, byli by velmi velmi

naivní. Asi jako vy, řekl bych."

"Budete mít možnost vysvětlit to Mezkovi."

"Vracíme se na Kalgan?"

"Naopak. Zůstáváme zde. A Mezek se k nám připojí během asi

patnácti minut. Myslíte si, že nás nesledoval, má vtipná a bystrá

hromádko sebeobdivu? Ale návnadu jste hrál dobře. Snad jste neza-

vedl naše oběti k nám, ale určitě jste zavedl nás k našim obětem."

"Smím si sednout," řekl Channis, "a něco vám názorně vysvět-

lit? Prosím."

"Zůstanete stát."

"Nakonec, mohu vám to říci i ve stoje. Myslíte si, že nás Mezek

sledoval, protože v komunikačním obvodu byl hypertracer?"

Pistol jakoby se zachvěla. Channis by na to však nepřísahal. Ře-

kl: "Nevypadáte překvapeně. Ale nebudu ztrácet čas tím, zda jste či

nejste překvapený. Ano, věděl jsem o tom. A nyní, když vám to ří-

kám, vím o něčem, o čem vy si nemyslíte, že já vím, povím vám ně-

co, co vy nevíte, a o čem já vím, že vy nevíte."

"Necháváte se unášet dlouhým úvodem, Channisi. Myslel bych,

že vaše výmysly budou mazanější."

"Tak tedy, jde o toto. Existovali zrádci, zajisté, nebo nepřátelští

agenti, dáváte-li přednost tomuto označení. A Mezek se o nich do-

zvěděl poněkud zvláštním způsobem. Zdá se, že někteří z pozměně-

ných do toho byli zapleteni." Pistol se zachvěla. Tentokrát zřetelně.

"Zdůrazňuji to, Pritchere, protože to byl důvod, proč mě potře-

boval. Byl jsem nepozměněný. Nezdůrazňoval vám, že potřebuje

nepozměněného? Jestlipak vám řekl ten pravý důvod?"

- 48 -

"Zkuste něco jiného, Channisi. Kdybych byl proti Mezkovi, mu-

sel bych o tom vědět." Tiše, rychle se Pritcher vciťoval do své mysli.

Cítil stále to samé. Cítil to samé. Tento muž i zjevně lže. "Domníváte

se, že jste loajální vůči Mezkovi. Snad. Loajálnost s tím nemá nic

společného. Příliš snadno zjistitelná, řekl Mezek. Ale jak se cítíte v

duchu? Unavený? Od té doby, co jsme na cestě, cítil jste se vždy

normálně? Anebo jste se někdy cítil podivně, jakoby jste nebyl zcela

ve své kůži? O co se snažíte, provrtat mnou díru, aniž byste se do-

tknul spouště?"

Pritcher stáhnul pistoli o dva centimetry zpět. "Co se snažíte ří-

ci?"

"Říkám, že jste do toho zapletený. Jste ovládán. Neviděl jste

Mezka, jak instaluje ten hypertracer. Neviděl jste nikoho, kdo by to

dělal. Vy jste jej tady pouze našel a domníváte se, že to byl Mezek a

od té doby jste byl přesvědčen, že nás sleduje. Jistě, přes zápěstní

vysílačku, kterou nosíte, je možné kontaktovat loď ve vlnových dél-

kách, které se pro tu moji nehodí. Myslíte, že jsem to nevěděl?"

Mluvil nyní rychle a zlostně. Zdání jeho lhostejnosti bylo vystřídáno

neurvalostí. "Ale nebude to Mezek, kdo za námi přijede. Nebude to

Mezek."

"Kdo, když ne on?"

"Nu, co si myslíte? Já jsem našel hypertracer ten samý den, kdy

jsme vyrazili. Ale nemyslel jsem si, že by jej tam dal Mezek. Neměl

k tomu důvod. Nevidíte tu nesmyslnost? Kdybych byl zrádce a on to

věděl, mohl ze mě udělat pozměněného tak snadno jako z vás a zís-

kat tak tajemství o Druhé Nadaci z mé mysli, aniž by mě musel posí-

lat přes půlku Galaxie. Vy si umíte uchovat před Mezkem nějaké

tajemství? A kdybych to nevěděl, pak jsem ho nemohl k ní zavést.

Tak proč mě vůbec posílal?

Je tedy jasné, že tam hypertracer musel umístit nějaký agent

Druhé Nadace. To je ten, kdo k nám nyní zavítá. A bláznil byste tak,

kdyby vaše skvostná mysl do toho nebyla zapletena? Co to je za

normálnost, když své nesmírné pošetilosti považujete za rozumné? Já

že bych dal loď Druhé Nadaci? Co by dělali s lodí?

Jste to vy, o co stojí, Pritchere. Víte o Svazu víc než ostatní,

kromě Mezka, a nejste pro ně nebezpečný, zatímco on ano. To je

také důvod, proč mi vložili do mysli směr pátrání. Jistě, bylo pro mě

- 49 -

zcela nemožné najít Tazendu namátkovým pátráním Čočky. Věděl

jsem to. Ale věděl jsem také, že za námi stojí Druhá Nadace, která to

zařídila. Proč nehrát jejich hru? Byla to bitva kdo s koho. Oni chtěli

naše a já chtěl jejich místo určení – a v prostoru jsme se nemohli

navzájem podvést.

Ale jsme to my, kteří ztrácíme, když na mě míříte tou pistolí. A

to určitě není váš nápad. To je jejich. Dejte mi tu pušku, Pritchere.

Vím, že se vám to nezdá správné, ale to není vaše mysl, která takto

mluví, to je Druhá Nadace, kterou máte uvnitř. Dejte mi tu pušku,

Pritchere a budeme společně čelit tomu, co přijde."

Zmatek v Pritcherově tváři se postupně měnil v úděs. Jak věro-

hodné! Mohl by se on tak mýlit? Proč ty věčné pochybnosti o sobě?

Proč si nebyl jistý? Co způsobovalo, že Channisův hlas zněl tak vě-

rohodně?

Věrohodnost!

Nebo jeho vlastní zmučená mysl bránící se nepřátelské invazi?

Byl rozštěpen na dva?

Jako v mlze viděl Channise, jak stojí před ním, ruce roztažené –

a náhle věděl, že mu tu pistoli dá. A ve chvíli, kdy se svaly na jeho

paži chystaly ke kontrakci tak, jak to dělaly vždycky, otevřely se za

ním pomalu dveře a on se otočil.

V Galaxii jsou snad lidé, kteří mohou ty druhé snadno a v poho-

dě zmást. Odpovídajíce tomu, existují takové stavy mysli, kdy do-

konce i sobě nepodobné páry se špatně rozlišují. Ale Mezek vyčnívá

nad všemi kombinacemi těchto dvou faktorů. Celý ten myšlenkový

zápas neuchránil Pritchera před okamžitým duševním proudem

chladné energie, který ho pohltil. Fyzicky nemohl Mezek řídit žád-

nou situaci. A neřídil ani tuto. Byl spíše směšný ve svých vrstvách

šatů, které ho ztlušťovaly oproti tomu, jakým ve skutečnosti byl, ale

přesto mu neumožňovaly dosáhnout normálních rozměrů. Jeho tvář

byla zahalena, obvykle dominantní zobák byl zakrytý a zůstal z něj

jen červený výčnělek. Nic víc pro sebe nemohl udělat.

Řekl: "Nechte si svoji pistoli, Pritchere." Pak se otočil k Channi-

sovi, který se pokrčil a sednul si. "Spleť emocí je tu poněkud pomo-

taná a dosti rozporuplná. Co znamená, že někdo jiný než já vás sle-

duje?"

- 50 -

Pritcher ostře zasáhl: "Byl hypertracer na naší lodi umístěn na

váš rozkaz, pane?"

Mezek k němu otočil chladné oči. "Zajisté. Je hodně pravděpo-

dobné, že by nějaká jiná organizace než Svaz světů k ní měla pří-

stup?"

"On říkal…"

"Hm, on je zde, generále. Nepřímé citace nejsou nutné. Říkal

jste něco, Channisi?"

"Ano. Ale zřejmě jsem se spletl. Domníval jsem se, že tam hy-

pertracer dal někdo placený Druhou Nadací a že nás dovedli až sem s

nějakým záměrem, kterému jsem byl připraven čelit. Dále jsem se

domníval, že generál je více či méně v jejich rukou."

"Mluvíte, jako byste si to už dále nemyslel."

"Obávám se, že ne. Nebo byste tu nemohl být ve dveřích."

"Nu, tak to pojďme pořádně probrat." Mezek se vyvlíknul z

vnější vrstvy vycpaného a elektricky ohřívaného oděvu. "Když dovo-

líte, tady si sednu."

"Tady jsme nyní v bezpečí, nikdo nás tu nebude rušit. Nikdo z

živých na této hromadě ledu nebude mít přání dostat se do tohoto

místa. O tom vás ujišťuji." Ve zdůraznění vlastních sil se skrývala

krutá předzvěst.

Channis ukázal svůj odpor. "Proč soukromí? Chystá se někdo

servírovat nám čaj či tančící děvčata?"

"Sotva. Čím byla tato teorie vaše, mladý muži? Nějaký muž

Druhé Nadace vás vysledoval a zanechal stopu, kterou nikdo kromě

mne a – jak jste říkal, že jste našel toto místo?"

"Je zřejmé, pane, s přihlédnutím ke známým faktům, že jisté ná-

pady byly vloženy do mé hlavy…"

"Opět Druhou Nadací?"

"Nedovedu si představit, že by to byl někdo jiný."

"Pak vás nenapadlo, že kdyby vás někdo z Druhé Nadace mohl

přinutit, nalákat či obalamutit, abyste přešel z nějakých jejich důvodů

na stranu Druhé Nadace – a já předpokládám, že si představujete, že

používají podobné metody jako já, ačkoli, připomínám, já umím im-

plantovat pouze emoce, ne myšlenky – tedy vás nenapadlo, že kdyby

to mohl udělat, bylo by tak trochu nutné vložit hypertracer do vás?"

- 51 -

A Channis ostře vzhlédl a překvapeně sebou trhnul, neboť se se-

tkal s jeho velkýma suverénníma očima. Pritcher zamručel a jeho

ramena svědčila o viditelném uvolnění.

"Ne," řekl Channis, "to mě nenapadlo."

"Nebo, pokud by si uložili úkol vás sledovat, nemohli by se cítit

způsobilými vás řídit a pak vy jako neřízený jste mohl mít jen vzácně

malou šanci najít cestu k Druhé Nadaci. To vás také nenapadlo?"

"Taky ne."

"Proč ne? Poklesla vaše intelektuální úroveň až tak moc, že je to

nepravděpodobné?"

"Jedinou možnou odpovědí je otázka, pane. Poslal jste se mnou

generála Pritchera, aby mě obvinil ze zrady?"

"Máte nějakou obranu v případě že ano?"

"Pouze tu jedinou, kterou jsem už říkal generálovi. Kdybych byl

zrádce a věděl, kde Druhá Nadace leží, mohl jste mě pozměnit a zís-

kat tak přesnou informaci. Jestliže jste cítil nutnost nechat mě sledo-

vat, pak jsem o ničem nevěděl a nebyl jsem zrádce. Tak odpovídám

na váš paradox dalším."

"A tedy váš závěr?"

"Že nejsem zrádce."

"S tím musím souhlasit, protože váš argument je nevyvratitel-

ný."

"Tedy smím se zeptat, proč jste nás tajně sledoval?"

"Protože přes všechna tato fakta existuje ještě třetí vysvětlení.

Vy i Pritcher jste podávali některé údaje svým vlastním způsobem,

ale ne všechny. Já – pokud mi dáte čas – vám to vysvětlím. A to ra-

ději stručněji, abych vás nenudil. Sedněte si, Pritchere a dejte mi tu

pistoli. Už nám žádný útok nehrozí. Ani od těch zde, ani od těch

venku. Dokonce ani od Druhé Nadace ne. Díky vám, Channisi."

Místnost byla osvětlena obvyklým rossemitským způsobem –

elektřinou rozžhaveným drátem. Jediná žárovka byla zavěšena u

stropu a její kalná žlutá záře vrhala tři individuální stíny.

Mezek řekl: "Od té doby, co jsem ucítil nutnost nechat stopovat

Channise, bylo zřejmé, že tím cosi sleduji. Když vyrazil k Druhé

Nadaci s překvapivou rychlostí a přesností, můžeme si přiznat, že to

bylo to, co jsem očekával, že se přihodí. Protože jsem nezískal in-

- 52 -

formaci od něj přímo, něco mi v tom muselo bránit. To jsou fakta.

Channis zajisté zná odpověď. Já také. A vy, Pritchere?"

A Pritcher zatvrzele řekl: "Ne, pane."

"Pak to vysvětlím. Pouze jediný muž může znát, kde leží Druhá

Nadace a zároveň mi bránit v tom, abych to zjistil. Channisi, obávám

se, že vy sám patříte k Druhé Nadaci."

Channisovy lokty zůstaly opřeny o kolena, když se prudce na-

klonil dopředu a ztuhlými rozzlobenými rty řekl: "Co je váš přímý

důkaz? Dedukce selhala dnes už dvakrát."

"Ale existuje také přímý důkaz, Channisi. Je to dosti jednodu-

ché. Říkal jsem vám, že moji muži do toho byli zapleteni. Ten, kdo je

zapletl, musel být bezesporu a) nepozměněný a b) v centru dění.

Možností bylo mnoho, ale nebyly zcela neomezené. Vy jste byl příliš

úspěšný, Channisi. Lidé vás měli velice rádi. Vedlo se vám příliš

dobře. Zajímalo mne…

A pak jsem vám navrhnul, abyste vedl tuto výpravu a vás to ni-

jak nezaskočilo. Sledoval jsem vaše pocity. Vyhovovalo vám to. Byl

jste si přespříliš jistý, Channisi. Nikdo pouze s přirozenými vlohami

by se při takovémto návrhu nevyhnul zásahu nejistoty. Protože se to

vaší mysli podařilo, bylo to proto, že jste byl buď šílený, nebo ovlá-

daný.

Určit alternativu bylo jednoduché. Zmocnil jsem se vaší mysli v

okamžiku relaxace a naplnil ji na kratičkou chvíli zármutkem, pak

jsem ji opustil. Byl jste poté tak dokonale rozčilený, že jsem mohl

odpřísáhnout, že je to přirozená reakce, která právě proto vyšla jako

první. A když jsem rozebíral vaše emoce právě v ten jeden okamžik,

v ten jediný téměř nezachytitelný okamžik, než jste se ovládnul, vaše

mysl se bránila. To bylo vše, co jsem potřeboval vědět.

Nikdo se mi nemůže bránit, ani v tom nejnepatrnějším okamži-

ku, aniž by ho ovládal někdo podobný mně."

Channisův hlas byl hluboký a hořký. "Nu a co nyní?"

"Nyní zemřete – jako příslušník Druhé Nadace. Je to nezbytné,

což věřím, že chápete."

A opět zíral Channis do hlavně pistole, která se nedala tak snad-

no otočit jako Pritcherova. Stála za ní mysl, mysl tak vyzrálá, jako

byla jeho vlastní a stejně tak schopná odolávat každému nátlaku.

A čas, který mu byl dán, aby zvrátil běh událostí, byl krátký.

- 53 -

Je obtížné popsat, co následovalo, zvláště pro toho, kdo má

normální smysly a není schopen emocionálně někoho ovládat.

V podstatě to je to, co si Channis uvědomil v tom kratičkém ča-

se, kdy Mezkův palec tlačil na pojistku spouště. Mezkovy momen-

tální pocity patřily k těm tvrdším a jen ho utvrzovaly v odhodlání.

Kdyby se byl Channis dostatečně zabýval tím, co nastane a počítal

by, jak dlouhý bude čas od rozhodnutí střelit do počátku působení

dezintegračních energií, zjistil by, že mu zbývá něco kolem jedné

pětiny sekundy.

To se ani za čas nedá považovat.

A právě v tomto kratičkém časovém rozmezí Mezek náhle zjis-

til, že se emocionální potenciál Channisova mozku vzedmul, aniž by

to jeho mysl ovlivnila a přímo proti němu, z neočekávaného směru,

vytrysknul proud čisté chvějící se nenávisti.

Byl to nový emocionální prvek, který odtáhnul jeho palec od po-

jistky a přinutil ho změnit své jednání. A on si náhle uvědomil, že

nastala úplně nová situace.

V živém obraze, který trval mnohem kratší dobu, než by si jeho

význam zasloužil, stál Mezek s palcem staženým z pistole a upřeně a

ostražitě zíral na Channise. Stál tam Channis, napjatý a ještě ne zcela

troufající si volně vydechnout. A byl tam Pritcher, který se svíjel v

křesle v křečích, svaly se mu rytmicky napínaly až k prasknutí, šla-

chy se kroutily ve snaze vystřelit dopředu, obličej se proměnlivě kři-

vil od nacvičené topornosti až k nenávistné grimase posmrtné masky

a jeho oči byly stále a zcela upřeny pouze na Mezka.

Pouze slovo nebo dvě bylo vyměněno mezi Channisem a

Mezkem – pouze slovo nebo dvě, které dokonale odkryly emocio-

nální proud dotýkající se jejich vědomí a který provždy nastolil stav

jejich vzájemného srozumění. Z důvodů naší vlastní limitovanosti je

nezbytné přeložit do slov to, co si takto sdělili.

Channis strnule řekl: "Jste mezi dvěma ohni, První Občane. Ne-

umíte kontrolovat dvě vědomí naráz – pokud je jedno z nich moje.

Musíte si vybrat. Pritcher je už nyní osvobozen z vašeho pozměnění.

Právě jsem zpřetrhal pouta. Je zase tím starým Pritcherem, tím, který

se vás kdysi pokoušel zabít, tím, který vás má za nepřítele všeho, co

je svobodné, pravdivé a posvátné a kromě toho je tím, kdo si je vě-

dom, že jste z něj udělal na pět let bezmocného pochlebovače. Zatím

- 54 -

ho držím zpět potlačováním jeho vůle, ale kdyby jste mě zabil, tak to

skončí a dříve, než se stačíte chopit své pistole nebo jeho vůle – vás

zabije."

Mezek si toho byl dobře vědom. Nehýbal se.

Channis pokračoval: "Kdybyste ho chtěl opět dostat pod kontro-

lu, aby mě zabil, aby udělal cokoliv, nebudete nikdy dostatečně rych-

lý, abyste mě dokázal zastavit."

Mezek se stále nehýbal. Pouze tichý povzdech naznačil srozu-

mění.

"Tak," řekl Channis, "odložte pistoli a nechte nás dále být. Mů-

žete pak Pritchera dostat zpět."

"Udělal jsem chybu," řekl konečně Mezek. "Byla chyba mít tu

někoho třetího, když jsem vám chtěl čelit. Bylo toho na jednoho

moc. Je to omyl, za který, předpokládám, musím zaplatit."

Nedbale pustil pistoli a odkopl ji do druhého konce místnosti. A

právě v této chvíli se Pritcher propadnul do hlubokého spánku.

"Bude normální, až se probudí," řekl Mezek lhostejně. Celý ten-

to výjev od chvíle, kdy Mezkův palec začal stlačovat pojistku pistole

až do okamžiku, kdy pistol pustil, netrval déle než jeden a půl sekun-

dy.

Jen na chvíli unikl z Mezkova podvědomí prchavý emocionální

záblesk, který Channis zachytil. Byla to jistota ještě jednoho triumfu.

6.

MUŽ, MEZEK – A KDOSI DALŠÍ

Dva fyzicky odlišní muži – zdánlivě uvolnění a zcela v pohodě,

a přesto emocionální detektor zaznamenával napjaté chvění každého

nervu.

Mezek měl poprvé po mnoha letech nedostatečně jištěnou svoji

cestu. Channis to věděl a ačkoli se sám mohl na chvíli bránit, stálo by

ho to velké úsilí – a nakonec jeho útok by pro jeho protivníka ne-

znamenal nic. Channis věděl, že v testu vytrvalosti a odolnosti by

prohrál.

- 55 -

Ale bylo vražedné na to myslet. Ukázat Mezkovi emocionální

slabost by znamenalo vložit mu do rukou zbraň. Už zase bylo v

Mezkově mysli to něco – něco vítězného.

Získat čas…

Proč měli ti ostatní zpoždění? Byl toto pramen Mezkovy sebejis-

toty? Mysl, kterou sledoval, neříkala nic. Kéž by uměl číst myšlenky!

A ještě…

Channis prudce přerušil své duševní pochody. Zůstalo pouze je-

diné, získat čas…

Channis řekl: "Protože je rozhodnuto a já jsem po našem malém

souboji s Pritcherem nepopřel, že jsem z Druhé Nadace, předpoklá-

dám, že mi povíte, proč jsem jel k Tazendě."

"Ale ne," Mezek se sebejistě zasmál vysokým smíchem, "já

nejsem Pritcher. Nepotřebuji vám nic vysvětlovat. Měl jste k tomu

své důvody. Ať byly jakékoliv, vaše jednání mi vyhovovalo, a tak po

nich dále nepátrám."

"Ale přesto musí existovat mezery ve vaší verzi: Je Tazenda tou

Druhou Nadací, o které jste doufal, že ji najdete? Pritcher hodně

mluvil o vašich pokusech ji najít a o vašem psychologickém stroji,

Eblingu Misovi. Trochu občas žvanil, když jsem ho… eh… lehce

pobídnul. Zavzpomínejte na Eblinga Mise, První Občane."

"Proč bych měl?" Drzost!

Channis cítil, že otevřená drzost může odstranit jakoukoli úz-

kost, kterou by snad Mezek mohl pociťovat.

Řekl pevně potlačujíce momentální zoufalost: "Tedy, postrádáte

zvědavost? Pritcher mi vykládal, jak byl Mis něčím ohromně pře-

kvapen. Zoufale se snažil co nejrychleji varovat Druhou Nadaci.

Proč? Proč? Ebling Mis zemřel. Druhou Nadaci nevaroval. A přesto

Druhá Nadace existuje."

Mezek se usmál a jeho úsměv na chvíli odhalil až překvapující

krutost. Pak řekl: "Je zřejmé, že někdo Druhou Nadaci varoval. Proč

by byl jinak Bail Channis na Kalganu a proč by se chtěl zmocnit

mých mužů a mě samotného obelstít? Pouze varování přišlo příliš

pozdě, to je celé."

"Pak," Channis dovolil lítosti, aby vyšla na povrch, "ještě nevíte,

co to je Druhá Nadace, ani to, jaké je její poslání." Získat čas!

- 56 -

Mezek zachytil lítost toho druhého a přivřel oči, ve kterých se

zračilo náhlé nepřátelství. Podrbal se na nose všemi čtyřmi prsty, jak

u něj bylo zvykem a odsekl: "Jen se bavte. Jaké je tedy poslání Druhé

Nadace?"

Channis mluvil rozvážně, spíš věcně nežli citově. Řekl: "Z toho,

co jsem slyšel, na tajemství, které Druhou Nadaci obklopuje, má nej-

větší podíl Mis. Hari Seldon založil dvě naprosto odlišné jednotky.

První Nadace byla chloubou, která měla během dvou století oslnit

půl Galaxie. A ta Druhá byla temnou propastí.

Neporozumíte tomu, proč to tak bylo, dokud se nevcítíte do inte-

lektuální atmosféry umírající Říše. Byl to čas absolutna, velkých

všeobecností, aspoň co se myšlení týče. Pochopitelně značil úpadek

kultury. Byly to bariéry, které bránily dalšímu rozvoji myšlení. A

právě revolta proti těmto bariérám bylo to, co Seldona proslavilo. On

byl tou poslední jiskrou mladosti, která ozářila Říši v zapadajícím

světle a zároveň byla předzvěstí vycházejícího slunce Druhé Říše."

"Velmi dramatické. A co?"

"Vytvořil své Nadace podle zákonů psychohistorie, ale kdo jiný

věděl lépe než on, že tyto zákony jsou relativní. On netvořil konečný

výsledek. Konečné výsledky jsou pro úpadkové mysli. Ta jeho se

vyvíjela a Druhá Nadace měla být nástrojem tohoto vývoje. My,

První Občané Dočasného Svazu, my strážíme Seldonův plán. Pouze

my!"

"Zkoušíte si dodat odvahy," optal se pohrdavě Mezek, "anebo se

mě zkoušíte ovlivnit? Druhá Nadace, Seldonův plán, Druhá Říše, nic

z toho se mě netkne, ani lítost, ani sympatie, ani odpovědnost, ani

žádné jiné emoce, které se možná snažíte do mě dostat. V každém

případě, ubožáku, mluvte o Druhé Nadaci v minulém čase, protože je

zničena."

Channis ucítil emocionální sílu, která se mu tlačila do mysli s

rostoucí intenzitou, jak Mezek vstal ze své židle a přibližoval se. Zu-

řivě kladl odpor, ale něco do něj neúprosně pronikalo, bořilo a pod-

maňovalo si jeho mysl – stále dál a víc a víc.

Ucítil za sebou zeď, Mezek stál před ním, vychrtlé paže v bok,

rty strašlivě se usmívající pod převisem nosu. Mezek řekl: "Vaše hra

skončila, Channisi. Hra vás všech, vás všech, co jste bývali Druhou

Nadací. Bývali! Bývali! Na co jste celou tu dobu čekal, když jste

- 57 -

blábolil s Pritcherem, když jste ho srazil k zemi a vzal mu pistoli,

aniž byste se nějak fyzicky namáhal? Čekal jste na mě, že ano, chtěl

jste mě pozdravit, ve chvíli, kdy vás nebudu podezřívat.

Ale je to špatné, já jsem vás podezřívat nemusel. Já jsem o vás

věděl. Znal jsem vás dobře, Channisi z Druhé Nadace. Ale na co če-

káte nyní? Stále po mně zoufale házíte slova, jakoby mě pouhý zvuk

vašeho hlasu mohl zmrazit v mé židli. A po celou tu dobu, co mluví-

te, něco ve vaší mysli čeká, čeká a stále čeká. Ale nikdo nepřichází.

Nikdo z těch, které čekáte – nikdo z vašich spojenců. Jste tady sám,

Channisi a zůstanete sám. Víte proč?

Je to proto, že vaše Druhá Nadace mě špatně odhadla a myslela

si, že já jsem v koncích. Znal jsem jejich plán dříve. Mysleli si, že

sem za vámi dorazím a budu vhodným masem pro jejich kuchyni. Vy

jste měl být návnadou – návnadou pro ubohého, bláznivého, slabého

mutanta, který je tak posedlý Říší, že by slepě spadnul do viditelné

pasti. Ale jsem vaším vězněm?

Zajímalo by mne, jestli je vůbec napadlo, že já sotva vyrazím

bez flotily – bez dělostřelectva, proti kterému oni byli až žalostně

bezbranní? Napadlo je, že nebudu ztrácet čas řečmi a nebudu čekat,

až se něco stane?

Mé lodě byly vyslány směrem k Tazendě před dvaceti hodinami

a právě teď jsou těsně, těsně po splnění svého úkolu. Tazenda je v

troskách, její obydlená centra jsou srovnána se zemí. Druhá Nadace

už dále neexistuje, Channisi – a já, podivínský, ošklivý slaboch jsem

vládcem Galaxie."

Channis nemohl dělat nic jiného než sotva znatelně potřást hla-

vou.

"Ne… Ne…"

"Ano, ano," napodoboval ho Mezek. "A pokud jste tím posled-

ním žijícím, a to pravděpodobně jste, nebude to stejně na dlouho."

A pak následovala krátká pauza, kdy Channis téměř vyl bolestí,

která mu trhavě pronikala do nejvnitřnějších tkání mysli.

Mezek se stáhnul a zamumlal: "To není všechno. Nevychází

vám to. Své zoufalství předstíráte. Váš strach není nepřekonatelně

velký a nevychází ze zborcení nějakého ideálu, je to jen nepatrné

prosakování strachu o svou vlastní existenci."

- 58 -

A Mezkovy slabé ruce stiskly Channisovo hrdlo tak, že Channis

nemohl nijak uniknout.

"Jste moje pojistka, Channisi. Jste můj zaměřovací přístroj a zá-

ruka proti všem nepřesnostem, které jsem možná udělal." Mezkovy

oči se snesly dolů na něj. Naléhavé… Požadující…

"Počítal jsem správně, Channisi? Přelstil jsem vaši Druhou Na-

daci? Tazenda je zničena, Channisi, strašně zničena; tak proč své

zoufalství předstíráte? Jaká je skutečnost? Musím znát skutečnou

pravdu! Mluvte, Channisi, mluvte! Copak jsem nepronikl do dosta-

tečné hloubky? Existuje ještě nebezpečí? Mluvte, Channisi. Co jsem

udělal špatně?"

Channis cítil slova, jak se vyvlékají z jeho úst. Nevycházely

ochotně. Bránil jim zatnutými zuby. Kousal se do jazyku. Každý sval

jeho hrdla byl napjatý.

A ona vycházela – těžkopádně – protlačovala se silou, rvala se

během cesty s krkem, jazykem, zuby.

"Pravda," zakvičel, "pravda…"

"Ano, pravda. Co se ještě musí udělat?"

"Seldon založil Druhou Nadaci zde. Zde, jak říkám. Nelžu. Psy-

chologové přijeli a začali řídit zdejší populaci."

"Na Tazendě?" Mezek se hluboko ponořil do přívalu emocio-

nálního utrpení toho druhého – a surově se v něm ráchal. "Tazendu

jsem právě zničil. Vy víte, co chci. Dejte mi to."

"Ne na Tazendě. Řekl jsem, že příslušníci Druhé Nadace nebu-

dou zřejmě očividně u moci, Tazenda je pouhá loutka." Slova byla

téměř nesrozumitelná,jak se těžce formovala proti vůli Druhého Na-

dačana, "Rossem- Rossem- Rossem je ten svět…"

Mezek uvolnil své sevření a Channis se sesypal na hromadu v

bolesti a utrpení.

"Chcete mě napálit?" řekl Mezek mírně.

"Vy jste se napálil." To byl ten poslední umírající zbytek odporu

v Channisovi.

"Ale netrvalo to dostatečně dlouho, aby to zachránilo vás a vaše

spojence. Jsem ve spojení s mojí flotilou. A po Tazendě může přijít

Rossem. Ale nejprve…"

Channis ucítil svírající temnotu, která se proti němu pozdvihla a

paže, které se automaticky pozvedly k zmučeným očím ji nemohly

- 59 -

odrazit. Byla to tma, která škrtila, cítil smutek a jeho zraněná vířící se

mysl směřovala do věčné tmy, dál a dál – zachytil konečný obraz

triumfujícího Mezka – smějící se tyčka, jejíž dlouhý masitý nos se

otřásal smíchem.

Zvuk slábnul. Tma ho něžně pohlcovala.

Skončilo to třeskutým vjemem, který byl podobný záři světelné-

ho záblesku a Channis se pomalu vracel. V jeho rozdrásaných očích

se bolestivě objevil rozmazaný obraz.

Hlava ho nesnesitelně bolela a jen s nesmírnou bolestí k ní mohl

zvednout ruku.

Bezpochyby byl živý. Jemně, jako pírka zachycená ve víru od-

vátého vzduchu, se jeho myšlenky začaly ustalovat a zklidňovat. Po-

cítil pohodu, kterou nasával zvenku. Pomalu, zmučeně otočil hlavou

– a úlevou mu byla ostrá bolest.

Dveře byly otevřené a v nich stál První Mluvčí. Zkoušel pro-

mluvit, zakřičet, varovat – ale jeho jazyk byl zamrzlý a on věděl, že

ještě část mocné Mezkovy mysli ho drží a brání mu mluvit.

Otočil hlavou ještě jednou. Mezek byl ještě stále v místnosti.

Byl rozzlobený a jeho oči žhnuly. Už se nesmál, ale cenil zuby v

zuřivém úšklebku.

Channis ucítil duševní klid Prvního Mluvčího, který se nad ním

jemně snášel a svými dotyky léčil a pak přišel zmrazující

vjem,jakoby se spojil s Mezkem, který se ještě chvíli bránil, než

ustoupil.

Mezek řekl skřípavě a zlostně, což vypadalo v jeho vyzáblosti

groteskně: "Někdo další mě tedy přišel pozdravit." Jeho hbitá mysl

natáhla své úponky ven z místnosti – ven… ven… "Jste sám," řekl

tázavě.

A První Mluvčí ho přerušil s trpným souhlasem: "Jsem naprosto

sám. Je nezbytné, abych byl sám, protože jsem to byl já, kdo před

pěti lety špatně propočítal vaši budoucnost. Bude to pro mě jistá sa-

tisfakce, napravit to bez cizí pomoci. Bohužel jsem nepočítal se silou

vašeho odpudivého emočního pole, které obklopuje toto místo. Trva-

lo mi dlouho, než jsem sem proniknul. Blahopřeji vám k vaší doved-

nosti, se kterou jste to zkonstruoval."

- 60 -

"Není zač děkovat," přišla nepřátelská odpověď. "Neobtěžujte se

poklonami. Přišel jste, abyste přidal svůj nepatrný mozeček k těm

tam daleko, k tomu zlomenému pilíři vašeho království?"

První Mluvčí se usmál: "Proč, muž, kterého nazýváte Bail

Channis, splnil své poslání dobře, o to víc, že se vám zdaleka nemůže

mentálně rovnat. Je očividné, že jste ho týral, proto ho pravděpodob-

ně ještě neuvedeme do původního stavu. Je to statečný muž, pane.

Přihlásil se dobrovolně, ačkoli jsme na základě matematických vý-

počtů předpověděli poškození jeho mysli – tedy mnohem horší alter-

nativu, než je fyzické zmrzačení."

Channisova mysl se rytmicky chvěla ve snaze sdělit to, co ne-

mohla. Přál si výkřikem varovat, ale nebyl toho schopen:. Mohl pou-

ze dále vysílat nepřerušovaný proud strachu – strachu…

Mezek byl klidný. "Vy zajisté víte o zničení Tazendy."

"Ano. Útok vaší flotily byl předvídán."

Pochmurně: "Ano, taky si to myslím. Ale nezabránili jste mu,

že?"

"Ne, nezabránili." Emoce Prvního Mluvčího byly ploché. To

samo o sobě bylo hrůzné a zcela odporné. "A chyba je více moje než

vaše. Kdo si dovedl představit vaši sílu před pěti lety? Měli jsme

podezření od počátku – od chvíle, kdy jste uchvátil Kalgan – že máte

schopnosti emocionálně ovládat. Nebylo to, První Občane, příliš pře-

kvapující, to vám mohu říci.

Emocionální kontakt, který ovládáte vy i já, není vývojově nic

nového. Ve skutečnosti má tuto schopnost každý lidský mozek. Vět-

šina lidí umí číst emoce primitivním způsobem, z výrazu tváře, tónu

hlasu a tak dále. Mnohá zvířata mají dispozice k vyššímu stupni, vy-

užívají čichu v široké míře, i když příslušné emoce pak vnímají méně

komplexně.

Lidé mají ve skutečnosti možnosti mnohem větší, ale schopnost

přímého emocionálního kontaktu postupně atrofovala s vývojem řeči,

a to již před milióny lety. Hlavní předností naší Druhé Nadace bylo

to, že jsme tento zapomenutý smysl obnovili, alespoň v rámci poten-

ciálních možností.

Ale nerodili jsme se s ním. Milión let útlumu, to je strašná pře-

kážka a my se musíme učit používat tento smysl cvičit ho stejně, jako

- 61 -

cvičíme naše svaly. A to je také hlavní odlišnost. Vy jste se s ním

narodil.

S tím jsme počítali. Stejně tak jsme mohli předvídat účinek to-

hoto smyslu na nějakou dobu ve světě lidí, kteří ho nemají. Vidící

muž v království slepých – propočetli jsme míru megalomanie, která

by stačila k tomu, aby vás ovládla a domnívali jsme se, že jsme při-

praveni. Dva faktory nám však unikly.

Tím prvním bylo široké pole působnosti vašeho smyslu. My

umíme navodit emocionální kontakt pouze na dohled, a to je také

důvod, proč jsme bezbrannější proti fyzikálním zbraním, než vy si

asi myslíte. Pohled hraje obrovskou úlohu. Na rozdíl od vás. Nyní už

konečně víme, že jste dokázal mít intimní emocionální kontakt s lid-

mi, které jste kontroloval, i když nebyli na dohled ani na doslech.

Toto jsme objevili příliš pozdě.

Za druhé jsme nevěděli o vašich fyzických nedostatcích, zvláště

o tom jednom, který se zdá být pro vás tak důležitý, když jste přijal

za své jméno Mezek. Nepředvídali jsme, že nejste pouhý mutant ale

sterilní mutant a psychické obtíže, které z toho pramenily a vedly až

ke komplexu méněcennosti, jsme opomíjeli. Připouštěli jsme pouze

megalomanii – ale ne silnou psychickou paranoiu.

Jsem to já, kdo nese odpovědnost za tyto chyby, protože jsem

byl v době, kdy jste ukořistil Kalgan, vůdcem Druhé Nadace. Když

jste zničil První Nadaci, zjistili jsme to příliš pozdě – a díky této

chybě zemřely milióny na Tazendě."

"A chcete to vše nyní napravit?" Mezkovy tenké rty se zkřivily,

mysl se rytmicky chvěla nenávistí. "Co budete dělat? Vykrmíte mě?

Uděláte ze mě samce? Zbavíte mě mého dlouhého dětství a přijmete

mě do vašeho společenství? Litujete mé utrpení? Litujete mé neštěs-

tí? Necítím žádnou lítost nad tím, co jsem byl nucen udělat. Ať se

Galaxie chrání sama, jak nejlépe umí, protože nehnula kvůli mně ani

prstem, když jsem to potřeboval."

"Vaše emoce jsou zajisté pouhé děti v pozadí," řekl První Mluv-

čí, "a nemusí být odsouzeny – pouze změněny. Zničení Tazendy ne-

bylo nevyhnutelné. Alternativou mohlo být mnohem rozsáhlejší zni-

čení celé Galaxie v průběhu několika následujících staletí. My jsme

udělali to nejlepší, co jsme v našich omezených možnostech udělat

mohli. Odvezli jsme z Tazendy tolik lidí, kolik jsme mohli. Decent-

- 62 -

ralizovali jsme zbytek světa. Bohužel, naše prostředky nebyly ade-

kvátní našim potřebám. Mnoho miliónů muselo zemřít – nelitujete

toho?"

"Vůbec ne – stejně jako nelituji tu stovku tisíc, která zemře na

Rossemu ne později než za šest hodin."

"Na Rossemu?" – řekl První Mluvčí rychle.

Otočil se na Channise, který se usilovně snažil udržet se v polo-

sedící pozici a jehož mysl se na toto úsilí soustředila: Channis cítil

ten souboj myslí, který se nad ním odehrával a pak po krátkém cvak-

nutí pout se z jeho úst začala valit slova: "Pane, zcela jsem selhal.

Donutil mě k tomu deset minut předtím, než jste dorazil. Nemohl

jsem ani odolávat, ani se vymlouvat. Ví, že Tazenda není Druhá Na-

dace. Ví, že to je Rossem."

A pouta ho opět sevřela.

První Mluvčí se zamračil. "Tak je to tedy. Co hodláte udělat?"

"Jste opravdu zvědavý? Opravdu si myslíte, že je to tak těžké

vědět? Celý ten čas, co jste mi tu kázal o povaze emocionálního kon-

taktu – celý ten čas, co jste po mně vrhal slova jako megalomanie a

paranoia, jsem já pracoval. Byl jsem ve spojení s mojí flotilou a ta

má své příkazy. Do šesti hodin, pokud to z nějakého důvodu nezru-

ším, bude bombardovat celý Rossem, kromě této opuštěné vesnice a

jejího okolí, tedy kromě asi šedesáti kilometrů čtverečních. Udělají to

a pak zde přistanou.

Zbývá vám šest hodin a během šesti hodin nemůžete moji mysl

zlomit ani nemůžete zbytek Rossemu jakkoli zachránit."

Mezek rozpřáhl ruce a opět se zasmál, zatímco První Mluvčí se

snažil vyrovnat s novým nepříznivým stavem věcí. Řekl: "A alterna-

tiva?"

"Proč by měla být nějaká alternativa? Žádnou alternativou ne-

mohu nic získat. Jsou na Rossemu nějaké životy, které bych měl

ušetřit? Snad, kdybyste umožnil mým lodím přistát a kdybych si pak

mohl vás všechny – muže Druhé Nadace – duševně řídit, mohlo by

mi to vyhovovat. Možná by stálo za to mít pod kontrolou tolik mužů

tak vysoké inteligence. Ale pak by to vyžadovalo značné úsilí a po

tom ani netoužím. Co říkáte, Druhý Nadačane? Jaké máte zbraně

proti mé mysli, která je přinejmenším tak silná jako vaše a proti mým

lodím, které jsou silnější než cokoliv, o čem se vám jen zdálo?"

- 63 -

"Jaké mám?" – opakoval pomalu První Mluvčí. "Žádné – kromě

malého zrníčka, nepatrného zrníčka, které skrývá vám zatím utajený

poznatek."

"Mluvte rychle," smál se Mezek, "mluvte k věci. Protože tímto

vykrucováním se z toho nevykroutíte."

"Ubohý mutante," řekl První Mluvčí, "nemám proč bych se vy-

krucoval. Optejte se sám sebe – proč byl Bail Channis vyslán na

Kalgan jako návnada – Bail Channis, sice mladý a statečný, ale téměř

stejně duševně podřadný jako tento váš spící důstojník Han Pritcher.

Proč jsem nepřišel já, nebo někdo jiný z našich vůdců, kteří by

se s vámi mohli utkat?"

"Snad," přišla vysoce sebejistá odpověď, "jste nebyli tak hloupí,

abyste si opravdu mysleli, že se se mnou můžete utkat."

"Správná odpověď je logičtější. O Channisovi jste věděl, že je z

Druhé Nadace. Postrádal schopnost to před vámi skrývat. A vy jste

také věděl, že stojíte nad ním, takže jste se neobával přistoupit na

jeho hru, jak si přál s tím, že ho později stejně obelstíte. Kdybych

přišel na Kalgan já, buď byste mě zabil, protože bych pro vás byl

opravdu nebezpečný nebo bych se vyhnul smrti zastíráním své totož-

nosti, ale pak bych stejně selhal při tom, když bych vás chtěl dostat

do vesmíru. Pouze méněcenný vás mohl vylákat. A kdybyste zůstal

na Kalganu, nebylo v silách Druhé Nadace vás zranit, vás obklope-

ného svými muži, stroji a svojí duševní sílou."

"Má duševní síla je stále se mnou, vykrucovači," řekl Mezek, "a

mí muži a mé stroje jsou nedaleko odsud."

"To je sice pravda, ale nejste na Kalganu. Jste tady, v Tazend-

ském království, které se vám logicky jeví jako Druhá Nadace – veli-

ce logicky. Muselo se to tak jevit, protože vy jste, První Občane,

moudrý muž a nesledoval byste nic nelogického."

"Správně, ale to bylo jen dočasné vítězství pro vaši stranu, pro-

tože já měl dost času, abych dostal pravdu z vašeho muže, Channise,

a právě moudrost mi říká, že to je ta skutečná pravda."

"A na naší straně, eh, ne tak úplně bezbranné, jsme došli k závě-

ru, že byste mohl udělat ten další krok a Bail Channis byl na vás při-

praven."

"On určitě ne, protože jsem mu očistil mozek jako oškubanému

kuřeti. Chvěl se přede mnou holý a otevřený, když říkal, že Rossem

- 64 -

je Druhá Nadace, byla to pravda, protože jsem ho tak vyrovnal a vy-

hladil, že ani kousíček nějakého zastírání by si nenašel ani tu mikro-

skopickou skulinku, kde by se mohl skrýt."

"To je celkem pravda. Ale podívejme se dál. Už jsem vám říkal,

že Bail Channis byl dobrovolník. Ale víte jaký dobrovolník? Než

odjel z naší Nadace na Kalgan, podrobil se drastickému zákroku.

Myslíte si, že byl schopen vás klamat? Myslíte si, že duševně nedo-

tčený Bail Channis by byl schopen vás oklamat? Ne, Bail Channis

klamal sám sebe, z nutnosti a dobrovolně. I v těch nejvnitřnějších

vrstvách své mysli Bail Channis věřil, že Rossem je Druhá Nadace.

A nyní jsou to už tři roky, co my z Druhé Nadace tady v Ta-

zendském království budujeme toto zdání, připravujeme se a čekáme

na vás. A podařilo se nám to, ne? Pronikl jste k Tazendě, poté k Ros-

semu – ale tím to končí."

Mezek vyskočil: "Troufáte si mi tvrdit, že Rossem také není

Druhou Nadací?"

Channis ležící na zemi cítil, jak se jeho pouta díky duševnímu

úsilí, které k němu proudilo od Prvního Mluvčího, uvolnila a pokou-

šel se vstát. Přitom nevěřícně křičel: "Vy si myslíte, že Rossem není

Druhá Nadace?"

Jeho životní zkušenosti, znalosti – všechno to v něm vířilo v ne-

změrném zmatku.

První Mluvčí se usmál: "Vidíte, První Občane, Channis je z toho

stejně vyvedený jako vy. Jistě, Rossem není Druhá Nadace. Copak

jsme blázni, abychom vás, našeho největšího, nejmocnějšího a nej-

nebezpečnějšího nepřítele, zavedli na náš svět? Ne!

Ať vaše flotila bombarduje Rossem, První Občane, pokud musí-

te, tak to klidně udělejte. Protože tady můžete zabít nanejvýš Channi-

se a mě – a tím se vaše situace nijak nezlepší.

Protože výprava Druhé Nadace, která je na Rossemu už tři roky

a dočasně působí v této vesnici jako stařešinové, se včera nalodila a

vrací se na Kalgan. Vyhnou se pochopitelně vaší flotile a dorazí na

Kalgan aspoň den předtím, než by se to mohlo podařit vám, proto

vám to taky říkám. Pokud nezměním své rozkazy, až se vrátíte, na-

jdete revoltující Říši, rozpadlé království a věrni vám zůstanou pouze

ti muži, kteří s vámi přiletí. Bude jich žalostně málo. A navíc s vámi

- 65 -

poletí také muži z Druhé Nadace, kteří budou dohlížet na to, abyste

nikoho opět nepozměnil. Vaše Říše je v koncích, mutante."

Pomalu sklonil Mezek svoji hlavu a do všech koutů jeho mysli

pronikl strach a zoufalství. "Ano. Příliš pozdě. Příliš pozdě… Teď to

vidím."

"Teď to vidíte," souhlasil První Mluvčí, "a teď už zase ne." Zou-

falství této chvíle otevřelo Mezkovu mysl a První Mluvčí, který byl

na to již předem připravený – rychle vstoupil. Stačil mu zanedbatelný

zlomek sekundy k tomu, aby Mezka dokonale změnil.

Mezek vzhlédl a řekl: "Vracíme se tedy na Kalgan?"

"Zajisté. Jak se cítíte?"

"Výborně." Jeho obočí se svraštilo. "Kdo jste?"

"Záleží na tom?"

"Jistěže ne." Pustil to z hlavy a dotknul se Pritcherova ramene:

"Vstávejte, Pritchere, jedeme domů."

Dvě hodiny poté Bail Channis zesílil natolik, že mohl sám cho-

dit. Řekl: "Vzpomene si někdy?"

"Nikdy. Udrží si svoji duševní sílu a svoji Říši – ale jeho moti-

vace je naprosto odlišná. Pojem Druhé Nadace mu nic neříká, stal se

z něj muž míru. Bude také daleko šťastnější, než kdy byl, aspoň pro

těch několik málo let, co mu vzhledem k jeho nevyrovnanému fyzič-

nu ještě zbývá. A pak, až zemře, Seldonův plán bude nějak pokračo-

vat."

"A je pravda," naléhal Channis, "je pravda, že Rossem není

Druhá Nadace? Mohl bych přísahat, to vám říkám, že jsem to s urči-

tostí věděl. Nejsem blázen."

"Nejste blázen, Channisi, ale jak jsem už říkal, trochu jsme vás

upravili. Rossem není Druhá Nadace. Pojďte! Také se vrátíme do-

mů."

POSLEDNÍ MEZIHRA

Bail Channis seděl v malé, bíle vykachlíčkované místnosti a ne-

chával svoji mysl odpočívat. Byl spokojený s tím, jak žije. Byly tu

stěny, okno a tráva venku. Neměly jména. Byly to pouhé věci. Byla

- 66 -

tu postel a židle a knihy, které se bez užitku odrážely na obrazovce v

nohách jeho postele. Byla tu sestra, která mu přinášela jídlo.

Když měl poprvé snahu složit si dohromady útržky svých vje-

mů, naslouchal rozhovoru dvou mužů. Jeden říkal: "Naprostá afázie.

Je odstraněna a myslím, že bez poškození. Bude pouze nezbytné

znovuobnovit nahrávání jeho původních vlastních mozkových vln."

Vybavoval si zvuky zcela mechanicky a z nějakého důvodu se

mu zdál být každý jednotlivý zvuk svébytný – jakoby něco zname-

nal. Ale proč se tím rušit.

Je lepší sledovat měnící se barvy na obrazovce v nohách té věci,

na které ležel.

A pak někdo vstoupil a něco s ním prováděl a on pak na dlouho

usnul.

A když se probudil, postel byla náhle postelí a věděl, že je v

nemocnici a slova, která si pamatoval, měla svůj smysl. Sednul si:

"Co se stalo?"

Vedle něj seděl První Mluvčí. "Jste na Druhé Nadaci a právě

vám byla vrácena vaše mysl – vaše původní mysl."

"Ano, ano!" Channis si uvědomil, že je sám sebou a měl pocit

ohromného vítězství a radosti.

"A nyní mi řekněte," řekl První Mluvčí, "víte nyní, kde je Druhá

Nadace?"

A pravda se snesla dolů a zaplavila je. Channis neodpovídal. Ja-

ko Ebling Mis před ním i on byl náhle zmrazen ohromným překva-

pením. Pak konečně přikývl a řekl: "Je po hvězdách celé Galaxie –

teď to vím."

- 67 -

ČÁST II

NADACE PÁTRÁ

- 68 -

7.

ARKÁDIE

DARELL, ARKADY romanopiskyně narozená 11.5.362 P.Ř.,

zemřela 1.7.443 P.Ř. Ačkoli je hlavně pisatelkou fikcí, Arkady Darell

se proslavila biografií své babičky Bayty Darellové. Založena na

informacích z prvé ruky byla po staletí představována jako hlavní

Zdroj informací o Mezkovi a jeho době… Stejně jako "Odemčené

paměti" je i její román "Nekonečnost času" strhující reflexí skvělé

kalganské společnosti na počátku Bezvládí, je založen, jak už bylo

řečeno, na její osobní návštěvě Kalganu…

Encyclopedia Galactica

Arcadie Darellová pečlivě vyslovovala do mluvítka svého přepi-

sovače:

"Budoucnost Seldonova plánu od A. Darellové" – a pak si v

skrytu duše pomyslela, že snad přijde den, kdy bude velkou spisova-

telkou a kdy bude svá díla podepisovat pseudonymem Arkady. Je-

nom Arkady. Nic víc.

"A. Darell" bude jednou z těch věcí, které musela předstírat ve

svých školních slohových cvičeních – kompozičně a rétoricky tak

fádních. Všechny děti něco předstírají, kromě Olyntha Dama, který

třídu rozesmál když se o to jednou pokoušel. A "Arkádie" bylo holči-

čí jméno, které jí bylo přisouzeno, protože se tak jmenovala její velká

babička. Její rodiče neměli vůbec žádnou fantazii.

Nyní, když jí je už dva dny čtrnáct let myslela by si, že oni zpo-

zorují jistý náznak dospělosti a budou ji oslovovat Arkady. Její rty

ztuhly, když si vybavila svého otce, jak vzhlédnul od svého čtecího

přístroje, přesně na tak dlouho, aby jí stačil říct: "Ale pokud hodláš

předstírat, že je ti devatenáct, co budeš Arkádie dělat, až ti bude dva-

cet pět a všichni kluci si budou myslet, že je ti třicet?"

Ze svého speciálního hlubokého křesla, ve kterém se rozvalova-

la se zkříženýma rukama, se mohla vidět v zrcadle na toaletním stol-

ku. Její noha jí v pohledu trochu překážela, protože se jí bačkora ký-

vala na špičce nohy a tu pak opticky zvětšovala. Nasadila si ji pořád-

- 69 -

ně a nepřirozeně upjatě se usadila. S královskou důstojností natáhla

krk a cítila, jak jí zeštíhlel a protáhl se o dobré tři centimetry.

Chvíli jí připadala její tvář příliš tlustá. Nechala poklesnout če-

list o necelý centimetr a rty přitom měla sevřené. Výsledkem byla

nepřirozená vyzáblost z každého úhlu, který v zrcadle zachytila.

Rychlým pohybem jazyka si tedy olízla rty a nechala je našpulené,

vlhké a vláčné. Pak nechala unaveně, světácky poklesnout víčka –

oh, kdyby jen její tváře nebyly tak hloupě růžové.

Vložila si prsty do vnějších koutků oka a snažila se natáhnout

oční víčka tak, aby získala ten tajemný exotický výraz žen z vnitř-

ních hvězdných systémů, ale ruce jí překážely a neviděla si dobře do

tváře.

Pak povytáhla bradu a zachytila se z poloprofilu, oči se trochu

namáhaly nepřirozeným úhlem pohledu a svaly na krku jí nepatrně

bolely, řekla hlasem o oktávu nižším než normálně: "Opravdu tati,

jestli si myslíš, že mě nějací přestárlí kluci přinutí, abych…"

Uvědomila si, že přepisovač v její ruce je ještě stále zapnutý a

bezvýrazně řekla: "Jémine," a vypla ho.

Tenký fialový papír s broskvovou okrajovou linkou na levé stra-

ně měl nahoře napsáno:

"BUDOUCNOST SELDONOVA PLÁNU"

"Opravdu tati, jestli si myslíš, že mě nějací přestárlí kluci přinu-

tí, abych…

Jémine."

Podrážděně vytáhla list papíru ze stroje a další tam obratně za-

cvakla.

Z tváře jí zmizelo podráždění a trošku široká ústa se roztáhla

samolibým úsměvem. Jemně natáhla vůni papíru. Bylo to ono. Ele-

gance a šarm. Spisovatelství bude určitě její poslední slovo.

Ten stroj jim dodali dva dny před jejími prvními dospělými na-

rozeninami. Říkala už předtím: "Ale tati, každý, úplně každý v naší

třídě, kdo chce někým být, už ho má. Nikdo kromě nějakých žabařů

nepoužívá ručního stroje…"

Obchodník říkal: "Žádný jiný model není tak kompaktní a adap-

tabilní zároveň. Hláskuje a znamínkuje přesně podle smyslu věty.

Skutečně je to veliký přínos pro vzdělanost. Dodává uživateli odvahu

- 70 -

používat pečlivé formulace a významové jemnosti s tím, že zaručuje

jejich správné napsání i správnou interpunkci."

Dokonce i pak se otec snažil získat nějaký zastaralý typ ručního

stroje, jako by byla nějaká seschlá staropanenská učitelka.

Ale když ho přinesli, byl to ten model, který chtěla – i když křik

a naříkání, které tomu předcházely, byly pro její věk nedůstojné –

nicméně kopie, které z něj vycházely, byly psány okouzlujícím a

docela ženským rukopisem a měly ta nejkrásnější a nejelegantnější

písmenka, jaká kdy viděla.

Dokonce taková fráze jako "Jémine" získala šmrnc, když ji pře-

pisovač napsal.

Teď seděla upjatě ve svém křesle, první koncept umístěný před

sebou a tvářila se, jakoby těžce pracovala. Začala znova úsečně a

jasně, její tváře zploštěly, brada se pozvedla a dech byl pečlivě kont-

rolován. Intonovala vášnivě dramaticky: "Budoucnost Seldonova

plánu".

"Jsem si jistá, že historie Nadace je známa nám všem, kteří jsme

prošli dobře proorganizovaným systémem škol na naší planetě.

(Hle! Že by to všechno začínalo u slečny Erklingové, té staré ča-

rodějnice!)

Tato historie je vlastně historií velkého Plánu Hari Seldona, kte-

rý má v sobě zahrnuty všechny důležité události. Většina lidí se však

dnes ptá, jestli tento moudrý Plán ještě platí, nebo zda bude, či už byl

hanebně zničen.

Abychom toto pochopili, bude snad nejlepší rychle projít někte-

ré nejdůležitější body Plánu tak, jak byly kdysi dávno lidstvu vyjeve-

ny.

(Tato část byla snadná, protože měla moderní dějiny minulý se-

mestr.)

Bylo to téměř před čtyřmi stoletími, kdy První Galaktická Říše

upadala a chromla, což předcházelo konečné smrti a když muž jmé-

nem Hari Seldon předvídal blížící se konec. Prostřednictvím psycho-

historie, jejíž matematická složitost byla už dávno zapomenuta,

(Na chvíli se zastavila a váhala. Byla si jistá, že složitost se píše

jinak, než to bylo napsáno. Ale dobrá, stroj se přece nemůže mýlit…)

on a muži, kteří s ním spolupracovali, byli schopni předpovědět

průběh sociálních a ekonomických obtíží, které vzniknou v Galaxii.

- 71 -

Bylo v jejich možnostech uvědomit si, že ponechána sama sobě se

rozpadne a poté nastane třicet tisíc let dlouhé období chaosu a anar-

chie, než bude ustavena Říše nová.

Bylo příliš pozdě na to, aby mohli zabránit pádu, ale bylo ještě

možné zkrátit období chaosu. Plán byl rozpracován tak, aby pouhé

tisíciletí dělilo Druhou Říši od První. My nyní ukončujeme čtvrté

století tohoto tisíciletí, mnohé generace žily, žijí, umírají a Plán se

zatím pomalu naplňuje.

Hari Seldon založil dvě Nadace na opačných koncích Galaxie,

takovým způsobem a za takových podmínek, které měly předpoklady

pro nejlepší matematické řešení psychohistorického problému. Jedna

z nich, naše Nadace, založená zde na Terminu, soustřeďovala po-

znatky fyzikálních věd Říše a jejich prostřednictvím byla schopna

odolávat útokům barbarských království z okrajů Říše, které se od-

štěpily a staly nezávislými.

Nadace byla vskutku schopná dobýt tato jepičí království zpět

díky vůdcovství několika moudrých a statečných mužů, jako byli

Salvor Hadin a Hober Mallow, kteří uměli inteligentně rozluštit Plán

a provést naši zemi všemi

(Napsala by zde opět složitostmi, ale rozhodla se to podruhé ne-

riskovat)

nástrahami. Naše planety ještě dnes ctí jejich památku, přestože

to bylo před staletími.

Konečně, Nadace ustavila obchodní systém, kterým kontrolova-

la velké oblasti Siwennijské a Anacreonské části Galaxie a dokonce

porazila zbytky staré Říše i s jejím posledním velkým generálem

Belem Riosem. Zdálo se, že nic nemůže zastavit uskutečňování Sel-

donova plánu. Každá krize, kterou Seldon naplánoval, přišla v ten

určitý čas a byla vyřešena a s každým jednotlivým řešením se Nada-

ce posouvala obřími kroky směrem k Druhé Říši a míru.

A pak,

(Její dech se zkrátil v tomto okamžiku a ona syčivě cedila slova

mezi zuby, přepisovač je však jednoduše zapisoval, nevzrušeně a

půvabně.)

jako poslední pozůstatek mrtvé První Říše, jako jediný vojenské

služby neschopný diktátor, vládnoucí nad úlomky a zbytky upadají-

cího kolosu

- 72 -

(Získala tuto frázi z trháku, který viděla minulý týden na videu,

ale stará slečna Erlkingová neposlouchala nic kromě symfonií a

přednášek, takže to určitě nebude znát.)

přišel Mezek.

S tímto podivným mužem Plán nepočítal. Byl mutant, jehož na-

rození nemohlo být předpovězeno. Měl zvláštní a tajemnou moc řídit

a ovládat lidské emoce a tímto způsobem mohl každého přizpůsobit

své vlastní vůli. S rychlostí, která bere dech, se stal dobyvatelem a

stavitelem Říše, dokud nakonec neporazil Nadaci jako takovou.

Ale přesto všeobecnou nadvládu nikdy nezískal, protože při

svém prvním násilném výpadu byl zastaven moudrostí a odvahou

jedné velké ženy,

(Nyní tu byl opět starý problém. Otec bude trvat na tom, že ni-

kdy nepodá důkaz, že by ona byla vnučkou Bayty Darellové. A při-

tom každý věděl, že právě Bayta byla tou největší ženou, která kdy

žila. To ona zastavila Mezka pouhýma rukama.)

jejíž pravdivý příběh je vcelku znám jen velmi málo. (Hle! Kdy-

by to četla před třídou, toto poslední by řekla zastřeným hlasem a

někdo by se určitě zeptal, jaký je ten pravdivý příběh a pak – nu,

nemohla by neříci pravdu, kdyby se jí ptali, že? A v duchu už rychle

promýšlela, jak složitě a s výmluvnou přesvědčivostí zakormidluje k

otázce otcova původu.)

Po pěti letech absolutistické vlády nastala další změna, jejíž

zdůvodnění není známo, Mezek se vzdal všech svých dalších doby-

vačných plánů. Jeho posledních pět let bylo lety osvíceného kruto-

vládce.

Někteří tvrdí, že Mezkova změna byla způsobena intervencí

Druhé Nadace. Avšak nikdo zatím neobjevil přesné místo, kde se

tato Nadace nachází, ani nikdo nezná její přesnou funkci, zůstává

tedy tato teorie nepodložena.

Od té doby, co Mezek zemřel, se už vystřídaly celé generace.

Jaká tedy bude budoucnost poté, co přišel a zase odešel? Přerušil

Seldonův plán a zdálo se, že ho rozbil na kusy, a přesto, jakmile ze-

mřel, Nadace opět roste, jako nova z mrtvého prachu umírající

hvězdy.

(To ji samotnou dojalo.)

- 73 -

A opět je planeta Terminus sídlem centra obchodní federace,

která je téměř tak velká a tak bohatá jako před dobytím, a přitom

ještě více mírumilovná a více demokratická.

Je toto vše naplánováno? Žije ještě Seldonův velký sen a zfor-

muje se nakonec už za šest set let Druhá Galaktická Říše? Já osobně

věřím, že ano, protože

(Toto byla důležitá pasáž. Slečně Erlkingová vždy vpisovala

velkým šerednými červenými škrábanci: 'Ale toto je pouze popisné.

Jaký je váš osobní názor? Myslete! Vyjádřete sebe! Pronikněte do

svých vlastních duší!' Pronikněte do svých vlastních duší. Kolik toho

ona věděla o duši, se svým kyselým obličejem, který se nikdy v živo-

tě neusmál…)

ještě nikdy nebyla politická situace tak příznivá. Stará Říše je

zcela mrtvá a období Mezkovy vlády ukončilo éru vojenských diktá-

torů, která mu předcházela. Většina okolních oblastí Galaxie je civi-

lizována a je naplněna mírem.

Navíc vnitřní zdraví Nadace je lepší než kdy předtím. Despotic-

ké časy ještě před dobytím, časy dědičných starostů uvolnily místo

pravidelně konaným demokratickým volbám. Nejsou už dále žádné

disidentské světy nezávislých obchodníků, neděje se žádné další bez-

práví, není tu nic, co by narušovalo stabilitu federace, nic z toho, co

je obvyklé, když je tak velký majetek shromážděn v rukou pouze

několika jedinců.

Není tedy žádný důvod obávat se neúspěchu, pokud není pravda,

že Druhá Nadace představuje nebezpečí. Ti, kteří si toto myslí, ne-

mají pro své tvrzení žádný důkaz, jsou to pouze neurčité obavy a

pověry. Myslím, že naše důvěra v sebe samé, v náš národ a ve velký

Plán Hari Seldona by měla vyhnat z našich srdcí a myslí všechny

nejistoty a (Hmmm-m. Toto bylo strašně sentimentální, ale něco ta-

kového se na konci očekává.)

jak já tvrdím…"

Dál se už s "Budoucností Seldonova plánu" v tento okamžik ne-

dostala, protože kdosi jemňounce ťuknul do okna a když Arkádie

vystřelila nahoru a balancovala na opěradle křesla, zjistila, že proti ní

za sklem je nějaká usmívající se tvář, jejíž symetrické rysy jsou ještě

zajímavě zvýrazněny krátkou, vertikální linkou prstu postaveného

před rty. Po krátké chvíli nezbytné k tomu, aby zaujala nějaký postoj

- 74 -

k této záhadě, Arkádie slezla z opěradla a zamířila k posteli proti

širokému oknu, ve kterém se stále ještě držel ten přízrak, klekla si na

ní a zamyšleně zírala ven.

Úsměv na mužově tváři rychle zmizel. Zatímco prsty jedné ruky

zbělely od toho, jak se křečovitě přidržovaly parapetu, prsty druhé

ruky rychle gestikulovaly. Arkádie mlčky poslechla a otevřela zá-

klopku, takže se spodní třetina okna pohnula a teplý jarní klimatizo-

vaný vzduch pronikal dovnitř.

"Nedostanete se dovnitř," řekla upjatě. "Všechna okna jsou elek-

tricky chráněna a odemknout je mohou pouze ti, kteří sem patří.

Když vstoupíte, spustí se všechna poplašná zařízení." Po chvíli doda-

la: "Vypadáte dost hloupě, jak tam balancujete na okenní římse.

Když nebudete opatrný, spadnete a polámete si krk a s ním i spoustu

cenných květin."

"V tom případě," řekl muž v okně, který na to už zřejmě také

myslel – i když v jiných souvislostech – "vypni clonu a pusť mě

dovnitř."

"Co z toho," řekla Arkádie. "Pravděpodobně jste si spletl dům,

protože já nejsem děvče, které by pouštělo cizí muže do své ložnice v

tuto noční hodinu." Její oči, jak to řekla, byly najednou pobouřené –

nebo to nesmyslně předstírala.

Všechny stopy veselí už z tváře mladého cizince zmizely. Za-

drmolil: "Je toto dům dr. Darella?"

"Proč bych vám to měla říkat?"

"Oh, Galaxie! Sbohem…"

"Jestliže seskočíte, mladý muži, já osobně spustím křik." (Toto

bylo myšleno jako rafinovaný, ironický výpad, neboť se vetřelec

jevil Arkádiiným očím jako zralý třicátník – ve skutečnosti mnohem

starší.)

Chvíli ticho. Pak on pevně řekl: "Nu, podívej se, děvčátko; když

nechceš, abych zůstal a nechceš, abych odešel, co opravdu chceš,

abych udělal?"

"Myslím, že můžete jít dovnitř. Dr. Darell tady skutečně bydlí.

Vypnu to poplašné zařízení."

Mladý muž si pečlivě okno prohlédl, než do něj strčil ruku. Pak

se vyšvihl nahoru a prolezl jím. Nazlobeně si oprášil kolena a pozve-

dl k ní svoji začervenalou tvář.

- 75 -

"Jseš si opravdu zcela jistá, že neutrpí tvoje jméno a pověst, až

mě tady najdou?"

"Ne tolik jako vaše, protože jakmile uslyším kroky venku, budu

křičet, vřískat a řeknu, že jste sem vniknul násilím."

"Ano?" – odpověděl zdvořile. "A jak hodláš vysvětlit to vypnuté

poplašné zařízení?"

"Pff! To bude snadné. Především tady žádné není."

Mužovy oči se rozšířily překvapením. "Byl to tedy podvod? Ko-

lik ti je, dítě?"

"Považuji to za impertinentní otázku, mladý muži. A nejsem

zvyklá, aby mě oslovovali 'dítě'."

"To mě nepřekvapuje. Jseš pravděpodobně přestrojená Mezkova

babička. Bude ti vadit, když tě teď opustím, dřív než uspořádáš lyn-

čující večírek, ve kterém já budu mít hlavní roli?"

"Uděláte líp, když zůstanete – protože můj otec vás očekává."

Mužův pohled opět zostražitěl. Obočí vystřelilo nahoru, když

lehce říkal: "Oh? A ještě někdo s vaším otcem?"

"Ne."

"Stavoval se u něj někdo v poslední době?"

"Pouze služebně nějací lidé – a pak vy."

"Nic neobvyklého se nepřihodilo?"

"Pouze vy."

"Zapomeň na mě, ano? Ne, počkej. Pověz mi, jak jsi věděla, že

mě tvůj otec očekává?"

"Oh, to bylo snadné. Minulý týden obdržel osobní kapsli, kterou

mohl otevřít jen on sám, s velice povzbudivou zprávou. Skořápku z

kapsle hodil do rozrušovače odpadků a včera dal Poli – to je naše

služka – měsíc dovolené aby si mohla zajet k sestře do Terminu City

a dnes odpoledne stlal postel v pokoji pro hosty. Tak jsem věděla, že

čeká někoho, o kom bych neměla vědět. Obvykle mi všechno řekne."

"Opravdu! To jsem překvapen. Myslel jsem, že víš všechno ješ-

tě dřív, než ti to řekne."

"Obvykle ano." Pak se zasmála. Začínala se s ním cítit velmi

dobře. Návštěvník byl starší, ale vypadal skvěle měl kučeravé hnědé

vlasy a jasně modré oči. Třeba pozná někoho jemu podobného, až

bude sama starší.

"A jak," zeptal se, "jsi věděla že jsem to já koho očekává."

- 76 -

"Kdo jiný by to mohl být? Očekával někoho tak tajně, jestli víte,

co tím myslím – a pak jste přišel vy a zkoušel jste proklouznout ok-

nem, místo abyste šel předními dveřmi, jak byste to udělal, kdybyste

měl zdravý rozum." Vzpomněla si na oblíbené rčení a pohotově je

použila. "Muži jsou tak omezení!"

"Ty jsi pěkně namyšlená, že jo, dítě? Tedy slečno. Můžeš se mý-

lit, víš. Co kdybych ti řekl, že všechno to co mi tu říkáš, je zcestné a

že tvůj otec čeká na někoho jiného."

"Oh, to si nemyslím. Nepustila bych vás dovnitř, kdybych nevi-

děla, jak jste upustil tu obálku."

"Cože?"

"Vaši obálku, mladý muži. Nejsem slepá. Neupustil jste ji ne-

šťastnou náhodou, protože jste se nejdřív dolů podíval, abyste se ujis-

til, že dopadne správně. Uvědomil jste si, že dopadne pod živý plot a

nebude vidět, tak jste ji pustil a pak jste se už dolů nepodíval. A pro-

tože jste přišel oknem místo dveřmi, musí to znamenat, že jste si ne-

byl jistý v domě, který jste si předtím neprohlídnul. A když jste měl

trochu potíže se mnou, staral jste se dřív o obálku než o sebe, což

znamená, že si ceníte toho, co je uvnitř obálky víc než vlastní bez-

pečnosti, a to znamená, že dokud jste tady a obálka venku a my ví-

me, že tam je, jste pravděpodobně celkem bezmocný."

Zastavila se, aby se nadechla a muž zatím statečně řekl: "Až na

to, že si myslím, že vás trochu přiškrtím a vypadnu odsud i s obál-

kou."

"Až na to, mladý muži, že já mám pod postelí baseballovou pál-

ku, ke které se mohu dostat během dvou sekund z místa, kde teď

právě sedím a na dívku jsem velmi silná."

Slepá ulička. Nakonec se mladý muž vybičoval ke zdvořilosti a

řekl: "Mohu se vám představit, už jsme se celkem skamarádili. Já

jsem Pelleas Anthor. A ty se jmenuješ jak?"

"Já jsem Arka – Arkady Darellová. Těší mě."

"A nyní Arkady, byla bys tak hodná, holčičko a zavolala mi ot-

ce?"

Arkádie pohodila hlavou. "Já nejsem malá holčička. Myslím, že

jste velmi drzý – zvláště když žádáte o laskavost."

- 77 -

Pelleas Anthor na ní pozorně pohlédl: "Dobrá, byla byste tedy

tak dobrá, laskavá drahá stařičká přelevandulovaná lady a zavolala

vašeho otce?"

"To vůbec není to, co jsem měla na mysli, ale zavolám ho. Ale

nespustím z vás přitom oči, mladý muži." A seskočila z postele.

Zazněly rychlé kroky v hale a dveře se široce otevřely. "Arká-

die…" Vydechnutý vzduch malinko explodoval a dr. Darell řekl:

"Kdo jste, pane?"

Pelleas vyskočil se zcela zřetelnou úlevou. "Dr. Toran Darell?

Jsem Pelleas Anthor. Myslím, že jste o mně už slyšel. Aspoň vaše

dcera říkala, že ano."

Má dcera říká, že ano? Stočil na ni zamračený pohled, který na-

razil na neproniknutelnou síť nevinnosti v jejích široce rozevřených

očích, kterou chtěla čelit obvinění.

Nakonec dr. Darell řekl: "Už jsem vás očekával. Mohl byste jít

se mnou dolů, prosím?" A zastavil se, jak jeho oči zachytily kmitající

se pohyb, který ve stejný okamžik zachytila i Arkádie.

Přiskočila ke svému přepisovači, ale bylo to zbytečné, protože

otec stál přímo vedle něj. Řekl sladce: "Nechala jsi ho běžet celou

dobu, Arkádie."

"Otče," vyjekla skutečně úzkostně, "je skutečně velice neslušné

číst něčí osobní korespondenci, zvláště když je to korespondence

mluvená."

"Ah," řekl otec, "ale mluvená korespondence s cizím mužem ve

tvé ložnici! Jako otec, Arkádie, tě musím chránit před zlem."

Pelleas se náhle zasmál. "Ale je dr. Darelle. Tato mladá dáma

mě hodlala vinit z kdečeho a já musím trvat na tom, abyste si to pře-

četl už jen proto, abyste očistil mé jméno."

"Oh!" Arkádie jen stěží zadržovala své slzy. Její vlastní otec jí

nedůvěřuje. A ten prokletý přepisovač! Kéž by ten hloupý blázen

nikdy nelezl do jejího okna a nezpůsobil to že ho zapomněla vy-

pnout. A nyní povede její otec dlouhé, uhlazené řeči o tom, co se od

mladých dam očekává. Vypadalo to, že se neočekává nic, kromě za-

dušení a smrti.

"Arkádie," řekl otec jemně, "zaráží mne, že by mladá dáma…"

Věděla to. Věděla to!

"… mohla být tak neomalená k muži staršímu, než je ona sama."

- 78 -

"Dobrá, ale proč nakukoval mým oknem? Mladá dáma má právo

na soukromí – teď budu muset dělat tu zatracenou kompozici znova."

"Nepřísluší ti posuzovat to že přišel oknem. Jednoduše jsi ho

neměla pustit dovnitř. Měla jsi mě okamžitě zavolat, zvláště když jsi

si myslela, že ho očekávám."

Řekla vzdorně: "Je to v pořádku, pokud jsi ho neviděl – bylo to

hloupé. Všechno zkompromituje, když bude i nadále chodit oknem

místo dveřmi."

"Arkádie, nikdo tě nežádá o tvé názory na věci, o kterých nic

nevíš."

"Ale vím. Moc dobře vím, že tu jde o Druhou Nadaci."

Bylo ticho. Dokonce i Arkádie ucítila slabý nervní tik ve tvá-

řích. Dr. Darell řekl v klidu: "Kde jsi o tom slyšela?"

"Nikde, ale o co jiného by mohlo jít když to má být tak tajné? A

nemusíš se bát, že bych to někomu povídala."

"Pane Anthore," řekl dr. Darell, "musím se vám za to vše omlu-

vit."

"To je v pořádku," odpověděl poněkud neupřímně Anthor. "Ne-

ní vaše chyba, že se zaprodala temným silám. Ale nebude vám vadit,

když jí položím jednu otázku, než půjdeme. Slečno Arkádie…"

"Co si přejete?"

"Proč si myslíte, že je hloupé chodit oknem místo dveřmi?"

"Protože hloupě zdůrazňujete to, co se pokoušíte skrýt. Kdybych

měla tajemství, nepřelepila bych si ústa páskou, aby každý věděl, že

mám tajemství. Mluvila bych tak moc, jak je obvyklé, pouze o ně-

čem jiném. Četl jste někdy některou z řečí Salvora Hardina? To byl

náš první starosta, víte."

"Ano, to vím."

"Tak tedy, říkával, že pouze lež, která se nestydí, může být

úspěšná. Říkal také, že nic nemusí být pravdivé, ale všechno musí

pravdivě znít. Tedy, když vy jste vstoupil oknem, byla to lež, která se

styděla a nezněla pravdivě."

"Co byste tedy dělala vy?"

"Kdybych chtěla navštívit otce ve vrcholně tajné záležitosti, se-

známila bych ho s tím a navštívila ho ohledně přísně legitimních zá-

ležitostí. A pak, kdyby o mně každý všechno věděl a zcela samo-

- 79 -

zřejmě mě spojoval s mým otcem, byla bych tak vrcholně tajná, jak

jste si vy přál být a nikoho by nenapadlo se mě na něco ptát."

Anthor se chladně podíval na dívku, pak na dr. Darella. Řekl.

"Pojďme. Mám v zahradě obálku, kterou chci sebrat. Počkat! Ještě

jedna otázka. Arkádie, vy jste ve skutečnosti žádnou baseballovou

pálku pod postelí neměla, že?"

"Ne, měla."

"Hah. To jsem si nemyslel."

Dr. Darell se zastavil ve dveřích. "Arkádie," řekl, "až budeš pře-

pisovat svoji kompozici o Seldonově plánu, nebuď zbytečně tajemná

ohledně své babičky. Není nezbytné se o tom vůbec zmiňovat."

On a Pelleas sestoupili po schodech mlčky. Pak se návštěvník

podrážděně optal: "Dovolíte, pane? Kolik je jí let?"

"Předevčírem čtrnáct."

"Čtrnáct? Velká Galaxie! Povězte mi, mluvila už někdy o tom,

že se chce někdy vdát?"

"Ne. Se mnou ne."

"Tedy, jestli to někdy udělá, zastřelte ho. Toho koho si bude

chtít vzít." Hleděl upřímně do očí staršího muže. "Myslím to vážně.

Život nemůže připravit větší hrůzu, než žití s někým takovým, jaká

ona bude ve dvaceti. Nechtěl jsem vás tím pochopitelně urazit."

"Neurazil jste mě, myslím, že vím, co máte na mysli."

Nahoře stál objekt jejich citlivých analýz před přepisovačem a

otráveně, bezvýrazně diktoval: "Budoucnostseldonovaplánu". Přepi-

sovač to sebejistě přeložil a vytiskl elegantním rukopisem jako:

"Budoucnost Seldonova plánu".

8.

SELDONŮV PLÁN

MATEMATIKA Syntéza počtu n-proměnných a n-rozměrové

symetrie je základ toho, co Seldon jednou nazval "moje malá algebra

lidskosti "…

Encyclopedia Galactica

- 80 -

Vemte si nějaký prostor!

Kde tento prostor leží, není momentálně důležité. Úplně stačí ří-

ci, že je pravděpodobné, že v tomto prostoru více než kde jinde exis-

tuje Druhá Nadace.

V tomto prostoru byla po staletí pěstována ryzí věda a přesto

nevynalezla nic tak důvtipného, co by jí během tisíciletého trvání

zrovnoprávnilo. Byla to věda, která se zabývala pouze matematic-

kými koncepcemi, a to takovým způsobem, který byl podobný spe-

kulacím v dávných dobách, v těch primitivních prehistorických

dnech, kdy teprve vznikaly technologie a Člověk ještě žil na své je-

diné, nám dnes neznámé planetě.

V tomto prostoru, chráněném duševními schopnostmi až dosud

nenapadnutelnými sdruženými silami zbytku Galaxie, byl Prvotní

Zářič, který udržoval všechno to podstatné ze Seldonova plánu.

A pak byl v tomto prostoru ještě jeden muž – První Mluvčí. Byl

v pořadí dvacátý vrchní dozorce Plánu a jeho titul neskrýval nic

hlubšího než to, že na shromáždění vůdců Druhé Nadace promluvil

jako první.

Jeho předchůdce porazil Mezka, ale trosky této obrovské bitvy

zatarasily cestu Plánu. Už dvacet pět let se on a jeho správa snažili

přinutit zbytek Galaxie, hloupé lidské bytosti, aby se vrátily k této

cestě. Byl to strašlivý úkol…

První Mluvčí vzhlédl k otevřeným dveřím. Zatímco v opuštěné

místnosti rozvažoval o posledním čtvrt století, o úsilí, které nyní po-

malu a nevyhnutelně směřovalo k dosažení svého vrcholu, zatímco

byl takto zaměstnán, jeho mysl již byla zaujata očekáváním nově

příchozího. Nějakého studenta, jednoho z těch, kteří to eventuálně

mohli všechno převzít.

Mladý muž stál nerozhodně ve dveřích, takže První Mluvčí k

němu musel dojít, vzít ho kolem ramen a přátelsky ho vtáhnout

dovnitř.

Student se ostýchavě usmál a První Mluvčí na to reagoval:

"Nejdřív vám musím povědět, proč jste zde."

Seděli proti sobě na opačných stranách stolu. Ani jeden z nich

nemluvil tak, aby mohl být v Galaxii poznán někým, kdo sám není

členem Druhé Nadace.

- 81 -

Řečí se vlastně člověk naučil nedokonale přenášet své myšlenky

a pocity. Vytvářením libovolných zvuků a kombinacemi zvuků začal

vyjadřovat určité duševní zabarvení, a tak rozvíjel metodu komuni-

kace – vzhledem k její nemotornosti a těžkopádnosti však degenero-

val a všechna jemnost mysli přešla na pouhou primitivní hrdelní sig-

nalizaci.

A důsledky, budeme-li je sledovat hlouběji a hlouběji nás zave-

dou k tomu, že všechno dosud známé lidské utrpení pramení z toho,

že nikdo v historii Galaxie až na Hari Seldona a několik málo těch,

kteří přišli po něm, neuměl opravdu porozumět druhému. Každý člo-

věk žije za neproniknutelnou stěnou husté mlhy, uvnitř které není

nikdo jiný kromě něho. Občas se z hloubek vynořují signály, které

říkají že tam někde je ještě někdo jiný, takže tápou jeden k druhému.

Ale přesto se nikdy nepoznali, nemohli si porozumět a neodvažovali

se si důvěřovat. Už od dětství cítili hrůzu a nejistotu této nepřekona-

telné izolace – byl zde plíživý strach lidí ze sebe navzájem, neurvalá

dravost mezi nimi.

Po desítky tisíc let klopýtali a trmáceli se bahnem a zadržovali

svá vědomí, která byla v podstatě přizpůsobena k přátelství.

Člověk se instinktivně snažil najít cestu ven z omezenosti lidské

řeči. Sémantika, symbolická logika, psychoanalýza to vše byly vyná-

lezy, které mohly řeč buď zdokonalit, anebo se jí mohly vyhnout.

Psychohistorie se vyvinula z vědy o duši, byla její konečnou ma-

tematizací, která byla nakonec úspěšná. Rozvoj matematiky byl ne-

zbytný k pochopení nervové fyziologie a elektrochemie nervového

systému, což potom přirozeně vedlo, muselo vést, až k poznání nuk-

leárních sil a poprvé se tak podařilo skutečně rozvinout psychologii

jako vědu a přenesením psychologické znalosti jedince na skupinu

došlo také k matematizaci sociologie.

Rozsáhlé skupiny, bilióny, které žily na planetách, trilióny žijící

v Sektorech, kvadrilióny žijící v celé Galaxii se staly ne pouhými

lidskými bytostmi, ale obrovskými silami, se kterými se dalo statis-

ticky pracovat – na základě toho Hari Seldon uviděl nevyhnutelnou

budoucnost a mohl tak vytvořit svůj Plán.

Ty samé základní poznatky o duši, které Seldona přivedly k vy-

tvoření Plánu, způsobily to, že při dialogu se Studentem nemusel

První Mluvčí používat slova.

- 82 -

Každá reakce na podnět, jakkoli slabý, byla dokonale zachycena

ve všech svých nepatrných obměnách a proudech, které běžely v

mysli toho druhého. První Mluvčí neuměl cítit obsah studentových

emocí instinktivně tak, jako to uměl Mezek – protože Mezek byl

mutant se schopnostmi, které nikdy nemohly být zcela pochopitelné

pro obyčejného muže a to ani pro příslušníka Druhé Nadace – ten je

na základě dlouhodobého tréninku musel odvodit.

Protože však je zcela nemožné vyjevit společnosti založené na

řeči metodu, kterou se příslušníci Druhé Nadace dorozumívali, nebu-

deme se nadále celou touto záležitostí zabývat. Prvního Mluvčího

představíme jako normálně mluvícího a jestliže překlad není vždy

zcela dokonalý, je to ten nejlepší, jaký mohl být za daných podmínek

udělán.

Není pravda, že by První Mluvčí řekl "Nejprve vám musím po-

vědět, proč tedy jste zde" – místo toho se jen usmál a pozvedl prst

přesně takto.

První Mluvčí řekl: "Studoval jste pilně vědu o duši po většinu

svého života. Nasál jste do sebe vše, co vám vaši učitelé mohli dát.

Je už načase, abyste se vy a několik vám podobných začali připravo-

vat na Řečnictví."

Neklid na druhé straně stolu.

"Ne – teď to musíte brát klidně. Doufal jste, že vás budeme kva-

lifikovat. Měl jste strach, že nebudeme. Ve skutečnosti obojí, strach i

naděje, je slabost. Vy jste věděl, že vás budeme kvalifikovat, ale brá-

nil jste se si to připustit, protože kdybyste to udělal, stal byste se tak

sebejistým, že jste se bál, že byste byl nevhodný. To je ale nesmysl!

Většinou je beznadějně hloupý ten, kdo si není vědom toho, že je

moudrý. Už to je součástí vaší kvalifikace, že jste věděl, že budete

kvalifikován."

Uvolnění na druhé straně stolu.

"Tak. Nyní se cítíte lépe a vaše ostražitost zmizela. Budete se

lépe koncentrovat a lépe rozumět. Pamatujte si, abyste byl skutečně

výkonný, není nutné držet mysl pod dohledem, to, že se ovládáte, je

pro inteligenční sondu úplně stejné jako obnažené duševno. Spíše je

možné si pěstovat nevinnost, uvědomování si sebe a zároveň pocit

neznalosti sebe samého, což není nic, co by se muselo schovávat. Má

mysl je k vám otevřená. Ať to platí pro nás pro oba."

- 83 -

Pokračoval: "Není to nic snadného být Mluvčím. Především ne-

ní snadné být psychohistorikem a ani ten nejlepší psychohistorik ne-

musí být kvalifikován na Mluvčího. Je v tom jistý rozdíl. Mluvčí

nejen že musí znát matematické pozadí Seldonova plánu, ale musí

pro něj a jeho cíle hořet. Musí milovat Plán, jako život a vzduch.

Dokonce víc, musí to pro něj být živý přítel.

Víte, co to je?"

Ruka Prvního Mluvčího se jemně vznesla nad černou nablýska-

nou kostkou ležící uprostřed stolu.

"Ne, nevím."

"Už jste slyšel o Prvotním Zářiči?"

"Toto?" Údiv.

"Očekával jste něco vznešenějšího a úctyhodnějšího? Je to při-

rozené. Toto vytvořili Seldonovi vrstevníci v době Říše. Už téměř

čtyři sta let dokonale slouží našim potřebám, aniž by vyžadoval něja-

ké opravy či úpravy. A je to štěstí protože nikdo z Druhé Nadace na

něj technicky nestačí." Jemně se usmál. "Ti z První Nadace jsou

zřejmě schopni vytvořit jeho duplikát, ale pochopitelně se o tom ni-

kdy nesmí dozvědět."

Stlačil páku na své straně stolu a místnost potemněla. Ale jen na

chvíli, protože dvě dlouhé stěny místnosti se začaly postupně oživo-

vat, až prudce vzplály životem. Nejprve byly celé perlově bílé, pak

se na nich začaly objevovat tu a tam tmavé plochy a z nich se nako-

nec vyklubaly černým inkoustem drobně vytištěné rovnice. Některé z

nich byly orámovány červenou linkou, která se vinula v černi jako

klikatící se potůček.

"Pojďte, chlapče a stoupněte si sem, před stěnu. Nebudete vrhat

žádný stín. Světlo vyzařované Zářičem je totiž zvláštní povahy.

Abych vám řekl pravdu, sám nevím, čím to je, pouze vím, že nebu-

dete vrhat stín."

Společně stáli ve světle. Každá ze stěn byla téměř deset metrů

dlouhá a tři metry vysoká. Písmo bylo malé a zhuštěné.

"Toto není celý Plán," řekl První Mluvčí. "Aby se nám vešel na

obě stěny, musela by být každá rovnice zmenšena na mikroskopic-

kou velikost – a to není možné. To, co nyní vidíte, je prozatím ta

nejdůležitější část Plánu. Už o tom něco víte, že?"

"Ano."

- 84 -

"Poznáváte z toho něco?"

Vleklé ticho. Student ukázal prstem a jak to udělal, linka rovnice

se začala posunovat po stěně dolů, dokud ta jedna řada funkcí, kterou

měl na mysli – i když by se zdálo, že rychlé gesto prstu mohlo jen

stěží nějakou funkci určit – se nedostala do úrovně očí.

První Mluvčí se tiše zasmál. "Zjišťujete, že Prvotní Zářič je s

vaší myslí sladěn. Možná jste od této hračičky očekával větší pře-

kvapení. Co byste řekl o rovnici, kterou jste si vybral?"

"To…" Student se zajíknul, "to je Rigelliánský integrál, který

vychází z nestejnoměrného rozdělování na planetě, což pak indikuje

vznik dvou velkých ekonomických tříd, případně vznik sektoru s

nestabilními emocionálními vzorci…"

"A co to značí?"

"Představuje to vrcholné pnutí, protože zde máme" – ukázal a

vzorce se opět posunuly – "konvergující řadu."

"Dobře," řekl První Mluvčí. "A povězte mi, co si o tom všem

myslíte. Je to dokončené umělecké dílo, že?"

"Rozhodně."

"Špatně! Není." A pak ostře: "To je to první, co se musíte naučit

znovu. Seldonův Plán není ani dokončený, ani správný. Je dokonalý

pro ten čas, ve kterém byl stvořen. Desítky generací pečlivě studova-

ly tyto vzorce, pracovaly s nimi, rozkládaly je a zase skládaly do-

hromady. Udělaly však více než toto. Po téměř čtyři sta uplynulých

let konfrontovaly předpovědi a vzorce se skutečností a z toho se uči-

ly. Zjistily toho víc, než Seldon kdy mohl vědět a kdybychom si

mohli s poznatky nahromaděnými za ta staletí zopakovat Seldonovu

práci, byla by udělána lépe. Je vám toto naprosto jasné?"

Student se zdál být trochu v šoku.

"Než obdržíte svoji hodnost Mluvčího," pokračoval První Mluv-

čí, "budete muset vy sám vytvořit nějaký původní dodatek k Plánu.

Není to tak velké rouhačství. Každá z těch červených značek, které

na stěně vidíte, je příspěvkem někoho, kdo mezi námi žil až po Sel-

donovi. Proč… proč…" Podíval se nahoru. "Tam!"

Celá stěna se na něj jakoby řítila.

"Toto," řekl, "je moje." Jemná červená linka ohraničovala dvě

stě čtverečních centimetrů, uvnitř kterých byly dvě dlouhé větve vý-

počtů. Mezi nimi byla jedna řada červeně napsaných vzorců.

- 85 -

"Nezdá se," řekl První Mluvčí, "že by toho bylo moc. Je to ta

část Plánu, které jen tak nedosáhneme, pokud to půjde tak, jak až

doposud. Týká se to období sjednocení, kdy je Druhá Říše, která by

měla vzniknout, svírána rivalitou osobností, které ji mohou rozštěpit,

jestliže boj bude vyrovnaný, nebo ji sevřou do nehybnosti, jestliže

boj vyrovnaný nebude. Obě tyto možnosti jsou zde postupně zvažo-

vány a i metoda, jak se tomu vyhnout, je zde naznačena.

Přesto je toto pouze pravděpodobné a i třetí možnost může exis-

tovat. Pravděpodobnost toho je poměrně nízká – dvacet celých šede-

sát čtyři procent, ale i ty varianty, které měly menší pravděpodobnost

se už staly a pravděpodobnost celého Plánu je vlastně pouze čtyřicet

procent. Tato třetí možnost vychází z možného kompromisu mezi

dvěma, můžeme uvažovat i více osobami. Toto, jak jsem ukázal, by

za prvé zmrazilo Druhou Říši v neužitečném humusu a pak by to

případně znamenalo mnohem větší nebezpečí občanských válek, než

kdyby k žádnému kompromisu nikdy nedošlo. Naštěstí se tomuto

také dá zabránit. A to byl můj příspěvek."

"Jestli vás smím přerušit – jak se taková změna provádí?"

"Prostřednictvím Zářiče. Ve vašem případě například zjistíte, že

vaše matematické výpočty budou přísně kontrolovány pěti různými

komisemi a že se po vás bude chtít, abyste je bránil proti předem

připravenému nemilosrdnému útoku. Po dvou letech to, k čemu jste

dospěl, bude posuzováno znovu. Stalo se již víckrát, že zdánlivě do-

konalá část práce ukázala svoje chyby až po měsících či letech. Ně-

kdy přispěvatel sám objeví trhliny. Jestliže po dvou letech projde i

tím dalším zkoumáním, ne méně podrobným, než bylo to první – a je

lepší, když během mezidobí mladý vědec vynese na světlo další de-

taily a podpůrné důkazy, příspěvek bude přiložen k Plánu. Byl to

vrchol mé kariéry a bude to i váš vrchol.

Prvotní Zářič může být nastaven na vaše vědomí a všechny

úpravy a dodatky mohou být zaneseny působením vašich myšlenek.

Nic nebude naznačovat, že ty úpravy a dodatky jsou vaše. Historie

Plánu nezná žádné personifikace. Je to společný výtvor nás všech.

Rozumíte?"

"Ano!"

"To je tedy k tomuto." Velký krok směrem k Prvotnímu Zářiči a

stěny byly opět nepopsané, pouze ozářené obyčejným pokojovým

- 86 -

osvětlením. "Sedněte si ke stolu a já budu ještě povídat. Psychohisto-

rikům jako takovým stačí znát biostatistiku a neurochemickou mate-

matiku. Někteří neznají nic jiného a mají předpoklad být pouze dob-

rými statistickými techniky. Ale Mluvčí musí být schopen hovořit o

Plánu i bez matematiky. Jestliže ne o Plánu samotném, tedy aspoň o

jeho filosofii a jeho cílech.

Takže za prvé, jaký je cíl Plánu? Řekněte mi to, prosím, vašimi

slovy, nebude posuzována vaše uhlazenost a vytříbenost, to vás ujiš-

ťuji."

Byla to Studentova první šance a váhal, než skočil do napjatě

očekávajícího prostoru, který se před ním otvíral. Ostýchavě řekl:

"Z toho, co vím, věřím, že záměrem Plánu je vytvořit lidskou civili-

zaci založenou na orientaci, která by byla zcela odlišná od všeho, co

tu až dosud bylo. Orientaci, která podle psychohistorických zjištění

by nikdy nemohla vzniknout spontánně…"

"Dost!" První Mluvčí byl neodbytný. "Nesmíte říci 'nikdy'. To

nevystihuje skutečnost. Psychohistorie vlastně předvídá pouze prav-

děpodobnosti. Určitá událost může být zanedbatelně pravděpodobná,

ale pravděpodobnost je vždy větší než nula."

"Ano, Mluvčí, pokud se mohu opravit, tedy, ví se, že pravděpo-

dobnost, že by žádaná orientace byla dosažena spontánně, je mini-

mální."

"To už je lepší. A jaká je tedy ta orientace?"

"Je to ta, která míří k civilizaci založené na vědě o duši. V celé

známé historii lidstva měly navrch fyzikální technologie, prostřed-

nictvím kterých člověk ovládal okolní svět. Řízení sebe samých a

společnosti bylo ponecháno osudu nebo neurčitě tápajícím etickým

systémům, které byly založeny na momentálních vnuknutích a emo-

cích. Výsledkem toho bylo, že nikdy neexistovala žádná kultura, jejíž

stabilita by byla větší než padesát pět procent, a to pouze jako výsle-

dek velikého lidského utrpení."

"A proč by orientace, o které mluvíme, nemohla vzniknout i

spontánně?"

"Protože většina lidských bytostí je duševně vybavena tak, že se

raději bude věnovat fyzikálním vědám, ze kterých má viditelný pro-

spěch. Pouze zanedbatelná menšina má vrozené předpoklady pro to,

aby se zaplétala do spletitostí vědy o duši s tím, že čím déle to trvá,

- 87 -

tím menší a méně viditelný má z toho prospěch. A navíc by takováto

orientace mohla vést až ke vzniku benevolentní diktátu toho duševně

nejlepšího – je to vlastně další stupeň třídění člověka. Ta by byla

nenáviděna a nemohla by se udržet bez použití násilí, které by surově

potlačilo zbytek Lidstva. Takovýto vývoj se nám příčí a musíme se

mu vyhnout."

"Jaké je tedy řešení?"

"Řešením je Seldonův Plán. Budou nastoleny a udržovány tako-

vé podmínky, že za tisíc let – dnes již vlastně za šest set let, vznikne

Druhá Galaktická Říše, ve které lidstvo bude připraveno na vůdčí

postavení vědy o duši. Za tu samou dobu dospěje Druhá Nadace k

tomu, že bude mít připravenu již v pořadí čtvrtou skupinu psycholo-

gů, kteří budou schopni ujmout se vedení. Nebo, jak už jsem na to

často myslel, První Nadace bude obstarávat fyzikálno v jednotné

politické Říši a Druhá Nadace duševno vládnoucí třídy."

"Ach tak. Celkem uspokojivé. Myslíte, že jakákoli Druhá Říše,

která by se v čase udaném Seldonem zformovala, může být považo-

vána za naplnění jeho Plánu?"

"Ne, to ne. V období táhnoucím se od devátého do sedmnáctého

století po vzniku Plánu může vzniknout několik druhých říší, ale

pouze jedna je tou Druhou Říší."

"A z tohoto pohledu, proč je nezbytné, aby existence Druhé Na-

dace byla utajována – a to především před První Nadací?"

Student zkoušel najít skrytý význam této otázky, ale nenašel ho.

Neochotně odpověděl: "Z toho důvodu, že Plán jako celek musí být

před lidstvem utajen. Psychohistorické zákony mají statistickou po-

vahu a neplatí, když jednání jednotlivců není nahodilé. Pokud by

početná skupina znala klíčové body Plánu, jejich jednání by bylo

řízeno touto znalostí a v pojetí psychohistorie by nebylo dále nahodi-

lé. Jinými slovy by nadále nebyli dokonale předvídatelní. Promiňte,

ale cítím, že tato odpověď není uspokojivá."

"Je dobře, že to tak cítíte. Vaše odpověď není správná. Ukrývat

se musí Druhá Nadace, ne Plán. Druhá Říše se ještě nezformovala.

Máme ještě stále společnost, která odmítá vládnoucí třídu psycholo-

gů a která se bojí jejich rozvoje a bojuje proti němu. Rozumíte?"

"Ano, rozumím. Nikdy se na to nekladl důraz…"

- 88 -

"Nebagatelizujte. Nikdy se nekladl – ve škole, i když vy byste

měl být schopen si ho sám vyvodit. Toto a ještě mnoho dalších věcí

si probereme v blízké budoucnosti během vašeho učňovského obdo-

bí. Navštívíte mě zase za týden. Do té doby bych od vás měl rád po-

znatky k problémům, které před vás teď předložím. Nechci od vás

žádné dokonalé, pečlivé matematické pojednání. Na to by nějaký

odborník potřeboval rok a vy máte pouhý týden. Ale chci naznačení

trendů a směrů… Zde v Plánu máte rozvětvení, týká se to doby asi

tak před půl stoletím. Všechny potřebné detaily zde máte. Zazname-

náte, že cesta, po které se skutečnost ubírá, se liší od všech předpo-

vědí, její pravděpodobnost je menší než jedno procento. Odhadnete,

jak dlouho toto odchýlení může trvat, než se stane nenapravitelné.

Odhadnete také kdy pravděpodobně skončí, když napraveno nebude

a navrhnete nějaký rozumný způsob nápravy."

Student naslepo trhnul prohlížečkou a kamenně koukal na to, co

se mu objevilo na malé vestavěné obrazovce. Řekl: "Proč právě tento

problém? Je více než zřejmé, že má význam čistě akademický."

"Děkuji, chlapče. Jste tak rychlý, jak jsem očekával. Tento pro-

blém není hypotetický. Téměř před půl stoletím náhle vtrhnul do

galaktické historie Mezek a po deset let hýbal vesmírem. Nepředpo-

kládali jsme ho, nepočítali jsme s ním. Vážně narušil Plán, i když ho

nezničil. Abychom ho zastavili dřív, než ho zničí, byli jsme nuceni

proti němu aktivně zasáhnout. Ukázali jsme svoji existenci a co hor-

šího, i část svých schopností. První Nadace o nás ví a my předvídá-

me, co udělá s ohledem k této znalosti. Sledujte tady ten problém.

Zde. A zde. Přirozeně toto neříkáme každému."

Chvíli bylo ticho, než si v sobě Student všechno urovnal.

Řekl: "Pak tedy Seldonův Plán skončil!"

"Ještě ne. Ale určitě může. Pravděpodobnost úspěchu byla při

posledním hodnocení ještě dvacet jedna celých čtyři desetiny procen-

ta."

- 89 -

9.

SPIKLENCI

Večery dr. Darella a Pellease Anthora byly přátelské a dny pří-

jemně bezvýznamné. Jakoby to byla obyčejná návštěva. Dr. Darell

představil mladého muže jako bratrance ze vzdáleného vesmíru a

tímto klišé otupil veškerý zájem.

Přesto se však v běžné řeči jeho jméno občas objevilo. I když to

bylo z pouhé pozornosti, Dr. Darell, pokud se to dalo použít, říkal

"ne", jindy "ano". Pokud toto použít nemohl, odpovídal neurčitě:

"Přál bych si, abyste se s mým bratrancem setkal."

Arkádie se připravovala svým vlastním způsobem. Ve skuteč-

nosti její jednání bylo nejcílenější ze všech. Například přemluvila ve

škole Olyntha Dama, aby jí půjčil doma sestavené přenosné odpo-

slouchávací zařízení a to způsobem, který naznačoval, že bude v bu-

doucnosti nebezpečná všem mužům, se kterými přijde do styku. Po-

mineme-li podrobnosti, tak šikovně zkombinovala zájem o jeho ko-

níčka – měl velice dobře vybavenou domácí dílnu – se zájmem o

jeho zavalitou osobu tak, že nešťastný mladík náhle zjistil že 1. dlou-

ze a důležitě rozmlouvá o principech hypervlnných motorů, 2. poci-

ťuje závrať při vědomí že na něm pozorně spočívají její oči, 3. dob-

rovolně vkládá do jejích rukou svůj největší vynález, už výše zmíně-

né odposlouchávací zařízení.

Arkádie si zpracovala Olyntha tak, že zcela zredukovala jeho

podezření, že by odposlouchávací zařízení mohlo být příčinou jejich

přátelství. Ještě měsíce poté Olynthus stále a úpěnlivě vzpomínal na

toto krátké životní období, až je konečně pro nedostatek jakéhokoli

pokračování nechával pomalu z paměti vyklouznout.

A tak, když se sedmnáctý den usadilo v Darellově obývacím po-

koji pět mužů, na Arkádiině stole v pokoji nad nimi ležel důkaz

Olynthovy důvtipnosti.

Pět mužů. Pochopitelně dr. Darell, šedovlasý, v dokonalém ob-

leku vypadající poněkud staře na svých čtyřicet dva let. Pelleas

Anthor, vážný a bystrozraký v každém okamžiku, vypadající mladě a

nejistě. A pak tři noví muži: Jole Turbor, novinář, tělnatý s odulými

rty; dr. Elvett Semic, vysloužilý univerzitní profesor fyziky, vyzáblý

- 90 -

a svraštělý, jeho šaty na něm volně visely; Homir Munn, knihovník,

vytáhlý a strašně nervózní.

Dr. Darell mluvil lehce, normálním věcným tónem: "Tato

schůzka je něčím víc, než jen společenskou záležitostí. Zřejmě jste to

předpokládali. Protože jste byli pečlivě vybráni na základě své minu-

losti, dovedete si zřejmě představit nebezpečí, kterému se vystavu-

jeme. Nebudu to snižovat, když řeknu, že my všichni jsme v každém

případě odepsaní.

Sami vidíte, že není žádná snaha toto setkání utajit. Nežádal

jsem vás, abyste sem přišli tak, aby vás nikdo neviděl. Kdokoli sem

může koukat okny dovnitř. A žádné ochranné zařízení zde v tomto

prostoru není. Upoutáním pozornosti nepřítele bychom se zničili a

nejlepší cesta, jak tuto pozornost přitáhnout, je teatrálně předstírat

tajemství."

(Ha, pomyslela si Arkádie vnořená do hlas vycházejících – tro-

chu chraplavě – z malé krabičky.)

"Rozumíte?" Elvett Semic škubnul spodním rtem, odhalil zuby a

nasadil přihlouplou svraštělou grimasu, která předcházela každé jeho

větě. "Oh, pokračujte. Povězte nám o tom mladíkovi."

Dr. Darell řekl: "Jmenuje se Pelleas Anthor a byl studentem mé-

ho letitého kolegy, Kleise, který zemřel minulý rok. Předtím než ze-

mřel, poslal mi jeho mozkový vzorec sahající až do páté vrstvy a ten

už byl srovnáván se vzorcem muže před vámi. Zajisté víte, že až do

této hloubky nemůže být žádný mozkový vzorec okopírován, a to ani

zkušenými psychology. Pokud to nevíte, dávám vám na to své slo-

vo."

Turbor promluvil se sešpulenými rty: "Měli bychom už nějak

začít. Bereme vaše slovo, protože teď, co Kleise zemřel, jste největ-

ším elektroneurologem v Galaxii. Aspoň tak jsem vás vykreslil v

jedné své poznámce a ještě stále tomu věřím. Kolik je vám let,

Anthore?"

"Dvacet devět, pane Turbore."

"Hmm. A jste také elektroneurolog? Dobrý elektroneurolog?"

"Jsem pouze student. Ale pracuji pilně a mnohé jsem se již od

dr. Kleise naučil."

- 91 -

Munn do toho skočil. Ve vypjatých situacích trochu koktal.

"P..přál bych si, ab..bys už začal. Myslím, že všichni p..příliš mluví-

me."

Dr. Darell povytáhl obočí a natočil se Munnovým směrem.

"Máš pravdu, Homire. Pojďme dál Pelleasi."

"Nebude to hned," řekl Pelleas Anthor pomalu, "ačkoli si cením

postoje pana Munna, dříve než to spustíme, budu potřebovat údaje o

vašich mozkových vlnách.

Darell se zamračil. "Co to znamená, Anthore? Jaké že údaje to

požadujete?"

"Elektroencefalografický záznam vás všech. Vy jste si vzal můj,

dr. Darelle. Já si musím vzít váš i vás všech ostatních. A měření mu-

sím provést sám.

Turbor řekl: "Není důvod, proč by nám měl věřit, Darelle. Je to

jeho právo."

"Děkuji," řekl Anthor. "Jestliže mě pustíte do vaší laboratoře, dr.

Darelle, budeme pak pokračovat. Rád bych ráno zkontroloval vaše

přístroje."

Elektroencefalografie byla věda nová i stará zároveň. Stará byla

v tom pojetí, že znalost mikroproudů tvořených nervovými buňkami

živých bytostí patřila do té rozsáhlé kategorie lidských znalostí, je-

jichž původ nebyl znám. Tato znalost sahala daleko až k samotným

počátkům lidské historie…

A přesto byla také nová. Fakt existence mikroproudů dřímal po

desítky tisíc let trvání Galaktické Říše jako jedna z těch živých, po-

divných, zcela neužitečných znalostí. Někteří se pokoušeli roztřídit

vlny podle toho zda vznikají ve spánku, nebo ve stavu bdělosti, v

klidu, nebo ve vzrušení, ve zdraví, anebo nemoci – ale dokonce i ta

nejuvolněnější pojetí měla spousty výjimek, které tomuto členění

nevyhovovaly.

Jiní zkoušeli dokázat existenci skupin mozkových vln, analo-

gních dobře známým krevním skupinám a zároveň ukázat že jejich

formujícím faktorem je vnější prostředí. Toto byli ti, kteří brali v

úvahu rasy člověka a tvrdili, že Člověka je možno dělit na poddruhy.

Ale s touto filozofií nemohli prorazit, stáli proti ohromné ekumenic-

ké síle obsažené v Galaktické Říši, která sjednocovala do jednoho

- 92 -

politického celku dvacet miliónů hvězdných systémů, zahrnovala

všechny lidi od centrálního světa Trantoru – jehož paměť už dávno

zapomněla na svoji velkou minulost – až po opuštěné asteroidy na

Periférii.

A opět se společnost věnovala, jako tomu bylo za První Říše,

fyzikálním vědám a neživým technologiím, byl zde neurčitý, ale sil-

ný sociologický tlak nevěnovat se studiím mozku. Nebyly uznávány,

protože užitek nebyl okamžitý a byly velice špatně financovány, pro-

tože nepřinášely žádný zisk.

Po rozpadu První Říše se zbytky organizované vědy vracely

zpět, zpět – dokonce až na základy atomové energie, až k využití

chemické energie uhlí a ropy. Jedinou výjimkou byla pochopitelně

První Nadace, která udržovala a oživovala hasnoucí jiskřičky vědy,

až opět vzplály v oheň. Přesto i zde vládly fyzikální vědy a mozek,

vyjma operací, byl zcela přehlížen.

Hari Seldon jako první vyjádřil to, co později bylo přijato jako

pravdivé.

"Neurální mikroproudy," jednou řekl, "jsou nositeli všech roz-

ličných vědomých i nevědomých podnětů a odpovědí. Mozkové vlny

zaznamenané na tenkém čtverečkovaném papíře ve svých chvějících

se vrcholech a propastech jsou zrcadlem sjednocených myšlenko-

vých pulsů biliónů buněk. Teoreticky by analýza odhalila i ty nej-

skrytější a nejnepatrnější myšlenky a emoce subjektu. Rozdíly, které

by měly být zjištěny, nevznikají jen v důsledku fyzikálních defektů,

vrozených či získaných, ale také změnou stavu emocí, vzdělání, zku-

šenostmi, a dokonce i něčím tak jemným, jako je změna životní filo-

zofie."

Ale dokonce ani Seldon se nedostal dál než ke spekulacím. A

nyní už padesát let lidé První Nadace zápasí s neuvěřitelně rozlehlým

a složitým bohatstvím obsaženým v této znalosti. Dosaženo jí bylo

přirozeně novými technikami – jako je například přichycení elektrod

v lebečních švech takovým způsobem, že byly v kontaktu s šedými

buňkami, aniž by nějak porušily lebku. A pak tu byl ten vynález,

který automaticky zaznamenával údaje mozkových vln, jednak jako

celek a pak v oddělených funkcích šesti nezávislých proměnných. Co

snad bylo nejdůležitější, byla narůstající vážnost encefalografie i

vědců, kteří se jí zabývali. Kleise, ten největší z nich, měl na vědec-

- 93 -

kých konferencích postavení rovné fyzikům. Dr. Darell, ačkoli se

encefalografií dlouho nezabýval byl znám pro své úspěchy v encefa-

lografických analýzách téměř stejně jako tím, že byl synem Bayty

Darellové, velké hrdinky minulosti.

A nyní dr. Darell seděl ve své vlastní židli a lehounké elektrody

se ho jemně dotýkaly, takže sotva zaznamenával nějaký tlak na své

lebce a přitom ručička uvězněná ve vakuu kmitala nahoru a dolů. K

zapisovacímu přístroji byl obrácen zády protože jak dobře věděl,

pohled na pohybující se křivky mohl vyvolat podvědomé úsilí je

kontrolovat, a to se znatelnými výsledky. Ale byl si jistý, že jsou

zaznamenávány pravidelné, pevné vlny, které očekával od své silné a

disciplinované mysli. Věděl, že budou upevněny a očištěny na pod-

půrném měřícím zařízení, které zachytává mozečkové vlny. Dále zde

budou zaznamenány ostré, téměř nespojité skoky přicházející z před-

ního laloku a pak potlačované chvění z podpovrchových oblastí s

úzkým rozpětím frekvencí…

Znal svůj vlastní mozkový vzorec stejně dobře, jako nějaký ma-

líř dokonale zná barvu svých očí.

Pelleas Anthor nic neříkal, když Darell vstával z lehátka. Pře-

mýšlel nad sedmi záznamy, koukal na ně tím rychlým, všeobsáhlým

pohledem toho, kdo přesně ví, co za tím téměř neznatelným má hle-

dat.

"Kdyby vám nevadilo, dr. Semicu."

Semicova věkem zažloutlá tvář byla vážná. Elektroencefalogra-

fie byla vědou, o které ve svém pokročilém věku věděl velmi málo a

jejíž význam odmítal. Věděl, že je starý a že se to na záznamu ukáže.

Vrásky na obličeji shrbená chůze, třesoucí se ruka – to vše bylo pou-

ze jeho tělo. Mozkový záznam možná ukáže, že i jeho mysl je stará.

Vadilo mu to nedovolené vniknutí do jeho poslední bránící se pev-

nosti, jeho vlastní mysli.

Elektrody byly připraveny. Od začátku až do konce to nebolelo.

Cítil jen jemné štípání ležící hluboko pod prahem bolesti.

A pak přišel Turbor, který seděl v klidu bez hnutí po celých pat-

náct minut a Munn, který sebou škubnul při prvním dotyku elektrod

a pak po celou dobu kroutil očima, jako by je chtěl obrátit dovnitř a

koukat si do týlu.

"A nyní… " – řekl Darell, když vše skončilo.

- 94 -

"A nyní," řekl Anthor omluvně, "je v domě ještě jedna osoba."

Darell se zamračil a řekl: "Má dcera?"

"Ano, naznačoval jsem, aby zůstala doma, jestli si pamatujete."

"Kvůli encefalografické analýze? K čemu to bude?"

"Nemohu bez toho pokračovat."

Darell pokrčil rameny a zamířil ke schodům. Arkádie, již pře-

dem varována měla odposlouchávací zařízení schováno, když vstou-

pil a následovala ho poslušně dolů. Bylo to poprvé v jejím životě, co

se ocitla pod elektrodami – vyjma toho, kdy jí jako dítěti snímali

základní mozkový záznam pro identifikační a registrační účely.

"Smím se podívat," požádala, když bylo po všem a protahovala

si ruce.

Dr. Darell řekl: "Nerozuměla bys tomu, Arkádie. Není už čas jít

spát?"

"Ano, tati," řekla klidně. "Dobrou noc."

Vyšla nahoru po schodech a skočila do postele bez jakýchkoli

dlouhých příprav. Olynthův vynález měla u polštáře a cítila se jako

hrdina z nějakého filmu nebo knihy a hýčkala si každý okamžik, kdy

vystupovala jako vyzvědačka.

První slovo, které slyšela, bylo Anthorovo, když říkal: "Rozbor

je, pánové, uspokojivý. U dítěte rovněž."

Dítě, pomyslela si otráveně, Anthor ji opět naštval. Anthor ote-

vřel svoji obálku a vytáhl z ní několik desítek záznamů mozkových

vln. Nebyly to originály. Ani obálka nebyla obvyklým způsobem

uzavřena. Pokud by klíč k této obálce neležel v jeho rukou a on by

vytáhnul její obsah, okamžitě by zoxidoval na nečitelný prach. Zá-

znamy, které už jednou z obálky byly vytaženy, toto udělaly až za

půl hodiny.

S ohledem na jejich krátkou životnost Anthor mluvil rychle.

"Mám zde záznamy několika méně důležitých vládních úředníků z

Anacreonu. Je to nějaký psycholog z Locriské univerzity, toto je

průmyslník ze Siwenny. A ten zbytek vidíte."

Všichni kromě Darella byli vzrušeni a hlasitě se překřikovali.

Anthor zamířil prstem. "Chtěl bych vás, dr. Darelle, upozornit

na tuto vyrovnanou oblast sekundárních vln v čelním laloku, to je to

co mají všechny tyto záznamy společné. Nezkontroloval byste to

pomocí analytického pravítka?"

- 95 -

Analytické pravítko se vzdáleně podobalo logaritmickému pra-

vítku asi tak jako mrakodrap domečku pro panenky. Darell s ním měl

letitou praxi a dokázal dobře vyhodnocovat načrtnuté výsledky. Jak

Anthor tvrdil v oblasti předního laloku, kde by byly očekávány silné

výkyvy, byl zaznamenán naprosto monotónní, vyrovnaný stav.

"Jak byste to vysvětlil dr. Darelle?" – optal se Anthor.

"Nejsem si jistý. Jen tak z patra říci, jak je to možné. Dokonce i

v případech amnézie jsou výkyvy potlačeny, ale ne odstraněny. Že

by šlo o nějaký drastický operativní zásah?"

"Něco muselo být vyříznuto," zakřičel netrpělivě Anthor. "Ano!

Ne v tom mechanickém pojetí. Víte, že Mezek toto uměl udělat. Do-

kázal úplně potlačit určité emoce nebo způsoby myšlení a nezůstalo

po nich nic než právě takováto plochost. Nebo…"

"Nebo také Druhá Nadace by to uměla udělat. Je to tak?" – optal

se Turbor a neznatelně se usmíval.

Tato čistě rétorická otázka nepotřebovala odpovědi. "Proč jste

podezřívavý pane Anthore?" – optal se Munn.

"To ze mě udělal dr. Kleise. Shromáždil takové množství zá-

znamů mozkových vln jako planetární policie, ale postupoval jinak.

Zaměřil se na intelektuály, vládní úředníky a představitele velkého

obchodu. Jak vidíte, je zcela zřejmé, že kdyby Druhá Nadace ovliv-

ňovala běh historických událostí v Galaxii, kdyby nás řídila, musela

by to dělat jemně a tím nejméně nápadným způsobem. Pokud by

pracovala prostřednictvím myslí, jako že asi ano, vybrala by si lidi s

vlivem kulturním, průmyslovým nebo politickým. A těmi se on za-

býval."

"Ano " namítl Munn, "ale svědčí to o něčem? Jak jednají tito li-

dé – myslím ti zploštělí. Třeba je to úplně normální úkaz." Své poně-

kud dětské, modré oči obrátil s nadějí k ostatním, ale nedostal žádnou

povzbudivou odpověď.

"Nechám to na dr. Darellovi, " řekl Anthor. "Optejte se ho, koli-

krát se už setkal během své praxe nebo v literatuře s tímto jevem.

Pak se ho optejte jaká je pravděpodobnost, že by byl objeven u jed-

noho z každého tisíce případů všech skupin, které dr. Kleise studo-

val."

- 96 -

"Domnívám se, že není pochyb," řekl dr. Darell zamyšleně, "že

tyto způsoby myšlení jsou umělé. Byly úmyslně poškozeny. Způso-

bem o kterém jsem předpokládal, že…"

"Vím o tom, dr. Darelle," řekl Anthor. "Také vím, že jste kdysi s

dr. Kleisem pracoval. Rád bych věděl, proč jste přestal."

Tato otázka nebyla nepřátelská. Zřejmě nebyla ničím víc než va-

rováním, ale v každém případě jejím výsledkem byla dlouhá pauza.

Darell koukal na své hosty, z jednoho na druhého a pak příkře řekl:

"Protože jsem nehodlal s Kleisem bojovat. Potíral každého svého

silného protivníka. Objevoval to, co jsme my – já i on – věděli, že

objeví – že nejsme svými pány. A to jsem nechtěl vědět. Vážil jsem

si sám sebe. Chtěl jsem si myslet, že naše Nadace velí své kolektivní

duši, že naši dědové nebojovali a neumírali úplně zbytečně. Myslel

jsem že bude nejjednodušší, když se uklidím na tak dlouho, dokud si

nebudu tím vším úplně jistý. Nepotřeboval jsem mít postavení, pro-

tože vládní důchod, kterým byla jednou provždy rodina mé matky

oceněna, mým nenáročným potřebám stačil. A moje domácí labora-

toř mi zajistila, že jsem se nenudil a život stejně jednoho dne skončí

– a – pak zemřel Kleise…"

Semic obnažil své zuby a řekl: "To je chlapík, ten Kleise a já ho

neznám. Jak že to zemřel?"

Anthor ho useknul: "Zemřel. Tušil to. Půl roku předtím mi řekl,

že začíná být příliš odloučený…"

"My jsme teď t..také odloučení, že?" – připomněl vlhkými ústy

Munn a jeho ohryzek přitom poskočil.

"Ano," řekl bezbarvě Anthor, "ale my už jsme byli – svým způ-

sobem každý z nás. Proto jste také byli vybráni. Já jsem Kleiseho

student. Dr. Darell byl jeho kolega. Jole Turbor tak dlouho kritizoval

rozhlasem naši slepou víru v záchrannou ruku Druhé Nadace, dokud

ho vláda nepřerušila prostřednictvím – snad to mohu říci – jednoho

finančníka, jehož mozek ukazoval to, co Kleise nazýval Vnucenou

Plošinou. Homir Munn má doma tu největší domácí sbírku Mezkovin

– jestli mohu použít tento výraz používající se při označení všeho, co

se nějak týká Mezka a publikoval nějaké články, ve kterých spekulo-

val o povaze a funkci Druhé Nadace. Dr. Semic pomohl jako nikdo

- 97 -

jiný rozvoji matematiky encefalografických analýz, ačkoli já nevě-

řím, že by si uvědomoval, jak může být jeho matematika použita."

Semic široce rozevřel oči a dusil se smíchem: "Ne, mladíku. Já

jsem analyzoval intranukleární pohyby – mnohovrstevnatý problém,

víte. Encefalografii nerozumím."

"Tedy my víme, jak na tom jsme. Vláda s tím pochopitelně ne-

může nic dělat. Zda si je starosta nebo někdo v jeho správě vědom

vážnosti situace, to nevím. Ale vím to, že nás pět nemá co ztratit a

má spíš naději něco získat. Každý další poznatek nás posouvá do

většího bezpečí. Jsme ale na začátku, rozumíte."

"Jak posunuje," vložil se do toho Turbor, "znamená to pronikání

Druhé Nadace?"

"Nevím. Na to se nedá odpovědět. Všechno, co zatím víme,

jsme objevili v okrajových oblastech Galaxie. Ústřední svět je proza-

tím snad ještě čistý, ačkoli ani to není jisté – jinak bych vás netesto-

val. Vy jste byl zvláště podezřelý, dr. Darelle, protože jste přerušil

výzkum s dr. Kleisem. Kleise vám to nikdy neodpustil, jak víte. Mys-

lel jsem si, že vás třeba podplatila Druhá Nadace, ale Kleise vždy

trval na tom, že jste byl zbabělec. Promiňte mi to, dr. Darelle, ale

jestliže toto říkám, dělám to proto, abych ozřejmil svůj vlastní názor.

Osobně si myslím, že jsem váš postoj pochopil, a jestliže to bylo

zbabělství, domnívám se, že je odpustitelné."

Darell se hluboce nadechnul, než odpověděl: "Prchnul jsem!

Tak jste si to přál. Zkoušel jsem udržet naše přátelství, ale on nikdy

nenapsal ani nezavolal až do dne, kdy jsem obdržel záznam vašich

mozkových vln a to bylo sotva týden předtím, než zemřel…"

"Kdyby vám nevadilo," přerušil ho Homir Munn v záchvatu

nervózní výmluvnosti. "P.. pořád nevím, co chcete dělat. J.. jsme jen

ubozí spiklenci, když bu.. budeme jen m.. mluvit a mluvit a mluvit.

A nevím, co jiného bychom mohli dělat. T.. toto je velmi dětinské.

M.. mozkové v..lny, v.. všechno je to k ničemu. Existuje aspoň jedna

konkrétní věc, kterou se chystáte udělat?"

Oči Pellease Anthora se rozjasnily: "Ano, existuje. Potřebujeme

více informací o Druhé Nadaci. To je základní potřeba. Mezek strávil

prvních pět let své vlády pátráním po informacích a neuspěl – nebo

my jsme mu to aspoň uvěřili. Přestal tedy hledat. Proč? Protože byl

neúspěšný? Nebo protože byl úspěšný?"

- 98 -

"O..opět řeči," řekl hořce Munn. "Jak bychom se to mohli do-

zvědět?"

"Když mě budete poslouchat – Mezek měl sídlo na Kalganu.

Kalgan nepatřil před Mezkem do vlivné obchodní sféry a už tam zase

nepatří. Kalganu vládne v tento okamžik Stettin, ale už zítra může

vypuknout nějaká revoluce. Stettin nazývá sám sebe Prvním Obča-

nem a považuje se za Mezkova následníka. Pokud existuje na tomto

světě nějaká tradice, pak je svázána s nadlidskostí a velikostí Mezka

– je to tradice přehnaná svojí intenzitou. Například Mezkův starý

palác je udržován jako svatyně. Nikdo z nepovolaných nesmí vstou-

pit, ničeho uvnitř se nikdo nesmí dotýkat."

"Jo?"

"Ano a proč to tak je? V časech, jako jsou tyto, se nic neděje

bezdůvodně. Co kdyby to nebylo jen z přehnané uctivosti, že tam

nikdo nesmí vstoupit? Co kdyby to tak zařídila Druhá Nadace?

Zkrátka, co když jsou výsledky pětiletého Mezkova pátrání uvnitř…"

"Óh, b.. blbost."

"Proč ne?" – dotíral Anthor. "Během celé své historie se Druhá

Nadace ukrývala a do Galaktických záležitostí zasahovala jen mini-

málně. Vím, že by se zdálo logičtější Palác zničit nebo aspoň odstra-

nit všechna fakta. Ale musíte brát v úvahu psychologii těchto mis-

trovských psychologů. Jsou to Seldoni, jsou to Mezkové a pracují

nečestně, skrz vědomí. Nikdy by nic nezničili nebo neodstranili,

vždyť mohou dosáhnout svých cílů nastolením stavu duše. Ne?"

Nikdo pohotově neodpověděl a Anthor pokračoval: "A vy,

Munne, jste ten, kdo může získat informace, které potřebujeme."

"Já?" Vyjeknul překvapeně. Munn jezdil rychle pohledem z jed-

noho na druhého. "Něco takového udělat nemohu. Nejsem muž činu,

žádný hrdina. Jsem knihovník. Jestliže vám mohu v tomto směru

nějak pomoci, dobrá, vystavím se nebezpečí Druhé Nadace, ale na

žádnou don..donkichotskou cestu do vesmíru nepojedu."

"Podívejte se," řekl Anthor trpělivě. "Dr. Darell a já, my oba

jsme se shodli, že vy jste ten správný muž. Je to jediný způsob, jak to

provést přirozeně. Říkáte, že jste knihovník. Dobrá! Co je vaše hlav-

ní oblast zájmu? Mezkoviny! Vaše sbírka věcí týkajících se Mezka je

už dnes největší v Galaxii. Je přirozené, že chcete víc, přirozenější

pro vás než pro kohokoli jiného. Vy můžete požádal o povolení ke

- 99 -

vstupu do Kalganského paláce, aniž byste vzbudil podezření z po-

stranních úmyslů. Můžete být odmítnut, ale nebudete podezříván. A

co další, vy máte vlastní loď. Ví se o vás, že navštěvujete během

svých každoročních prázdnin cizí planety. Vy jste už dokonce na

Kalganu byl. Copak nechápete, že nemusíte dělat nic jiného, než jste

až doposud dělal?"

"Ale já prostě nedokážu říci 'N.. nepustili byste mě laskavě do

své nejuctívanější svatyně, p.. pane První Občane'?"

"Proč ne?"

"Pro Galaxii, protože mě nepustí!"

"V pořádku. Tak nepustí. Vrátíte se tedy domů a budeme vy-

mýšlet něco jiného."

Munn se kolem sebe bezmocně rozhlédl. Cítil, že je přemlouván

k něčemu, co se mu příčí. Nikdo mu však nepodal pomocnou ruku,

aby ho z toho vytáhnul.

A tak byla nakonec v Darellově domě učiněna dvě rozhodnutí.

To první vycházelo z nepříliš ochotné dohody, že Munn vyrazí do

vesmíru, jakmile začnou jeho letní prázdniny.

To druhé, o kterém nikdo nevěděl, se týkalo neoficiální členky

tohoto setkání. Učinila ho poté, co vypnula odposlouchávací zařízení

a připravovala se k opožděnému spánku. Toto druhé rozhodnutí nás

zatím ještě nemusí zajímat.

10.

BLÍŽÍCÍ SE KRIZE

Na Druhé Nadaci uplynul týden a První Mluvčí se opět usmíval

na Studenta.

"Určitě jste přinesl zajímavé výsledky, jinak byste nebyl tak

rozčilený."

Student položil svoji ruku na list popsaného papíru, který s se-

bou přinesl a řekl: "Jste si jistý, že se ten problém zakládá na fak-

tech?"

"Daný stav je vylíčen pravdivě. Nic jsem nezkreslil."

"Pak musím akceptovat výsledky, a to se mi nechce."

- 100 -

"Přirozeně. Ale co s tím chcete dělat? Dobrá, řekněte mi, co vás

tak znepokojuje. Ne, derivace teď nechte být. Podrobím je analýze

později. Teď mi to řekněte. Ať posoudím váš názor."

"Nu, dobrá – tedy, ukazuje se, že dochází k základním očivid-

ným změnám v psychologii První Nadace. Pokud věděli o existenci

Seldonova Plánu, aniž by znali jakékoli detaily, věřili si, ale byli ne-

jistí. Věděli, že budou úspěšní, ale nevěděli, kdy a jak. V důsledku

toho vznikla atmosféra neustálých pnutí a tlaků – což bylo to, co si

Seldon přál. Jinými slovy se dalo spoléhat na to, že První Nadace

pracuje na sto procent."

"Pochybné vyjádření," řekl První Mluvčí; "ale rozumím vám."

"Ale nyní vědí o existenci Druhé Nadace a vědí o ní přinejmen-

ším to, co uváděl ve svých dávných a mlhavých tvrzeních Seldon.

Tuší její funkci strážce Plánu. Vědí že je sledován každý jejich

krok a že je tu cosi, co je nenechá padnout. Přestali tedy kráčet k

svému cíli a nechávají se nést na nosítkách. Další metafora, omlou-

vám se."

"Nicméně pokračujte."

"A právě toto polevení snah, narůstající netečnost, vznik změk-

čilé, dekadentní a požitkářské kultury, znamená rozbití Plánu. Musí

být poháněni vlastní silou."

"Je to vše?"

"Ne, je toho víc. Reakce většiny je tady popsána. Ale i reakce

menšiny má velkou pravděpodobnost. Těch několik, kteří vědí o naší

ochraně a kontrole, se tímto poznatkem nijak neopájí a jsou nebez-

peční. Vyplývá to z Korillova teoréma…"

"Ano, ano. Znám ten teorém."

"Omlouvám se, Mluvčí. Je obtížné se vyhnout matematice. V

každém případě účinek není pouze ten že se úsilí Druhé Nadace

oslabuje, jedna jeho část se obrací přímo proti nám, aktivně proti

nám."

"A toto je vše?"

"Zůstává zde ještě jeden faktor, jehož pravděpodobnost je po-

měrně nízká…"

"Velmi správně. A to je který?"

- 101 -

"První Nadace upírala všechny své síly k Říši, jejich jediným

nepřítelem byly obrovské a zastaralé vraky, které vězely v troskách

minulosti a očividně se zabývali pouze fyzikálními vědami.

My tvoříme novou, velkou část jejich prostředí a mohli bychom

možná i vyvolat nějakou změnu v jejich způsobu myšlení. Možná se

pokusí stát se psychology…"

"Tato změna," řekl První Mluvčí chladně, "se už stala."

Student stlačil rty do bledé linky. "Je tedy po všem. Toto je zce-

la neslučitelné s Plánem. Mluvčí, věděl bych toto všechno, kdybych

byl žil – mimo?"

První Mluvčí vážně odpověděl: "Cítíte se ponížen můj mladý

muži, protože jste myslel, že věci dostatečně chápete a nyní zjišťuje-

te, že vám toho bylo hodně utajeno. Myslel jste si, že jste jedním z

Pánů Galaxie a náhle zjišťujete, že stojíte na pokraji zkázy. Přiroze-

ně, odloučenost světa, ve kterém jste žil, se vám bude příčit, stejně

jako izolovanost vašeho vzdělání i teorie, na kterých jste vyrostl.

Toto jsem kdysi také pociťoval. Je to normální. Přesto bylo ne-

zbytné, že jste se formoval, aniž byste byl v přímém kontaktu s Ga-

laxií. Přijel jste, až když do vás byly infiltrovány všechny znalosti a

bylo vypěstováno pronikavé myšlení. Mohli jsme vám ukázat tuto…

tuto nezdařilou část Plánu dříve a ušetřit vám dnešní šok, ale nepo-

chopil byste dostatečně její význam, což nyní ano. Takže nacházíte

vůbec nějaké řešení tohoto problému?"

Student potřásl hlavou a řekl s náznakem beznaděje: "Žádné!"

"To mě nepřekvapuje. Poslouchejte, mladý muži. Jistý postup

existuje a my se o něj pokoušíme již více jak deset let. Není to ob-

vyklý postup, je to jeden z těch, který nám byl vnucen proti naší vůli.

Zahrnuje v sobě nízké pravděpodobnosti a předpoklady jistých ne-

bezpečí. Byli jsme dokonce donuceni zabývat se individuálními re-

akcemi, protože je to jediná možná cesta, jak víte. Psychostatistiky

nemají žádný význam, když se v nich pracuje s menšími než plane-

tárními počty."

"A daří se nám to?" – vyjeknul Student.

"To se nedá zatím říci. Až dosud jsme udržovali vyrovnanou si-

tuaci, ale nyní poprvé v historii Plánu je možné v důsledku neočeká-

vaného postupu jedné osoby Plán zničit. Už jsme nastavili u mini-

málního počtu těch tam venku potřebný stav mysli, máme své agenty

- 102 -

– ale jejich cesty jsou plánované. Bojí se improvizovat. To byste měl

vědět. A nebudu utajovat ani to nejhorší – jestliže budeme objeveni,

zde, na tomto světě, nebude zničen pouze Plán, ale i my sami, naše

fyzická já. Jak vidíte, nevypadá to pro nás dobře."

"To málo, co jste mi tu popsal, nezní ani jako řešení, ale spíše

jako zoufalý pokus."

"Ne. Řekněme uvážený pokus."

"Kdy nastane rozhodující okamžik, Mluvčí? Kdy budeme vědět,

jestli se to podařilo anebo ne?"

"Bezpochyby do jednoho roku."

Student se nad tím zamyslel a pak pokýval hlavou. Podali si s

Mluvčím ruce. "Je dobré to vědět." Otočil se na podpatku a šel.

První Mluvčí v tichosti koukal oknem ven na tiché shlukující se

hvězdy.

Rok uběhne rychle. Bude někdo z nich, někdo ze Seldonových

pokračovatelů koncem tohoto roku živ?

11.

ČERNÝ PASAŽÉR

Bylo to o něco víc jak měsíc předtím, než se dalo říci, že začalo

léto. To znamená, že Homir Munn sepsal finanční zprávu za berní

rok, zjistil, že jeho náhradník, kterého zajišťovala vláda, je důkladně

zapracován – mimochodem ten loňský ho vůbec neuspokojil – a vy-

táhnul svoji malou loď Unimaru, která nese jméno představitelky již

dvacet let staré, choulostivé epizodky a oprášil ji od zimních pavu-

čin.

Když opouštěl Terminus, byl rozmrzelý. Nikdo ho nepřišel na

letiště vyprovodit. Nebylo by to přirozené, protože ani v uplynulých

letech tam nikdo nechodil. Věděl velmi dobře, že je nutné, aby se

tato cesta ničím nelišila od těch minulých, ale přesto ho to otrávilo.

On, Homir Munn, nasazoval svůj krk v dobrodružství neznajícím

hranic a odlétal úplně sám. Aspoň si to myslel.

A myslel si to špatně, jak ukázal následující den, který naplnil

zmatkem Unimaru i úzkoprsou domácnost dr. Darella.

- 103 -

Nejprve vznikl u dr. Darella, a to dík Poly, služce, jejíž měsíční

dovolená už byla nenávratně součástí minulosti. Maximálně vzrušena

seběhla ze schodů.

Střetla se s doktorem a marně zkoušela najít pro své emoce slo-

va, nakonec mu vrazila do ruky list papíru a nějaký čtvercový před-

mět.

Bezděčně je přijal a řekl: "Děje se něco, Poly?"

"Je pryč, doktore."

"Kdo je pryč?"

"Arkádie! "

"Co to znamená pryč? Kde pryč? O čem to mluvíte?"

Podrážděně si dupla. "Nevím. Je pryč a s ní kufr a nějaké oble-

čení a tady je dopis. Proč si ho nepřečtete, místo toho postávání? Vy

muži!"

Doktor Darell pokrčil rameny a otevřel obálku. Dopis nebyl

dlouhý a kromě signatury 'Arkady' byl psán ozdobným rukopisem

Arkádiina přepisovače.

Drahý otče,

loučit se s tebou osobně by bylo nad mé síly. Brečela bych jako

malá holka a ty by ses za mě musel stydět. Tak raději píšu dopis,

abych ti řekla, jak moc mi chybíš, a to dokonce i během tak báječ-

ných prázdnin jako jsou tyto se strýčkem Homirem. Budu na sebe

opatrná a nebude to dlouho trvat a budu zase doma. Zatím ti nechá-

vám něco, co je úplně moje. Můžeš to teď mít u sebe.

Tvá milující dcera

Arkady.

Přečetl si to několikrát a po každém přečtení ještě o trošku

zblednul. Strnule řekl: "Už jste to četla, Poly?"

Poly byla okamžitě v obraně. "Nemůžu za to, doktore. Obálka

byla navrchu nadepsána 'Poly', nemohla jsem tušit, že uvnitř je dopis

pro vás. Nejsem žádný čmuchal a za ty roky, co…"

Darell pozvedl uklidňující ruku. "Dobrá, Poly. Není to důležité.

Chtěl jsem se pouze ujistit, že chápete, co se přihodilo."

- 104 -

Rychle uvažoval. Vzhledem k nepříteli, slovo "zapomenout" by-

lo nesmyslné a mohlo jen celé záležitosti přidat na závažnosti, a mělo

by tedy opačný efekt.

Místo toho řekl: "Je to zvláštní dívka, jak víte. Velmi romantic-

ká. Od té doby, co jsme jí zajistili na toto léto výlet do vesmíru, byla

celá vzrušená."

"A proč mi nikdo o tom vesmírném výletu nepověděl?"

"Zařídili jsme to, když jste byla pryč a pak se na to zapomnělo.

Nic složitého na tom není."

Polyiny původní emoce se nyní soustředily do jednoho velkého

rozhořčení: "Takže je to jednoduché. To ubohé kuřátko vyrazilo s

jedním kufříkem bez slušného oblečení a navíc samo. Jak dlouho

bude pryč?"

"Nechci, abyste se tím teď zatěžovala, Poly. Na lodi bude mít

spoustu šatů. Vše bylo zařízeno. Řekněte, prosím, panu Anthorovi,

že ho chci vidět? Oh, ale nejdřív – je toto předmět, který tu pro mne

nechala Arkádie?" Převrátil ho v dlani.

Poly pohodila hlavou. "To nemohu vědět. Dopis na tom ležel, to

je vše, co mohu říct. Zapomněla mi to povědět. Kdyby její matka

byla naživu…"

Darell ji přerušil. "Zavolejte prosím Anthora."

Anthorův názor na celou záležitost se radikálně lišil od názoru

Arkádiina otce. Hned na začátku své řeči proložil slova zaťatými

pěstmi a naznačoval trhání si vlasů, pak už byl jeho projev spíše za-

trpklý.

"Vesmíre, a na co čekáte? Na co teď oba čekáme? Musíme se s

nimi prostřednictvím sledovače spojit."

"Jen klid, Pelleasi, je to moje dcera."

"Ale není to vaše Galaxie."

"Počkejte. Ona je inteligentní dívka, Pelleasi a pečlivě si to

všechno promyslela. Udělali bychom lépe, kdybychom sledovali její

myšlenky, dokud jsou ještě čerstvé. Víte, co je tento předmět?"

"Ne. Záleží na tom?"

"Je to odposlouchávací zařízení."

"Toto?"

- 105 -

"Je vyrobený po domácku, ale funguje. Už jsem ho zkoušel. Už

chápete? Toto je její způsob jak nám říká, že byla svědkem naší dis-

kuse o politice. Ví, kam Homir Munn směřuje a proč. Rozhodla se,

že cesta s ním bude vzrušující."

"Oh, velký vesmíre," zasténal mladý muž. "Další mysl podhoze-

ná Druhé Nadaci."

"Není důvod, proč by Druhá Nadace měla a priori podezřívat

čtrnáctiletou holku z toho, že je nebezpečná – pokud neuděláme ně-

co, co by k ní přitáhlo pozornost jako například, že přivoláme loď z

vesmíru jen proto, abychom ji z lodi dostali. Nezapomínáte na to, s

kým máme co do činění? Jak málo nás dělí od prozrazení? A jak

bezmocní pak budeme?"

"Ale nemůžeme to nechat tak, že vše bude závislé na potřeště-

nosti nějakého dítěte."

"Není potřeštěná a nemáme jinou volbu. Nemusela psát tento

dopis, ale udělala to, aby nás zadržela od toho, že bychom kvůli ní šli

na policii. Její dopis předpokládá, že celou záležitost postavíme tak,

že se bude jednat o milou nabídku ze strany staršího přítele, aby s

ním strávila část prázdnin. A proč ne? Je mým přítelem už téměř

dvacet let. Zná ji od jejích tří let, kdy jsem ji přivezl z Trantoru. Je to

úplně přirozené a ve skutečnosti by to mělo jen snížit podezření.

Žádný špión s sebou nevozí čtrnáctiletou neteř."

"Tak. A co udělá Munn, až ji najde?"

Dr. Darell povytáhl obočí. "To nemohu říci – ale předpokládám,

že ona ho zvládne."

Ale v noci byl dům stejně velmi opuštěný a dr. Darell si uvědo-

mil, že se osud Galaxie znatelně změnil tím, že jeho malá bláznivá

dcera byla v nebezpečí.

Vzrušení na Unimaře, přestože tam bylo méně lidí, bylo pod-

statně větší.

Pobyt v zavazadlovém prostoru snášela Arkádie dobře.

S počátečním zrychlením se úspěšně vyrovnala a lehkou žalu-

deční nevolnost, která doprovázela to obrácení naruby při prvém

skoku skrz hyperprostor, přešla v klidu. Obojí byla cenná zkušenost

pro vesmírné skoky, které očekávala s napětím. Věděla, že zavaza-

dlový prostor je zahrnut do lodního ventilačního systému a že by se

- 106 -

tedy mohla koupat ve světle vyzařovaném ze stěn. To však zavrhla,

protože to nebylo dostatečně romantické. Jako správný spiklenec

zůstávala ve tmě, velmi zvolna dýchala a naslouchala nejrozmanitěj-

ším drobným zvukům, které obklopovaly Homira Munna.

Byly to obyčejné zvuky, které tvoří každý člověk. Šoupání bot,

šustot látky, sténání polstrované židle, která klesala pod dopadající

váhou, ostré cvaknutí kontrolního přístroje nebo jemné plesknutí

dlaně přes fotoelektrickou buňku.

Přesto byla Arkádie dohnána nedostatkem zkušeností. V kniž-

ních filmech a na videu byl černý pasažér ukazován jako ten, kdo má

vždy po ruce nějaké tajemné překvapení.

Pochopitelně zde bylo vždy nebezpečí uvolnění něčeho, co by

mohlo padnout s velkým třeskotem, nebo nebezpečí kýchnutí – na

videu se téměř vždy kýchalo. O tom všem věděla a byla opatrná.

Byla si také vědoma toho, že by ji mohl potkat hlad a žízeň. Byla na

to připravená vlastními zásobami konzerv. Ale přesto byly věci, o

kterých se ve filmu nikdy nezmiňovali a byla šokována, když zjistila,

že i ty nejlepší záměry na světě ji nemohou udržet v komůrce neko-

nečně dlouho.

A na sportovní lodi pro jednu osobu, jakou Unimara byla, se

obývací prostor skládal z jedné místnosti, takže nebylo možno vy-

klouznout ven, zatímco by se Munn pohyboval někde jinde.

S napjatou horečností očekávala zvuky spánku. Kéž by chrápal.

Aspoň by věděla kde má postel a mohla by rozpoznat její skřípění.

Zatím k ní doléhal dlouhý dech a zívnutí. Čekala, dlouhé ticho bylo

prokládáno tichým vrzáním, jak měnil svoji polohu anebo položení

nohou.

Dveře od zavazadlového prostoru se lehce otevřely pod tlakem

jejích prstů a její natažený krk…

Byl to určitě lidský zvuk který ji náhle zarazil. Arkádie ztvrdla.

Ticho! Být tiše!

Snažila se oči dostat ven, dopředu ze dveří, aniž by pohnula hla-

vou, ale to se nezdařilo. Hlava následovala oči.

Homir Munn byl pochopitelně vzhůru – četl si v posteli, osvícen

tlumeným, bodovým světlem, mžoural široce rozevřenýma očima do

tmy a pokradmu přitom strkal jednu ruku pod polštář.

- 107 -

Arkádiina hlava se prudce vrátila do původní polohy. Pak světlo

úplně pohaslo a Munnův hlas řekl ostře: "Mám pistoli a Galaxie mi

bude svědkem, že střelím…"

Arkádie vzlykla: "To jsem pouze já. Nestřílej."

Zajímavé jak je romantika křehká květina. Pistole a nervózní

muž, který s ní manipuluje, mohou zkazit všechno. Světlo se opět

rozsvítilo – po celé lodi – a Munn seděl vzpřímený na své posteli.

Prošedivělé chlupy na prsou a jednodenní porost na bradě byly příči-

nou klamného ošuntělého vzezření.

Arkádie vykročila a popotahovala se přitom za svůj kovem po-

tažený, zaručeně nezmačkatelný kabátec.

Po divoké chvilce, kdy Munn už téměř vyskočil z postele,

vzpamatoval se a zakryl až po ramena přikrývkou, zamumlal:

"C..co…"

Byl úplně vyvedený z míry.

Arkádie řekla mírně: "Mohl bys mě na chvilku omluvit? Jenom

si umeju ruce." Věděla, kde co na lodi je, a tak raději rychle vyklouz-

la. Když se vrátila, opět z ní vyzařovala odvaha. Homir Munn stál

před ní, vybledlý župan na sobě a planoucí zlost uvnitř.

"Co to bylo za černé díry, kterými jsi se dostala na loď? J..jak se

ti to povedlo? Co si m..myslíš, že s tebou udělám? Co bude dál?"

Mohl pravděpodobně klást otázky do nekonečna, ale Arkádie ho

sladce přerušila: "Chtěla jsem jet prostě s tebou, strýčku Homire."

"Proč? Copak někam jedu?"

"Jedeš na Kalgan získat informace o Druhé Nadaci?"

Munn divoce zakvílel a úplně se zhroutil. V ten jeden nejstraš-

nější okamžik si už Arkádie myslela, že u něj propukne hysterický

záchvat nebo že začne mlátit hlavou o zeď. Ještě stále držel pistoli a

jí se svíral žaludek, když na ni koukala.

"Dej si pozor! Zachovej klid!" To bylo vše, co dokázala vymys-

let, že by mohla říci.

Zatím se on probojoval k relativní normálnosti a hodil pistoli na

postel silou, která by stačila k tomu, aby prorazila díru ve stěně lodi.

"Jak jsi se sem dostala?" – optal se pomalu, jakoby svíral každé

slovo zuby předtím, než je vypustí ven, aby tak zabránil jeho chvění.

- 108 -

"Bylo to jednoduché. Prostě jsem přišla do hangáru se svým

kufrem a řekla: 'Zavazadlo pana Munna!'- a muž, který to měl na

starosti, mě pustil, aniž by se na mě podíval."

"Víš, že tě vrátím," řekl Homir a při té myšlence náhle pocítil

škodolibou radost. Při Vesmíru, tohle nebyla jeho chyba.

"To nemůžeš," řekla Arkádie nevzrušeně, "upoutalo by to po-

zornost."

"Ty víš. Jedeš na Kalgan proto, že je pro tebe přirozené žádat o

povolení podívat se do Mezkova památníku. Ale musíš být natolik

přirozený, abys neupoutal žádnou pozornost. Jestliže se vrátíš s hol-

kou, která s tebou jela načerno, mohlo by se to dostat až do tele –

zpráv."

"Jak jsi se k těm nápadům o Kalganu dostala? Je to.. uh.. dětin-

ské…" Znělo by to příliš uštěpačně, i tomu, kdo by toho věděl míň

než Arkádie.

"Slyšela jsem to," nedokázala dokonale potlačit sebeuspokojení,

"odposlouchávacím zařízením. Vím o tom vše – takže mě budeš mu-

set nechat jet s sebou."

"A co tvůj otec?" – vytáhnul rychle trumf. "Z toho, co ví, jsi buď

ukradená… nebo mrtvá."

"Nechala jsem mu zprávu," řekla vítězně, "a pravděpodobně ví,

že nesmí vzniknout poprask. Zřejmě od něj dostaneš zprávu."

Munna v tuto chvíli mohlo napadnout, že je čarodějnice, protože

ani ne dvě sekundy poté, co skončila, zazněl signál oznamující obdr-

žení zprávy.

Řekla: "Hádám, že to bude můj otec." A byl.

Zpráva nebyla dlouhá a byla adresována Arkádii. Říkala: "Dě-

kuji ti za pěkný dárek, který ti určitě dobře posloužil. Měj se hezky."

"Vidíš," řekla, "takové jsou instrukce."

Homir si na ni zvykal. Dokonce byl i rád, že je s ním. Nebylo

mu jasné, co by si bez ní počal. Pořád něco povídala! Byla nadšená!

A co nejvíc, byla dokonale bezstarostná. Věděla, že Druhá Nadace je

nepřítel, a přesto ji to nevzrušovalo. Věděla, že on bude na Kalganu

jednat s nepřátelskými úředníky, ale nemohla se dočkat. Možná to

pramenilo z jejích čtrnácti let.

- 109 -

V každém případě byl týdenní výlet nyní spíše naplněn konver-

zací než sebepozorováním. Ve skutečnosti to nebyla příliš přínosná

konverzace, protože se téměř stále týkala dívčiných teorií, jak nejlépe

jednat s Lordem z Kalganu. Bylo to zábavné a nesmyslné, a přesto

pronášené po zralé úvaze.

Homir zjistil, že se usmívá, když ji poslouchá a podivoval se nad

tím, jakou perlu historické fikce o velkém vesmíru tu před ním spřá-

dá.

Bylo to večer před posledním skokem. Kalgan byl jasnou

hvězdou v téměř pustém a beztřpytném vnějším okraji Galaxie. Lod-

ní teleskop ho ukazoval jako třpytící se skvrnu sotva znatelného

průměru.

Arkádie seděla se zkříženýma nohama v pohodlném křesle. Na-

tahovala si kalhoty a velkou košili, které patřily Homirovi. Její vlast-

ní, více ženské oblečení se pralo a žehlilo, aby bylo připravené pro

přistání.

Řekla: "Chystám se psát historické romány, abys věděl." Cítila

se šťastně na tomto výletě. Strýčkovi Homirovi aspoň nevadilo ji

poslouchat. Bylo to příjemné mluvit s někým opravdu inteligentním,

kdo navíc bere vážně to, co říkáš.

Pokračovala: "Už jsem četla spoustu knih o těch velkých mužích

z historie Nadace. Jako třeba Seldon, Hardin, Malow, Devers a

všichni ostatní. Dokonce jsem četla i většinu toho, co jsi napsal o

Mezkovi, přestože není moc zábavné číst ty pasáže, kde Nadace pro-

hrává. Nečetl bys raději historii, kde by byly přeskočeny ty hloupé a

tragické kapitoly?"

"Ano," přitakal jí Munn chraplavě. "Ale nebylo by to správné,

že, Arkady? Nikdy nezískáš akademickou úctu, pokud neukážeš pří-

běh v celku."

"Oh, pff. Kdo se stará o akademickou úctu?" Měla radost. Už

dlouho ji nikdo neoslovil Arkady. "Mé romány budou zajímavé, bu-

dou se prodávat a budou slavné. Co máš z psaní knih, pokud je ne-

prodáš a nejsou slavné? Nechci, aby mě znali jen nějací staří profeso-

ři. Ale všichni."

Její oči potemněly rozkoší při té myšlence a stočila se do poho-

dlnější pozice. "Jakmile mě táta pustí, navštívím Trantor a shromáž-

- 110 -

dím tam historický materiál o První Říši, víš? Víš ty vůbec, že já

jsem se na Trantoru narodila?"

Věděl to, ale řekl: "Opravdu?" A vložil do svého hlasu tu správ-

nou míru udivení. Byl oceněn něčím mezi zářivým úsměvem a

uculením.

"Uh-huh. Moje babička, víš,… Bayta Darellová, už jsi o ní sly-

šel… byla na Trantoru kdysi dávno s mým dědečkem. Byli vlastně

tam, kde byl zastavený Mezek, kterému tehdy ležela u nohou celá

Galaxie, později tam přišli máma s tátou, poté, co se vzali. Já jsem se

tam narodila. Dokonce jsem tam žila, dokud moje máma nezemřela,

byly mi teprve tři roky a moc si z toho nepamatuji. Byl jsi už někdy

na Trantoru, strýčku Homire?"

"Ne." Opřel se o chladnou lodní přepážku a nečinně naslouchal.

Kalgan už byl velmi blízko a on cítil, jak se jeho neklid vrací.

"Není to ten nejromantičtější svět? Táta říká že jen na Poštolce

V žilo více lidí než v dnešních deseti světech. Říká, že to byl jeden

velký, kovový svět – velké město – které bylo sídlem celé Galaxie.

Ukazoval mi fotografie z Trantoru. Nyní je to vše v troskách, ale

ještě stále je to ohromující. Tak strašně bych to chtěla vidět ještě jed-

nou. Ve skutečnosti… Homire!"

"Proč bychom tam nemohli jet, až to skončíme na Kalganu?"

Úlek mu opět zranil tvář. "Co? Nezačínej s tím. Nejsme tu pro

zábavu. Pamatuj si to."

"Ale to není zábava," vypískla. "Na Trantoru můžeme možná

získat ohromné množství informací. Nemyslíš si to?"

"Ne. Nemyslím." Namáhavě vstal. "Nyní se odpoj od počítače.

Musíme udělat poslední skok. Pak se zase připojíš." Přistání zname-

nalo jednu dobrou věc, už nebude muset spát na dece rozprostřené na

kovové podlaze lodi.

Výpočty nebyly obtížné. Příručka vesmírného cestování jasně

popisovala trasu Nadace – Kalgan. Škublo to, když letěli skrz hyper-

prostor a poslední světelný rok nechali za sebou.

Slunce Kalganu bylo nyní velké, jasné a žlutobílé a bylo vidět

skrz kruhové otvory v boku lodi, které se na osvětlené straně automa-

ticky uzavřely.

Od Kalganu je dělil jeden noční spánek.

- 111 -

12.

LORD

Ze všech světů v Galaxii měl Kalgan nepochybně nejjedinečněj-

ší historii. Například historie planety Terminu byla historií téměř

nepřerušovaného vzestupu. Historie Trantoru, kdysi sídla Galaxie,

byla téměř nepřerušovaným pádem. Ale Kalgan…

Kalgan se poprvé proslavil dvě stě let před narozením Hari Sel-

dona jako zábavný svět Galaxie. Byl to zábavný svět v tom smyslu,

že vytvořil ze zábavy průmysl – a to ohromně výnosný.

A byl to stabilní průmysl. Byl to nejstabilnější průmysl v Gala-

xii. Když celá Galaxie postupně a pomalu odumírala, jen lehounký

stín celé katastrofy dopadl na Kalgan. Nezávisle na tom, jak se okol-

ní části Galaxie ekonomicky a sociálně měnily, zůstávalo mu výsost-

né postavení, pro něž nejcharakterističtější bylo nicnedělání.

Kalgan zároveň sloužil – a to úspěšně – degenerovaným a navo-

něným floutkům z imperiálního dvora a jejich oslnivým a smyslným

dámám; hrubým a nevázaným starostům, kteří vládli železnou rukou

světům, které si krvavou cestou podmanili a jejich nespoutaným a

lascivním děvkám; kulaťoučkým a zhýčkaným obchodníkům z Na-

dace a jejich bujným a zlotřilým milenkám.

Nedělali se mezi nimi žádné rozdíly, protože všichni měli pení-

ze. A protože Kalgan sloužil všem a před nikým se neuzavíral a jeho

obchod byl založen na nevyčerpatelné poptávce, protože měl moud-

rost, která nepronikla do žádné světové politiky a která spočívala v

tom, že nikoho a nic neuzákoňovala; prosperoval, i když už nikdo

jiný ne a zůstával tučný, když všichni ostatní hubli.

Tak tomu bylo, dokud nepřišel Mezek. Pak nastal krach, protože

dobyvatel byl chladný vůči všemu, kromě dobývání. Všechny plane-

ty pro něj byly stejné, a to i Kalgan.

Na deset let se ocitnul Kalgan ve zvláštní roli Galaktické metro-

pole, byl vládcem největší Říše od té doby, co samotná Galaktická

Říše zanikla.

A pak, po smrti Mezka náhlé jako jeho vzestup, přišel pád. Na-

dace se odtrhla a s ní a po ní i většina zbylých Mezkových dominií.

O padesát let později zbyla jen úžasná vzpomínka na to krátké obdo-

- 112 -

bí moci, která byla jako opiový sen. Kalgan nikdy nezískal zpět své

postavení. Už nikdy nemohl být tím lehkomyslným světem rozkoší,

kterým byl, protože diktát moci nikdy zcela neuvolňuje své sevření.

Místo toho se zde postupně ujímali vlády muži, které Nadace nazý-

vala Lordy z Kalganu a kteří se sami titulovali První Občan Galaxie,

a tak imitovali Mezka. Muži, kteří udržovali fikci, že jsou také doby-

vateli.

Současný Lord z Kalganu si udržoval tuto pozici již po pět mě-

síců. Původně se k ní dostal díky síle svého postavení velitele váleč-

né flotily a díky žalostnému nedostatku ostražitosti na straně před-

chozího Lorda. Nikdo z Kalganu nebyl ještě tak hloupý aby se pustil

do otázky zákonnosti. To, co se přihodilo, bylo přijímáno.

Tento pozůstatek minulosti kromě toho, že podporoval krvelač-

nost a zlo, příležitostně umožňoval, aby se prosadilo nadání. Lord

Stettin byl schopný a těžko ovladatelný.

Nebylo to snadné pro jeho eminenci, Prvního Ministra, který s

dokonalou odevzdaností sloužil minulému Lordu stejně jako i tomu

současnému a mohl by, kdyby dlouho žil, stejně poctivě sloužit i

tomu příštímu.

Nebylo to snadné ani pro Lady Callii, která byla něčím víc než

Stettinovou přítelkyní, ale míň než jeho ženou.

Ten večer byli ti tři sami v soukromém bytě Lorda Stettina. Prv-

ní Občan, tělnatý a blyštící se ve své oblíbené admirálské uniformě,

se mračil ze své tvrdé židle, ve které seděl prkenně, jakoby byl stejně

jako ona z umělé hmoty. Proti němu se netečně tvářil jeho První Mi-

nistr Lev Meirus, jehož dlouhé nervózní prsty rytmicky vyklepávaly

přímku vedoucí od skobovitého nosu, přes vyzáblé, povadlé tváře až

téměř ke špici jeho prošedivělé brady. Lady Callia se s elegancí roz-

ložila na kožešinovém přehozu pohovky a její plné rty se nepozoro-

vaně chvěly.

"Pane " řekl Meirus, to bylo to jediné, jak mohl oslovit Lorda,

který se sám tituloval jako První Občan, "chybí vám určitý kontinu-

itní pohled na historii. Váš vlastní život s jeho ohromnými zvraty vás

vede k tomu, abyste si myslel, že i civilizace je schopna se náhle

změnit. Ale tak to není."

"Mezek ukázal něco jiného."

- 113 -

"Ale kdo může pokračovat v jeho šlépějích? Pamatujte, že on

byl víc než člověk. A navíc nebyl tak úplně úspěšný."

"Pejsánku," vyjekla náhle Lady Callia a poté, co se První Občan

zlostně zatvářil, se stáhla do sebe.

Lord Stettin řekl hrubě. "Nepřerušuj, Callie. Meire, už jsem z

toho nicnedělání unavený. Můj předchůdce strávil svůj život tím, že

neustále vylepšoval svoji flotilu, až ji dostal do toho stavu, kdy se jí v

Galaxii nic nevyrovná. A pak umřel a ty úžasné stroje zůstaly nečin-

né. Mám ho následovat? Já, Admirál flotily?

Jak dlouho to bude trvat, než stroje zrezaví? Dnes jsou sice na

Treasury, ale nic z toho nemají. Důstojníci touží po dominiích a je-

jich muži po kořisti. Celý Kalgan si přeje, aby se vrátila Říše a sláva.

Jste schopen to pochopit?"

"To, co říkáte, jsou pouhá slova, ale já se chopím jejich význa-

mu. Dominium, kořist, sláva – jsou příjemné, když je máte, ale ten

proces získávání je často riskantní a vždy nepříjemný. První příjemné

opojení netrvá dlouho. A ještě nikdy nebylo moudré napadnout Na-

daci. Dokonce i Mezek by byl moudřejší, kdyby to měl opakovat…"

V modrých, prázdných očích Lady Callie se objevily slzy. Její

pejsánek ji sotva viděl, dnešní večer jí sliboval a zatím se sem vtlačil

ten strašný, šedivý vychrtlý muž, co se vždy spíše kouká skrz ni, než

na ni. A pejsánek ho nechá. Neodvažovala se cokoliv říci, děsila se

dokonce i vzlyku, který se jí tlačil ven.

Ale Stettin nyní promlouval hlasem, který nenáviděla, pevným a

rozhořčeným. Říkal: "Jste otrokem minulosti. Nadace je větší co do

rozlohy i počtu obyvatel, ale je pospojována jen velice volně a stačí ji

rozfouknout. To, co ji ještě dnes drží pohromadě, je pouhá setrvač-

nost a já jsem dostatečně silný, abych nějakou setrvačnost zdolal.

Jste hypnotizován těmi starými časy, kdy jen Nadace měla atomovou

energii, kdy jen ona byla schopna se vyhnout posledním ranám, které

udílela umírající Říše a čelit pak anarchii bláznivých vojenských

diktátorů, kteří se se zastaralými křápy postavili proti atomovým

plavidlům.

Ale Mezek, můj drahý Meire, to změnil. On rozšířil poznání, že

Nadace si už nahamounila polovinu Galaxie a její monopol ve vědě

je už dávno pryč. My se s nimi můžeme utkat."

"A co Druhá Nadace?" – optal se Meirus chladně.

- 114 -

"A co Druhá Nadace?" – opakoval Stettin rovněž chladně. "Vy

znáte její záměry? Trvalo deset let, než zastavili Mezka, i když o tom

celém můžeme pochybovat. Vy nevíte že většina psychologů a socio-

logů Nadace je toho názoru že Seldonův Plán už byl od dob Mezka

definitivně zničen. Pokud Plán skončil, existuje vakuum které bych

snad mohl vyplnit já."

"Naše znalosti těch událostí nejsou dostačující k tomu, aby nás

opravňovaly k takovému riziku."

"Naše znalosti možná, ale my máme na planetě návštěvníka z

Nadace. Věděl jste o tom? Nějaký Homir Munn který, pokud vím,

psal o Mezkovi články a vyjadřoval přesně ten názor, že Seldonův

Plán už dále neexistuje.

První Ministr přikývl. "Už jsem o něm slyšel, nebo aspoň o tom,

co psal. A co tady chce?"

"Žádá o povolení, aby mohl vstoupit do Mezkova paláce."

"Vskutku? Bylo by moudré to odmítnout. Nedoporučuje se na-

rušovat pověrečné zvyklosti, které se na planetě drží."

"Budu o tom přemýšlet – a ještě si promluvíme."

Meirus se vypoklonkoval.

Lady Callia řekla plačtivě. "Zlobíš se na mě pejsku?"

Stettin se k ní vztekle obrátil: "Neříkal jsem ti, abys mě před ni-

kým neoslovovala tím směšným jménem?"

"Míval jsi to rád."

"Jo, ale už nemám a mít nebudu."

Koukal na ni zachmuřeně. Nechápal, jak je možné, že ji v tyto

dny toleruje. Byla měkkou věcí s prázdnou hlavou, které je příjemné

se dotýkat, která je poddajná, a tak připravená k tvrdému životu.

Nicméně tato vlastnost ho začínala nudit. Snila o sňatku a o tom, jak

se stane První Lady. Směšné!

Byla pro něj dobrá, když on byl admirálem – ale nyní jako První

Občan a budoucí dobyvatel potřeboval více. Potřeboval dědice, který

by sjednotil jeho budoucí dominia, tedy někoho, koho Mezek nikdy

neměl a proč také jeho Říše nepřežila jeho podivně nelidský život.

On, Stettin, potřeboval ženu z Nadace ze starobylé slavné rodiny, se

kterou by mohl založit dynastii.

- 115 -

Zauvažoval. Proč se jí nyní nezbavit? Nebyl by to problém. Tro-

chu by kňourala – pustil tu myšlenku z hlavy. Měla totiž něco do

sebe.

Callia se vzchopila. Vliv šedobradce pominul a tvář jejího pej-

sánka změkla. Vláčně se zvedla a zamířila k němu. "Nechceš mi na-

dávat, že?"

"Ne." Roztržitě ji poplácal. "Teď si na chvilku sedni, ano? Chci

přemýšlet."

"O lidech z Nadace?"

"Ano."

"Pejsku?" Bylo ticho.

"Co?"

"Pejsku, říkal jsi, že ten muž má s sebou děvčátko. Pamatuješ

se? Mohla bych ji vidět, až přijde? Nikdy jsem…"

"Proč si myslíš, že bych měl chtít, aby bral toho spratka s sebou?

Copak je moje přijímací komnata základní škola? Nech už toho ne-

smyslu, Callie."

"Ale já se o ni budu starat, pejsku. Vůbec ti nebude vadit. Prostě

jen málokdy vidím děti a ty víš, jak je miluji."

Cynicky na ni pohlédl. Ve svém snažení byla neúnavná.

Milovala děti, tzn. jeho děti, tzn. jeho legitimní děti, tzn. sňatek.

Zasmál se.

"Tento malý kousek," řekl, "je dívenka stará čtrnáct nebo pat-

náct let. Je pravděpodobně velká jako ty."

Callia vypadala zdrceně. "Nu, proč by ne? Mohla by mi povídat

o Nadaci. Vždycky jsem tam chtěla jet, jak víš. Můj děda byl z Na-

dace. Vezmeš mě tam někdy, pejsku?"

Stettin se při té myšlence usmál. Možná ano, jako dobyvatel. To,

jak ho tato myšlenka naladila, ucítil na svých slovech:

"Vezmu, vezmu. A můžeš vidět tu holku a mluvit s ní o Nadaci,

když budeš chtít. Ale ne v mé blízkosti, rozumíš?"

"Nebudu tě otravovat, uvidíš. Budu ji mít u sebe." Byla opět

šťastná. Nestávalo se v těchto dnech často, že by si prosadila svou.

Položila mu paže kolem krku a po krátkém zaváhání ucítila, jak se

napětí uvolňuje a velká hlava měkce dopadá na její rameno.

- 116 -

13.

LADY

Arkádie měla pocit triumfu. Jak se její život změnil od té doby,

co si Pelleas Anthor lepil svůj hloupý obličej na její okno – a to vše,

protože měla jasnou představu a odvahu udělat to co bylo třeba.

Byla zde, na Kalganu. Už navštívila velké Centrální divadlo –

bylo největší v Galaxii – a osobně viděla zpívající hvězdy, které byly

známé dokonce i na vzdálené Nadaci. Všechno na sebe si už nakou-

pila na Květinové stezce – módním centru nejrozmanitějšího světa ve

vesmíru. Vybírala si vše sama, protože Homir se v tom vůbec nevy-

znal. Prodavačka nevznesla žádné námitky proti dlouhým, blýskají-

cím se šatům s vertikálními oblouky, které ji dělaly vysokou – a tak

se nadační peníze vydaly na dlouhou, předlouhou cestu. Homir jí dal

úvěrový šek, a když ho proměnila za kalganské "kalganidy", vytvoři-

ly strašně tlustý svazek. Dokonce si nechala udělat nový účes – vza-

du polokrátký a po stranách lesknoucí se vlny. Byl udělán tak, že

vypadal velice bohatě a celý zářil.

Ale toto, toto bylo nejlepší ze všeho. Jistě palác Lorda Stettina

nebyl tak velkolepý a bohatý jako divadla, nebyl ani tak tajemný a

starobylý jako starý Mezkův palác, jehož opuštěné věže si zběžně

prohlídli při svém vzdušném letu kolem planety – ale představte si

opravdového Lorda. Byla jím omámena.

A nejen to. Ve skutečnosti byla postavena tváří v tvář jeho mi-

lence. Toto slovo mělo v Arkádiině mysli velká písmena, protože

znala úlohu, kterou tyto ženy v historii hrají, věděla o jejich půvabu a

moci. Často myslela na to, že by i ona sama byla ráda všemocnou

okouzlující bytostí, ale milenky nebyly právě na Nadaci v módě a

kromě toho její otec by ji od toho pravděpodobně odradil, kdyby na

to přišlo.

Pochopitelné Lady Callia neodpovídala zcela Arkádiiným před-

stavám. Za prvé byla trošku při těle a nevypadala vůbec šelmovsky

ani nebezpečně. Spíš trochu povadle a krátkozrace. Její hlas byl vy-

soký místo hluboký, a…

Callia řekla: "Nechtěla bys ještě čaj, dítě?"

- 117 -

"Vezmu si ještě šálek, děkuji Vaše milosti," – nebo to mělo být

Vaše výsosti?

Arkádie pokračovala s blahosklonností znalce. "Ty perly, které

máte na sobě, jsou nádherné, má paní." (Nakonec "má paní" se zdálo

být nejlepší.)

"Óh? Skutečně?" Callia vypadala potěšeně. Rozhýbala je a ne-

chala je mírně pohupovat tam a zpátky. "Líbí se ti? ! Můžeš je mít,

jestli chceš."

"Oh má… vy byste opravdu…" Už je měla v ruce, pak je smut-

ně odmítla se slovy: "Tatínkovi by se to nelíbilo."

"Jemu by se ty perly nelíbily? Vždyť jsou celkem hezké."

"Nelíbilo by se mu, že jsem je přijala. On říkává, že není vhodné

přijímat drahé dárky od druhých lidí."

"Není? Ale… já jsem ale toto byl dárek pro mě od pej… od

Prvního Občana. Myslíš, že to byla chyba?"

Arkádie zčervenala. "To jsem nemyslela…"

Ale Callii už toto téma unavilo. Nechala perly vyklouznout na

zem a řekla: "Přišla jsi, aby jsi mi povídala o Nadaci. Prosím, učiň

tedy tak."

A Arkádie byla náhle v rozpacích. Co se dá říci o světě fádním

tak, až by jeden brečel. Pro ní Nadace znamenala provinciální měs-

tečko, pohodlný dům, nepříjemné školní povinnosti, nezajímavý ko-

loběh poklidného života. Nejistě řekla: "Myslím, že je to jako v

knižním filmu."

"Óh, ty koukáš na knižní filmy? Bolí mě z nich hlava, když to

zkouším. Ale víš, vždycky jsem milovala video příběhy o vašich

Obchodnících – takových velkých, divokých mužích. Je to vždycky

tak vzrušující. Je tvůj přítel pan Munn, jedním z nich? Nezdá se mi

dostatečně divoký. Většina Obchodníků měla vousy a hluboké hlasy

a byla tak despotická vůči ženám – nemyslíš?"

Arkádie se rezervovaně usmála. "To už je část historie, má paní.

Tedy, když byla Nadace mladá, Obchodníci byli průkopníky, kteří

zatlačovali hranice a rozšiřovali civilizaci do zbytku Galaxie. Učili

jsme se o tom všem ve škole. Ale to už je dávno. Už nemáme Ob-

chodníky, pouze obchodní společnosti a věci."

"Opravdu? To je škoda. Co tedy pan Munn dělá? Myslím tím

když není Obchodník."

- 118 -

"Strýček Homir je knihovník."

Callia si zakryla ústa rukou a přidušeně se zahihňala. On se tedy

stará o knižní filmy. Oh, ne! Připadá mi to tak hloupé, že by toto

mohl dělat dospělý muž."

"On je velmi dobrým knihovníkem, má paní. Je to povolání, kte-

ré je na Nadaci velmi vysoce ceněno." Položila malý, duhově zbar-

vený hrníček na mléčně kovový povrch stolu.

Její hostitelka zneklidněla. "Ale moje drahé dítě. Já jsem tě

opravdu nechtěla urazit. Je určitě velice inteligentní muž. Viděla sem

mu to na očích hned, jak jsem ho viděla. Byly velice, velice inteli-

gentní. A musí být také statečný, když chce navštívit Mezkův palác.

"Statečný?" Arkádie sebou uvnitř škubla. Toto bylo to na co če-

kala. Intriky! Intriky! S velkou lhostejností se optala, přičemž upřeně

zírala na špičku svého palce: "Proč musí být statečný ten, kdo si pře-

je navštívit Mezkův palác?"

"Tys to nevěděla?" Její oči byly kulaté a hlas zpíval. "Leží nad

ním kletba. Když Mezek umíral, nařídil aby nikdo do paláce nevstu-

poval, dokud nebude ustavena Galaktická Říše. Nikdo na Kalganu se

ještě neodvážil na tyto pozemky vstoupit."

Arkádie to vstřebávala. "Ale to je pověra…"

"Neříkej to," Callia byla rozrušena. "Pejsek vždycky říká, že je

užitečné to tvrdit, i kdyby to neměla být pravda, protože mu to po-

máhá udržet si vliv nad lidmi. Ale nevšimla jsem si, že by tam sám

někdy vstoupil. A ani Thallos, První Občan před pejskem, to neudě-

lal." Osvítila ji myšlenka a začala být opět zvědavá: "Ale proč chce

pan Munn navštívit Palác?"

A teď nastal okamžik, kdy se Arkádiin pečlivě vypracovaný

plán mohl začít uskutečňovat. Věděla dobře z knih, které četla, že

milenka vládce je tou skutečnou skrytou silou, která je studnicí všeho

vlivu. Proto, jestliže strýček Homir neuspěje u Lorda Stettina – a

byla si jistá, že neuspěje – musela tento neúspěch napravit u Lady

Callie. Obávala se, že to s Lady Callií nebude snadné. Nezdála se být

vůbec chytrá. Ale když celá historie dokazuje…

Řekla: "Existuje důvod, má paní – ale udržíte ho v tajnosti?"

"Na mou duši," řekla Lady Callia a zagestikulovala na svých

měkkých bílých prsou.

- 119 -

Arkádiiny myšlenky byly o jednu větu v předstihu před slovy:

"Strýček Homir je velký odborník na Mezka, jak víte. Napsal o něm

spoustu knih a myslí si, že celá Galaktická historie prodělala změnu,

když Mezek dobyl Nadaci."

"Óh, ne."

"Myslí si, že Seldonův Plán…"

Callia spráskla ruce. "Vím o Seldonovu Plánu. Videa o Obchod-

nících byly vždy i o Seldonově Plánu. Předpokládalo se že zařídí to,

aby Nadace navždy vyhrávala. Něco s tím měla také společného vě-

da, i když jsem nikdy přesně nevěděla jak. Vždycky mě tak unaví,

když musím poslouchat nějaké výklady. Ale ty pokračuj, má drahá.

Je to něco úplně jiného, když vysvětluješ ty. Všechno podáš tak jas-

ně."

Arkádie pokračovala: "Dobrá, nemyslíte, že od té doby, co byla

Nadace Mezkem poražena, Seldonův Plán neplatí? Takže kdo zfor-

muje Druhou Říši?"

"Druhou Říši?"

"Ano, musí být jednoho dne zformována, ale jak? To je pro-

blém, jak vidíte. A k tomu je tu Druhá Nadace."

"Druhá Nadace?" Byla úplně vyvedena z míry.

"Ano, to jsou projektanti historie, kteří pokračují v Seldonových

šlépějích. Zastavili Mezka, protože jeho počínání bylo předčasné, ale

nyní možná podporují Kalgan."

"Protože Kalgan je nyní pravděpodobně nejvhodnější pro to, aby

se stal zárodkem nové Říše."

Zdálo se že Lady Callia to těžce, ale přece jen pochopila.

"Ty si myslíš, že pejsek vytvoří novou říši?"

"Nemůžeme to říci jistě. Strýček Homir si to myslí, ale musí vi-

dět Mezkovy záznamy, aby to mohl tvrdit určitě. "

"Je to velmi složité," řekla Lady Callia pochybovačně. Arkádie

to vzdala. Udělala, co mohla.

Lord Stettin byl více méně špatně naladěn. Sezení s tím změk-

čilcem z Nadace bylo nedůstojné. Bylo dokonce horší, bylo trapné.

On, absolutní vládce dvaceti sedmi světů pán největší galaktické vo-

jenské mašinérie, on se svými cíli, které z celého vesmíru míří nejvý-

še – a prodebatovává nesmysl s nějakým sběratelem starožitností.

- 120 -

Proklatě! Měl by opravdu porušit zvyklosti na Kalganu? Dovo-

lit, aby byl Mezkův palác důkladně prohledán, aby nějaký blázen

mohl napsat další knihu? Otázka vědy! Posvátnost vědění Velká Ga-

laxie! Mrskal mu tato slova do tváře skutečně vážně? Kromě toho –

pocítil lehké svrbění – byla zde ta kletba. Nevěřil jí, nikdo inteligent-

ní jí věřit nemohl. Ale na to, aby ji neuposlechnul, by musel být lepší

důvod, než mu ten blázen předhazoval.

"Co ty tu chceš?" – zívnul a Lady Callia se viditelně přikrčila ve

dveřích.

"Máš práci?"

"Ano. Mám práci."

"Ale nikdo tady není, pejsku. Mohla bych s tebou chvilku mlu-

vit?"

"Óh, Galaxie! Co chceš? Ale dělej."

Její slova klopýtla. "Ta malá holka mi pověděla, že se chystají

do Mezkova paláce. Myslela jsem, že bychom mohli jít s nimi. Musí

to tam být uvnitř úžasné."

"Opravdu ti toto říkala? Tedy, nepůjde tam ona a nepůjdeme

tam ani my. Nyní si jdi po svém. Mám tě už dost."

"Ale, pejsku, proč? Proč je tam nechceš pustit? Ta malá holka

říkala, že vybuduješ Říši!"

"Nezajímá mě, co říkala – cože?" Přistoupil ke Callii a pevně ji

chytil nad lokty, takže se jeho prsty hluboko zabořily do měkkého

masa. "Cože to říkala?"

"To bolí. Nemohu si vzpomenout, co říkala, když na mě takhle

koukáš."

Pustil ji a ona chvíli stála a marně třela červené skvrny. Zakňou-

rala: "Slíbila jsem té holce, že to nikomu nepovím."

"To je špatné: Tak mluv! A hned."

"Tedy, ona řekla, že došlo ke změně v Seldonově Plánu a že

existuje nějaká další Nadace, která se snaží věci zařídit tak, aby jsi ty

vytvořil Říši. To je vše. Řekla, že pan Munn je velmi významný vě-

dec a že v Mezkově paláci se ukáže, jestli to vše je tak, jak si myslí.

A to už je úplně všechno, co řekla. Zlobíš se?"

Ale Stettin neodpovídal. Urychleně vyšel z místnosti a Calliiny

kravské oči ho smutně sledovaly. Dva rozkazy prošly úředním peče-

tidlem Prvního Občana ještě dřív, než uběhla jedna hodina. Jeden z

- 121 -

nich vyslal pět set lodí do vesmíru za tím účelem, který byl nazýván

"válečné hry". Ten druhý uvrhnul jednoho muže do zmatku.

Homir Munn musel přerušit své přípravy na odlet, když k němu

dorazil druhý rozkaz. Bylo to pochopitelně oficiální povolení ke

vstupu do Mezkova paláce: Pročítal ho stále dokola a pociťoval

všechno jiné, jen ne radost.

Ale Arkádie byla nadšená. Věděla, co se stalo. Anebo si aspoň

myslela, že to ví.

14.

ÚZKOST

Poly dávala snídani na stůl a jedním okem přitom sledovala

stolní zpravodaj, který tiše chrlil nejdůležitější zprávy dne. Jedno oko

šlo celkem snadno uvolnit z práce: Od té doby, co jednotlivé potravi-

ny byly sterilně zabaleny v krabičkách, které se pak vyhodily, její

povinnosti při snídani se skládaly pouze z vybrání menu, rozložení

jídla na stole a potom uklízení zbytků.

Její jazyk kmital při komentářích toho, co viděla a naříkavě

vzpomínala na to, co bylo.

"Oh, lidé jsou tak ohavní," řekla a Darell si místo odpovědi od-

kašlal.

Její hlas skřípal ve vysokých tónech, což bylo vždy, když naří-

kala nad zlem ve světě. "Proč to ti strašliví Kalganesané" – dala pří-

zvuk na druhou slabiku a vyslovila tak dlouhé "a" – "vůbec dělají"?

Myslel byste si, že přinesou lidem mír. Ale ne, jsou to jen problémy

a pořád jen problémy.

No teď, podívejte se na ten titulek: 'Mobs Riot před nadačním

konzulátem.' Oh, kdybych mohla, dala bych jim kus svého rozumu.

Je to trápení s těmi lidmi, prostě si nepamatují. Prostě si nepamatují,

dr. Darelle – nemají vůbec žádnou paměť. Podívejte se jen na tu po-

slední válku po smrti Mezka – jistě, byla jsem malá holka – a bh,

zmatek a trápení. Zabili mého vlastního strýce; bylo mu kolem dva-

ceti, byl pouze dva roky ženatý a měl malou holčičku. Dokonce si ho

- 122 -

ještě pamatuji – měl světlé vlasy a důlek na bradě. Někde mám jeho

prostorový snímek…

A nyní má jeho holčička syna v armádě, a jestli se něco přiho-

dí…

A měli jsme bombardovací hlídky a všichni staří lidé se střídali

při stratosferické obraně – uměla bych si představit, co by byli

schopni udělat, kdyby se Kalganesané přiblížili. Maminka nám, dě-

tem, vyprávěla o tom, že musíme šetřit s jídlem, o cenách a poplat-

cích. Ale tělo s tím mohlo jen těžko vystačit…

Nemyslíte, že kdyby měli lidé rozum, že by s tím už nikdy neza-

čínali? Že by s tím nechtěli mít nic společného? Ale já si myslím, že

to ani nedělají lidé, myslím si, že i Kalganesané by raději seděli do-

ma se svými rodinami a nelítali by bláznivě tady kolem a nezabíjeli.

To ten strašný člověk Stettin. Je s podivem, že takoví lidé, jako je on,

ještě žijí. Zabil toho starce – jak se jen jmenoval – Thallos a nyní se

pokouší stát šéfem všeho.

A proč chce bojovat s námi, to nevím. Prohraje to – jako to

vždycky prohráli. Možná je to všechno v tom Plánu, ale někdy si

říkám, že to musí být mizerný Plán, když je v něm tolik bojů a zabí-

jení, i když jsem si jistá Hari Seldonem a nemohu proti němu říct ani

slovo, on určitě věděl mnohem víc než já a asi jsem hloupá, že se ho

na to vůbec ptám. A ta jiná Nadace je taky hodně vinna. Mohli by

zastavit Kalgan už nyní a všechno urovnat. Nakonec to nějak udělají

a nemyslíte, že by to mohli udělat dřív, než dojde k ničení?"

Dr. Darell vzhlédnul: "Říkala jste něco, Poly?"

Poly široce otevřela oči a pak je rozzlobeně zúžila: "Nic, dokto-

re, vůbec nic. Neřekla jsem ani slovo. Člověk by se tady spíš dočkal

smrti než kloudné odpovědi. To je skoč sem, skoč tam, ale zkus něco

říci…"

A nakvašeně odešla.

Její odchod udělal na Darella stejně malý dojem jako její řeč.

Kalgan! Nesmysl! Pouhý fyzický nepřítel! Vždycky jsme je po-

razili!

Přesto se nebyl schopen zbavit nepříjemného pocitu. Před sedmi

dny ho starosta požádal, aby se stal Organizátorem výzkumu a rozvo-

je. Slíbil mu, že dnes mu řekne, jak se rozhodl.

- 123 -

Tedy… Rozmrzele vstal. Proč on! Mohl však odmítnout? Vypa-

dalo by to divně a on se neodvažoval divně vypadat. A pak, co mu je

do Kalganu. Pro něj je pouze jeden nepřítel. Vždycky byl.

Pokud jeho žena žila, dělalo mu velkou radost unikat tomu úko-

lu, skrývat se. Ty dlouhé, poklidné dny na Trantoru, kdy je obklopo-

valy trosky minulosti! To ticho rozpadlého světa, který na sebe nedá-

val zapomenout!

Ale ona zemřela. A trvalo to necelých pět let, než si uvědomil,

že může žít pouze bojem proti tomu neurčitému, strach nahánějícímu

nepříteli, který ho zbavil lidské důstojnosti tím, že řídil jeho osud;

který udělal ze života ohavný boj s předem určeným koncem a z

vesmíru nenávistnou a smrtící šachovou partii.

Byl to náhradní cíl, on sám to tak označoval – nicméně tento boj

dával jeho životu smysl.

Odjel na Santanniskou univerzitu, kde se připojil k dr. Kleise-

mu. Zde strávil pět let.

Avšak Kleise pouze shromaždoval údaje. Nemohl se tímto způ-

sobem propracovat k tomu skutečnému úkolu, a když toto Darell s

jistotou pocítil, věděl, že je čas odejít.

Kleise možná mohl potají pracovat i když musel mít kolem sebe

nějaké spolupracovníky. Měl podřízené, jejichž mozky prověřoval.

Měl univerzitu, která ho zaštiťovala. To vše ho oslabovalo.

Kleise to nemohl pochopit a on, Darell mu to nebyl schopen vy-

světlit. Rozešli se jako nepřátelé. Muselo to tak být. Musel se uklidit

do ústraní – pokud na něj někdo dohlížel.

Zatímco se Kleise zabýval tabulkami, Darell se v zákoutích své

mysli zaobíral matematickými pojmy. Kleise pracoval s konkrétními

jedinci, Darell s nikým. Kleise na univerzitě, Darell v tichu svého

předměstského domu.

A byl už téměř u cíle.

Příslušník Druhé Nadace není obyčejný člověk, aspoň co se jeho

mozku týče. Nejzručnější fyziolog ani nejcitlivější neurochemik ne-

musí nic rozpoznat – a přesto ta odlišnost musí být zde. A protože

odlišnost je v mysli, musí se také v mysli zachytit.

Vezměme si někoho, jako byl Mezek, se schopností určit a kont-

rolovat lidské emoce – nebylo pochyb, že příslušníci Druhé Nadace

to uměli bez ohledu na to byla-li jejich schopnost vrozená nebo zís-

- 124 -

kaná – a z toho lze odvodit příslušný elektronický obvod a lze z toho

odvodit i ty nejnepatrnější jemnosti, které by se měly objevit na en-

cefalografickém záznamu.

Nyní se tedy Kleise vrací do jeho života v osobě svého mladého,

horlivého žáka Anthora.

Jak pošetilé! Ty jeho grafy a tabulky, ve kterých jsou zahrnuti

všichni ti, kteří jsou pozměněni. Poznávat je se naučil už před lety,

ale k čemu to bylo? On chtěl uchopit paži a ne nástroj, který svírá.

Přesto souhlasil, aby se k němu Antho připojil. Byl to ten klidnější

způsob řešení.

Stejně tak se nyní stane organizátorem výzkumu a rozvoje. Byl

to ten klidnější způsob řešení! Spiknutí se vrší na spiknutí. Myšlenka

na Arkádii ho na okamžik rozrušila, ale rychle ji zahnal pryč. Slíbil

si, že se mu toto už nikdy nesmí přihodit. Slíbil si, že už ho nikdy

nikdo nesmí uvést v nebezpečí, kromě jeho samotného. Slíbil si…

Cítil, jak v něm roste zloba – proti mrtvému Kleisemu, živému

Anthorovi a všem dobře to mínícím hlupákům…

Ona se bude umět o sebe postarat. Byla na svůj věk velmi vy-

spělá.

Bude se umět o sebe postarat! Tak zněl šepot v jeho mysli…

Bude to však umět?

V ten samý okamžik, kdy si Darell smutně říkal, že to umět bu-

de, ona seděla v chladném předpokoji v budově Úřadu Prvního Ob-

čana Galaxie. Seděla tam již půl hodiny a její oči pomalu klouzaly po

stěnách. Když sem přišla s Homirem Munnem, stála ve dveřích oz-

brojená stráž. Jindy tam nebývala.

Byla zde nyní sama a vnímala nepřátelskost každého kusu ná-

bytku v místnosti. Bylo to poprvé.

Ale proč tomu tak nyní bylo?

Homir byl u Lorda Stettina. Dobrá, je na tom něco špatného?

Přivádělo ji to k zuřivosti. V podobných situacích v knižních filmech

a na videu hlavní hrdina předvídal, jak to všechno skončí a byl na to

připraven a ona – prostě tady seděla. Mohlo se stát cokoliv. Cokoliv.

A ona tam prostě seděla.

Dobrá, tedy zpátky. Promyslet to zpátky. Možná na něco přijde.

- 125 -

Už po dva týdny Homir téměř bydlel uvnitř Mezkova paláce.

Vzal ji s sebou jednou, se Stettinovým povolením. Palác byl rozsáhlý

a stísněně masivní, odvracel se od jakéhokoliv náznaku života a uni-

kal do spánku mezi své stále dokola se omílající vzpomínky. Na kro-

ky na chodbách odpovídal prázdným duněním, nebo pronikavým

klapotem. Nelíbilo se jí tam.

Lepší byly široké rozjásané ulice hlavního města, divadla a

všechny ty podívané světa podstatně chudšího, než byla Nadace, a

přesto utrácejícího v těchto podnicích mnohem více svého bohatství.

Homir se vracel večer, naplněný posvátnou úctou…

"Je to svět mých snů," šeptal. "Kéž bych ho mohl rozebrat na

kousky, kámen po kameni, vrstvu po vrstvě. Kéž bych ho mohl pře-

pravit na Terminus – jaké muzeum bych z toho udělal! "

Zdálo se, že ztratil svoji počáteční zdráhavost. Místo toho byl

lačný a zapálený. Arkádie to s jistotou poznala podle i toho, že prak-

ticky přestal koktat.

Jednou řekl: "Jsou tam výpisky ze záznamů generála Pritche-

ra…"

"Toho znám. Byl to zrádce Nadace, který pročesával Galaxii

kvůli Druhé Nadaci, že?"

"Není to přesné, že byl zrádce, Arkádie. Mezek ho pozměnil."

"To je to samé."

"Pročesávat Galaxii, jak jsi o tom mluvila, byl beznadějný úkol.

Původní znění Seldonovy Konvence, která ustavila před pěti sty lety

obě Nadace, obsahovalo pouze jednu zmínku o Druhé Nadaci. Říkalo

se, že je umístěna na druhém konci Galaxie při hvězdném konci. To

je to jediné, čeho se mohli Mezek a Pritcher držet. Neznali způsob,

jak Druhou Nadaci rozpoznat, i kdyby ji nakrásně našli. Jaké bláz-

novství!

Jejich působnost" – mluvil k sobě, ale Arkádie ho lačně naslou-

chala – "určitě pokrývá téměř tisíc světů, ale počet nám dostupných

světů, které můžeme studovat, se blíží k miliónu. A nemáme se čeho

zachytit…"

Arkádie úzkostně zasyčela. "Sss… s."

Homir ztuhnul a pomalu se vzpamatovával. "Nebudeme o tom

mluvit," zamumlal.

- 126 -

A nyní byl Homir u Lorda Stettina a Arkádie na něj sama čekala

venku a cítila, jak je její krev vytlačována ze srdce úplně zbytečně.

Bylo to hroznější než cokoliv jiného. Zdálo se to všechno zbytečné.

Na druhé straně dveří se Homir utápěl v rosolu. Bojoval zuřivě

proti tomu, aby se zakoktával, ale přesto mohl jen stěží vyslovit sou-

visle a jasně dvě slova. Lord Stettin byl v kompletní uniformě, vyso-

ký, důrazný a umíněný. Jeho zaťaté arogantní pěsti jen umocňovaly

smysl toho, co říkal.

"Tedy, měl jste dva týdny a teď přicházíte a nemáte mi co říct.

Podívejte, pane, řekněte mi to nejhorší. Má být moje loďstvo rozme-

táno na cucky? Mám začít bojovat s přízraky Druhé Nadace, jakož i s

lidmi z První Nadace?"

"Op..opakuji, můj lorde, že n..nevidím dop..předu. J..jsem úplně

z..zmaten."

"Chcete se tedy vrátit a varovat vaše lidi? Komediantsky vy-

klouznout. Chci pravdu, nebo ji z vás dostanu násilím."

"Řík..kám vám pouze p..pravdu a nezapomínejte, že j..jsem ob-

čan Nadace. Ne..nespočítal jste si, c..co by vám p..přineslo, kdybyste

se mě d..dotknul."

Lord z Kalganu se hlasitě rozesmál: "To je hrozba, která by vy-

děsila dítě. Zastrašila by jen idiota. Podívejte, pane Munn, měl jsem s

vámi dost trpělivosti. Poslouchám vás už dvacet minut, zatímco vy

nudně rozebíráte nesmysl, který jste zřejmě musel dávat dohromady

za bezesných nocí. Bylo to zbytečné úsilí. Já vím, že tady nejste pou-

ze proto, abyste se šťoural v Mezkově posmrtném prachu a ohříval se

nad žhavými uhlíky, které najdete – přišel jste kvůli něčemu víc, než

jste zatím připustil. Není to pravda?"

Homir Munn nedokázal dále potlačit planoucí hrůzu, která na-

růstala v jeho očích, takže v tento okamžik jen hluboce dýchal. Lord

Stettin to viděl a poklepal Nadačana po rameni tak, že on i židle, na

které seděl, pod tím úderem zavrávorali.

"Dobrá. Nyní budeme upřímní. Zkoumáte Seldonův Plán. Víte,

že už dále nemá vliv. Snad i víte, že já jsem teď nevyhnutelným vítě-

zem, já a moji dědici. Tedy, co na tom záleží, kdo založí Druhou

Říši, pokud bude založena. Historie nemá žádné oblíbence, ne? Bojí-

te se se mnou mluvit? Vždyť vidíte, že znám vaše poslání."

- 127 -

Munn zastřeně řekl: "Co v..vlastně chcete?"

"Vaši účast. Nerad bych díky přílišné důvěřivosti Plán nějak po-

kazil. Rozumíte těm věcem víc než já, zachytíte drobné trhlinky, kte-

ré bych já třeba nerozpoznal. Podívejte, budete nakonec oceněn, do-

stanete svůj podíl na kořisti. Co vás na Nadaci čeká? Budete snad

usilovat o odvrácení nevyhnutelné porážky? Prodlužovat válku? Ne-

bo vlastenecky toužíte po tom zemřít pro svoji zemi?"

"Já..já…" Nakonec skončil u ticha. Nevyšlo z něj ani slovo.

"Vy tady zůstanete," řekl Lord z Kalganu rozhodně. "Nemáte na

vybranou. Počkat," – málem by zapomněl – "mám zajímavou infor-

maci, že vaše neteř pochází z rodiny Bayty Darellové."

Homir vyjádřil údiv: "Ano." Nebyl schopen v tomto okamžiku

říci něco jiného než pouhou pravdu.

"Je to významná rodina na Nadaci?"

Homir přikývnul. "Patří k těm, kteří by určitě n.. nesnesli žádné

bezpráví."

"Bezpráví! Nebuďte blázen, člověče, uvažuji přesně opačně. Jak

že je stará?"

"Je jí čtrnáct."

"Tak! Ani Druhá Nadace, ani sám Hari Seldon nemohou zastavit

čas, a tedy nemohou zabránit dívkám, aby se stávaly ženami."

S tím se obrátil na podpatku a zamířil k zahaleným dveřím, kte-

ré náhle prudce otevřel.

Zahřměl: "Co tady k čertu pohledáváš?"

Lady Callia na něj v překvapeně mžourala a řekla tenkým hla-

sem: "Nevěděla jsem, že tu někoho máš."

"Ano, mám! Povím ti o tom později, ale teď chci rychle vidět

tvoje záda."

Její cupitající krok se ztratil v chodbě.

Stettin se vrátil. "Ona je pozůstatek příliš dlouhé epizody. Brzy

skončí. Čtrnáct, říkáte?"

Homir na něj zděšeně zíral!

Arkádia vyskočila při prvním bezhlučném náznaku otevření

dveří, který koutkem oka zahlédla. Na zahnutý prst, který ji pobízel,

chvíli neodpovídala. Pak se jí ukázala bílá, chvějící se postava a ona

k ní po špičkách přešla.

- 128 -

Její kroky zašelestily v chodbě. Pochopitelně, byla to Lady Cal-

lia, která držela svoji ruku tak napjatou, až ji bolela a Arkádii z něja-

kého důvodu nevadilo ji následovat. Z Lady Callie neměla ani ty

nejmenší obavy.

Ale proč to bylo tak?

Byly nyní v budoáru, mezi samými růžovými zákusky a cukro-

vou vatou. Lady Callia se opírala zády o dveře.

Řekla: "Toto byla naše soukromá cesta ke mně… do mého po-

koje, víš, z jeho pracovny. Jeho, víš." A ukázala prstem, jakoby i

pomyšlení na něj drtilo její duši strachem až k smrti. "Je to štěstí… je

to štěstí… " Její panenky se rozšířily a zatlačily černí modř v jejích

očích.

"Můžete mi říci…" – začala Arkádie opatrně.

Callia se horečně ohradila. "Ne, dítě, ne. Není čas. Sundej si ša-

ty. Prosím. Prosím. Dám ti jiné a nepoznají tě."

Byla v šatně a házela na zem spousty zbytečností nedbajíce na

to, jak se tam hromadily a posedle hledala něco, co by si dívka mohla

na sebe obléci, aniž by vypadala příliš vyzývavě.

"Tedy, toto uděláme. Musíme. Máš peníze? Tady, vem si to

všechno – a to taky." Začala si stahovat z uší a prstů šperky. "Musíš

domů – domů, na vaši Nadaci."

"A co Homir… můj strýček." Protestovala marně přidušená v

záhybech sladce vonící, luxusní kovové látky, která jí byla násilím

přetahována přes hlavu.

"Ten neodejde. Pejsek si ho tu bude držet navždy, ale ty nesmíš

zůstat. Óh, drahoušku, copak to nechápeš?"

"Ne." Arkádie si vynutila nehybnost. "Nechápu to. " Lady Callie

pevně sepjala ruce. "Musíš se vrátit, abys varovala vaše lidi, že bude

válka. Není to jasné?"

Jakoby panický strach paradoxně propůjčil jejím myšlenkám a

slovům srozumitelnost, která pro ni byla naprosto netypická. "Nyní

pojďme!"

Ven, jakkoli ven! Míjely úředníky, kteří za nimi koukali, ale ne-

viděli důvod, proč zastavit někoho, koho může beztrestně zastavit jen

Lord z Kalganu. Stráže srazily podpatky a zasalutovaly, když pro-

cházely dveřmi.

- 129 -

Ve srovnání s tím, jak dlouhý se zdál tento výlet, se Arkádie na-

dechovala pouze příležitostně – nechtělo se věřit, že od prvního po-

kynutí bílého prstu do chvíle, kdy stála před vnější branou kdy lidé,

hluk a doprava byly na dohled, uplynulo pouhých dvacet pět minut.

Ohlédla se a pocítila strach a lítost. "Já… já ani nevím, proč jste

to udělala, má paní, ale děkuji – co se stane se strýčkem Homirem?"

"Nevím," zakvílela ta druhá. "Víš, kudy jít? Jdi přímo na raketo-

vé stanoviště. Nečekej! Možná tě už v tuto minutu hledá."

Ale Arkádie ještě zůstala. Měla by opustit Homira a nyní, opož-

děně, začala být nedůvěřivá. "Co po mně chce, když mě hledá?"

Lady Callia se kousla do spodního rtu a zamumlala: "Nemohu to

vysvětlit tak malé holce, jako jsi ty. Bylo by to nevhodné. Tedy, ty

budeš dospívat a já… já potkala pejska, když mi bylo šestnáct. Ne-

mohu tě tady mít, víš." V jejích očích se objevilo částečně zahanbené

nepřátelství.

Důvody Arkádii zmrazily. Zašeptala: "Co udělá s vámi, až to

zjistí?"

A ona opět zakvílela: "Nevím." A vyhodila ruku k hlavě, jak vy-

razila polopoklusem zpět po široké cestě k zámku Lorda z Kalganu.

Ale ještě jednu nekonečně dlouhou sekundu se Arkádie stále ne-

hýbala, protože v ten poslední okamžik, než Lady Callia odešla, Ar-

kádie cosi uviděla. V těch vystrašených, zoufalých očích se na krát-

kou chvilku objevil záblesk chladného pobavení.

Nesmírného, nelidského pobavení.

Bylo toho vidět tolik v tom rychlém záchvěvu, v obou očích a

Arkádie nepochybovala o tom, co viděla.

Dala se do běhu, běžela divoce, až dorazila do neobsazené ve-

řejné budky, ve které mohl každý stlačením knoflíku přivolat veřejný

dopravní prostředek.

Teď už neutíkala před Lordem Stettinem ani před ním, ani před

celou tou lidskou smečkou, kterou jí mohl pověsit na paty – ani před

jeho dvaceti sedmi světy zválcovanými do jediného gigantického

celku, které budou křičet, jak jen uvidí její stín.

Utíkala před jedinou slabou ženou, která jí pomohla uniknout.

Od stvoření, které ji vybavilo penězi a šperky které riskovalo svůj

vlastní život proto, aby ji zachránilo. Od bytosti, o které s určitostí

věděla, že je ženou Druhé Nadace.

- 130 -

Vzdušný taxík se měkce zacvaknul do závěsné klece. Proud

vzduchu, který z něj vycházel, narazil do Arkádiina obličeje a roze-

vlál její vlasy schované pod kapucí z jemné kožešiny, kterou jí dala

Callia.

"Kam to bude, paní?"

Snažila se zoufale snížit svůj hlas, aby nepoznal, že je dítě. "Ko-

lik je ve městě raketových stanovišť?"

"Dvě. Na které chcete?"

"Které je blíž?"

Upřeně se na ní koukal: "Kalgan střed, paní."

"Tak na to druhé, prosím. Peníze mám." Svírala v ruce dvaceti-

kalganidovou bankovku. Její hodnotu přesně neznala, ale taxikář se

tvářil spokojeně.

"Nic neříkat, paní. Nebeská drožka vzít kamkoliv." Opřela si

tvář o mírně zatuchlé polstrování. Světla ve městě pod ní se líně po-

hybovala.

Co by měla udělat? Co by měla udělat?

V této chvíli věděla, že je hloupá, hloupá, vyděšená malá holka,

daleko od svého otce. Její oči byly plné slz a hluboko dole v hrdle se

skrýval malý, bezhlesý pláč, který ji uvnitř zraňoval.

Nebála se, že by ji mohl Lord Stettin chytit. Lady Callia na to

dohlídne. Lady Callia! Stará, tlustá, hloupá, ale svého lorda si něčím

držela. Óh, bylo to nyní dostatečně jasné. Všechno bylo jasné.

Ten čaj u Callie, u kterého ona byla tak chytrá. Chytrá malá Ar-

kádie! Něco uvnitř Arkádie se zdusilo a ona to nenáviděla. Ten čaj

byl zmanévrován a Stettin byl pak pravděpodobně také zmanévrován

tak, aby Homirovi bylo nakonec umožněno Palác prozkoumat. Ona,

ta hloupá Callia, to tak chtěla a zařídila tak, že malá chytrá Arkádie ji

dodala záminku, takže v myslích obětí nemohlo narůst žádné pode-

zření, a přitom jen minimálně ohrožovaly její záměry.

Tedy, proč byla volná? Homir byl uvězněn… Ledaže…

Ledaže chtějí, aby se vrátila na Nadaci jako vnadidlo – vnadidlo,

které přivede ostatní do jejich rukou.

Takže se na Nadaci nevrátí…

- 131 -

"Stanoviště, paní." Taxík už zastavil. Zvláštní! Vůbec to nezpo-

zorovala. Bylo to jak ve snu.

"Děkuji," nepřítomně zaplatila a vyklopýtala ze dveří, pak se ro-

zeběhla po pružném chodníku.

Světla. Neteční muži a ženy. Velké ozářené tabule s pohybují-

cími se číslicemi, které zaznamenávaly každou jednotlivou loď, která

přilétala či odlétala.

Kam se ona vydá? Bylo jí to jedno. Pouze věděla, že to nebude

na Nadaci! Jinak mohla všude.

Óh, děkuji Seldone za ten nezapomenutelný okamžik – ten po-

slední zlomek sekundy, kdy se Callia vysvlékla ze své role, protože

měla co do činění s pouhým dítětem a nechala své pobavení vyjít na

povrch.

A pak jí došlo něco dalšího, něco, co se pohybovalo na spodině

jejího mozku už od té doby, co začala utíkat – něco, co v ní navždy

zabilo čtrnáctileté dítě.

A najednou věděla, že musí uniknout.

Že to bylo nejdůležitější ze všeho. I když odhalí všechny spik-

lence na Nadaci, i když chytí jejího otce, ona nemohla, nemohla si

dovolit riskovat a varovat je. Nemohla riskovat svůj vlastní život ani

v nejmenším. Byla tou nejdůležitější osobou v Galaxii. Byla tou je-

dinou důležitou osobou v Galaxii!

Uvědomovala si to, a přitom stála před automatem na lístky a

rozhodovala se, kam jet.

V celé Galaxii totiž jen ona, ona samotná, kromě nich věděla,

kde hledat Druhou Nadaci.

15.

V SÍTI

TRANTOR V polovině Bezvládí byl Trantor jen svým stínem.

Uprostřed nezměrných trosek žilo malé společenství farmářů…

Encyclopedia Galactica

Neexistuje nic, nikdy neexistovalo nic, co by bylo podobné vytí-

ženému stanovišti vesmírných lodí na okraji hlavního města osídlené

- 132 -

planety. V závěsných klecích tam důležitě odpočívají ohromné stro-

je. Když si vyberete vhodný čas, naskytne se vám úchvatný pohled

na klesajícího obra, který se spouští k odpočinku anebo ještě úchvat-

nější pohled na prudký start ocelové bubliny. Všechno zde probíhá

téměř bez hluku. Hybnou silou jsou tiché vlny atomových jader, kte-

ré se přeměňují do kompaktnějšího uspořádání…

Co se týče plochy, devadesát pět procent stanoviště, celé čtve-

reční kilometry jsou vyhrazeny pro stroje, pro lidi, které je obsluhují

a pro počítače sloužící jim oběma.

Pouze pět procent stanoviště je vyhrazeno pro přívaly lidí, pro

které je zastávkou na jejich cestách ke všem hvězdám v Galaxii. Je

jisté, že jen málokdo z toho mnohohlavého davu se zastaví, aby si

povšimnul té technologické sítě, která splétá vesmírné cesty. Možná

někteří z nich občas pocítí rozechvění při pomyšlení na ty tisíce tun

klesající oceli, které se jeví na dálku tak malé. Kdyby případně jeden

z těch mamutích válců minul naváděcí paprsek a narazil o půl kilo-

metru vedle od místa, kde se očekávalo jeho přistání, mohl by prora-

zit křehkou střechu ohromné čekací haly a z tisíce lidí by zůstal jen

řídký organický výpar a fosfátový prach.

To se však s bezpečnostním zařízením, které se užívalo, nemoh-

lo nikdy stát a jen těžký neurotik by mohl o této možnosti uvažovat

déle než jen několik setin sekundy.

Co si tedy ti lidé o tom opravdu myslí? Není to jen tak nějaký

dav. Je to dav, který má svůj záměr. A ten záměr se tam vznáší a

zahušťuje atmosféru. Stojí ve frontách, rodiče svolávají děti do hou-

fů, zavazadla jsou poskládána do precizních hromad – lidé někam

jedou.

Uvažte pak tu naprostou psychickou izolaci jedince, který v této

strašlivě cílené mase neví, kam jet, a přesto zároveň cítí intenzivněji

než kdokoli jiný nezbytnost někam jet, kamkoliv! Přesněji téměř

kamkoliv!

I přesto, že neovládali telepatii ani žádnou jinou primitivnější

metodu, kdy se mysl dotýká mysli, vznikla zde v atmosféře dostateč-

ně zjevná trhlina nehmatatelné povahy, která stačila k tomu, aby do-

háněla k zoufalství.

Stačila? Zoufalství přetékalo, skrápělo ji a ona se v něm topila.

Arkádie Darellová oblečená ve vypůjčených šatech, stojící

- 133 -

na vypůjčené planetě ve vypůjčené situaci, která jakoby se zdála, že

je z vypůjčeného života, zoufale toužila po bezpečí lůna. Ona nevě-

děla, že to je to, po čem touží. Ona pouze věděla, že ta otevřenost

otevřenému světu je velmi nebezpečná. Toužila po uzavřeném místě

– někde daleko – v nějakém neprobádaném koutě vesmíru – kam by

se nikdo nikdy nepodíval.

A tak tam stála vyděšená už dobrých pět minut – čtrnáctiletá a

oblečená na osmdesát.

Kdo z těch stovek lidí, které se o ní otíraly – a to doslova otíraly

tak, že cítila jejich dotyk – patřil k Druhé Nadaci? Kdo z těch cizích

lidí by ji nikdy nepomohl, ale okamžitě by ji zničil, protože se provi-

nila poznáním – jedinečným poznáním – že ví, kde je Druhá Nadace?

A hlas, který ji proťal jako blesk, zmrazil výkřik v jejím hrdle a

zanechal jen řeznou ránu.

"Podívejte, slečno," ozvalo se podrážděně, "budete ten automat

používat, nebo tu budete pouze stát?"

Teprve teď si uvědomila, že stojí před automatem na lístky.

Vlož tam bankovku a ona tam zapadne. Zmáčkni knoflík pod cílem

cesty a vypadne lístek společně s drobnými, které přesně určí elek-

tronické snímací zařízení pracující naprosto bezchybně. Je to úplně

jednoduché a není důvod, aby tu někdo stál pět minut.

Arkádie strčila do automatu dvě stě a byla si náhle jistá knoflí-

kem, pod nímž bylo na štítku napsáno "Trantor". Trantor, mrtvé

hlavní město mrtvé Říše – planeta, na které se ona narodila. Zmáčkla

ho jako ve snu. Nestalo se nic, kromě toho, že se opakovaně začaly

rozsvěcovat červené číslice. Četla 172,18 – 172,18 – 172,18…

Dala tam příliš málo. Tedy dalších dvě stě. Automat vyvrhnul

lístek. Když se ho dotkla, uvolnila se, ale vzápětí to zase pominulo.

Pevně ho sevřela a dala se do běhu. Cítila, že muž, který se na ni

tak tlačil, toužil po tom dostat se k automatu, ale přesto před ním

kličkovala pryč a raději se neohlížela.

Nicméně nebylo kam běžet. Všichni byli její nepřátelé.

Aniž si to dostatečně uvědomila, pozorovala obrovské zářící

znaky, které byly vyfukovány do vzduchu: Steffani, Anacreon, Fer-

mus – byl tam dokonce jeden, který se vznášel jako balón – Termi-

nus, zatoužila po něm, ale netroufala si…

- 134 -

Za směšnou cenu si mohla zapůjčit ohlašovač, který by jí po se-

řízení na příslušný cíl cesty patnáct minut před odletem oznámil,

umístěný v její peněžence tak, že by to slyšela pouze ona, že už je

čas. Takovéto vynálezy však byly pro ty, kteří byli v bezpečí a mohli

na sebe na chvíli zapomenout.

A pak, když zkoušela sledovat dva směry zároveň, narazila v

běhu do něčího měkkého břicha. Ucítila poplašený výdech a za-

chrochtání, a nějaká ruka dopadla na její paži. V zoufalství se zkrou-

tila a její ztracený dech zůstal uzavřený kdesi hluboko v jejím hrdle.

Její uchvatitel ji pevně svíral a čekal. Pomalu zaostřovala a sna-

žila se na něj pohlédnout. Byl malý, trochu při těle. Měl bohaté, bílé

vlasy sčesané dozadu, takže výsledný efekt byl jakoby měl ježka, což

vypadalo nad jeho kulatým zarudlým obličejem, který nezapřel ves-

nický původ, poněkud nepřiměřeně.

"Co se děje?" – řekl s upřímnou jiskřící zvědavostí. "Vypadáš

vyplašeně."

"Promiňte," zamumlala horečně Arkádie. "Musím jít. Promiňte

mi."

Ale on tomu nevěnoval příliš pozornosti a řekl: "Pozor, děven-

ko. Upadne ti lístek." A vzal ho z jejích bezbranných bílých prstů,

podíval se na něj a jeho výraz vyjadřoval uspokojení.

"Myslel jsem si to," řekl a pak zařval jako býk

V mžiku u něj stála žena, ještě menší, ještě kulatější a ještě čer-

venější. Namotala si na prst zatoulaný pramínek šedých vlasů, který

jí vyčuhoval zpod nemoderního klobouku.

"Taťko," řekla káravě, "proč tu mezi lidma tak křičíš? Koukají

se na tebe, jako bys byl blázen. Myslíš, že jsi na farmě?" A jako slu-

níčko se usmála na netečnou Arkádii a dodala:

"Chová se jako medvěd." A pak ostře: "Taťko, nech tu dívenku

jít. Co to děláš?"

Ale taťka zamával lístkem. "Podívej," řekl, jede na Trantor."

Tvář mamky se náhle rozzářila: "Ty jsi z Trantoru? Taťko, pusť jí tu

ruku." Položila na zem přecpanou tašku, kterou držela stále při sobě a

přinutila jemným, ale rozhodným tlakem, aby se posadila. "Sedni si,"

řekla, "ať si odpočinou tvoje nožičky. Ještě hodinu žádná loď nepole-

- 135 -

tí a všechny lavičky obsadili ti spící pobudové. Ty jsi tedy z Tranto-

ru?"

Arkádie se hluboce nadýchla a přikývla. Chraplavě řekla: "Já

jsem se tam narodila."

A mamka radostně tleskla. "Už jsme tady jeden měsíc a ještě

jsme nikoho od nás nepotkali. To je krásné. A tvoji rodiče?" Roz-

hlédla se kolem.

"Nejsem tu s rodiči," řekla Arkádie opatrně.

"Úplně sama? Takové malé děvčátko jako jsi ty?" Mamka byla

ihned směsicí rozhořčení a lítosti. "Jak se to přihodilo?"

"Maminko," taťka ji zatahal za rukáv, "počkej, já ti něco řeknu.

Tady něco není v pořádku. Myslím, že je pěkně vyděšená." Ačkoli se

zjevně snažil šeptat, Arkádie ho normálně slyšela. "Utíkala – já ji

sledoval – a vůbec nekoukala kam běží. Než jsem jí stačil uhnout,

vrazila do mě. A víš co? Já si myslím, že má nějaké potíže."

"Teď už zavři pusu, tatínku. Do tebe může vrazit kdokoliv." Ale

přisedla si k Arkádii na tašku, která pod její vahou zavrzala a ovinula

paži kolem dívčiných chvějících se ramen. "Utíkala jsi před někým,

zlatíčko? Neboj se a řekni mi to. Já ti pomohu."

Arkádie se úkosem podívala do ženiných šedých očí a cítila, jak

se jí třesou rty. Jedna část jejího mozku jí říkala, že tady jsou lidé z

Trantoru, se kterými by mohla jít a kteří by jí mohli pomoci zůstat na

Trantoru, dokud by se nerozhodla, co dále udělá a kam půjde. A dru-

há část jejího mozku, mnohem hlasitější, jí nesouvisle říkala, že si

nepamatuje na svoji matku, že je k smrti unavená z toho bojování s

vesmírem a že by si pouze přála stočit se do klubíčka, nechat se ovi-

nout pevnými, něžnými pažemi a že kdyby její matka byla naživu, že

by snad… snad…

A poprvé se v tento večer rozplakala. Plakala jako malé dítě a

měla z toho radost, pevně svírala staromódní šaty a promáčela jejich

cíp skrz naskrz, zatímco ji pevně držely měkké paže a jemná ruka ji

hladila po vlasech.

Taťka stál a bezradně se koukal na ten pár, těžkopádně hledal

kapesník, a když ho vytáhnul, byl mu vytržen z ruky. Mamčin pohled

ho káral za jeho pomalost. Davy proudily kolem této skupinky s ne-

předstíranou lhostejností, která je společná všem nesourodým davům.

Byli ve skutečnosti sami.

- 136 -

Konečně pláč ustal a Arkádie se slabě usmála, když si otírala

červené oči vypůjčeným kapesníkem. "Jémine," zašeptala, "já…"

"Ššš… nemluv," řekla mamka úzkostlivě, "jen seď a ještě chvil-

ku odpočívej. Klidně dýchej. Pak nám řekneš, co se stalo a uvidíš,

my to dáme do pořádku a všechno bude zase dobré."

Arkádie shrabala na hromadu všechno, co zůstalo z jejího důvti-

pu. Nemohla jim říci pravdu. Nemohla nikomu říci pravdu – nicméně

byla příliš unavená, aby si vymýšlela nějakou lež.

Tichounce řekla: "Už je mi lépe."

"Dobrá," řekla mamka. "Nyní nám řekneš, proč jseš smutná.

Udělala jsi něco špatného? Pochopitelně cokoliv jsi udělala, my ti

pomůžeme, ale pověz nám pravdu."

"Pro přítele z Trantoru cokoliv," dodal taťka rozšafně, "že,

mamko?"

"Zavři už pusu, taťko," odpověděla bez náznaku zloby.

Arkádie šmátrala v peněžence. Ta jediná byla aspoň ještě stále

její, a to i přesto, že byla nucena se u Lady Callie bleskurychle pře-

vléknout. Našla, co hledala a podala to mamce.

"Toto jsou mé doklady," řekla ostýchavě. Byl to lesknoucí se

umělý pergamenový papír, který jí vydal v den jejího příjezdu velvy-

slanec Nadace a který byl spolupodepsán příslušným kalganským

úředníkem. Byl velký, bohatě zdobený a působivý. Mamka na něj

bezradně koukala a pak ho předala taťkovi, který vstřebával jeho

obsah s dojemným špulením rtů.

Řekl: "Ty jsi z Nadace?"

"Ano. Ale narodila jsem se na Trantoru. Podívejte, tady to sto-

jí…"

"Ah..h. To vypadá, že je v pořádku. Jmenuješ se Arkádie, eh?

To je dobré trantorské jméno. Ale kde je tvůj strýček?

Tady se říká, že jsi přijela se svým strýcem Homirem Munnem."

"Zavřeli ho," řekla Arkádie ponuře.

"Zavřeli!" – vyhrkli oba dva naráz.

"Proč?" Zeptala se mamka. "Udělal něco?"

Zatřásla hlavou. "Nevím. Byli jsme pouze na návštěvě. Strýček

Homir měl nějaké jednání s Lordem Stettinem, ale…" Nemusela se

snažit předstírat třesavku. Přišla sama o sobě.

- 137 -

Na taťku to udělalo dojem. "S Lordem Stettinem. Mm-mm, tvůj

strýc musí být velký muž."

"Nevím proč to tak bylo, ale Lord Stettin chtěl, abych já tam zů-

stala…" Opakovala poslední slova Lady Callie, která teď hrála v její

prospěch. Věděla, že Callia je zasvěcená, a tedy mohla její verzi

klidně ještě jednou použít.

Odmlčela se a mamka se zvědavě optala: "A proč ty."

"Nevím to jistě. On… on chtěl, abych s ním o samotě povečeře-

la, ale to jsem odmítla, protože jsem chtěla, aby se mnou šel strýček

Homir. Díval se na mě tak zvláštně a držel mě přitom za ramena."

Tatíkova ústa byla malinko otevřená, ale mamka zrudla a rozčí-

lila se.

"Jak že jsi stará, Arkádie?"

"Už je mi skoro čtrnáct a půl."

Mamka se zhluboka nadechla a řekla: "Takoví lidé by neměli

žít. Potulní psi jsou lepší. Utíkáš drahoušku před ním, vid?"

Arkádie přikývla.

Mamka řekla: "Taťko, jdi do informací a přesně zjisti, kdy má

být přistavena loď na Trantor. Pospěš si!"

Ale taťka udělal jeden krok a zastavil se. Nad hlavami zaduněla

hlasitá kovová slova a pět tisíc párů očí polekaně vzhlédlo.

"Muži a ženy," znělo ostře. "Na letišti by se mohl skrývat ne-

bezpečný uprchlík, a proto je nyní obkličováno. Nikdo nemůže přijít

a nikdo odejít. Pátrání proběhne rychle a žádná loď během této doby

nepřiletí ani neodletí, takže svoji loď nezmeškáte. Opakuji, nikdo

svoji loď nezmešká. Bude spuštěna síť. Nikdo se nebude pohybovat z

místa, dokud ji opět nezvedneme, jinak bychom byli nuceni použít

neuronických ran."

Během té minuty nebo méně, kdy se hlas rozléhal po ohromném

prostoru čekací haly, se Arkádie nebyla schopna hnout, jakoby se

všechno zlo v Galaxii zkoncentrovalo do koule, která teď byla proti

ní vymrštěna. Tím mohli myslet pouze ji. Ani to nemuseli přesně

formulovat. Ale proč…

Callia zosnovala její útěk. A Callia byla z Druhé Nadace. Proč

tedy nyní to pátrání? Že by se to Callii nepovedlo? Mohlo se to Callii

nepovést? Anebo to bylo v plánu a ona se z toho dostane?

- 138 -

Jednu chvíli se jí chtělo vyskočit a zakřičet, že se vzdává a že s

nimi půjde, že… že…

Ale mamka ji držela za zápěstí. "Rychle! Rychle! Jdeme na zá-

chod ještě než začnou."

Arkádie nerozuměla. Ale slepě ji následovala. Prodíraly se da-

vem zmrazeným do skupinek, zatímco poslední slova ještě dozníva-

la.

Začali spouštět síť a taťka s ústy dokořán sledoval, jak pomalu

sestupuje. Už o ní slyšel a četl o ní, ale ve skutečnosti ji ještě neviděl.

Ve vzduchu problikávala prostá soustava usměrněně vyzařovaných

paprsků, které byly uspořádány do mřížek a tvořily ve vzduchu pra-

videlnou světelnou síť.

Sestupovala pomalu a připomínala skutečnou padající síť. Psy-

chologický účinek byl veliký, neboť všichni ti, kteří pod ní stáli, měli

pocit, že budou opravdu lapeni.

Nyní byla v úrovni pasu a mezi jednotlivými světelnými přím-

kami byla v každém směru vzdálenost tři metry. Taťka zjistil, že je

na svých třech čtverečních metrech sám, přestože v těch okolních

dílech bylo vždy více lidí. Cítil se nápadně izolován, ale uvědomoval

si, že přesunutí se do větší anonymity skupiny by znamenalo překro-

čení jedné z těch zářících přímek, poplach a úder neuronické rány.

Čekal. V dálce za hlavami vystrašeného, tichého a čekajícího

davu mohl rozpoznat nepatrný pohyb, což byla řada policistů, která

čtverec po čtverci kontrolovala celou ohromnou plochu.

Trvalo dlouho, než uniformovaný policista vkročil do jeho

čtverce a pečlivě si do úředního bloku zaznamenal jeho souřadnice.

"Doklady! "

Taťka mu je podal a on je zkušeně, zběžně prohlídl.

"Jste Preem Palver, pocházíte z Trantoru, na Kalganu jste už

měsíc a vracíte se na Trantor. Odpovězte, ano, nebo ne."

"Ano, je to tak."

"Co jste na Kalganu dělal?"

"Jsem tu jako obchodní zástupce našeho farmářského sdružení.

Dohadoval jsem na Kalganském ministerstvu zemědělství termíny

dodávek."

"Um-m-m. Vaše paní je s vámi? Kde je? Máte ji zaznamenánu v

dokladech."

- 139 -

"Prosím. Moje žena je na…" Ukázal.

"Hanto," zařval policista. Další uniformovaný se k němu připo-

jil.

Ten první upjatě řekl: "Pro Galaxii, další dáma na toaletě. Tam

musí být přecpáno. Připiš si její jméno." Ukázal na zápis v dokladech

a ty mu předal.

"Ještě někdo je s ní?"

"Má neteř."

"V dokladech není uvedena."

"Přijela zvlášť."

"A kde je? Jo, já už vím. Připište tam taky její jméno, Hanto. Jak

se jmenuje? Připište Arkádie Palverová. Vy zůstaňte tady, Palvere.

Ty ženy vyřídíme až těsně před koncem."

Taťka čekal nekonečně dlouho. Až pak, dlouho, dlouho poté, se

objevila mamka a kráčela směrem k němu. Arkádiinu ruku pevně ve

své a dva policisty v závěsu.

Vstoupili do taťkova čtverce a jeden z nich řekl: "Je tato hlučná

stará žena vaše manželka?"

"Ano, pane," řekl taťka smířlivě.

"Tak jí vysvětlete, že by se mohla dostat do nesnází, když bude

mluvit s policií Prvního Občana tak, jak až doposud mluvila." Rozči-

leně se narovnal v ramenou. "Je toto vaše neteř?"

"Ano, pane."

"Potřebuji její doklady."

Mamka zpříma pohlédla na svého muže a lehce, nicméně přísně

potřásla hlavou.

Po krátké pauze se taťka slabě usmál a řekl: "Nemyslím, že bych

to mohl udělat."

"Co myslíte tím, že to nemůžete udělat?" Policista napřáhnul

tvrdou dlaň. "Podejte mi to."

"Diplomatickou imunitu," řekl taťka vláčně.

"Co tím míníte?"

"Už jsem říkal, že jsem tu jako obchodní zástupce našeho fa-

remního sdružení. Jsem akreditován u kalganské vlády jako oficiální

zahraniční představitel a mé doklady to dokazují. Já jsem vám je už

ukázal a dále si nepřeju, abyste mě otravovali."

- 140 -

Na okamžik se policista stáhnul. "Měl bych vidět vaše doklady.

Je to nařízení."

"Už zmizte," vpadla do toho náhle mamka. "Až vás budeme po-

třebovat, pošleme pro vás vy… vy pijavice. "

Policistovy rty ztuhly. "Dohlídni na ně, Hanto. Jdu pro poručí-

ka."

"Přeraž se!" – zakřičela za ním mamka. Kdosi se zasmál, ale

vzápětí to v sobě potlačil.

Pátrání se chýlilo ke konci. Dav začínal být nebezpečně zne-

klidnělý. Už uběhlo čtyřicet pět minut od chvíle, kdy síť začali

spouštět, a to bylo bez ohledu na důvod příliš dlouhé. Proto se poru-

čík Dirige chvatně prodíral davem směrem k nepokojnému hloučku.

"Toto je ta dívka?" – optal se otráveně. Podíval se na ni. Zjevně

odpovídala popisu. Bylo to ještě dítě.

Řekl: "Její doklady, kdybyste byl tak laskav."

Taťka začal: "Už jsem vysvětloval, že…"

"Vím, co jste vysvětloval, ale lituji," řekl poručík, "já mám své

rozkazy a s těmi nic nenadělám. Budete-li si chtít později stěžovat,

můžete. Teď, bude-li to nutné, použiji násilí."

Nastala pauza a poručík trpělivě čekal.

Pak taťka chraplavě řekl: "Dej mi své doklady, Arkádie." Arká-

die vyděšeně zavrtěla hlavou, ale taťka přikývnul. "Neboj se. Dej mi

to."

Arkádie bezradně dokumenty vytáhla a dala je z ruky. Taťka je

nemotorně otevřel, pečlivě si je prohlédl a předal je dál. Poručík je

také pečlivě prohlédl. Po dlouhé chvíli zvednul oči a spočinul jimi na

Arkádii, pak knížku prudce zaklapnul.

"Je to v pořádku," řekl. "O.K., pánové."

Odešel a během dvou minut se síť zvedla. Hlas nad nimi ozna-

moval návrat k normálu. Dav náhle uvolněně zahlučel. Arkádie řek-

la: "Jak… jak…"

Taťka řekl: "Pš..š. Nic neříkej. Pojďme raději k lodi. Už musí

být brzy přistavena."

Byli na lodi. Měli tam soukromou kajutu a vyhrazený stůl v jí-

delně. Už je od Kalganu dělily pouhé dva světelné roky a Arkádie se

konečně odvážila věc znovu nakousnout.

- 141 -

Řekla: "Ale oni hledali mě, pane Palvere a určitě měli můj de-

tailní popis. Proč mě tedy nechali být?"

A taťka se široce usmál nad svým rostbífem. "Tedy, dítě, bylo to

jednoduché. Kdybys jednala s agenty, obchodníky a konkurenčními

sdruženími, naučila by ses některým trikům. Já jsem na to měl něco

přes dvacet let, abych se to naučil. Víš, když poručík otevřel tvé do-

klady, našel tam složených pět set. Jednoduché, ne?"

"Ty peníze vám vrátím – čestně, mám dost peněz."

"Tedy," taťkův obličej se roztáhl do rozpačitého úsměvu, když

to odmítal.

Arkádie dále nenaléhala. "Ale co když si vzal peníze, ale stejně

mě nějak dostane. A ještě mě obviní z podplácení."

"A vzdá se pěti stovek? Znám tyhle lidi líp než ty, děvčátko."

Ale Arkádie věděla, že je nezná lépe. Tyto lidi ne. V noci v po-

steli usilovně přemýšlela a došlo jí, že žádný úplatek nemohl policej-

ního poručíka odradit od toho, aby ji chytil, pokud by to nebylo na-

plánováno. Ve skutečnosti ji nechtěli chytit, nicméně jednali tak,

jako by chtěli.

Proč? Aby se ujistili, že odlétá? A na Trantor? Byl ten hloupý

dobrosrdečný pár, se kterým nyní byla, stejně bezmocným nástrojem

v rukách Druhé Nadace jako ona sama?

Určitě je! Nebo byl?

Bylo to všechno tak marné. Jak s nimi mohla bojovat. Ať udělá

cokoliv, bude to vždycky to, co si ti její strašní protivníci přejí, aby

udělala.

Přesto je musí přelstít. Musí. Musí! Musí!!

16.

ZAČÁTEK VÁLKY

Z důvodu nebo důvodů, které nebyly příslušníkům Galaxie v ča-

se, o kterém mluvíme, známy, byla základní jednotka intergalaktic-

kého standardního času, sekunda, definována jako čas, za který urazí

světlo vzdálenost 299,776 kilometrů. Je pevně stanoveno, že 86,400

sekund se rovná intergalaktickému standardnímu dni a 365 těchto

dnů jednomu intergalaktickému standardnímu roku.

- 142 -

Proč 299,776? – Nebo 86,400? Nebo 365?

Tradice, říkají historici vyhýbající se otázce. V důsledku jistých

rozmanitých tajemných numerických vztahů, říkají mystici, okultisté,

numerologové a metafyzici. Protože původní domácí planeta lidstva

měla jisté přirozené periody, ve kterých se otáčela a obíhala a od

nichž mohly být tyto vztahy odvozeny, tvrdila zanedbatelná hrstka.

Nikdo ve skutečnosti nevěděl.

Nicméně den, kdy se plavidlo z Nadace Hober Mallow střetlo s

kalganskou eskadrou vedenou Nebojácným a poté, co odmítlo vpustit

na svoji palubu pátrací skupinu, bylo rozerváno trhavinami tak, že z

něj nezbylo nic než doutnající trosky, byl označen 185; 11692 G.E.

To znamená, že to bylo 185. den 11 662. roku galaktické éry, která je

datována od nastoupení prvního imperátora tradiční Kambleské dy-

nastie. Byl to také 185; 419 A.S. – datovaný od narození Seldona –

nebo 185; 348 Y.N. – datovaný od založení Nadace. Na Kalganu to

byl 185; 56 P.O. – datovaný ode dne, kdy se Mezek prohlásil Prvním

Občanem. Ve všech těchto případech to však bylo chytře zařízeno

tak, že den v roce byl stejný bez ohledu na to, jaký byl skutečný den,

kterým daná éra začínala.

A pro úplnost, milióny světů v Galaxii měly ještě milióny svých

lokálních časů, které byly založeny na pohybech jejich nebeských

sousedů.

Ale ať si vyberete 185; 11692-419-348-56 – nebo něco jiného –

vždy to bude ten den, který historici později označili za počátek Stet-

tinovy války.

Přesto pro dr. Darella měl význam úplně jiný. Jednoduše a zcela

přesně byl to třicátý druhý den od odletu Arkádie z Terminu.

Ne každý mohl vidět, jaké úsilí Darell vynakládal, aby se udržel

během těch dní v klidu.

Ale Elvett Semic se mohl dohadovat. Byl starý a rád říkával, že

jeho neuronické obaly jsou natolik zvápenatělé, že jeho myšlenkové

procesy jsou tuhé a nemotorné. Vyprovokovával a téměř vítal všeo-

becné podceňování svých ubývajících sil, a když na to přišlo, smál se

tomu jako první. Ale jeho oči nebyly z těch které by viděly méně,

protože slábnou a jeho mysl také nebyla méně zkušená a moudrá

proto, že již nadále nebyla tak činná.

- 143 -

S napjatým výrazem obličeje procedil: "Proč s tím něco nedě-

láš?"

Ten zvuk zapůsobil na Darella jako fyzická rána a úplně se otřá-

sl. Chraplavě řekl: "Kde jsme?"

Semic ho vážně, upřeně pozoroval. "Měl bys něco ohledně té

holky udělat." A otevřel ústa tak, že se ukázaly jeho prořídlé, žluté

zuby.

Darell odpověděl chladně. "Otázka zní: Můžeš sehnat Symes-

Molff rezonátor v požadovaném rozpětí?"

"Tedy, už jsem říkal, že bych mohl, ale ty jsi mne neposlou-

chal…"

"Omlouvám se, Elvette. Je to tak. Co nyní děláme je pro každé-

ho v Galaxii důležitější než to, jestli je Arkádie v bezpečí. Tedy, pro

každého kromě Arkádie a mne, a já si přeji jít s většinou. Jak velký

by měl být ten rezonátor?"

Semic se zadíval pochybovačně. "Nevím. Snad to najdeš někde

v katalogu."

"Ale jak může být velký. Váží tunu? Kilo? Je velký jak barák?"

"Óh, myslel jsem, že to chceš vědět přesně. Je to malá věcička."

Ukázal na první článek palce. "Asi takhle."

"Dobrá a uměl bys udělat něco jako je tohle?" A rychle načrtnul

cosi do bloku, který mu ležel na klíně a ten pak předal starému fyzi-

kovi, který na něj chvíli pochybovačně koukal a pak ho odhodil.

"Měl bys vědět, že mozek vápenatí, když je tak starý, jako jsem

já. O co se vlastně pokoušíš?"

Darell zaváhal. Zoufale zatoužil, aby mozek toho druhého měl

takovou schopnost, že by teď nemusel převádět myšlenky do slov.

Zůstalo však při přání a on začal vysvětlovat.

Semic pokyvoval hlavou. "Potřeboval bys hyper-relé. To je ta

jediná věc, která by pracovala dostatečně rychle. A v obrovském

množství."

"A je vůbec možné to sestavit?"

"Jistě."

"Můžeš se dostat ke všem součástkám? Myslím tím, aniž bys

upoutal pozornost. V rámci své vlastní práce."

Semic ohrnul vrchní ret. "Získat padesát hyper-relé? Tolik jich

nebudu potřebovat za celý svůj život."

- 144 -

"Pracujeme nyní na obranném projektu. Víš o něčem neškod-

ném, co by se dalo použít? Peníze máme."

"Hm-m-m. Možná, budu o tom uvažovat."

"Jak malá by byla celá ta hračička?"

"Hyper-relé může být nepatrné – drátky… elektronky – Vesmí-

re, je to několik set obvodů."

"To vím. Tedy, jak velká?"

Semic to rukama naznačil.

"Příliš velké," řekl Darell. "Musí mi to viset na opasku." Pomalu

svůj nákres zmačkal do pevné kuličky. Když se z ní stala tvrdá žlutá

bobule, odhodil ji do popelníku a nechal ji shořet mihotavým, sla-

bým, bílým plamenem molekulárního rozpadu.

Řekl: "Kdo to stojí u tvých dveří?"

Semic se naklonil nad stolem k malé mléčné obrazovce umístě-

né nad dveřním signálem. Řekl: "To je ten Anthor. A někdo je tam s

ním."

Darell se skřípotem odsunul svoji židli. "Nikomu o tom nic ne-

řekneme, Semicu. Je to smrtící poznatek, když na to oni přijdou. A

riskovat dva životy úplně stačí."

Do Semicovy kanceláře, která něčím vyzařovala stáří svého uži-

vatele, zanesl Pelleas Anthor vlny aktivity. Volné rukávy jeho letní

košile se zdály být v nehybném tichu místnosti rozechvívány ještě

vánkem zvenčí.

Řekl: "Dr. Darelle, dr. Semicu – Orum Dirige."

Ten druhý muž byl vysoký. Dlouhý, přímý nos dodával jeho úz-

ké tváři saturnský vzhled. Dr. Darell nabídl svoji ruku. Anthor se

lehce usmál. "Policejní poručík Dirige," upřesnil.

A pak významně: "Z Kalganu."

Darell se obrátil a upřeně zíral na mladého muže. "Policejní po-

ručík Dirige z Kalganu," pomalu a zřetelně opakoval. "A vy ho při-

vádíte sem. Proč?"

"Protože on byl tím posledním, kdo na Kalganu viděl vaši dceru.

Muž, který ji zadržel."

Anthorův triumfální pohled náhle zneklidněl a byl nucen inten-

zívně odolávat Darellovu pohledu. Pomalu, ale ne úplně jemně zatla-

čil staršího muže zpět do židle.

- 145 -

"O co vám jde?" Anthor si smetl z čela pramínek hnědých vlasů,

lehkým skokem se usadil na stole a v zamyšlení začal kývat nohama.

"Myslel jsem, že vám přináším dobré zprávy."

Darell se obrátil přímo k policistovi. "Co mínil tím, když říkal,

že jste ten poslední, kdo viděl moji dceru? Je má dcera mrtvá? Pro-

sím, řekněte mi to přímo." Jeho tvář strachem zbělela.

Poručík Dirige řekl bezvýrazně: "Bylo řečeno 'poslední na Kal-

ganu'. Na Kalganu teď není. Dál o tom nic nevím."

"Tady," skočil jim do řeči Anthor, "bych něco rád ujasnil. Pro-

miňte mi, jestli to drama příliš nafukuji, doktore. Jste v této věci tak

nelidský, že jsem zapomněl, že máte city. Za prvé, poručík Dirige je

jedním z nás. Narodil se na Kalganu, ale jeho otec byl z Nadace a na

Kalgan se dostal v Mezkových službách. Já za poručíkovu loajalitu k

Nadaci ručím.

Jsem s ním ve spojení ode dne poté, co jsme přestali dostávat

denní hlášení od Munna…"

"Proč?" – přerušil ho Darell prudce. "Myslel jsem, že jsme se

rozhodli dostatečně jasně, že kolem té věci nebudeme nic podnikat.

Ohrožoval jste jejich i naše životy."

"Protože," zněla stejně prudká odpověď, "jsem do této hry za-

pleten déle než vy. Protože vím o jistých možných spojeních s Kal-

ganem, o kterých vy nic nevíte. Protože jednám na základě hlubší

znalosti, rozumíte?"

"Myslím, že jste se úplně zbláznil."

"Vyslechnete mě laskavě?"

Chvíle ticha a pak Darell sklopil oči.

Anthorovy rty naznačily úsměv. "V pořádku, doktore. Dejte mi

několik minut. Povězte jim to, Dirigi."

Dirige mluvil lehce: "Pokud vím, dr. Darelle, vaše dcera je na

Trantoru. Aspoň na Východním přístavišti měla lístek na Trantor.

Byla tam s jedním obchodním zástupcem z té planety, který prohla-

šoval, že je jeho neteř. Vaše dcera má podezřelou sbírku příbuzných,

doktore. Toto byl druhý strýček, kterého měla v rozmezí dvou týdnů,

že? Trantorčan mě dokonce zkoušel podplatit – pravděpodobně si

myslí, že to byl důvod, proč jsem je pustil." Zlověstně se při té myš-

lence usmál.

"V jakém byla stavu?"

- 146 -

"Pokud jsem mohl vidět, zraněná nebyla. Vyděšená, to ano. To

bych jí ale nevyčítal. Šlo po ní celé ministerstvo. Přesně ještě nevím

proč."

Darell se během několika následujících minut soustředil na dý-

chání. Byl si vědom, že se mu chvějí ruce a na to, aby je ovládnul,

musel vynaložit velké úsilí. "Pak je tedy v pořádku. Ještě se vraťte k

tomu obchodnímu zástupci. Kdo to byl. Jakou úlohu v tom hraje?"

"To já nevím. Vy něco o Trantoru víte?"

"Kdysi jsem tam žil."

"Je to dnes zemědělský svět. Vyváží převážně krmivo pro zvířa-

ta a obilí. Vysoce kvalitní! Prodávají je po celé Galaxii. Na planetě je

desítka nebo dvě faremních sdružení a každé má v cizině své zastou-

pení. Takové mazané podvodníky – znal jsem záznam jednoho. Je to

už nějaká doba, co na Kalganu se svojí ženou pobýval. Dokonale

čestný. Dokonale nevinný."

"Um-m-m," řekl Anthor. "Arkádie se na Trantoru narodila, že

doktore?"

Darell přikývnul.

"Jak vidíte, zapadá to do sebe. Chtěla pryč – rychle a daleko – a

vybavil se jí Trantor. Souhlasíte?"

Darell řekl: "Proč se nevrátila sem?"

"Asi byla pronásledována a cítila, že musí trochu zakličkovat,

ne?"

Dr. Darell ztratil odvahu a dále se neptal. Dobrá, tedy žije v

bezpečí Trantoru, aspoň v tom minimálním bezpečí, v jakém může

kdekoliv v této temné a strašné Galaxii být. Šátral se směrem ke dve-

řím, když ucítil na svém rukávu Anthorův lehký dotyk, zastavil se,

ale neotočil.

"Vadilo by vám, kdybych šel s vámi, doktore?"

"Jste vítán," zněla mechanická odpověď.

Večer ty nejpovrchnější vrstvy osobnosti dr. Darella, které

ovlivňovaly navazování bezprostředního kontaktu s lidmi, najednou

ztvrdly. Odmítl sníst své večerní jídlo a místo toho se s horečnatou

naléhavostí ponořil do matematických složitostí encefalografické

analýzy.

Byla téměř půlnoc, když vstoupil opět do obývacího pokoje.

- 147 -

Pelleas Anthor tam ještě byl a bezmyšlenkovitě si hrál s ovládá-

ním videa. Kroky za ním ho přinutily, aby se mrknul přes rameno.

"Dobrý večer. Ještě nejste v posteli? Já jsem tu už strávil u videa

hodiny a zkouším chytit něco jiného než zprávy. Zdá se, že se Hober

Mallow zpozdil na cestě a není o něm slyšet."

"Opravdu? A čím si myslíte, že to je?"

"Co myslíte? Kalganský hejble. Existují zprávy, že kalganské

lodě byly viděny v prostoru generálního sektoru, odkud byl také Ho-

ber Mallow naposled slyšen."

Darell pokrčil rameny a Anthor si nejistě mnul čelo. "Podívejte,

doktore," řekl, "proč nejedete na Trantor?"

"Proč bych měl?"

"Protože tady nám nejste nic platný. Nejste to vy. Ani nemůžete.

Kdybyste jel na Trantor, mělo by to i další význam. Je tam stará Im-

periální knihovna s kompletními záznamy z procesů Seldonovy ko-

mise…"

"Ne! Knihovna je už dávno vybrakována a nemůže nikomu po-

moci."

"Eblingu Misovi kdysi pomohla."

"Jak to víte? Ano, řekl, že našel Druhou Nadaci a moje matka ho

zabila pět sekund poté, což byl jediný způsob, jak se mu dalo zabrá-

nit, aby neprozradil Druhou Nadaci Mezkovi. Ale tím, že to udělala,

znemožnila, aby kdokoli kdykoli mohl zjistit, zda Mis opravdu věděl,

kde Druhá Nadace leží. Konec konců nikdo jiný nebyl zatím schopen

si z těch záznamů vyvodit pravdu."

"Ebling Mis, jestli si budete pamatovat, pracoval tak, že byl po-

háněn silou Mezkovy mysli."

"To vím také, ale Misova mysl byla podle jistých příznaků v ne-

normálním stavu. Víte vy nebo já něco o vlastnostech mysli, která je

pod emocionální kontrolou někoho druhého, o jejích schopnostech a

zkratech? V každém případě na Trantor nepojedu."

Anthor se zamračil. "Proč to rozhořčení? Já jsem pouze předpo-

kládal, že by – dobrá, při Vesmíru, vůbec vám nerozumím. Vypadáte

o deset let starší. Zjevně zažíváte peklo. Nic hodnotného tady neudě-

láte. Kdybych byl vámi, jel bych za tou holkou."

"Přesně! To je to, co bych já také rád udělal. A je to taky důvod,

proč to neudělám. Podívejte, Anthore a zkuste mě pochopit. Vy – my

- 148 -

oba – si zahráváme s něčím, co je zcela mimo naše síly. Ve chvílích,

kdy uvažujete chladnokrevně, jestli nějaké vůbec máte, si to uvědo-

mujete, ale většinou jsou vaše myšlenky spíš donkichotské.

Už padesát let víme, že Druhá Nadace je skutečnou pokračova-

telkou Seldonovy matematiky. To znamená a vy to také víte, že v

Galaxii se nestane nic, co by nebylo zahrnuto v jejích výpočtech. Pro

nás je celý život řetězcem nepředvídatelných událostí, které řešíme

improvizací. Pro ně je celý život cílený a mohou si ho dopředu vypo-

čítat.

Ale má to své slabiny. Jejich práce je statistická a pouze hro-

madné jednání lidí tomu pravdivě odpovídá. A nyní, jakou úlohu v

tom hraji já jako jedinec v předvídatelném běhu historie? Nevím.

Zřejmě mi nebyla přidělena žádná konečná role, protože Plán nechá-

vá jedincům jejich neurčitost a svobodnou vůli. Ale jsem důležitý a

oni – oni, rozumíte – zřejmě vypočítali mé pravděpodobné reakce.

Takže nedůvěřuji svým hnutím mysli, svým přáním, svým pravděpo-

dobným reakcím.

Rád bych jim předvedl nepravděpodobné reakce. Takže tady zů-

stanu i přesto, že si zoufale přeji odjet."

Mladší muž se kysele usmál: "Vy neznáte svoji mysl tak dobře,

jak ji zřejmě znají oni. Předpokládejme, že oni vás znají a zřejmě

mohou počítat s tím, co vy si myslíte, pouze myslíte, že je nepravdě-

podobná reakce, jednoduše mohou dopředu poznat cestu vašeho lo-

gického uvažování."

"V tom případě není úniku. Protože jestliže vezmu v úvahu lo-

gické důvody, které jste mi právě naznačil a pojedu na Trantor, oni to

už zřejmě předvídají. Je to nekonečný cyklus dvojí – dvojí – dvojí

hry. Nezávisle na tom, jak daleko v tom cyklu půjdu, mohu vždy

pouze jet, nebo zůstat. Složité odlákání mé dcery přes půlku Galaxie

nemůže být míněno jako čin, který by mě přinutil zůstat tam, kde

jsem, protože já bych nejjistěji zůstal, kdyby nedělali nic. Je to tak

proto, že chtěli, abych se pohnul a já tedy zůstanu.

A kromě toho, Anthore, ne všechno nese dech Druhé Nadace, ne

všechny události jsou výsledkem jejich hry s loutkami. Možná nemě-

li nic společného s Arkádiiným odjezdem a ona možná bude v bez-

pečí na Trantoru, až my ostatní budeme mrtvi."

"Ne," řekl Anthor ostře, "teď jste šlápnul vedle."

- 149 -

"Máte nějaké jiné vysvětlení?"

"Mám – když mě vyslechnete."

"Jen do toho. Nepostrádám trpělivost."

"Dobrá, tedy – jak dobře znáte svoji vlastní dceru?"

"Je možné, aby kdokoliv znal dobře někoho jiného? Je jasné, že

má znalost je nedostatečná."

"Z tohoto pohledu ji já také neznám – ale přesto jsem ji aspoň

viděl čerstvýma očima. A poznatek jedna: je dravá, trošku romantic-

ká, jedináček akademika odtrženého od života, vyrůstající v nereál-

ném světě dobrodružství videa a knižního filmu. Žije ve svých po-

divných vysněných představách o světě špionáží a intrik. Poznatek

dvě: je k tomu inteligentní, dostatečně inteligentní, aby na nás vyzrá-

la. Pečlivě si plánovala, jak vyslechne naše první sezení a uspěla.

Pečlivě si plánovala, jak pojede s Munnem na Kalgan a uspěla. Po-

znatek tři: strašně uctívá svoji babičku – vaši matku – která porazila

Mezka.

Zatím to sedí, že? V pořádku. A nyní, na rozdíl od vás jsem ob-

držel od poručíka Dirige kompletní zprávu a musím dodat, že mé

informace přicházejí z více zdrojů a že všechny zdroje jsou kontrolo-

vány. Například víme, že Homir Munn na svém sezení s Lordem z

Kalganu nezískal povolení pro vstup do Mezkova paláce a že toto

odmítnutí bylo náhle zrušeno poté, co Arkádie mluvila s dobrou pří-

telkyní Prvního Občana, Lady Callií."

Darell ho přerušil: "A jak to všechno víte?"

"Z jednoho důvodu, Munn byl během policejního pátrání po Ar-

kádii vyslýchán Dirigem. Pochopitelně máme úplný přepis otázek a

odpovědí.

A vezměte samotnou Lady Callii. Šíří se zvěsti, že o ni Stettin

ztratil zájem, ale není to podloženo fakty. Nejenže zůstává na svém

místě a je schopna ovlivnit to, že lord zruší své odmítnutí Munna, ale

dokonce může zcela otevřeně zosnovat Arkádiin útěk. Proč desítka

vojáků ze Stettinova úředního sídla dosvědčila, že je ten poslední

večer viděli spolu. Přesto zůstává nepotrestána. A to navzdory sku-

tečnosti, že Arkádie byla hledána s velkou urputností."

"Ale co z té záplavy nesouvislostí vyvozujete?"

"Že Arkádiin únik byl dohodnutý."

"Jak jsem říkal."

- 150 -

"S tímto dodatkem. Arkádie musela vědět, že byl dohodnutý;

Arkádie, bystrá dívenka, která viděla všude samé intriky, viděla i tuto

a uvažovala jako vy. Oni chtěli, aby se vrátila na Nadaci, tak ona

místo toho jela na Trantor. Ale proč na Trantor?"

"No, proč?"

"Protože tam unikla Bayta, její vysněná babička. Vědomě nebo

nevědoměji Arkádie napodobuje. Zajímalo by mne, zda Arkádie utí-

ká před tím samým nepřítelem."

"Před Mezkem?" – optal se sarkasticky Darell.

"To jistě ne. Nepřítelem myslím duševní sílu, se kterou nemůže

bojovat. Neutíkala před Druhou Nadací nebo nějakým takovým vli-

vem, který bychom mohli najít na Kalganu?"

"O jakém vlivu to mluvíte?"

"Očekáváte, že je Kalgan imunní před tou všudypřítomnou

hrozbou? My oba jsme nějak došli k závěru, že Arkádiin únik byl

dohodnut. Správně? Hledali ji a našli a pak jí záměrně umožnili, aby

Dirigovi vyklouzla. Dirigovi, rozumíte? Jak to bylo? On byl náš člo-

věk. Ale jak to oni mohli vědět? Spoléhali na to, že je zrádce? Co,

doktore?"

"Teď tvrdíte, že oni ji vlastně chtěli opět chytit. Upřímně řečeno,

trošku mě unavujete, Anthore. Už to skončete, chci jít spát."

"Už rychle skončím." Anthor sáhnul do své vnitřní kapsy pro

několik ofotografovaných listů papíru. Byly to známé encefalogra-

fické záznamy. "Dirigovy mozkové vlny," řekl Anthor samozřejmě,

"zaznamenávali jsme je, když se vrátil."

Na první pohled to bylo Darellovi jasné a jeho obličej byl šedý,

když vzhlédnul. "Je kontrolovaný."

"Přesně tak. Umožnil Arkádii uniknout ne proto, že byl náš člo-

věk, ale protože byl člověk Druhé Nadace."

"Dokonce i poté, co věděl, že jede na Trantor a ne na Terminus."

Anthor pokrčil rameny. "Byl upraven tak, že ji nechal jít. Neměl

jak to pozměnit. On byl pouhý nástroj, jak vidíte. Vzniklo to prostě

tím, že Arkádie šla tou méně pravděpodobnou cestou a je pravděpo-

dobně v bezpečí. Nebo aspoň v bezpečí do té doby, než Druhá Nada-

ce bude schopna pozměnit své plány s tím, že zahrne do svých pro-

počtů tento pozměněný stav věcí…"

- 151 -

Odmlčel se. Malý světelný signál na videu začal blikat. Byl na-

pojený na nezávislý okruh, který se spínal, když se událo něco mimo-

řádného. Darell to uviděl také a zmechanizovaným pohybem letitého

zvyku zapnul video. Vpadli doprostřed věty, ale než skončila, věděli,

že Hober Mallow, nebo přesněji troska, která z něj zbyla, byl nalezen

a že se Nadace ocitla téměř po půl století opět ve válce.

Anthorova čelist ztuhla. "Dobrá, doktore, slyšel jste to. Kalgan

nás napadl a Kalgan je řízen Druhou Nadací. Budete následovat svoji

dceru a přesunete se na Trantor?"

"Ne. Risknu to. Tady."

"Dr. Darelle, vy nejste tak inteligentní jako vaše dcera. Jsem

zvědavý, jak dlouho ještě budete tak naivní." Jeho dlouhý upřený

pohled na chvíli Darella sevřel a pak beze slova odešel.

A dr. Darella tam zanechal nejistého a – téměř – zoufalého. Vi-

deo se stalo vzrušivou směsicí obrazu a zvuku, jak v nervy drásají-

cích detailech popisovalo první hodinu války mezi Kalganem a Na-

dací, přesto si toho nikdo nevšímal.

17.

VÁLKA

Starosta Nadace se neuvědoměle dotknul svých vlasů, které při-

pomínaly laťkový plot, jak vyčuhovaly zpod jeho přiléhavé čepičky.

Podíval se do dálky. "Ty roky, které jsme promarnili; ty šance, které

jsme zahodili. Nemám nic, čím bych se mohl hájit při obviněních, dr.

Darelle, my si porážku zasloužíme."

Darell tiše řekl: "Nevidím důvod, proč bychom měli ztrácet víru,

pane."

"Ztrácet víru! Ztrácet víru! Galaxie, stůj při mně, dr. Darelle, na

čem stavíte své názory? Pojďte sem…"

A zpola dovedl, zpola dotlačil Darella k průhlednému, vejci po-

dobnému předmětu, který se lehce kýval ve svém podstavci. Na do-

tyk starostovy ruky se uvnitř rozzářil přesný třírozměrný model ga-

laktické dvojité spirály.

"Žluté," řekl starosta vzrušeně, "jsou ty oblasti vesmíru, které

má pod kontrolou Nadace, červené patří Kalganu." Co Darell viděl,

- 152 -

byla karmínová oblast spočívající ve žluté pěsti, která ji obklopovala

ze všech stran, kromě té, která mířila k centru Galaxie.

"Galaktografie," řekl starosta, "je náš největší nepřítel. Nedá se

před admirály utajit naše téměř beznadějná strategická pozice. Pro-

hlídněte si to. Nepřítel má vnitřní komunikační síť. Je koncentrova-

ný, může se s námi střetnout lehce na všech stranách. Může se bránit

s minimálním úsilím.

My jsme roztroušeni. Průměrná vzdálenost mezi obydlenými

celky uvnitř Nadace je téměř třikrát větší než uvnitř Kalganu.

Například cesta ze Santanni do Lokris je pro nás dlouhá dva tisí-

ce pět set parseků, ale pro ně pouhých osm set parseků, pokud zůstá-

váme na svých územích…"

Darell řekl: "To všechno chápu, pane."

"A nechápete, že to zřejmě znamená porážku."

"Ve válce jsou i důležitější věci než vzdálenosti. Já tvrdím, že

nemůžeme prohrát. Je to zcela nemožné."

"A proč to tvrdíte?"

"Protože to vyplývá z mé vlastní interpretace Seldonova Plánu."

"Oh," starostovy rty se zkroutily a ruce za jeho zády tleskly,

"takže vy také spoléháte na mystickou pomoc Druhé Nadace."

"Ne. Pouze na pomoc nevyhnutelnosti – a odvahy a vytrvalosti."

Ale navzdory své sebejistotě zapochyboval… Co když…

Dobrá – co když má Anthor pravdu a Kalgan je nástrojem těch

duševních géniů? Co když je smyslem všeho porazit a zničit Nadaci.

Ne! Nedává to smysl!

A přesto…

Hořce se usmál. Stále to samé. Stále dokola zírá skrz neprůhled-

ný kámen, který je pro jeho nepřítele zcela průhledný.

Galaktografické znázornění situace nijak Stettina neničilo. Lord

z Kalganu stál před dvojčetem galaktického modelu, který si prohlí-

žel i starosta a Darell. Tam, kde se starosta mračil, Stettin se usmíval.

Jeho admirálská uniforma se impozantně třpytila na jeho veli-

kém těle. Karmínová šerpa Mezkova řádu, která mu byla udělena

předchozím Prvním Občanem, jehož šest měsíců poté poněkud násil-

ně vystřídal, mu obepínala prsa tak, že vedla z pravého ramene do

pasu. Stříbrná hvězda se dvěma kometami a meči jasně zářila na le-

vém rameni.

- 153 -

Obrátil se k šesti mužům ze svého generálního štábu, jejichž

uniformy byly jen o něco málo bombastické než ta jeho, a rovněž i

ke svému Prvnímu Ministrovi, hubenému a šedému – takže připomí-

nal temnou pavučinu uprostřed jasné záře.

Stettin řekl: "Myslím, že závěry jsou jasné. Můžeme si dovolit

čekat. Pro ně je každý den navíc ránou na jejich morálku. Pokud se

budou snažit bránit všechny části svého království, rozprostřou se a

zeslabí a my prorazíme ve dvou místech zároveň, tady a tady." Na-

značil směry na galaktickém modelu – dva čisté řezy, kterými se dalo

prostřílet z červené skrz žlutou pěst a odříznout Terminus na obou

stranách nepropustným obloukem. "Tímto způsobem rozdělíme je-

jich flotilu na tři části, které můžeme, každou zvlášť, porazit. Pokud

se zkoncentrují, vzdají se tak dobrovolně dvou třetin svých dominií a

budou pravděpodobně riskovat vzpouru."

Slabý hlas Prvního Ministra prosakoval do ticha, které následo-

valo. "Ze šest měsíců," řekl, "bude Nadace o šest měsíců silnější.

Jejich zdroje jsou větší než my všichni víme, jejich loďstvo je počet-

ně silnější, jeho lidská síla je prakticky nevyčerpatelná. Snad by

rychlejší útok byl bezpečnější."

Jeho hlas měl v té místnosti nejmenší vliv. Lord Stettin se usmál

a mávnul rukou. "Šest měsíců – anebo rok, bude-li to nutné – nás

nebude stát nic. Lidé z Nadace se nemohou připravit, jejich smýšlení

jim v tom brání. Víra, že je Druhá Nadace zachrání, je součástí jejich

filosofie. Ale tentokrát to tak nebude, ne?"

Muži v místnosti znepokojeně zírali.

"Myslím, že postrádáte sebejistotu," řekl Stettin chladně. "Je ne-

zbytné zase znova popisovat zprávy našich agentů z území Nadace

anebo zase opakovat zjištění pana Homira Munna, který je z Nadace

a nyní v našich… uh… službách? Ukončeme to, pánové."

Stettin se vrátil do svých soukromých komnat s tím, že měl ještě

stále fixován úsměv na tváři. Občas přemýšlel o Homiru Munnovi,

co je zač. Prapodivný, bezpáteřný chlapík, který pochopitelně nepo-

tvrdil žádný slib, a přesto se vtíral se zajímavými usvědčujícími in-

formacemi – a to zvláště když byla přítomna Callia.

Jeho úsměv se rozšířil. Ten hlupák jí byl ovládán. Aspoň z něj

tím svým lichocením dostala s menšími obtížemi víc než on. A vů-

bec, proč ji nedat Munnovi? Zamračil se. Callia. Ona a její hloupá

- 154 -

žárlivost. Vesmíre! Kdyby tak měl Darellovu dceru! Proč jí za to

nerozmlátil hlavu na prach?

Důvod mu nebyl zcela jasný.

Možná proto, že tak dobře zpracovávala Munna. A on Munna

potřeboval. Byl to například Munn, kdo ukázal, že aspoň podle

Mezka žádná Druhá Nadace neexistuje. A jeho admirálové toto ujiš-

tění potřebují.

Rád by tyto výsledky zveřejnil, ale bylo lepší, když Nadace věři-

la v neexistující pomoc. Byla to Callia, která na tohle přišla? Ano.

Říkala, že…

Ale nesmysl! Ona nemohla nic říkat. Anebo…

Zatřásl hlavou, aby ji pročistil a zapomenul.

18.

DUCH SVĚTA

Trantor byl svět, který se znovu rodil ze svých zbytků. Byl

umístěn jako blednoucí drahokam uprostřed ohromného množství

sluncí v centru Galaxie – v kupách a shlucích hvězd vysoko navrše-

ných s bezúčelnou rozmařilostí – a střídavě snil o minulosti a bu-

doucnosti.

Bývaly časy, kdy se z jeho kovového obalu rozprostírala pomy-

slná pouta mocí až po samé okraje světa hvězd. Bývalo to jedinečné

město, obydlí čtyř set miliard organizátorů, nejmocnější hlavní město

všech dob.

Až když se po velkém drancování asi před sto lety celá Říše

rozpadla, obrátily se jeho síly samy proti sobě a navzájem se zničily.

Při tomto výbušném, smrtícím zániku se kovový povlak, který létal

okolo planety, zkrabatil a scvrknul do bolestného výsměchu své

vlastní velkoleposti.

Ti, kteří přežili, rozřezali kovový obal a prodali jej jiným plane-

tám za semena a dobytek. Půda byla znovu odkryta a planeta se vráti-

la ke svým začátkům. Oblasti primitivního zemědělství se rozšiřova-

ly a lidé díky nim zapomněli na svou obrovskou minulost plnou in-

trik.

- 155 -

Nebo by byli zapomněli, nebýt těch pozoruhodných masivních

úlomků, které se vzpínaly k obloze v hořkém a důstojném mlčení.

Arkádie pozorovala kovový okraj horizontu se směsicí pocitů v

srdci. Vesnice, ve které Palverovi bydleli, pro ni byla jen seskupením

několika malých, primitivních domků. Obklopovala je zlatožlutá

pole, rozsáhlé plochy přeplněné pšenicí.

Ale tam, právě za bodem, kam dohlédla, ležely vzpomínky na

minulost ještě stále zářící nezrezivělou nádherou, přímo hořící

ohněm a dotýkající se v tom nejjasnějším místě slunce Trantoru. Bě-

hem těch měsíců, které na Trantoru strávila, tam byla jednou. Vylez-

la na hladký nespojený chodníček a odvážila se vstoupit do prachem

pokrytých budov, do kterých pronikalo světlo trhlinami v rozbitých

zdech a příčkách.

Zachvátila ji strnulá úzkost. Bylo to rouhání.

Otočila se, běžela pryč a její kroky zněly kovově, dokud měkce

nedošlápla znovu na zem.

A potom se mohla už jen toužebně ohlížet zpátky. Neodvážila se

už narušit to hluboké mlčení.

Věděla, že někde na tomto světě se narodila – blízko staré Říš-

ské knihovny, která byla tím nejopravdovějším srdcem Trantoru.

Byla nejposvátnější ze všeho posvátného, nejsvatější ze všeho svaté-

ho. Jediná na světě přežila velké drancování a celé století zůstala

naprosto nedotknutá, navzdory celému vesmíru.

Tam Hari Seldon se svou skupinou spřádal tu nepředstavitelnou

síť. Tam Ebling Mis prozradil své tajemství, seděl ochromený a ne-

smírně překvapený a byl zabit, aby se informace nešířila dál.

V Říšské knihovně žil deset let její děda s babičkou až do té do-

by, než zemřel Mezek a oni se mohli vrátit do znovuzrozené Nadace.

Do Říšské knihovny se vrátil její vlastní otec se svou nevěstou,

aby se znovu pokoušel najít Druhou Nadaci, ale nepodařilo se mu to.

Ona sama se tam narodila a její matka tam zemřela.

Byla by se ráda podívala do té knihovny, ale Preem Palver po-

třásl svou kulatou hlavou a řekl: "Je to tisíce mil odsud, Arkady a

máme tu moc práce. Kromě toho není dobré tam rušit klid. Vždyť

víš, je to svatyně…"

- 156 -

A pak si uvědomila, že ani knihovnu moc navštívit nechce. Pří-

liš připomínala Mezkův palác a s ním měla spojený pověrčivý strach

trpaslíků před pozůstatky obrů minulosti.

A navíc nechtěla, aby kvůli tomu vstoupila mezi ni a toho

legračního mužíčka nevraživost. Byla na Trantoru už téměř tři měsí-

ce a po celou dobu se on i ona – taťka i mamka – k ní chovali skvě-

le…

A co vůbec znamenal její návrat? Mohli by oni kvůli ní zemřít?

Upozornila je, že ona sama možná zemře? Ne! Jen jim naznačila, jak

je nebezpečné být jejími ochránci.

Nesnesitelně ji trápilo svědomí – ale co mohla dělat?

S nechutí scházela po schodech k snídani. Doléhaly k ní hlasy.

Preem Palver si zastrčil ubrousek za límeček od košile, trošku si

při tom stáhnul svůj kyprý krk a s nepotlačovaným uspokojením se

natáhl pro ztracená vejce.

"Včera jsem byl ve městě, mamko," řekl, mával při tom vidlič-

kou a téměř mu nebylo rozumět, protože měl plnou pusu.

"A co je tam nového, taťko?" – zeptala se mamka lhostejně. Se-

děla, ostrým zrakem sledovala stůl a opakovaně se natahovala pro

sůl.

"Nic pěkného. Z Kalganu přiletěla loď s tamními novinami. Je

tam válka."

"Válka! Tak tedy! No, ať si rozbijí hlavy, když jim chybí zdravý

rozum. Už ti přišla stvrzenka? Taťko, říkám ti to pořád. Varuj starého

Coskera, to vaše sdružení není jediné na světě. Dost už na tom, jak

mizerně vám platí. Stydím se o tom vůbec s někým mluvit. Ale

aspoň by to mohli posílat včas."

"Čas ďas," řekl taťka podrážděně. "Podívej, nenuť mě hloupě

mluvit při snídani, každé sousto by mi mohlo uvíznout v krku," jak to

říkal, rozdrtil máslem namazaný toast. Poněkud mírněji dodal: "Boje

probíhají mezi Kalganem a Nadací, už trvají dva měsíce."

Jako výraz výsměchu té vesmírné válce sprásknul ruce. "Hm-m-

m. A jak to vypadá?"

"Špatně pro Nadaci. No, viděla jsi Kalgan, ty jejich vojáky. Byli

připraveni. Nadace nebyla, a tak – bác."

Mamka náhle položila vidličku a zasyčela: "Blázne bláznivá!"

- 157 -

"Co?"

"Hlavo zabedněná! Pořád jen meleš tou svou velkou hubou."

Rychle ukázala, a když se taťka ohlédl, uviděl Arkádii. Stála ja-

ko přimrzlá ve dveřích.

Řekla: "Nadace je ve válce?"

Taťka se bezmocně podíval na mamku a přikývl.

"A prohrávají?"

Zase přikývnutí.

Arkádii se nesnesitelně stáhlo hrdlo a pomaličku se blížila ke

stolu. "Je rozhodnuto?", zašeptala.

"Rozhodnuto?" – opakoval taťka s falešnou srdečností. "Kdo ře-

kl, že to takhle skončí? Ve válce se může stát spousta věcí. A… a…"

"Sedni si, miláčku," řekla mamka konejšivě. "Nikdo by neměl

mluvit před snídaní. S prázdným žaludkem nemůžeš být v dobré

kondici."

Ale Arkádie ji ignorovala. "Jsou už Kalgaňané na Terminu?"

"Ne," řekl taťka vážně, "ta zpráva je z minulého týdne a Termi-

nus neustále bojuje. Čestné slovo. Mluvím pravdu. A Nadace je stále

ještě silná. Chceš noviny?"

"Ano!" Pročítala si je a přitom jedla a oči se jí při tom čtení za-

kalily. Santanni a Korell byly pryč – bez boje. Flotila vesmírného

vojska Nadace byla lapena v Ifniském sektoru a rozdrcena téměř do

poslední lodě.

A nyní se Nadace stáhla zpět na území Čtvrtého království – pů-

vodního království vybudovaného za Salvora Hardina, prvního sta-

rosty. Ale ještě stále bojovala a ještě stále mohla mít šanci. Ať se

stalo cokoli, Arkádie musí informovat otce. Musí se k němu nějak

dostat. Musí!

Ale jak? Ve válce je to daleko složitější.

I Po snídani se zeptala taťky: "Nemáte v plánu teď někdy zase

někam vyjet, pane Palvere?"

Taťka seděl na veliké židli na trávníku před domem a slunil se.

V buclatých prstech mu hořel tlustý doutník. Vypadal jako blažený

buldok.

"Vyjet?" – opakoval líně. "Kdo ví? Je krásné mít volno a dovo-

lená mi ještě neskončila. Proč se bavit o tom, co bude. Ty nemáš

klid, Arkady?"

- 158 -

"Já? Ne, líbí se mi tu. Jste na mě velice hodní, vy i paní Palve-

rová."

Mávl nad jejími slovy rukou.

Arkádie dodala: "Přemýšlela jsem o válce."

"Ale na to nemysli. Co můžeš ty sama udělat? Když se jedná o

něco, čemu nemůžeš zabránit, proč se máš kvůli tomu trápit?"

"Ale já myslela na to, že Nadace ztratila většinu svých zeměděl-

ských oblastí. Pravděpodobně tam dávají potraviny na příděl."

Zdálo se, že taťka není ve své kůži. "Nedělej si starosti. Bude to

v pořádku."

Téměř ho neposlouchala. "Chtěla bych jim zajistit nějaké potra-

viny, to je ono. Víte, že poté, co Mezek zemřel a Nadace se vzbouři-

la, byl Terminus na nějakou dobu téměř izolován a generál Han

Pritcher, který byl u moci jen krátce po Mezkově smrti, ho obléhal?

Zásoby jídla mizely před očima a můj otec si pamatuje, jak jeho otec

vyprávěl, že měli jenom suché koncentráty aminokyselin, které chut-

naly příšerně. No, jedno vejce stálo dvě stě lídků. Právě včas se jim

podařilo prolomit obléhání a ze Santanni přiletěly lodě s potravinami.

Musela to být hrozná doba. Nyní se to pravděpodobně opakuje."

Chvíli se odmlčela a pak řekla: "Víte, vsadím se, že Nadace by

teď byla ochotná platit za jídlo jakékoli ceny. Dvojnásobné, trojná-

sobné i vyšší. Kdyby se lidé z jakékoli farmy, třeba tady na Trantoru,

do toho pustili, tak možná ztratí nějaké lodě, ale vsadím se, že až to

všechno skončí, budou z nich váleční milionáři. Dříve toto dělávali

obchodníci z Nadace. Když byla válka, využívali toho a prodávali

vše, čeho byl nedostatek. Jémine, na jedné cestě vydělali i dva milió-

ny dolarů – to už je pořádný zisk. A ke všemu to bylo pouze z toho,

co mohli naložit na jedinou loď."

Taťka se ani nehnul. Doutník mu zhasl a ani si toho nevšiml.

"Spousta peněz za potraviny, jo? Hm-m-m. Když Nadace je tak dale-

ko…"

"Já vím. Odsud byste to asi dělat nemohl. Kdybyste použil pra-

videlnou linku, nedostal byste se dál jak na Massenu, nebo Smushyk

a pak byste si musel najmout nějakou malou průzkumnou loď, ve

které byste proklouznul skrz frontu."

Taťka si to propočítával a přitom jezdil rukou ve vlasech. O dva

měsíce později už bylo vše zařízeno. Mamka většinu času proláteřila.

- 159 -

Nejdříve kvůli neuvěřitelné tvrdošíjnosti, se kterou chce taťka spá-

chat sebevraždu. Pak kvůli neuvěřitelné tvrdošíjnosti, se kterou ji

nechce vzít s sebou.

Taťka se rozčiloval: "Mamko, prosím tě, proč se chováš jako ně-

jaká stará ženská. Nemůžeš jet se mnou. Je to chlapská práce. Co si

myslíš, že je válka? Legrace? Hra pro děti?"

"Tak proč tam jedeš ty? Cožpak ty jsi chlap, ty starej cvoku,

vždyť už jsi jednou nohou v hrobě. Ať jede někdo z mladých a ne

tlustej holohlavej dědek, jako jsi ty."

"Nejsem holohlavý," odpověděl Palver. "Mám ještě spoustu vla-

sů. A proč bych neměl být pověřen právě já? Proč nějaký mladíček?

Poslouchej, z toho můžou být milióny!" Věděla to a ustoupila.

Arkádie ho viděla už jen jednou, než odletěl. Zeptala se: "Poje-

dete na Terminus?"

"Proč ne? Sama jsi řekla, že potřebují chleba, rýži a brambory.

No, já udělám obchod a oni dostanou to, co jim chybí."

"Ano, jenom ještě jednu věc: jestli pojedete na Terminus, mohl

byste… Zastavil byste se u mého otce?"

Jeho obličej se zkroutil a jako by roztál spřízněností. "Óh, že mě

to nenapadlo. Samozřejmě ho navštívím. Řeknu mu, že jsi v bezpečí

a že je všechno v pořádku a že tě přivezu zpátky hned, jak skončí

válka."

"Díky – Povím vám, jak ho najdete. Jmenuje se dr. Toran Darell

a bydlí ve Stanmarku. Je to hned vedle města Terminus, dostanete se

tam malým letadlem. Bydlíme v Channel Drive 55."

"Počkej, poznamenám si to."

"Ne, ne," prudce mávla rukou Arkádie, "nic si nesmíte psát. Mu-

síte si to pamatovat – a najít ho bez jakékoli pomoci."

Taťka vypadal zmateně. Pak jen pokrčil rameny. "Tak tedy dob-

rá. Je to číslo 55 v ulici Channel Drive ve Stanmarku blízko Terminu

a létá se tam letadlem. Je to tak?"

"Ještě jednu věc."

"Ano?"

"Vyřídil byste mu něco ode mne?"

"Jistě."

"Chci vám to pošeptat."

- 160 -

Naklonil k ní svůj tučný krk a poslouchal tichá slůvka, která se

linula z jejích úst.

Vyvalil oči. "Tohle chceš, abych mu řekl? To ale nedává smysl."

"On pochopí, co jsem tím myslela. Jenom řekněte, že to vzkazu-

ju já a on už bude vědět, co to znamená. A vyřiďte to přesně tak, jak

jsem vám řekla. Ne jinak. Nezapomenete to?"

"Jak bych to mohl zapomenout? Pět slůvek. Poslouchej…"

"Ne, ne." Vzrušeně vyskočila. "Neopakujte to. Neříkejte to před

nikým. Zapomeňte to celé až do chvíle, kdy uvidíte otce. Slibte mi

to."

Taťka zase pokrčil rameny. "Slibuji. V pořádku."

"Dobře," řekla smutně, a když scházela dolů k aerotaxi, které ho

mělo vzít k odpalovací raketové základně, přemýšlela, jestli mu prá-

vě nepodepsala ortel smrti. Byla zvědavá, jestli ho ještě někdy uvidí.

Dělalo jí problémy vrátit se dovnitř a dívat se do tváře hodné a

laskavé mamky. Když už bylo všechno zařízené, měla by se možná

raději zabít kvůli tomu, co těmto lidem provedla.

19.

KONEC VÁLKY

Bitva o QUORISTON, svedena 9.I7.377 P.Ř. mezi silami Nada-

ce a Lordu Stettina, byla to poslední významná bitva v období Bez-

vládí…

Encyclopedia Galactica

Jole Turbor teď působil jako válečný dopisovatel. Když si na

své masivní tělo navlékl vojenskou uniformu, cítil se skvěle. Byl rád,

že je zase ve vzduchu. Boj proti Druhé Nadaci se mu zdál marný,

připadal si proti nim naprosto bezmocný. Dával přednost boji s loď-

mi a obyčejnými lidmi.

Je třeba říci, že ve prospěch Nadace toho moc nemluvilo. Přesto

se ještě dalo o vítězství uvažovat. Pevné jádro Nadace bylo po šesti

měsících naprosto nedotknuté a jádro flotily také ještě pracovalo. Ve

srovnání se začátkem války byla téměř stejně silná, početně a tech-

nicky na tom byla lépe než před porážkou u Ifni.

- 161 -

A zatímco planetární obrana sílila, ozbrojené síly trénovaly a

organizační schopnosti se zdokonalovaly – většina vítězící Klagan-

ské flotily jen liknavě přistupovala k povinnosti okupovat "dobytá"

území.

V té době byl Turbor se Třetí flotilou v okrajových oblastech

Anacreonského sektoru a v souladu se svojí politikou "lidské války"

natáčel interview s dobrovolníkem Fennelem Leemorem, inženýrem

třetí třídy.

"Námořníku, řekněte nám něco o sobě," začal Turbor.

"Nemám moc co říct," zašoupal nohama a na jeho obličeji se ob-

jevil sotva patrný ostýchavý úsměv, jako by viděl všechny ty milióny

lidí, kteří nepochybně mohli v té chvíli vidět jeho.

"Jsem Locrian. Dělám vedoucího oddělení v továrně na letadla a

dostávám pěknej plat. Jsem ženatej, mám dvě děti, obě holčičky. Jé,

to bych je nemohl pozdravit, že ne? – tedy jestli zrovna poslouchají."

"Jen do toho. Obrazovka je vaše."

"Sakra, díky," zamumlal, "ahoj Millo, jestli mě posloucháš,

mám se dobře. Je Sunni v pořádku? A Tomma? Celou dobu na vás

myslím a je možný, že mi dají dovolenou, až se vrátíme na základnu.

Dostal jsem ten balíček s jídlem, ale posílám ho zpátky. My dostá-

váme jídlo pravidelně, ale říká se, že civilisti ho moc nemají. To je

snad všechno."

"Až budu příště v Locrisu, najdu ji, námořníku a přesvědčím se,

jestli na tom není špatně s jídlem. Chcete?"

Mladý muž se široce usmál a pokýval hlavou. "Děkuji, pane

Turbor, je to od vás moc hezký."

"To nic. Snad nám teď něco řeknete… vy jste dobrovolník, že

ano?"

"Jasně že jsem. Když mě někdo vyprovokuje k boji, nemusím

čekat, až dostanu rozkaz. Dal jsem se do armády v den, kdy jsem

slyšel o Hober Mallow."

"To je správný přístup. Viděl jste hodně bojů? Všiml jsem si, že

máte dvě válečné hvězdy."

"Phe." Námořník si odplivl. "To nebyly žádný bitvy, bylo to

pronásledování. Kalgaňané nebojujou, pokud nemají naději na

úspěch alespoň 5 : 1 nebo ještě větší. Dokonce i tehdy se jen sunou

po okraji a pokoušejí se nás ničit loď po lodi. Můj bratranec byl v

- 162 -

Ifni, na lodi, který se podařilo uprchnout, na starý Ebling Mis. Říká,

že i tam to bylo úplně to samý. Jejich hlavní loďstvo stálo proti na-

šemu křídlu a do tý doby, než nám zbylo jen pět lodí, se jenom kryli,

místo aby bojovali. V tom boji jsme získali dvakrát víc lodí."

"Myslíte si tedy, že válku vyhrajeme?"

"Klidně se vsaďte, že neustoupíme. A i kdyby došlo k nejhorší-

mu, myslím, že by zasáhla Druhá Nadace. Pořád ještě máme Seldo-

nův Plán a to oni vědí taky."

Turborovy rty se trošku zkřivily. "Tak vy tedy spoléháte na

Druhou Nadaci?"

Z odpovědi čišelo upřímné překvapení. "Jasně, cožpak ostatní

ne?"

Mladší důstojník Tipellum vstoupil hned po hlášení do Turboro-

va pokoje. Strčil mu cigaretu a posunul si čepici prudce dozadu, až

málem spadla. "Zadrželi jsme chlápka," řekl.

"Ano?" "Nějakého bláznivého. Tvrdí o sobě, že je přímo nedo-

tknutelný, neutrální diplomat. Myslím, že nevědí, co s ním. Jmenuje

se nějak jako Palvro, Palver a říká, že je z Trantoru. Nevím, co sakra

dělá ve válečné zóně."

Ale Turbor se na svém kavalci posadil a zapomněl, že si chtěl

právě schrupnout. Docela dobře si pamatoval svůj poslední rozhovor

s Darellem den poté, co byla vyhlášena válka a on se právě chystal

vypadnout.

"Pream Palver," řekl. Bylo to oznámení.

Tipellum se odmlčel a pomalu vyfoukl kouř koutky úst. "No

né," divil se, "prosím vás, jak to víte?"

"Na tom nezáleží. Můžu se s ním setkat?"

"Jó, to já vám nemůžu říct. Starý ho má u sebe a vyslýchá ho.

Všichni si myslí, že je to špeh."

"Řekněte starému pánovi, že ho znám, pokud je opravdu ten, za

koho se vydává. Beru na sebe zodpovědnost."

Kapitán Dixyl na admirálské lodi Třetí flotily nepřetržitě sledo-

val Velký Detektor. Žádná loď nemohla zabránit tomu, aby nevyza-

řovala elementární částice – a to i tehdy, když by byla z nepohyblivé

nereaktivní hmoty – a každé ohnisko takové radiace se promítalo

jako jiskra v trojrozměrném poli.

- 163 -

Všechny lodě Nadace už měl zaznamenané, nezbývala mu už

ani jiskřička, když tu se objevil ten mrňavý špión, co tvrdil, že je

neutrální. Tahle cizí loď na chvíli kapitána vykolejila. Taktika by

potřebovala co nejrychleji nějaké úpravy. Jako by…

"Jste si jist, že to zvládnete?" – optal se.

Velitel Cenn přikývl. "Vezmu své družstvo přes hyperprostor,

rádius, 10.00 parseků; theta 268.52 stupňů; phi, 84.15 stupňů. Návrat

na základnu ve 13:30. Doba nepřítomnosti 11.83 hodin."

"V pořádku. Budeme počítat s přesně stanoveným návratem. Je

dán prostor i čas. Jasné?"

"Ano, kapitáne." Podíval se na hodinky. "Mé lodě budou připra-

veny do 01:40."

"Dobře," řekl kapitán Dixyl.

Kalganská jednotka teď nebyla v záběru detektoru, ale podle ne-

závislé informace se tam měla brzy dostat. Bude-li Cennova jednotka

mimo, budou vojenské síly Nadace o hodně početnější, ale kapitán si

věřil. Celkem si věřil.

Preem Palver smutně koukal kolem sebe. Nejdříve na dlouhého,

vyhublého admirála a pak na ostatní. Všichni byli v uniformách. Na-

konec se zaměřil na toho posledního, velkého a mohutného. Nebyl

jako ostatní, měl rozepnutý límec, byl bez kravaty a prohlašoval, že s

ním chce mluvit.

Jole Turbor pravil: "Admirále, jsem si plně vědom toho, jak je

situace vážná. Ale říkám vám, že když mi umožníte s ním několik

minut mluvit, mohl bych být schopen vysvětlit tuhle nejasnost."

"Máte nějaký důvod, proč byste s ním nemohl mluvit přede

mnou?"

Turbor sešpulil rty a vypadal neoblomně. "Admirále," řekl, "od

té doby, co pracuji na vašich lodích, dostává Třetí flotila vynikající

tisk. Můžete rozmístit muže za dveřmi, pokud chcete a vrátit se za

pět minut. Trošku mi vyhovte – a vaše jméno na veřejnosti neutrpí.

Rozumíte mi?"

Rozuměl. V následující chvilce samoty se Turbor obrátil k Pal-

verovi a vychrlil: "Rychle, jak se jmenuje ta dívka, kterou jste une-

sl?"

- 164 -

A Palver dokázal jen zírat s vyvalenýma očima a potřásat hla-

vou.

"Žádné nesmysly," řekl Turbor. "Když neodpovíte, prohlásím

vás za špeha a ti jsou ve válce likvidováni bez soudu."

"Arkádie Darellová!" Jako bez dechu vyhrkl Palver.

"Výborně! Tak dobrá. Je v bezpečí?"

Palver kývl.

"Měl byste si tím být úplně jistý, nebo vám nastanou krušné ča-

sy."

"Je zdravá a v úplném bezpečí," řekl Palver unyle.

Admirál se vrátil. "Tak co?"

"Ten muž, pane, není žádný špeh. Můžete věřit tomu, co říká.

Ručím za něj."

"Dobrá." Admirál se zamračil. "Je členem zemědělského druž-

stva na Trantoru a chce uzavřít obchodní smlouvu s Terminem. Chce

jim dodávat obilí a brambory. To je sice hezké, ale teď odsud nemů-

že."

"Proč ne?" – zeptal se okamžitě Palver.

"Protože právě probíhá bitva. Až bude po ní, předpokládejme, že

ji přežijeme, odvezeme vás na Terminus."

Kalganská flotila byla schopna ve válečném prostoru zazname-

nat nepřátelské lodě Nadace na neuvěřitelně velkou vzdálenost. To

samé však platilo i o Nadaci. Navzájem se mohli sledovat na Vel-

kých Detektorech a vypadaly jako světlušky, které se k sobě řítí

prázdným prostorem.

Admirál Nadace se zamračil a řekl: "Tohle je určitě jejich hlavní

útok. Podívejte, kolik jich je." Potom dodal: "Ale stejně proti nám

neobstojí, jestli je spolehnutí na Cennovu jednotku."

Velitel Cenn byl už pár hodin pryč – vyrazil při prvním zjištění

blížícího se nepřítele. Teď už nijak nešlo změnit plán. Ať byl dobrý

či ne, ale Admirál se cítil docela spokojeně. A stejně tak i důstojníci.

A stejně tak i mužstvo.

Opět se zaměřil na světlušky.

Jiskřily v přesných útvarech jako při smrtelném tanci. Flotila

Nadace pomaličku ustupovala. Hodiny ubíhaly a loďstvo se pomalu

obracelo. Na postupujícího nepřítele útočili jen mírně, ale vlastně tím

víc.

- 165 -

V hlavách vůdců bitvy se zrodil plán. Kalganské lodě musí za-

brat určitý prostor. Kolem tohoto prostoru se nenápadně rozmístí

jednotky Nadace, Kalgaňané uvíznou uvnitř. Ti, kteří budou prchat

pryč, budou okamžitě tvrdě a nelítostně napadeni. Těch, kteří zůsta-

nou uvnitř, se ani nedotknou.

Všechno bylo založeno na nechuti lodí Lorda Stettina vyvíjet

vlastní iniciativu – na jejich ochotě zůstat tam, kde na ně nikdo neú-

točí.

Kapitán Dixyl chladně koukal na své hodinky. Bylo 13:10.

"Máme ještě 20 minut," řekl.

Poručík po jeho boku nervózně přikývl. "Zatím to vypadá dobře,

kapitáne. Víc než 90% jich máme odříznutých. Jestli se nám podaří

je tam takhle udržet…"

"Ano, jestli…"

Lodě Nadace se velmi pomalu přesouvaly zase dopředu. Ne tak

rychle, aby donutily Kalgaňany ustoupit, ale dost rychle na to, aby

jim zabránily v postupu. Ti raději čekali. A minuty ubíhaly.

Ve 13:25 zazněl admirálův bzučák v sedmadvaceti lodích Nada-

ce a ty začaly urychleně postupovat proti čelu Kalganské flotily číta-

jící 300 lodí. Kalganští obránci se energicky pustili do boje. Všech

300 lodí se pustilo stejným směrem, naproti útočníkům, kteří se blíži-

li hrozivě, neústupně a bezohledně…

Ve 13:30 se odněkud vynořilo padesát lodí velitele Cenna a

všechny v předem určený čas směřovaly přes hyperprostor na určené

místo – aby se zuřivé a běsnící rozestavily do týlu nepřipravených

Kalgaňanů.

Past fungovala bezvadně.

Kalgaňané měli pořád ještě spoustu lodí, ale vůbec ne náladu je

počítat. Nejdříve se snažily uprchnout, ale nepřátelské lodě jim odře-

závaly cestu, a tím se stal jejich útvar zranitelnější.

Za chvíli celá situace připomínala lov na krysy.

Ze tří set kalganských lodí, jádra a pýchy jejich flotily, se dosta-

lo zpátky na Kalgan asi šedesát nebo ještě méně, většina téměř bez-

nadějně rozbitých. Nadace přišla o osm lodí z celkových stopětadva-

ceti.

- 166 -

Preem Palver přistál na Terminu právě když oslavy vrcholily.

Ten rozruch ho rozptyloval, ale než odletěl z planety, uskutečnil dva

své záměry a o jednu věc byl požádán.

Ty dvě zařízené záležitosti byly: 1 ) uzavřel dohodu, podle které

mělo Palverovo družstvo po celý další rok jednou měsíčně dodávat

dvacet nákladních lodí potravinových zásob za válečnou cenu a díky

poslední bitvě bez příslušného válečného rizika a 2) vyřídil dr. Darel-

lovi pět krátkých slov od Arkádie.

V první chvilce na něj překvapený Darell zíral s vytřeštěnýma

očima a potom ho o něco požádal. Měl vyřídit Arkádii odpověď.

Palverovi se líbila, byla jednoduchá a dávala smysl.

Zněla: "Vrať se hned. Nebezpečí pominulo."

Lord Stettin pociťoval zuřivý vztek a znechucení. Pohled na to,

jak se mu všechny zbraně hroutí v rukou a zjištění, že zdánlivě pevná

konstrukce jeho armády je prohnilá a že se může rozpadnout, nutně

proměnily jeho lhostejnost v řinoucí se lávu. Navíc byl úplně bez-

mocný a věděl to.

Už týdny dobře nespal. Tři dny se neholil. Zrušil všechny ná-

vštěvy. Jeho admirálové byli ponecháni sami sobě a Lord z Kalganu

sám nejlépe věděl, že ve velmi krátké době bude muset odolávat

vzbouřencům.

Lev Meirus, První Ministr, byl k ničemu. Stál tam, klidný a ne-

chutně starý a hubenými nervózními prsty si jako vždycky hladil

vrásky od nosu k bradě.

"No," zařval na něj Stettin, "řekněte něco. Stojíme tu poražení,

rozumíte? Poražení! A proč? Já nevím proč. Tady to máte. Já nevím

proč. Vy to víte?"

"Myslím, že ano," řekl Meirus klidně.

"Zrada!" To slovo bylo vyřčeno měkce, stejně jako ta další. "Vy

jste o té zradě věděl a mlčel jste. Vy jste pracoval pro toho idiota,

kterého jsem vypověděl z Prvního občanského společenství a myslíte

si, že budete sloužit dál jakékoliv odporné kryse, která mě nahradí.

Jestli jste takto jednal, vytrhám vám vnitřnosti a před vašima očima

je spálím."

Meirus se ani nepohnul. "Nejednou, ale mnohokrát jsem se po-

koušel, abyste věnoval pozornost mým pochybnostem. Vtloukal jsem

- 167 -

vám to do hlavy do omrzení, ale vy jste dával přednost radám jiných,

protože víc hráli na vaši domýšlivost. Ukázalo se, že situace není

taková, jaké jsem se obával, ale dokonce ještě horší. Jestli nestojíte o

to mě teď poslouchat, stačí jen říct a já odejdu a v pravý čas budu

jednat s vaším nástupcem, který bezpochyby ze všeho nejdříve pode-

píše mírovou smlouvu."

Stettin na něj civěl rudýma očima, pořád zatínal a uvolňoval své

ohromné pěsti. "Mluvte, vy slimáku šedivej. Mluvte!"

"Často jsem vám, pane, říkal, že nejste Mezek. Můžete řídit lodě

a děla, ale ne myšlení svých poddaných. Jste si vědom, s kým to bo-

jujete? Bojujete s Nadací, která nikdy neprohrává, s Nadací, kterou

chrání Seldonův Plán, s Nadací, která je předurčena ke vzniku nové

Říše."

"Žádný Plán neexistuje. Už ne. To tvrdí Munn."

"Tak se tedy Munn mýlí. A i kdyby měl pravdu, co pak? Vy a

já, pane, nejsme rozhodující. Muži a ženy z Kalganu a jeho podda-

ných světů hluboce a bezvýhradně věří v Seldonův Plán, stejně jako

všichni obyvatelé tohoto konce Galaxie. Posledních téměř čtyřista let

se potvrzuje, že Nadaci nikdo neporazí. Ani království, ani vojenští

diktátoři, a dokonce ani sama Galaktická Říše to nedokázaly."

"Mezkovi se to podařilo."

"Přesně tak, ale on byl geniální – a to vy nejste. A co je ještě

horší, lidé ví, že nejste. Tak vaše lodě vstupují do bitvy a bojí se, že

budou nějakým záhadným způsobem poražené. Visí nad nimi jakási

nehmotná síť zmíněného plánu, a proto jsou opatrní, dvakrát si roz-

myslí, než zaútočí a trochu moc nad vším hloubají. Zatímco na druhé

straně stejná neviditelná síť naplňuje nepřítele sebedůvěrou, odstra-

ňuje strach a udržuje morálku i navzdory dřívějším porážkám. Proč

ne? Zpočátku byla Nadace pořád porážena a nakonec neustále vítězí.

A vaše vlastní morálka, pane? Všechna území jsou pro vás ne-

přátelská. Vaše vlastní území ještě nebyla dobyta a ani jim to nehrozí

– a přesto jste vy poražen. Vy už ani nevěříte v možnost vítězství,

protože víte, že žádná není.

Tak se tedy zastavte, nebo budete sražen na kolena. Ustupte

dobrovolně a můžete zachránit to, co vám zbylo. Vy jste spoléhal na

sílu kovu a energie a ty vám také dost dlouho pomáhaly držet se při

životě. Přehlížel jste myšlení a morálku, a to se vám teď vymstilo.

- 168 -

Poslechněte si moji radu. Máte jednoho muže Nadace, Homira Mun-

na. Pusťte ho. Pošlete ho zpátky na Terminus a on s sebou vezme

vaše mírové návrhy."

Stettin skřípal zuby, bledé rty pevně sevřené. Měl nějakou mož-

nost volby?

První den nového roku Homir Munn opustil Kalgan. Uplynulo

víc než šest měsíců od té doby, co odletěl z Terminu a mezitím se

válka vyzuřila a situace se zklidnila.

Přišel sám, ale odcházel s ozbrojeným doprovodem. Přišel jako

obyčejný muž, soukromá osoba a odcházel jako nejmenovaný, ale

nicméně skutečný vyslanec míru.

A co se změnilo nejvíc, byly jeho dřívější obavy z Druhé Nada-

ce. Smál se při té vzpomínce a v bohatých detailech si vykresloval,

jak nakonec odhalí dr. Darellovi a Anthorovi, tomu energickému,

mladému nafoukanci a všem ostatním své tajemství…

On totiž věděl. On, Homir Munn nakonec našel pravdu.

20.

"JÁ VÍM…"

Poslední dva měsíce války se Stettinem Homirovi docela utekly.

Ve své neobvyklé službě zvláštního zprostředkovatele se cítil ve

středu všeho mezihvězdného dění. Tu úlohu si sám nevybral, ale byla

mu příjemná.

Už neprobíhaly žádné další velké bitvy – jen několik náhodných

srážek, které neměly význam – a podmínky smlouvy byly vypraco-

vány jen s malými ústupky ze strany Nadace. Stettin si udržel svoji

pozici, ale to bylo téměř vše. Jeho armáda byla odzbrojena, v jeho

koloniích byla vyhlášena samostatnost a bylo jim umožněno hlasovat

pro obnovení původního postavení, plné nezávislosti nebo konfede-

race v rámci Nadace, podle toho, jak si vybrali.

Válka byla formálně ukončena na jednom asteroidu v hvězdném

prostoru Terminu, na místě nejstarší vojenské základny. Lev Meirus

vše podepsal za Kalgan, Homir přihlížel.

- 169 -

Během celého tohoto období neviděl ani Darella, ani nikoho z

ostatních. Ale na tom téměř nezáleželo. Jeho zpráva neztrácela na

aktuálnosti, a když na ni pomyslel, vždycky se musel pousmát.

Dr. Darell se vrátil na Terminus několik týdnů po vítězství a ješ-

tě ten samý večer se v jeho domě setkalo pět mužů, kteří před deseti

měsíci osnovali své první plány.

Seděli u večeře a rozjímali, pak ještě zůstali na skleničku vína.

Zdálo se, jako by váhali vrátit se ke starému tématu.

Byl to Jole Turbor, kdo se zrakem nehybně upřeným na rudé ví-

no spíš zamumlal, než řekl: "No, Homire, jak vidím, jsi teď muž či-

nu. Zvládnul jsi ty záležitosti dobře."

"Já?" Munn se hlasitě a radostně zasmál. Z nějakého důvodu se

už pár měsíců nezadrhával. "To není moje zásluha. Za všechno může

Arkádie. Mimochodem, pane Darelle, jak se má? Slyšel jsem, že se

vrátí zpátky z Trantoru."

"To jste slyšel správně," řekl Darell potichu. "Její loď by měla

přistát do týdne." Podíval se zastřenýma očima na ostatní, ale dočkal

se pouze zmatených a neuspořádaných výkřiků radosti. Víc ničeho.

Turbor řekl: "Tak už je opravdu po všem. Kdo by to před těmi

deseti měsíci řekl. Munn byl na Kalganu a zpátky. Arkádie byla na

Kalganu a na Trantoru a právě se vrací. Vedli jsme válku a vyhráli

jsme ji. Ó vesmíre! Říká se, že veliké změny v historii se dají před-

povědět, ale zdá se nepředstavitelné, že vše, co se právě událo, by

mohlo někoho napadnout. Všichni jsme z toho byli úplně zmatení."

"Nesmysl," řekl Anthor kysele. "Jak se můžete cítit jako vítěz?

Mluvíte, jako bychom opravdu vyhráli válku, když ve skutečnosti

jsme nevyhráli nic víc než nějakou bezvýznamnou šarvátku, která v

podstatě jen odlákala naši pozornost od opravdového nepřítele."

Nastalo nepříjemné ticho, během kterého jen Homir Munn mír-

ným úsměvem vyjádřil nesouhlas.

A Anthor praštil vztekle zaťatou pěstí do opěradla pod rukou.

"Ano, já mám na mysli Druhou Nadaci. Nikdo se o tom nezmínil a

pokud to správně odhaduju, všichni se zuby nehty snaží na to ani

nepomyslet. Je to proto, že klamná atmosféra vítězství, která zachvá-

tila tenhle svět idiotů, je tak přitažlivá, že se jí musíte podřídit? Tak

si třeba samou radostí metejte kozelce, bušte se navzájem do zad a

- 170 -

házejte konfety z oken! Dělejte si, co se vám zlíbí, jen ať vyváznete

se zdravou kůží! A až budete úplně odrovnaní a budete zase sami

sebou, vraťte se – a prodiskutujeme ten problém, který existuje teď

právě tak, jako existoval před deseti měsíci, když jste tu seděli a ze

strachu před něčím neurčitým vrhali významné pohledy přes ramena.

Opravdu si myslíte, že se těch psychologů z Druhé Nadace máme bát

méně, protože je ten bláznivý vládce kosmických lodí poražen?"

Odmlčel se, měl rudý obličej a těžce dýchal.

Munn řekl potichu: "Prosím, poslouchejte teď, co řeknu, Antho-

re. Nebo chcete raději dál chrlit svůj patetický proslov jako chvásta-

jící se spiklenec?"

"Povězte nám to, Homire," řekl Darell, "ale vyhněme se všichni

příliš vzletnému vyjadřování. Je to sice někdy krásné, ale teď mě to

nudí."

Homir Munn se zase opřel a opatrně si dolil sklenici z karafy,

která stála hned vedle jeho lokte.

"Poslali jste mě na Kalgan," řekl, "abych zjistil co nejvíce faktů

ze záznamů uložených v Mezkově paláci. Strávil jsem tím několik

měsíců. Nečekám za svůj výkon žádné uznání. Jak už jsem naznačil,

byl to Arkádiin důmyslný zásah, který mi otevřel cestu. Nicméně

zůstává skutečností, že jsem své nemalé znalosti o době a životě

Mezka obohatil o plody své dlouhé, usilovné práce, kdy jsem studo-

val původní materiály, které až dosud nebyly nikomu dostupné.

Jsem tudíž v jedinečném postavení a mohu odhadnout opravdo-

vé nebezpečí Druhé Nadace daleko lépe než tady náš popudlivý pří-

tel."

"A," zaskřípěl Anthor, "jak to nebezpečí odhadujete?"

"No, není žádné."

Krátká odmlka, a Elvett Semic se zeptal s tváří plnou překvapení

a nedůvěry. "Opravdu myslíte, že nic nehrozí?"

"Určitě. Přátelé, žádná Druhá Nadace neexistuje!"

Anthorova víčka se pomalu zavřela, seděl a jeho bledý obličej

byl bez výrazu.

Munn pokračoval, byl středem pozornosti a líbilo se mu to. "A

co víc, nikdy žádná neexistovala."

"Na čem," zeptal se Darell, "stavíte tenhle překvapivý závěr?"

- 171 -

"Na mém zjištění," řekl Munn, "není vůbec nic překvapivého.

Každý z vás ví, že Mezek hledal Druhou Nadaci. Ale co víte o tom,

jak bylo jeho hledání intenzivní a jestli bylo soustředěno jen na jeden

cíl? Měl obrovské možnosti a plně je využíval. Byl cílevědomý a

soustředěný – a i přesto se mu to nepodařilo. Žádnou Druhou Nadaci

nenašel."

"Těžko se dalo očekávat, že ji někdo najde," zdůraznil Turbor

neklidně. "Měla prostředky, kterými se před zvědavci chránila."

"I když tím, kdo se snaží něco zjistit, je někdo tak inteligentní

jako Mezek? To myslím že ne. Ale pomalu. Nečekejte, že vám před-

nesu hlavní myšlenku padesáti svazků zpráv za pět minut. Všechno

to nakonec bude podle podmínek mírové smlouvy uloženo v Seldo-

nově historickém muzeu a budete si moct všechno v klidu prohléd-

nout. Ale závěr, který tam najdete, je jednoduše vyjádřitelný. Neexis-

tuje a nikdy neexistovala Druhá Nadace."

Vložil se do toho Semic. "No a co tedy Mezkovi stálo v cestě?"

"Óh, Galaxie, co vy si vlastně myslíte, že ho zastavilo? Smrt,

stejně jako to čeká každého z nás. Nejutkvělejší představa naší doby

je, že Mezka zastavily nějakým nevysvětlitelným způsobem jemu

nadřazené bytosti. Ale to je proto, že se na to díváme ze špatného

hlediska.

Všichni v celé Galaxii určitě musí vědět, že Mezek byl podivín,

fyzicky, stejně jako psychicky. Zemřel jako třicátník, protože jeho

špatně přizpůsobené rozskřípané tělo se už déle nemohlo udržet při

životě. Několik let před smrtí byl invalida. I když byl v nejlepší for-

mě, byl jeho zdravotní stav horší, než když je obyčejnému člověku

na nic. Ale dobrá. Dobyl Galaxii a v obyčejném běhu přírody zemřel.

Je s podivem, že byl schopen pokračovat ve své činnosti tak dlouho a

tak dobře. Přátelé, je to dáno černé na bílém. Jen musíte mít trpěli-

vost. A musíte se pokusit posuzovat fakta z nového hlediska."

Darell řekl zamyšleně: "Dobře, tak to zkusíme. Bude to zajíma-

vý pokus, a když nic jiného, pomůže nám to alespoň procvičit

mozkové závity. Co ti pozměnění lidé, o kterých nám Anthor přinesl

zprávy téměř před rokem? Jak je vysvětlíte? Pokuste se nám to nastí-

nit."

"To je snadné. Jak stará je encefalogratická analýza? Nebo řek-

něme to jinak, jaká je úroveň našich znalostí o nervových drahách?"

- 172 -

"V tomto ohledu jsme bezesporu na začátku," řekl Darell.

"Správně. Jak jisti si tedy můžeme být tím, co vy a Anthor, jak jsem

zaslechl, nazýváte Vnucenou plošinou? Máte své teorie, ale jste si

jimi tak jisti? Jisti natolik, abyste to mohli považovat za důkaz exis-

tence mocné síly, kterou všechny ostatní důkazy vyvracejí? Vždycky

je snadné vysvětlit něco nepochopitelného pomocí neurčité nadlidské

síly.

Tento jev je naprosto lidský. Jsou známy případy z dlouhé histo-

rie Galaxie, kdy se izolované planetární systémy vrátily k primitiv-

nímu divošskému způsobu života. A co se tam zjistilo? Ve všech

těchto případech byly nepochopitelné přírodní úkazy – bouřky, mor,

období sucha – přisuzovány vnímavým, mocným bytostem.

Nazývá se to, myslím, antropomorfismus a z tohoto hlediska

jsme my těmi divochy a libujeme si v tom. Z psychologie toho zná-

me málo, a když něco nevíme, svádíme to na bytosti s nadlidskými

schopnostmi, v tomto případě na ty z Druhé Nadace. Stavíme na ná-

znacích, které nám zanechal Seldon."

"Jé," skočil mu do řeči Anthor, "tak vy si tedy pamatujete Sel-

dona. Myslel jsem, že jste na něj zapomněl. Seldon skutečně říkal, že

Druhá Nadace existuje. Vezměte to v úvahu."

"A jste si vy vědom všech Seldonových záměrů? Víte s čím

vším musel nezbytně počítat ve svých úvahách? Druhá Nadace moh-

la být naprosto nezbytný strašák s vysoce specifickým a plánovaným

záměrem. Například, jak jsme porazili Kalgan? Co jste psal ve svých

posledních článcích, Turbore?"

Turbor se pohnul. "Ano, vím, kam míříte. Byl jsem na Kalganu

až do konce, Darelle a bylo zcela zřejmé, že morálka na té planetě

byla neuvěřitelně špatná. Procházel jsem si všechny zprávy – a ano,

oni očekávali, že budou poraženi. Vlastně byli úplně vyřízení díky

myšlence, že se Druhá Nadace nakonec zapojí do celého dění spo-

lečně s První, skutečně."

"To je naprostá pravda," řekl Munn. "Byl jsem tam během celé

války. Řekl jsem Stettinovi, že žádná Druhá Nadace neexistuje a on

mi věřil. On se cítil bezpečný. Ale nebylo možné přimět lidi, aby

najednou přestali věřit v to, v co věřili celý život. Ten výmysl je v té

Seldonově kosmické šachové hře velmi důležitý."

- 173 -

Ale Anthor náhle otevřel oči a zapíchnul cynický pohled do

Munnova obličeje. "Já říkám, že lžete."

Homir zblednul. "Myslím, že obvinění této povahy nemusím

přijmout, a tím méně na ně odpovídat."

"Říkám to bez jakéhokoli záměru se vás osobně dotknout. Vy si

to třeba neuvědomujete. Ale i přesto lžete."

Semic položil svou zvadlou ruku mladému muži na rukáv.

"Vzpamatujte se, mladíku."

Anthor ho ne příliš jemně setřásl a řekl: "Dochází mi s vámi

všemi trpělivost. Viděl jsem tohohle muže jen párkrát v životě, a

přesto mi připadá neuvěřitelné, jak se změnil. Vy ostatní ho znáte už

léta, ale mlčky to přecházíte. Z toho by se jeden zbláznil. Jmenuje se

tenhle muž, kterého posloucháte, Homir Munn. To není ten Homir

Munn, kterého znám."

Směsice výkřiků, nad které vynikal Munnův křik: "Vy mě pro-

hlašujete za podvodníka?"

"Asi ne v běžném smyslu," přeřvával Anthor vzniklý hluk, "ale

stejně jste podvodník. Uklidněte se všichni! Chci, abyste mě slyšeli."

Přísným zamračením je umlčel. "Pamatuje si někdo z vás na

Homira Munna, jak ho znám já – introvertního knihovníka, který

nikdy nemluvil bez zjevných rozpaků, muže s napjatým nervózním

hlasem, kterým vykoktával své nejisté věty? Je to tento muž? Mluví

plynule, je si jistý sám sebou, rozvíjí plno teorií a hlavně, Vesmíre

nekonečný, nekoktá. Je to ta samá osoba?"

Dokonce i Munn vypadal zmateně a Pelleas Anthor pokračoval.

"No, máme ho otestovat?"

"Jak?" – zeptal se Darell.

"Právě vy se ptáte jak? Tím nejzřejmějším způsobem. Máte jeho

encefalografický záznam z doby před deseti měsíci, že? Natočte no-

vý – a porovnáme to."

Ukázal na mračícího se knihovníka a řekl drsně: "A ať si troufne

odmítnout podrobit se analýze."

"Já nic nenamítám," řekl Munn vyzývavě. "Já jsem se nezmě-

nil."

"Můžete to vy sám vědět?" – řekl Anthor s opovržením. "Budu

pokračovat. Nikomu tady nevěřím. Chci, aby se každý podrobil vy-

šetření. Byla válka. Munn byl na Kalganu, Turbor byl na palubě lodi

- 174 -

a ve válečných oblastech. Darell a Semic byli také pryč – a to vůbec

nevím kde. Jenom já jsem zůstal v ústraní a v bezpečí a už nevěřím

nikomu z vás. Ale abyste neřekli, podstoupím testování také. Jsme

tedy dohodnuti? Nebo mám odejít a dát se jinou cestou?"

Turbor se nahrbil a řekl: "Já nemám žádné námitky."

"Já už jsem řekl, že souhlasím," zopakoval Munn.

Semic mávl rukou na znamení souhlasu a Anthor čekal na Da-

rella. Nakonec Darell přikývnul.

"Já půjdu první," hlásil se Anthor.

Jehly kreslily své jemné cestičky na milimetrový papír, mladý

neurolog seděl strnule se zavřenýma očima na lehátku a hluboce

přemýšlel. Darell vyndal z kartotéky složku se starým Anthorovým

encefalografickým záznamem. Ukázal ho Anthorovi.

"Tohle je váš vlastní podpis, že?"

"Ano, ano. To je můj záznam. Porovnejte to."

Snímač ukázal starý i nový záznam na obrazovce. Ukázalo se

tam všech šest křivek. Do tmy zazněl Munnův jasný a pronikavý

hlas. "No, tak se podívejte támhle. Je tam změna."

"To jsou primární viny předního laloku. To nic neznamená,

Homire. Tyhle přídavné výběžky, na které ukazujete, jsou vyjádře-

ním vzteku. To na těch ostatních záleží."

Zmáčknul kontrolní tlačítko a šest párů křivek splynulo. V místě

hlubší amplitudy primárních laloků se objevilo zdvojení.

"Spokojeni?" – zeptal se Anthor.

Darell stroze přikývl a sedl si do křesla sám. Po něm následoval

Semic a pak Turbor. Mlčky tiskli grafy, mlčky je porovnávali.

Poslední přišel na řadu Munn. Na chviličku zaváhal a potom s

nádechem zoufalství v hlase řekl: "No, podívejte, jsem úplně posled-

ní a jsem rozrušený. Doufám, že to vezmete v úvahu."

"Ano, vezmeme," ujistil ho Darell, "emoce neovlivní víc, než

primární laloky a ty nejsou důležité."

Zdálo se, že naprosté ticho, které následovalo, trvalo několik

hodin. Nakonec Anthor pronesl chraplavě do tmy: "Pochopitelně je

toho celý komplex. Není to to, o čem nám vykládal? Žádné úmyslné

poškození, je to jen pouhá antropomorfická záležitost – ale podívejte

tady. Myslím, že se to shoduje."

"Co se děje?" – vřísknul Munn.

- 175 -

Darell vzal knihovníka za rameno. "Uklidněte se, Munne – něco

s vámi udělali, přizpůsobili si vás."

Rozsvítilo se a Munn se díval okolo sebe těkavě, marně se po-

koušel usmát.

"To určitě nemůžete myslet vážně. Má to svůj důvod. Testujete

mne!"

Ale Darell potřásl hlavou. "Ne, ne, Homire. Je to pravda."

Knihovníkovy oči se náhle zalily slzami: "Já se vůbec necítím

být jiný. Nemůžu tomu uvěřit." S náhlým přesvědčením: "Jste v tom

všichni. Je to spiknutí."

Darell se pokusil o uklidňující gesto, ale Munn jeho ruku prudce

odstrčil. Prskal: "Máte v plánu mě zničit. Vesmíre nekonečný, chcete

mě zabít!"

Anthor se na něj vrhnul, bylo slyšet až praštění kostí a Homir

tam zůstal ležet jako bez života. V obličeji se mu zračil strach.

Anthor se roztřeseně zvednul a řekl: "Raději bychom ho měli

svázat a dát mu roubík. Později se můžeme rozhodnout, co dál." Od-

hrnul si své dlouhé vlasy.

Turbor se ozval: "Jak jste odhadl, že s ním něco není v pořád-

ku."

Anthor se k němu cynicky obrátil. "Nebylo to těžké. Víte, já ná-

hodou vím, kde Druhá Nadace opravdu je." Následovaly překvapené

reakce, které po chvíli postupně slábly…

Semic se ho nakonec úplně v klidu zeptal: "Jste si tím jist? Právě

tady něco podobného tvrdil Munn…"

"Jistě, ale toto je něco jiného," odvětil Anthor. "Darelle, v den,

kdy začala válka, jsem s vámi úplně vážně mluvil. Pokoušel jsem se

vás přimět, abyste opustil Terminus. Byl bych vám řekl to, co vám

řeknu teď, kdybych vám byl býval schopen věřit."

"Tím chcete říci, že znáte tu odpověď už půl roku?" – usmál se

Darell.

"Vím to od té doby, co jsem zjistil, že Arkádie odcestovala na

Trantor."

A Darell se náhle zděšeně zdvihl ze židle. "Co s tím má co dělat

Arkádie? Kam míříte?"

"Jenom k tomu, co je jasné ze všech těch událostí, které se při-

hodily. Arkádie odešla na Kalgan a odsud raději v hrůze prchá do

- 176 -

středu Galaxie, než aby se vrátila domů. Nadporučík Dirige, náš nej-

lepší agent na Kalganu, je pozměněn rovněž. Mezek dobyl celou

Galaxii a z neznámého důvodu si sídlo vybudoval na Kalganu – a mě

napadá otázka, jestli byl opravdu dobyvatel, anebo pouhý nástroj. V

každém případě na Kalgan, Kalgan, stále jen Kalgan, svět který zá-

hadným způsobem přežil nedotčený všechny ty boje warlordů trvají-

cí déle než celé století."

"A váš závěr?"

"Je zřejmý." Anthor se kolem sebe ostře rozhlédl. "Druhá Nada-

ce je na Kalganu."

Turbor ho přerušil. "Já jsem na Kalganu byl Anthore. Byl jsem

tam minulý týden. Jestli tam je nějaká Druhá Nadace, tak já jsem

cvok. Já osobně si myslím, že blázen jste vy."

Mladík se na něj divoce vyřítil. "Zato vy jste tlustej pablb! Jak

myslíte, že Druhá Nadace vypadá? Jako střední škola? Myslíte si, že

radiační pole si podél přístupových vesmírných cest zeleně a fialově

vysázejí pevnými paprsky DRUHÁ NADACE? Poslouchejte mě,

Turbore. Ať jsou kde jsou, utvořili pevnou oligarchii. A jsou tak

dobře ukryti na svém světě, jako je ten svět sám ukrytý v Galaxii

jako celku."

Turborovy svaly okolo úst se zkroutily. "Nelíbí se mi váš postoj,

Anthore."

"To mě tedy děsně vyvádí z míry," zněla sarkastická odpověď.

"Podívejte se kolem sebe tady na Terminu. Jsme v centru – v jádru –

v původním místě První Nadace se všemi jejími znalostmi o fyzice.

No a kolik lidí z celé populace jsou fyzici: dokážete vy řídit stanici

vysílající energii? Co víte o chodu hyperatomického motoru? Eh?

Počet opravdových vědců na Terminu může klidně tvořit méně než

jedno procento obyvatelstva.

A co potom u Druhé Nadace, vždyť ti musí své tajemství střežit.

Bude tam ještě méně znalců a ti budou schováni dokonce i před je-

jich vlastním světem."

"Řekněme," prohlásil Semic opatrně, "že jsme to právě natřeli

Kalganu…"

"To jsme taky udělali, to jsme taky udělali," řekl Anthor trpce.

"Oh, oslavujeme vítězství. Města jsou stále ještě slavnostně osvětle-

na, lidé stále ještě radostí vystřelují rakety a křičí u televizí. Ale teď,

- 177 -

teď, kdy zase začne hledání Druhé Nadace, které je to poslední mís-

to, co by nás napadlo? Správně! Kalgan!

Nic se jim nestalo, vy to víte, ve skutečnosti jsme je nepoškodili.

Zničili jsme jim pár lodí, zabili několik tisíc lidí, rozvrátili jsme je-

jich Říši, převzali jsme některé z jejich obchodních a ekonomických

sil, ale to všechno ve skutečnosti nic neznamená. Vsadím se, že ani

jeden člen opravdové vládnoucí třídy Kalganu není ani v nejmenším

v úzkých. Naopak, jsou teď v bezpečí před zvědavci. Ne však přede

mnou. Co říkáte vy, Darelle?"

Darell pokrčil rameny. "Zajímavé. Pokouším se dát si to dohro-

mady se vzkazem, který jsem dostal před několika měsíci od Arká-

die."

"Óh, vzkaz?" – zeptal se Anthor. "A jaký?"

"No, nejsem si jist. Pět krátkých slov. Ale je to zajímavé."

"Podívejte," vpadl mu do řeči Semic ustaraně, "já tady něčemu

nerozumím."

Semic pečlivě volil slova, jeho starý horní ret se zdvihal při kaž-

dém slově, jako by je vypouštěl jen velmi neochotně. "No, Homir

Munn právě před chvílí říkal, že Hari Seldon si vymýšlel, když řekl,

že ustanovil Druhou Nadaci. Vy teď tvrdíte, že tomu tak není, že si

Seldon nevymýšlel, eh?"

"Opravdu si nevymýšlel. Seldon řekl, že založil Druhou Nadaci,

a to taky opravdu udělal."

"Tak dobrá, ale řekl také ještě něco jiného. Pravil, že založil dvě

Nadace na opačných koncích Galaxie. Nó, mladý muži, byl tohle

výmysl, nebo ne – vždyť Kalgan není na opačném konci Galaxie."

Zdálo se, že Anthor je zhnusený. "To je maličkost. To může

klidně být kamufláž, která je chrání. Ale konečně přemýšlejte – jaký

by ve skutečnosti mělo užitek mít psychology na opačné straně Ga-

laxie? Jaká je jejich funkce? Pomoci chránit Plán. Koho se Plán pře-

devším týká? Nás, První Nadace. Odkud a kde nás mohou nejlépe

pozorovat, aby to sloužilo jejich cílům? Z opačné strany Galaxie?

Směšné! Ve skutečnosti jsou v dosahu padesáti parseků, což je dale-

ko praktičtější."

"Tenhle důvod se mi líbí," řekl Darell. "Dává to smysl. Podívej-

te, Munn už je nějakou dobu při smyslech a já navrhuji, abychom ho

rozvázali. Nemůže nám nijak uškodit."

- 178 -

Anthor vypadal bojovně, ale Homir energicky přikyvoval. O pět

vteřin později si stejně energicky mnul zápěstí.

"Jak se cítíš?" – zeptal se Darell.

"Pod psa," řekl Munn nevrle, "ale to nevadí. Chci se na něco ze-

ptat tady toho bystrého mladého muže. Slyšel jsem, co právě řekl a

chtěl bych jen souhlas k úvaze nad tím, co budeme dělat dál."

Nastalo podezřelé a nesouhlasné ticho.

Munn se hořce usmál. "No, předpokládejme, že Kalgan je sku-

tečně sídlem Druhé Nadace. Ale kdo na Kalganu? Jak je chcete najít?

Jak s nimi hodláte naložit, pokud je najdete, eh?"

"Oh," řekl Darell, "to vám můžu říct. Dost neobvykle. Mám vám

prozradit, co se Semicem děláme posledního půl roku? A Anthore, je

to také další důvod, proč jsem tolik chtěl zůstat na Terminu."

"Tak za prvé," pokračoval, "jsem se věnoval encefalografické

analýze a měl jsem víc důvodů, než by kdokoli z vás očekával. Najít

mozky členů Druhé Nadace je složitější, než vyhledávat vnucené

plošiny – a vlastně se mi to ani nepodařilo. Ale byl jsem už dost blíz-

ko.

Ví někdo z vás, jak probíhá kontrola emocí? Od doby Mezka je

to populární námět pro spisovatele sci-fi a byla o tom napsána, řeče-

na a zaznamenána spousta nesmyslů. Většinou se k tomu přistupuje

jako k něčemu záhadnému a okultnímu. Samozřejmě to tak není. To,

že je mozek zdrojem spousty nepatrných elektromagnetických polí,

každý ví. Každá prchavá emoce více či méně komplikovaně mění

tato pole, a to by měl také každý vědět:

Nyní si můžeme představit mozek, který může vycítit tato mění-

cí se pole, a dokonce s nimi může rezonovat. To znamená, že může

existovat zvláštní orgán velkého mozku, který je schopen převzít

jakýkoli typ pole, který zaznamená. Nemám žádný nápad, jakým

způsobem by toto mohlo přesně probíhat, ale to nevadí. Kdybych byl

například slepý, mohl bych se stejně učit o významu fotonů a energe-

tických kvant a bylo by mi pochopitelné, že absorpce fotonů o určité

energii může způsobit chemické změny na nějakém orgánu těla tak,

že je možné zjistit přítomnost zdroje fotonů. Ale tím bych pochopi-

telně nebyl schopen rozeznávat barvy.

Rozumíte tomu?"

- 179 -

Anthor jistě přikývnul, ostatní se tvářili neurčitě. "Takový hypo-

tetický orgán schopný rezonovat s jiným mozkem by mohl dokázat

to, co se populárně nazývá 'čtení pocitů' nebo dokonce 'čtení myšle-

nek', což je ale ve skutečnosti daleko komplikovanější. Dokázal by to

tak, že by se sám přizpůsobil polím vycházejícím z jiných mozků. Od

toho už je jenom krůček k tomu, abychom si mohli představit podob-

ný orgán, který by vlastně mohl ovlivňovat jiné mozky. Podle silněj-

šího pole by bylo možné orientovat slabší pole jiného mozku – stejně

jako silný magnet zorientuje atomové dipóly ocelové tyče, která pak

zůstává zmagnetizována.

Řešil jsem matematický model Druhé Nadace tak, že jsem vyvi-

nul funkci, která by předpovídala logicky nutné kombinace nervo-

vých drah, Na základě těchto drah by bylo možné vytvořit takový

orgán, jaký jsem právě popsal – ale ta funkce je naneštěstí příliš

komplikovaná, než aby bylo možné ji vyřešit jakýmikoli matematic-

kými metodami známými v současnosti. To je hodně špatné, protože

to znamená, že nikdy nemohu najít člověka s těmito schopnostmi

jenom podle jeho encefalografického záznamu.

Ale podařilo se mi něco jiného. Se Semicovou pomocí jsem se-

strojil něco, co popíši jako statický mentální přístroj. Moderní věda

dokáže vytvořit zdroj energie, který umí přesně okopírovat encefalo-

grafický záznam daného elektromagnetického pole. A co víc, dokáže

úplně libovolně a tvořivě měnit něco, co se týká pouze této zvláštní

vnímavosti – něco jako 'hluk' nebo statickou energií, která maskuje

ty druhé mozky, na které může být napojen. Ještě stále tomu rozumí-

te?"

Semic se spokojeně usmíval. On vlastně nevěděl, co pomáhá

dávat dohromady, on to pouze tušil – a tušil to správně. Starý pán byl

ještě ve formě…

Anthor řekl: "Myslím, že já ano."

"Ten přístroj," pokračoval Darell, "je úplně snadné vyrobit a já

jsem měl pod kontrolou všechny důležité budovy Nadace, protože

spadaly pod hlavičku válečného výzkumu. A tak jsou nyní okolo

kanceláře starosty a zákonodárného shromáždění instalovány statické

mentální přístroje. Pod kontrolou je i většina našich klíčových tová-

ren. I tahle budova. Nakonec může být každé místo, které si budeme

- 180 -

přát, úplně bezpečné před Druhou Nadací i před jakýmkoli budoucím

Mezkem. O to jde."

Skončil docela jednoduše – máchl široce otevřenou dlaní. Zdálo

se, že Turbor je ohromen. "Tak už to všechno skončilo. Velký Seldo-

ne, už je po všem."

"No," řekl Darell, "ne tak docela."

"Jak to myslíte, ne tak docela? Čeká nás ještě něco?"

"Ano, ještě jsme nezjistili, kde sídlí Druhá Nadace!"

"Co," zařval Anthor, "chcete snad říci…"

"Ano, chci. Druhá Nadace není na Kalganu." "Jak vy to můžete

vědět?"

"To je jednoduché," odseknul Darell. "Protože já náhodou vím,

kde Druhá Nadace opravdu je."

21.

USPOKOJIVÁ ODPOVĚĎ

Turbor se náhle rozesmál – prudké výbuchy smíchu se zvonivě

odrážely od stěn, slábly a nakonec bylo slyšet jen lapání po dechu.

Trošku zavrtěl hlavou a řekl: "Ó Galaxie, tohle snad bude pokračovat

celou noc. Jeden po druhém tu stavíme strašáky a zase je rozbíjíme.

Je to sice zábava, ale nikam se nedostaneme. Vesmíre, možná, že

všechny planety patří Druhé Nadaci. Možná, že nemají žádnou pla-

netu a jenom všude rozmístěné klíčové osoby. Ale co na tom záleží,

když Darell říká, že máme perfektní obranu?"

Darell se smutně pousmál. "Skvělá obrana nestačí, Turbore. Do-

konce i můj statický mentální přístroj je jen něco, s čím se nehneme z

místa. Nemůžeme mít navždy zaťaté pěsti, zoufale zírat na všechny

strany a čekat na neznámého nepřítele. Musíme vědět nejenom jak

zvítězit, ale i koho porazit. Určitě existuje nějaký svět, na kterém ten

nepřítel žije."

"Pojďme k věci," řekl Anthor vyčerpaně, "co nám chcete sdě-

lit?"

"Arkádie," řekl Darell, "mi poslala vzkaz a teprve když jsem ho

dostal, uvědomil jsem si něco velmi důležitého. Pravděpodobně bych

- 181 -

na to nikdy nepřišel. Nicméně to byla velmi jednoduchá zpráva. Zně-

la: 'Kruh nemá nikde konec'. Rozumíte?"

"Ne," řekl Anthor zatvrzele a mluvil zcela samozřejmě i za dru-

hé.

"Kruh nemá nikde konec," opakoval Munn zamyšleně a svraštil

čelo.

"No," řekl Darell netrpělivě, "mně to bylo jasné. Jednu věc víme

o Druhé Nadaci jistě. Kterou? Řeknu vám to! Víme, že Hari Seldon

ji lokalizoval na opačném konci Galaxie. Homir Munn rozvíjel teorii,

že Seldon lhal a Nadace neexistuje, Pelleas Anthor teoretizoval, že

Seldon lhal pouze co se týče umístění Nadace. Ale já vám říkám, že

Hari Seldon nelhal v ničem, vše byla úplná pravda.

Ale kde je ten druhý konec? Galaxie je plochá a má čočkovitý

tvar. Podélný průřez čočkou je kruh – a kruh nemá nikde konec, jak

si Arkádie uvědomila. My – my, První Nadace, sídlíme na Terminu

na okraji tohoto kruhu. Podle té definice jsme my na okraji Galaxie.

A teď jděte po obvodu tohoto kruhu a hledejte druhý konec. Jděte po

něm, jděte po něm – a žádný druhý konec nenajdete. Vrátíte se do

výchozího bodu… A tam najdete Druhou Nadaci."

"Tam?" – opáčil Anthor, "máte na mysli zde?"

"Ano, myslím, že zde," vykřikl Darell energicky. "No, kde jinde

by mohla být? Vy sám jste řekl, že pokud jsou lidé z Druhé Nadace

strážci Seldonova Plánu, je nepravděpodobné, že by sídlili na opač-

ném konci Galaxie, kde by byli v maximální izolaci. Vy sám se do-

mníváte, že vzdálenost padesát parseků je rozumnější. Já říkám, že i

to je moc daleko. Absolutně nulová vzdálenost je ještě praktičtější. A

kde by byli nejbezpečněji ukryti? Je známá věc, že pod svícnem je

tma.

Proč byl ubohý Ebling Mis tak překvapený až ochromený, když

objevil, kde sídlí Druhá Nadace? Byl tam, zoufale ji hledal, chtěl ji

varovat před příchodem Mezka a už jen zjistil, že Mezek se zmocnil

obou Nadací najednou. A proč se ani Mezkovi nepodařilo je najít?

Proč ne? Když někdo hledá nějakou nepřemožitelnou sílu, těžko bu-

de hledat mezi nepřáteli už dobytými. Tak ti psychologové mohli ve

volném čase spřádat plány, které by Mezka zastavily – a to se jim

taky podařilo.

- 182 -

Óh, je to šíleně jednoduché. My tady spřádáme plány a myslíme

si, že udržíme v tajnosti své tajemství – a přitom jsme celou tu dobu

právě v srdci, v jádru sídla našeho nepřítele. Je to směšné."

Anthorův výraz zůstal skeptický. "Vy namouduši věříte téhle te-

orii, dr. Darelle?"

"Ano, opravdu."

"Tak tedy kterýkoli z vašich sousedů, kterýkoli člověk na ulici

by mohl být superman Druhé Nadace, který sleduje vaše pocity a

vycítí běh vašich myšlenek."

"Přesně tak."

"A nechali nás celou dobu pokračovat ve výzkumech, aniž by se

snažili nám v nich nějak zabránit?"

"Aniž by se snažili nám v nich zabránit? Kdo vám řekl, že do

ničeho nezasahovali? Vy sám jste dokázal, že Munnův mozek byl

pozměněn. Co vás vede k myšlence, že jsme ho jako prvního poslali

na Kalgan z vlastní vůle – nebo že nás Arkádie z vlastní vůle tajně

vyslechla a pak s ním odcestovala? Ha! Pletli se nám do všeho prav-

děpodobně celou dobu. A konečně, proč by měli dělat víc, než děla-

li? Pro ně bylo daleko výhodnější nás klamat než nám jen bránit v

dalších akcích."

Anthor se pohroužil do svých myšlenek a po chvíli s nespokoje-

ným výrazem řekl: "Hm, mně se to tedy nelíbí. Váš statický mentální

přístroj stojí za úvahu, jenže nemůžeme navždy zůstat v domě – a

jakmile vyjdeme ven, jsme s tím, co zatím víme, v koncích. Aspoň

do té doby, než dokážeme vyrobit maličký přístroj pro každého oby-

vatele Galaxie."

"Ano, ale úplně beznadějné to není, Anthore. Tihle lidé z Druhé

Nadace mají zvláštní schopnost, kterou my nemáme. V tom je jejich

síla, ale zároveň jejich slabost. Existuje například nějaká zbraň, která

ublíží člověku, který normálně vidí, ale neuškodí slepci?"

"Jistě," řekl Munn okamžitě. "Světlo do očí."

"Přesně tak," potvrdil Darell. "Intenzivní, hodně oslepující svět-

lo."

"No ale co z toho?" – zeptal se Turbor.

"Analogie je jasná. Já mám statický mentální přístroj. Ten vydá-

vá umělé elektromagnetické pole, které bude pro lidi z Druhé Nadace

jako paprsek světla pro nás. Navíc je statický mentální přístroj kalei-

- 183 -

doskopický. Mění pole rychle a souvisle, rychleji, než může vnímavý

mozek zaznamenat. Představme si tedy ostré blikající světlo, ze kte-

rého by nás po určité době bolela hlava. Pokud ho zesílíme tak, že

ještě není oslepující – začne působit bolest, nesnesitelnou bolest,

kterou pocítí pouze ti, kterým ten příslušný smysl pracuje. Nikdo

jiný."

"Opravdu?" – řekl Anthor a začínal být nadšený. "Už jste to

zkoušel?"

"Na kom? Ovšem, že jsem to nezkoušel. Ale bude to fungovat."

"Hm, kde máte toho kontrolora, co hlídá pole okolo tohoto do-

mu? Chtěl bych se na tu věcičku podívat."

"Tady." Darell si sáhnul do kapsičky u saka. Byl to malý pří-

stroj, ani nebylo vidět, že by něco v té kapse měl. Sepnul dva černé

knoflíky k sobě.

Anthor si to pečlivě prohlédl a pokrčil rameny. "Nejsem z toho

moudrý, když se na to tak dívám. Heleďte, Darelle, čeho se nesmím

dotýkat? Víte, nechtěl bych vypnout ochranu domu."

"Nebojte se," řekl Darell neurčitě. "To ovládání, které máte na

mysli, je instalováno na místě." A přejel pohledem kloubový vypí-

nač, kterého se nikdo nedotýkal.

"A na co je tento vypínač?"

"Tím lze regulovat, do jaké míry se změní typ pole. Tady – tím-

to se volní intenzita. To je to, o čem jsem mluvil."

"Můžu…" – zeptal se Anthor s prstem na tlačítku měnícím in-

tenzitu. Ostatní se nahrnuli blíž.

"Proč ne?" – pokrčil Darell rameny, "nic nám to neudělá." Po-

malu, téměř bojácně otáčel Anthor vypínačem, nejdřív na jednu stra-

nu, pak na druhou. Turbor skřípal zuby, Munn rychle mrkal očima.

Vypadalo to, jako by si ostřili smysly a chtěli vypátrat daný impuls,

který na ně nemohl působit.

Nakonec Anthor pokrčil rameny a předal ovládací krabičku Da-

rellovi. "No, myslím, že vám můžeme věřit. Ale je hrozně těžké si

představit, že se něco opravdu stalo, když jsem otočil tím knoflí-

kem."

"Ale jasně, Pelleasi Anthore," řekl Darell s mírným úsměvem.

"To, co jsem vám dal, byla jen maketa. Podívejte, mám jiný." Odhr-

- 184 -

nul si sako a vzal do ruky úplně stejné ovládání, které mu viselo na

pásku.

"Vidíte?" – ukázal Darell a jediným pohybem nařídil intenzitu

na maximum.

A Pelleas Anthor se se strašným, nelidským výkřikem zhroutil

na podlahu. Svíjel se v agónii, zbělelými křečovitými prsty se bezú-

čelně chytal za vlasy a rval si je.

Munn chvatně zdvihl nohy, aby se ho nedotklo zmítající se tělo,

v očích se mu zračila hrůza. Semic a Turbor vypadali jako ze sádry,

strnule nehybní a bílí.

Darell otočil vypínačem zase zpátky. A Anthor sebou jednou

nebo dvakrát sotva znatelně škubl a zůstal ležet nehybný. Byl živý,

roztahoval se mu hrudník, jak dýchal.

"Zvedneme ho na pohovku," rozkázal Darell a pevně ho uchopil

za ruce. "Pomozte mi."

Turbor ho chytil za nohy. Bylo to, jako by vláčeli pytel mouky.

Pak, po několika minutách, začal Anthor dýchat živěji, jeho víčka se

zachvěla a otevřela. Obličej měl příšerně žlutý, vlasy i celé tělo úplně

propocené, a když promluvil, přeskakoval mu hlas a nebylo mu ro-

zumět.

"Ne," mumlal, "ne! Už to nedělejte! Vy nevíte… Oh-h-h." Byl

to dlouhý, třesoucí se sten.

"Už to nebudeme dělat," řekl Darell, "ale povězte nám pravdu.

Jste člen Druhé Nadace?"

"Dejte mi trochu vody," úpěnlivě žadonil Anthor.

"Přineste nějakou, Turbore," řekl Darell, "a vezměte láhev s

whisky."

Nalil do Anthora odlivku whisky a dvě sklenice vody a pak zno-

vu opakoval svou žádost. Zdálo se, že se v mladém muži něco uvol-

nilo…

"Ano," vydýchl vyčerpaně, "jsem člen Druhé Nadace."

"Která," pokračoval Darell, "má sídlo na Terminu – tady?"

"Ano, ano. Máte úplně ve všem pravdu."

"Dobrá. Teď nám vysvětlete, co se děje posledního půl roku.

Povězte nám to!"

"Já bych chtěl spát," zašeptal Anthor.

"Později! Teď mluvte!"

- 185 -

Chvějící se vzdech. Pak slova, tichá a uspěchaná. Ostatní se nad

ním naklonili, aby rozuměli. "Situace byla čím dál tím nebezpečnější.

Věděli jsme, že Terminus a fyzici, kteří na něm žijí, se začínají zají-

mat o modely vln vysílané mozkem a že doba už je zralá pro vývoj

něčeho jako statický mentální přístroj. A také se stupňovalo nepřátel-

ství vůči Druhé Nadaci. Museli jsme tomu zabránit, aniž bychom

překazili Seldonův Plán.

My… pokoušeli jsme se řídit běh událostí. Snažili jsme se nějak

zapojit. To od nás mělo odvrátit podezření. Postarali jsme se o to,

aby Kalgan vyhlásil válku, to mělo také odlákat pozornost. Proto

jsem poslal Munna na Kalgan. Stettinova milenka byla jednou z nás.

Dohlédla na to, aby Munn zařídil, co bylo třeba…"

"Callia je…" – vykřikl Munn, ale Darell ho mávnutím ruky

umlčel.

Anthor pokračoval, aniž by si byl vědom, že ho někdo přerušil.

"A pak tu byla Arkádie. Nemohli jsme se spolehnout, že budeme

předvídat úplně vše, tak ji Callia raději odmanévrovala na Trantor,

aby nemohla do ničeho zasahovat. To je vše. Kromě toho, že jsme

prohráli."

"Pokoušeli jste se mě dostat na Trantor, že?" – zeptal se Darell.

Anthor přikývl. "Museli jsme vás odstranit z cesty. Bylo zcela

jasné, že se ve vaší hlavě rodí triumf. Řešil jste problémy týkající se

statického mentálního přístroje."

"Proč jste mě nezačal ovládat?"

"Nemohl jsem… nemohl. Měl jsem své příkazy. My pracujeme

podle Plánu. Kdybych improvizoval, všechno bych pokazil. Plán jen

předpovídá pravděpodobnosti… víte, že… jako Seldonův Plán." Vy-

rážel prudké mučivé vzdechy, mluvil téměř nesouvisle. Otáčel hla-

vou ze strany na stranu v neklidné horečce. "Pracovali jsme s jednot-

livci… ne skupinami… velmi nízké pravděpodobnosti… ztraceni.

Kromě toho… když ovládat vás… někdo jiný vynalézt přístroj…

k ničemu… museli bychom vás ovládat mnohem… jemněji… vlastní

plán prvního mluvčího… nezná všechna hlediska… kromě… nepra-

coval-a-a-a-a…" Došly mu síly.

Darell s ním hrubě zatřásl. "Ještě nemůžete spát. Kolik vás je?"

"Huh? Cožechceteee… oh… ne moc… překvapen… padesát…

netřeba víc."

- 186 -

"Všichni tady na Terminu?"

"Pět… šest mimo ve vesmíru… jako Callia… musím spát."

Náhle sebou hnul, jakoby se strašlivým úsilím a začal se vyjadřovat

jasněji. Byl to poslední pokus o sebeospravedlnění, o zmírnění po-

rážky.

"Téměř dostal vás nakonec. Vypnul bych ochranu a zmocnil se

vás. Vidělo by se, kdo je lepší. Ale vy jste mi dal atrapu… podezříval

jste mě celou do…"

A konečně spal.

Turbor řekl obdivným a bázlivým tónem: "Jak dlouho jste ho

podezříval, pane Darelle?"

"Dokonce hned od té doby, co sem poprvé přišel," zněla tichá

odpověď. "Přišel od Kleise, jak říkal. Ale já jsem Kleise znal a věděl

jsem, s jakou jsme se rozešli. Byl úplně zfanatizovaný do problému

Druhé Nadace a já jsem ho opustil. Mé vlastní důvody byly rozumné,

připadalo mi nejlepší a nejbezpečnější uskutečňovat své nápady sám.

Ale Kleisovi jsem to nemohl říci, stejně by mě neposlouchal. Pro

něho jsem byl zbabělec a zrádce, dokonce snad i agent Druhé Nada-

ce. Nedokázal odpouštět a od toho dne téměř až do své smrti se

mnou nechtěl mít nic společného. Potom náhle v několika posledních

týdnech života mi napíše – jako starý přítel – a doporučuje svého

nejlepšího a nejslibnějšího žáka jako spolupracovníka a chce zase

začít naše staré výzkumy.

To k němu ani trošku nesedělo. Jak by vůbec mohl udělat něco

takového, aniž by byl pod vlivem vnějších sil… Začal jsem přemýš-

let, jestli smyslem toho všeho nemůže být podstrčení opravdového

agenta Druhé Nadace jako někoho, komu bych důvěřoval. No, bylo

to tak…"

Oddechl si a na chviličku zavřel oči.

Semic váhavě nadhodil: "Co s nimi uděláme… s těmi chlapíky z

Druhé Nadace?"

"Já nevím," řekl Darell smutně. "Myslím, že bychom je mohli

poslat do vyhnanství. Je tu například Zoranel. Můžeme je odsunout

tam a všude po celé planetě instalovat statické mentální přístroje.

Mohli bychom izolovat pohlaví, nebo snad ještě lepší by bylo je ste-

- 187 -

rilizovat – a za padesát let bude Druhá Nadace věcí minulosti. Možná

by byla pro ně pro všechny laskavější klidná smrt."

"Myslíte," řekl Turbor, "že bychom se mohli od nich naučit po-

užívat ten zvláštní smysl? Nebo se s tím už rodí, jako Mezek?"

"Já nevím. Myslím, že se to vyvíjí dlouhým tréninkem, protože

podle encefalografických záznamů lze usuzovat, že v lidském mozku

jsou potenciální schopnosti v latentní formě. Ale k čemu tohle potře-

bujete vědět? Jim to vůbec nepomohlo."

Zamračil se.

Ačkoli nic neřekl, jeho myšlenky přímo křičely.

Bylo to snadné – příliš snadné. Už padli, neporazitelní, padli ja-

ko padouši z knih a jemu se to moc nezdálo. Galaxie! Kdy může člo-

věk vědět, že není loutka? Jak to má poznat, že není loutka?

Arkádie se vracela domů a jeho myšlenky se odvrátily od toho,

co stejně bude muset nakonec řešit.

Byla doma týden, pak dva a jemu se nepodařilo se uvolnit. Jak

by také mohl? Během té doby, co byla pryč, se nějakým záhadným

kouzlem změnila z dítěte v ženu. Byla jeho spojovací článek se živo-

tem, jeho pojítko s hořkosladkým manželstvím, které trvalo sotva

déle než líbánky.

A pak, jednoho pozdního večera řekl tak nenuceně jak jen byl

schopen: "Arkádie, co tě vedlo k závěru, že na Terminu existují obě

Nadace?"

Vraceli se z divadla. Seděli tam na nejlepších místech, každý

měl své kukátko, Arkádie měla nové šaty ušité speciálně pro tuto

příležitost. Byla šťastná.

Chviličku na něho zírala a pak to zamluvila: "Jé, já ani nevím,

tati. Jen mě to tak napadlo."

Ledová vrstva okolo srdce dr. Darella sílila.

"Přemýšlej," řekl jemně. "Je to důležité. Jak jsi přišla na to, že

jsou obě Nadace na Terminu."

Trošku se zamračila. "Tak dobře, byla tam paní Callia. Věděla

jsem, že ona patří k Druhé Nadaci. Anthor to také říkal."

"Ale ona byla na Kalganu," trval na svém Darell. "Proč jsi se

rozhodla pro Terminus?"

- 188 -

Teď Arkádie čekala několik minut, než odpověděla. Co ji k to-

mu přimělo? Co ji k tomu vedlo? Měla strašně nepříjemný pocit,

jako by něco začínalo být nad její síly. Řekla: "Ona věděla, co se děje

– paní Callia věděla – a musela mít informace z Terminu. Cožpak

tohle nezní pravdivě, tati?"

Ale on jenom potřásl hlavou.

"Táto," křičela, "já jsem to věděla. Čím víc jsem o tom přemýš-

lela, tím jsem si byla jistější. Prostě to dávalo smysl." V očích jejího

otce se zračila beznaděj.

"To vůbec není dobré, Arkádie, to vůbec není dobré. Intuice v

souvislosti s Druhou Nadací je podezřelá. Ty to víš, viď? Mohla to

být intuice, ale mohlo to být také ovládání myšlenek!"

"Ovládání! Máš na mysli, že se mnou něco udělali? Óh ne. Ne,

to nemohli." Pomalu se od něj odtahovala. "Cožpak Anthor neřekl,

že jsem v pořádku? Přiznal to. Přiznal všechno. A ty jsi našel celou

skupinu na Trantoru. Že ano? Mám pravdu?" Dýchala rychle.

"Já vím, ale – Arkádie, mohl bych si natočit tvůj encefalografic-

ký záznam?"

Divoce zavrtěla hlavou. "Ne, ne! Já se strašně bojím."

"Mě, Arkádie? Nemusíš se ničeho bát. Ale je potřeba to vědět.

Je ti to jasné, viď?"

Poté ho vyrušila jen jednou. Těsně před tím, než to spustil, pev-

ně sevřela jeho ruku. "A co když jsem jiná, tati? Co budeš muset

udělat?"

"Nebudu muset udělat nic. Pokud tě nějakým způsobem ovlivni-

li, odjedeme. Odjedeme zpátky na Trantor, ty a já… a nebudeme se

starat o nic jiného v Galaxii."

Nikdy za celý život se Darellovi analýza tak nevlekla a nebyla

tak náročná. Když bylo všechno hotové, Arkádie se schoulila a ne-

odvážila se podívat. Pak slyšela, jak se táta směje a všecko jí bylo

jasné. Vyskočila a vrhla se mu do náruče.

Když se navzájem tiskli, uvolněně si broukal. "V domě je nain-

stalován statický mentální přístroj a vlny tvého mozku jsou normální.

Opravdu jsme je doběhli, Arkádie a můžeme zase žít."

"Tati," vzdychla, "můžeme teď od nich přijmout medaile?"

- 189 -

"Jak víš, že jsem požádal, aby nás vynechali?" Na chviličku si ji

podržel dál od těla, pak se zase zasmál. "Nevadí, ty víš všechno.

Dobrá, dostaneš medaili, na tribuně a s proslovem."

"A tati?"

"Ano?"

"Mohl bys mi od teďka říkat Arkady."

"Ale… dobře, dobře, Arkady."

Pomalu ho zaplavoval a prosycoval slastný pocit vítězství. Na-

dace – tedy První Nadace – se stala absolutním pánem Galaxie. Už

nestála žádná další překážka mezi nimi a Druhou Říší – konečným

naplněním Seldonova Plánu.

Vše bylo na dosah… Díky…

22.

PRAVDIVÁ ODPOVĚĎ

Neobjevené místo na neobjeveném světě!

A muž, jehož plán vychází.

První Mluvčí vzhlédl ke Studentovi. "Padesát mužů a žen," řekl,

"padesát mučedníků! Ti věděli, že to vše znamená smrt, nebo doži-

votní vězení. Dokonce se ani nemohli bránit – protože by jejich sna-

ha mohla být odhalena. A přece nezeslábli. Postarali se, aby plán

vyšel, protože žili pro vyšší Plán."

"Mohlo jich být méně?" – zeptal se Student pochybovačně.

První Mluvčí pomalu zavrtěl hlavou. "To byla spodní hranice.

Kdyby jich bylo méně, pravděpodobně by se jim nepodařilo působit

přesvědčivě. Ve skutečnosti by bylo čistě objektivně potřeba pětase-

dmdesát lidí, aby se vyloučila možnost omylu. Studoval jste plán

akcí, který vypracoval před patnácti lety Výbor Mluvčích?"

"Ano, Mluvčí."

"A porovnal jste ho se skutečným vývojem událostí?"

"Ano, Mluvčí." Po chvilce – "Byl jsem úplně užaslý."

"Já vím. Každý je tím ohromen. Kdybyste věděl, kolik lidí na

tom plánu pracovalo a kolik měsíců – vlastně let – aby ho dovedli do

úplné dokonalosti, byl byste méně udiven. Teď mi několika slovy

povězte, co se stalo – chci vaši interpretaci matematických symbolů."

- 190 -

"Ano, Mluvčí." Mladý muž si uspořádával myšlenky. "Hlavně

bylo nutné, aby lidé z První Nadace byli naprosto jistě přesvědčeni,

že vypátrali a zničili Druhou Nadaci. V tomto ohledu patrně dochází

k návratu k původně zamýšlené verzi. Obyvatelé Terminu o nás

podle všeho zase nic neví, nezahrnují nás do svých propočtů. Jsme

znovu ukryti v bezpečí – v počtu padesáti lidí."

"A účel Kalganské války?"

"Ukázat Nadaci, že jsou schopni porazit fyzického nepřítele –

odčinit škody, které napáchal na jejich sebejistotě a sebeocenění Me-

zek."

"Tady je mezera ve vaší analýze. Mějte na paměti, že obyvatelé

Terminu na nás bezesporu pohlíželi s rozporuplnými pocity. Nenávi-

děli naše předpokládané schopnosti, které sami neměli, přesto však

mlčky spoléhali na to, že je ochráníme. Kdybychom byli 'zničení'

před Kalganskou válkou, způsobilo by to paniku po celé Nadaci.

Nikdy by neměli odvahu postavit se Stettinovi, kdyby je pak napadl.

A on by to byl udělal. Jenom ve chvíli, kdy slastné pocity vítězství

vrcholily, mohlo proběhnout naše 'zničení' s minimálními vedlejšími

účinky. Dokonce i kdybychom ještě rok počkali, mohl by se hlad po

úspěchu citelně zmírnit."

Student přikývl. "Já vím. Takže události se budou dál vyvíjet

bez odchylek, podle Plánu."

"Pokud," zdůraznil První Mluvčí, "nedojde k dalším zvláštním

nepředvídaným událostem."

"A proto," řekl Student, "pořád ještě existujeme. Jen kdyby – jen

kdyby – jedna stránka současného stavu věcí mi dělá starosti, Mluv-

čí. První Nadace má statický mentální přístroj – a to je mocná zbraň

proti nám. Přinejmenším to není tak, jak to bývalo dříve."

"Správný postřeh. Ale není nikdo, kdo by ho proti nám použil.

Ten přístroj je teď v podstatě k ničemu, když mají pocit, že už jim z

naší strany nic nehrozí. Encefalografická analýza bude také bezúčel-

ná. Zase začnou být potřebnější a důležitější jiné vědy. Tahle první

generace psychologů v První Nadaci bude poslední a během století

bude statický mentální přístroj téměř zapomenutou záležitostí minu-

losti."

"No…" Student si chvilku všechno sám pro sebe rozmýšlel.

"Myslím, že máte pravdu."

- 191 -

"Ale chtěl bych, mladý muži, abyste si kvůli své budoucností ve

výboru na prvním místě uvědomil, že je třeba věnovat pozornost těm

drobným komplikacím, které se vloudily do našeho Plánu na posled-

ní dekádu prostě tím, že jsme se zabývali pouze jednotlivci. Existo-

val způsob, kterým mohl Anthor dosáhnout toho, aby podezření proti

němu samému dozrála v pravý čas. A bylo to relativně snadné.

Existoval způsob, kterým bylo možné ovlivnit atmosféru tak,

aby nikoho na Terminu předčasně nenapadlo, že by Terminus sám

mohl být tím centrem, které hledají. Tato informace měla být vnuk-

nuta té mladé dívce, Arkádii, které by kromě jejího otce nikdo nevě-

noval pozornost. Ona pak měla být vyslána na Trantor, aby bylo jis-

té, že se se svým otcem předčasně nesetká. Ti dva se tedy měli stát

póly hyperatomického motoru, kdy jeden bez druhého nemohli nic

dokázat. A vše mělo být spuštěno – tedy mělo dojít k jejich kontaktu

– v přesně načasovaný okamžik. Já jsem to tak říkal!

Také poslední bitva měla být lépe připravena. Flotila Nadace

měla získat sebejistotu a Kalganská flotila měla být připravena k

útěku. To jsem také říkal!"

Student řekl: "Zdá se mi, Mluvčí, že jste… tedy mám na mysli,

že my všichni jsme spoléhali na to, že dr. Darella nenapadne, že Ar-

kádie je náš nástroj. Jak jsem se díval do výpočtů, pravděpodobnost,

že ji bude podezřívat, byla asi třicet procent. Co by se tedy stalo?"

"Měli jsme to pod kontrolou. Co víte o Vnucených plošinách?

Co to je? Určitě ne důkaz o používání emocionálních dispozic. To

lze udělat, aniž by bylo možné to jakkoli zjistit, i tou absolutně nej-

propracovanější encefalografickou analýzou. Důsledek Leffertovy

rovnice, jak víte. Ale tady se jedná o odstranění, vymýcení těch pře-

dešlých schopností, což také vyjde najevo. Musí to vyjít najevo.

Anthor se pochopitelně přesvědčil, že Darell ví všechno o Vnu-

cených plošinách.

Ale – kdy je možné začít někoho ovládat, aniž by to vyšlo naje-

vo? Tehdy, když nejsou žádné původní schopnosti, které by bylo

třeba odstranit. Jinými slovy, když má jedinec čistou mysl jako novo-

rozeně. A právě takovou mysl měla Arkádie Darellová před svým

patnáctým rokem tady na Trantoru. Tehdy jsme začali pracovat podle

tohoto plánu. Ona nikdy nezjistí, že ji někdo ovládá a my ji můžeme

- 192 -

ještě lépe využívat, protože se díky tomuto ovládání velice rychle

vyvinula ve vyspělou, inteligentní osobnost."

První Mluvčí se krátce zasmál. "V jistém smyslu je nejúžasnější

na tom všem ta ironie. Čtyři sta let bylo tolik lidí zaslepeno Seldono-

vými slovy 'druhá strana Galaxie'. Vědci vnesli do problému svůj

specifický fyzikální pohled odměřování druhého konce úhloměry a

pravítky, které nakonec vždycky skončilo buď v bodě 180° po obvo-

dě, nebo zpátky na původním místě.

Naše vůbec největší nebezpečí spočívalo v tom, že opravdu

existovalo možné řešení založené na fyzikálních způsobech myšlení.

Galaxie, jak víte, není v žádném případě jednoduše plochá, stejně

jako její okraj není úplný oblouk. Ve skutečnosti je to dvojitá spirála

a nejméně osmdesát procent obydlených planet je na jejím hlavním

rameni. Terminus leží na vnější straně ramene spirály a my jsme na

tom druhém – protože, co je opačný konec spirály? No, střed.

Ale to je bezvýznamné. Je to náhodné řešení, které příliš nepatří

k věci. Bylo možné na to přijít hned, stačilo si jen uvědomit, že Hari

Seldon se zabýval sociálními vědami a ne fyzikou a přizpůsobit tomu

své myšlenkové procesy. Co vlastně znamenaly 'opačné strany' pro

sociology? Opačné konce na mapě? Samozřejmě že ne. To je jen

mechanická interpretace. První Nadace byla na okraji, tam, kde byla

původní Říše nejslabší, kde byl její civilizační vliv nejmenší a kde

nebylo téměř nic z jejího bohatství a kultury. A kde je tedy sociální

protějšek v Galaxii? No tam, kde je původní Říše nejsilnější, kde

jsou civilizační vlivy největší a kde je soustředěno nejvíc bohatství a

kultury. Tady! Ve středu! Na Trantoru, za Seldona hlavním městě

Říše. Je to tak jasné. Hari Seldon po sobě zanechal Druhou Nadaci,

aby udržovala, vylepšovala a rozšiřovala jeho práci. To všichni vědě-

li nebo aspoň tušili padesát let. A kde šlo tohle nejlépe udělat? Na

Trantoru, kde pracovala Seldonova skupina a kde byla shromážděna

spousta údajů. A pak byla Druhá Nadace založena proto, aby chráni-

la Plán proti nepřátelům. To bylo také známo! A kde byl největší

zdroj nebezpečí pro Terminus a Plán?

Tady! Tady na Trantoru, kde po celá tři století mohla Říše, ač-

koli se rozpadala, zničit Nadaci, kdy ji jen napadlo. Potom, když asi

před sto lety Trantor podlehl, byl poražen a úplně zničen, jsme byli

samozřejmě schopni uchránit naše centrum a Říšská knihovna i po-

- 193 -

zemky kolem ní zůstaly nedotčeny. V Galaxii to dobře věděli, ale

přesto je tento zarážející fakt zanechal klidnými.

Bylo to tady na Trantoru, kde nás Ebling Mis objevil a tady jsme

se postarali o to, aby to zjištění nepřežil. Abychom to mohli udělat,

bylo třeba zařídit, aby obyčejné děvče Nadace porazilo Mezka v celé

jeho nezměrné síle. To mohlo samozřejmě přilákat pozornost a pode-

zření na planetu, kde se to stalo. To tady jsme poprvé studovali

Mezka a plánovali jeho definitivní porážku. To tady se narodila Ar-

kádie a začal se odvíjet řetězec událostí, které postupně vedly ke

skvělému návratu k Seldonovu Plánu.

A žádné z těchto trhlin v našem tajemství, žádné z těch zejících

děr si nikdo nevšiml protože Seldon mluvil o 'druhém konci' a oni si

to vykládali po svém."

První Mluvčí již dávno přestal mluvit ke Studentovi. Už si to

vše vykládal vlastně sám pro sebe, stál u okna a díval se ven na neu-

věřitelně zářící nebe v ohromné Galaxii, která teď byla navždy v

bezpečí.

"Hari Seldon nazýval Trantor 'koncem hvězd'," šeptal, "a vlastně

proč ne trošku básnické metafory. Z tohoto místa byl řízen celý

vesmír, všechny paprsky hvězd vedly sem.

'Všechny cesty vedou na Trantor', říká staré přísloví, 'a tam také

končí všechny hvězdy'."

O deset měsíců dříve pozoroval První Mluvčí tytéž skupiny

hvězd – které nejsou nikde jinde tak nahloučené jako ve středu toho-

to obrovského seskupení hmoty, lidmi nazývaného Galaxie – s jistý-

mi obavami. Teď se na oblé a brunátné tváři Prvního Mluvčího –

Preema Palvera – zračilo zádumčivé uspokojení.

- 194 -