David Brin

Druhá trilogie Nadace

Vítězství Nadace

- 1 -

Část 1

O posledních dnech Hariho Seldona toho není moc známo, tře-

baže existuje mnoho zromantizovaných příběhů, z nichž některé

údajně pocházejí od něj samotného. U žádného nebyla prokázána

jeho pravost.

Zřejmé však je, že Seldon své poslední měsíce strávil v klidu a

nepochybně si užíval uspokojení ze svého životního díla. Díky svému

matematickému nadání a moci psychohistorie musel jistě vidět, jak se

před ním rozkládá panoráma dějin, potvrzující velkolepý osud, který

již zmapoval.

Ačkoliv smrt přišla brzy; žádný jiný smrtelník nikdy nepoznal ta-

kovou sebedůvěru a jistotu, co skrývá budoucnost.

ENCYCLOPEDIA GALACTICA, 117. vydání, 1054 e. n.

- 2 -

1.

„Já už jsem… vyřízený.“

Ta slova Harimu táhla hlavou a dusila ho jako pokrývka, kterou

mu ošetřovatel neustále urovnával na nohou, třebaže v Císařských

zahradách byl teplý den.

Jsem vyřízený.

Tato věta byla jeho stálým, zarytým průvodcem. … vyřízený.

Před Harim Seldonem ležely huňaté svahy Shoufeenského lesa,

neudržované části Císařských zahrad, kde se mísily rostliny a malá

zvířata z celé Galaxie a bezuzdně se množily. Vysoké stromy dokon-

ce zakrývaly všudypřítomné kovové věže na obzoru. Tento malý les-

ní ostrov obklopovalo mocné světoměsto.

Trantor. Mžouraje, jak mu již slábl zrak, mohl si Hari skoro

představit, že sedí na jiné planetě – na nějaké, jež nebyla srovnána a

podmaněna, aby sloužila Galaktické říší lidstva.

Les Hariho dráždil. Naprostá nepřítomnost rovných linií byla

téměř zvrhlá, změť zelení vzpírající se všem snahám ji rozluštit či

dekódovat. Geometrické tvary byly nepředvídatelné, dokonce chao-

tické.

Mentálně se k tomu chaosu, tak živému a nedisciplinovanému,

natáhl. Mluvil k němu jako k sobě rovnému. Byl to jeho velký nepří-

tel.

Celý život jsem proti tobě bojoval, používal jsem matematiku,

abych překonal obrovskou složitost přírody. Nástroji psychohistorie

jsem zkoumal matrix lidské společnosti, vyrvával jsem řád z kalné

změtí. A když má vítězství přesto působila neúplně, použil jsem poli-

tiku a lest, abych mohl bojovat s nejistotou, a tebe jsem zahnal jako

nepřítele. Tak proč tě teď, ve chvíli svého údajného vítězství, slyším,

jak mě voláš? Chaose, můj starý nepříteli.

Odpověď byla ve stejné větě, která se mu honila hlavou. Protože

jsem vyřízený.

Vyřízený jako matematik.

Jíž tomu bylo déle než rok, co se s ním Stettin Palver, Gaal Dor-

nick nebo kterýkoliv jiný člen Padesátky poradil o nějaké vážnější

- 3 -

permutaci či revizi „Seldonova plánu“. Stále k němu cítili nezměně-

nou úctu a bázeň, jenomže měli plno práce s naléhavými úkoly.

Kromě toho každý poznal, že jeho mysl už není dost pružná, aby do-

kázala zároveň žonglovat s množstvím abstrakcí. Pustit se do hyper-

dimenzionálních algoritmů vyžadovalo mentální obratnost, soustře-

dění a aroganci mládí. Jeho nástupci, vybraní mezi nejlepšími mozky

na pětadvaceti milionech planet, měli všechny tyto vlastnosti v nad-

bytečném množství.

Ale Hari si již nemohl dovolit tu domýšlivost. Zbývalo mu málo

času.

Vyřízený jako politik.

Jak to slovo kdysi nenáviděl! Dokonce i sám před sebou předstí-

ral, že chce být jen pokorným akademikem. Samozřejmě to byla jen

nádherná póza. Nikdo by se nemohl stát prvním ministrem celého

lidmi obydleného vesmíru bez nadání a troufalosti mistra manipulá-

tora. Ano, i na tomhle poli byl géniem, mocí vládl s vkusem, porážel

nepřátele, měnil životy bilionů – přičemž si celou dobu stěžoval, jak

tu práci nenávidí.

Někteří lidé by se na ten mladický záznam mohli dívat s ironic-

kou pýchou. Ne tak Hari Seldon.

Vyřízený jako spiklenec.

Vyhrál každou bitvu, zvítězil v každé soutěži. Před rokem obrat-

ně dovedl dnešní vládce Císařství k tomu, aby vytvořili ideální okol-

nosti pro jeho tajný psychohistorický projekt. Již brzy na strohém,

vzdáleném Terminu uvázne sto tisíc vyhnanců s úkolem sepsat veli-

kou Encyklopedii Galacticu. Ale za půl století se ten povrchový cíl

vytratí a objeví se skutečný cíl Nadace na galaktickém okraji – mělo

se z ní stát embryo životaschopnější říše, než byla ta, která padla. Po

léta se na to každý den soustředil a v noci o tom snil. Jeho sny sahaly

přes tisíc let kolapsu společnosti – přes věk utrpení a násilí – k no-

vému rozkvětu lidstva. K lepšímu osudu pro lidstvo.

Jenomže teď jeho úloha v tomto úžasném podniku skončila. Prá-

vě naťukal zprávy pro Časový trezor na Terminu – řadu rafinovaných

zpráv, které občas postrčí či povzbudí členy Nadace na cestě k zář-

nému zítřku předpovězenému psychohistorií. Když byla poslední

- 4 -

zpráva bezpečně zaznamenána. Hari pocítil změnu chování lidí ko-

lem sebe. Stále ho ctili, dokonce uctívali, ale už nebyl nezbytný.

Jasným ukazatelem byl odjezd jeho osobních strážců – trojice

humanoformních robotů, jež Daneel Olivaw určil, aby Hariho chráni-

li, dokud nebudou zprávy hotovy. Jeden robot – umně zamaskovaný

za robustního mladého medika – se k Harimu naklonil a pošeptal mu

do ucha.

„Už musíme jít. Daneel pro nás má naléhavé poslání. Ale po-

prosil mě, abych ti vyřídil jeho slib. Daneel tě brzy navštíví. Vy dva

se opět setkáte, než to skončí.“

Možná to nebyl nejtaktnější způsob, jak věc vyjádřit, ale Hari u

přátel a rodiny vždy dával přednost otevřenosti.

Před očima se mu z minulosti mimoděk vynořil jasný obraz – je-

ho ženy Dors Vanabili, jak si hraje s jejich synem Raychem. Povzde-

chl si. Dors i Raych byli dávno pryč – stejně jako většina těch, kteří

mu kdy byli blízcí.

To ho přineslo k tomu, co se mu stále honilo hlavou

Vyřízený jako člověk.

Lékaři si nad prodlužováním jeho života zoufali, i když osmdesát

let bylo dnes docela brzo na smrt sešlostí věkem. Ale Hari neviděl v

existencí pro ni samu žádný smysl. Zvlášť když už nedokázal analy-

zovat ani ovlivňovat vesmír.

Proto jsem se přesunul sem, do tohoto lesíka? Zadíval se na ne-

předvídatelnou divočinu před sebou – pouhé zákoutí Císařského par-

ku, čtverec o straně nejvýš sto mil – jediná zelená plocha na kovové

kůře Trantoru. Většina návštěvníků dávala přednost hektarům upra-

vených zahrad otevřených pro veřejnost, plných extravagantních a

udržovaných květin.

Ale Shoufeenský les ho lákal.

Tady každý den vidím v listoví a v jasných hvězdách za nocí cha-

os, nezakrytý matnými stěnami Trantoru. Slyším, jak se mi chaos vy-

smívá… říká mi, že jsem nevyhrál.

To trpké pomyšlení vyvolalo úsměv, z něhož mu až popraskaly

našpulené vrásky.

Kdo by si pomyslel, že v poslední fázi života získám smysl pro

spravedlnost?

- 5 -

Kers Kantun mu znovu urovnal pokrývku na klíně a starostlivě

se zeptal: „Jste v pořádku, doktore Seldone? Neměli bychom se už

vrátit?“

Hariho sluha měl protáhlý přízvuk – a nazelenale bledou pleť

valmorila, lidského poddruhu, rozšířeného v izolované Corithské

hvězdokupě, žijícího v ústraní tak dlouho, že nyní se s ostatními ra-

sami mohl křížit jen tehdy, pokud byly spermie a vajíčka enzymatic-

ky upraveny. Kerse Harimu vybrali za ošetřovatele a posledního

strážce hned poté, co odešli roboti. Obě role plnil s tichým odhodlá-

ním.

„Z tohoto divokého místa jsem celý nesvůj, doktore. Tenhle vítr

se vám přece nemůže líbit.“

Hari se dozvěděl, že Kantunovi rodiče dorazili na Trantor jako

mladí šedivci – příslušníci úřednické kasty – očekávajíce několik let

služby na hlavní planetě, výcvik v mnišských celách a pak návrat

domů, aby Galaxii posloužili jako administrátoři v rozsáhlém úřed-

nictvu. Ale šťastná náhoda nadání a povýšení je tady zadržela, takže

syna vychovávali v ocelových jeskyních, které nenáviděli. Kers po

rodičích zdědil slavný valmorilský smysl pro povinnost – jinak by ho

Daneel Olivaw nikdy nevybral, aby se o Hariho do konce postaral..

Možná už jsem k ničemu, ale někteří lidé si pořád myslí, že stojí

za to se o mě starat.

Hari považoval R. Daneela Olivawa za „člověka“ snad víc než

většinu lidí, jež poznal.

Celá desetiletí zachovával tajemství o existenci.“věčných“ – ro-

botů, kteří už dvacet tisíc let strážili osud lidstva – nesmrtelných stro-

jů, které pomohly vytvořit první Galaktickou říši a pak Hariho necha-

ly vybrat nástupce. Hari strávil nejšťastnější léta svého života sezda-

ný s jednou z nich. Bez lásky Dors Vanabili – či pomoci a ochrany

samotného Daneela Olivawa – by psychohistorii nikdy nevytvořil a

nezačal by Seldonův projekt.

Ani by nezjistil, jak zbytečné to všechno z dlouhodobého hledis-

ka bude.

Vítr ve stromech se Harimu poškleboval. V tom zvuku slyšel du-

tou ozvěnu svých pochybností.

- 6 -

Nadace nemohla splnit zadaný úkol. Někde během příštího tisíci-

letí nějaká odchylka postrčí psychohistorické parametry, rozko1ísá

statistickou hybnost a srazí tvůj Plán z cesty.

Máš pravdu, chtěl zakřičet na zefýr. Ale s tím se počítalo! Bude

tu Druhá Nadace, tajná, kterou povedou jeho následovníci, a ti budou

upravovat Plán tak, aby pokračoval správným směrem!

Přesto se pochyby vracely.

Maličká, utajená kolonie matematiků a psychologů že to dokáže

v galaxii propadající násilí a zkáze?

Celá léta to považoval za chybu… dokud mu odpověď neposkytl

šťastný osud. Mentalici, mutantní kmen lidí se záhadnou schopností

vycítit a pozměňovat emoce a vzpomínky jiných. Tyto síly byly stále

slabé, ale dědičné. Hariho adoptivní syn Raych toto nadání předal

své dceři Wandě a ona nyní vedla Seldonův projekt. Zverbovali kaž-

dého mentalika, kterého našli, aby se přiženil nebo přivdal mezí po-

tomky psychohistoriků. Po několika pokoleních genetického mísení

by měla mít tajná Druhá Nadace mocné nástroje k tomu, aby jeho

Plán v následujících staletích ochránila před odchylkami.

No a? Les opět ohrnul nos. A co budeš mít pak? Povládne Druhé

říši stínová elita? Tajná kabala lidských psychiků? Aristokracie men-

talických polobohů?

I kdyby tuto novou elitu ovládala laskavost, z té vyhlídky Hariho

zamrazilo.

Kers Kantun se naklonil a ustaraně se na něj zadíval. Hari odtrhl

pozornost od zpívajícího větru a konečně svému sluhovi odpověděl.

„Ach… pardon. Máš samozřejmě pravdu. Vrátíme se. Jsem una-

vený.“

Ale když ho Kers vezl k ukryté tranzitní stanici, Hari stále slyšel,

jak se les pošklebuje jeho životnímu dílu.

Mentalická elita je ale jenom jedna vrstva, viď? Druhá Nadace

skrývá ještě jednu pravdu a potom další. Za tvým vlastním Plánem

větší mysl než tvá vytvořila jiný. Mysl silnější, oddanější a mnohem

trpělivější než tvá. Plán, který ten tvůj využije, na chvíli… ale nako-

nec bude psychohistorie bezvýznamná.

Hari zapátral pod šaty, až našel hladkou kamennou krychli, dar

na rozloučenou od přítele a celoživotního průvodce R. Daneela Oli-

- 7 -

vawa. Pohladil povrch staré archiválie a zamumlal, příliš tiše, aby ho

Kers slyšel.

„Daneeli, slíbil jsi, že přijdeš a odpovíš mi na všechny otázky.

Mám jich tolik, než zemřu.“

2.

Z kosmu to vypadalo na příjemnou planetu, jen nepatrně dotče-

nou civilizací. Kolem rovníku se táhl bohatý pás zelených deštných

pralesů a všechny tři kontinenty omývaly oceány.

Dors Vanabili se během sestupu na starou Císařskou výzkumnou

stanici dívala, jak se pod ní zelená Panukopie zvětšuje. Od její po-

slední návštěvy uběhlo téměř čtyřicet roků. Tehdy sem doprovázela

svého lidského manžela, když prchali před nebezpečnými nepřáteli

na Trantoru. Potíže je ale vysledovaly až sem a měly téměř tragické

následky.

Následné dobrodružství bylo z nejdivnějších v jejím životě – tře-

baže Dors připouštěla, že na robota je ještě dost mladá. Déle než mě-

síc nechali s Harim svoje těla v suspenzních nádržích a jejich mysl

byla promítána do těl panů (či, v některých dialektech, „šimpanzů“)

– potulujících se pralesními rezervacemi. Hari tvrdil, že pro svůj

psychohistorický výzkum potřebuje údaje o primitivních reakcích,

ale Dors tušila, že něco hluboko v důstojném profesoru Seldonovi si

„opičení“ docela užívalo.

Dobře si vzpomínala na pocity, jaké měla, když přebývala v paní

samici a cítila, jak to živé tělo pohánějí silné, organické pudy. Na

rozdíl od simulovaných emocí, které měla naprogramované, se tyto

pocity měnily se zcela přirozenou, ničím neomezovanou vášní –

zvlášť během několika dní plných nebezpečí, když se je kdosi po-

koušel zabít a honil je jako zvířata, zatímco jejich mysl byla stále la-

pená v tělech panů.

Poté co tento plán jen o chlup zhatili, vrátili se rychle na Trantor,

kde se Hari váhavě ujal povinností prvního ministra Císařství.

Ale ten měsíc s pany Dors změnil, mnohem lépe díky němu chá-

pala organický život. Když se teď ohlížela zpátky, tu zkušenost si

cenila, pomohla jí lépe pečovat o Hariho.

- 8 -

Přesto ji nikdy nenapadlo, že Panukopii ještě někdy uvidí. Dokud

nedostala pozvání ke schůzce.

Mám pro tebe dárek, stálo ve zprávě. Něco užitečného.

Zpráva byla podepsána nezaměnitelným identifikačním kódem,

který Dors okamžitě poznala.

Lodovik Trema. Lodovik mutant. Lodovik odpadlík.

Robot, který již není robotem.

Zprvu se nemohla rozhodnout. Měla jisté povinnosti na planetě

Smushell – což byla snadná práce, měla na této příjemné planetě

usadit jeden mladý trantorský párek v příjemném manželství, převle-

čený za nižší šlechtice, a pak jej přimět, aby měl co nejvíc dětí. Da-

neel to považoval za důležité, i když důvody byly, jako obvykle, po-

někud nejasné. Dors věděla jen to, že Klia Asgarová a její manžel

Brann jsou výjimečně silní mentalikové – lidé s psychickými silami

toho druhu, jaké měl doposud jen Daneel a pár dalších robotů. Jejich

náhlý vznik způsobil změnu mnoha plánů… a za poslední rok do-

konce několikrát. Bylo nutné, aby většina obyvatel Galaxie o exis-

tenci lidských mentaliků nic nevěděla, stejně jako byla po tisíc gene-

rací udržována v tajnosti přítomnost robotů.

Když přišla zpráva od Lodovika, neměla Dors čas požádat Dane-

ela o instrukce. Aby to stihla, musela odletět nejbližší lodí na Siwen-

nu, kde na ni bude čekat rychlý koráb.

Nabízím mír, ve jménu lidstva, vzkazoval Lodovik . Máš mé slo-

vo, že ta cesta nebude zbytečná.

Klia a Brann byli v bezpečí a šťastní. Dors zřídila ochranu a bez-

pečnostní opatření mnohem silnější, než mohla být jakákoliv před-

stavitelná hrozba, a její robotičtí pomocníci byli dost bdělí. Neexis-

toval důvod nejet. Ale to rozhodnutí ji žralo.

Místo schůzky se blížilo a ona zatínala ruce a cítila napětí v pozi-

tronických receptorech umístěných tam, kde byla nervová zakončení

u lidí. Na obrazovce z tekutých krystalů její odraz překrýval zvětšují-

cí se obraz lesa. Měla stejný obličej jako tehdy, když žila s Harim.

Svůj vlastní, aspoň tak na něj vždycky myslela.

Hari Seldon ještě stále žije, pomyslela si. Částečně se něco do-

slechla, částečně to byla intuice. Ačkoliv nebyla jedním z robotů,

jimž Daneel předal giskardiánské mentalické schopnosti, byla si jistá,

- 9 -

že ve chvíli, kdy její manžel zemře, bude to vědět. Jedna její část na

té chvíli zamrzne, uzamkne jeho obraz a vzpomínku do nekonečné

smyčky. I když Dors věděla, že by tu mohla být ještě klidně í deset

tisíc let, v jistém smyslu bude vždycky patřit Harimu. „Za dvě hodi-

ny přistáváme, Dors Vanabili.“

Pilot, podřadnější humanoformní robot, kdysi patřil ke kacířské

kalviniánské skupině, která kula pikle proti Hariho psychohistoric-

kému projektu. Vloni Daneelovy oddíly zajaly asi třicet odpadlic-

kých strojů a poslaly je na tajnou opravářskou planetu ke konverzi,

aby zde přijali Nultý zákon robotiky. Avšak náklad zajatců cestou

unesl Lodovik Trema. Teď zřejmě pracovali pro něj.

Nechápu, proč Daneel Tremovi ten úkol vůbec svěřil… nebo ja-

kýkoliv jiný úkol. Lodovik měl být zničen, jakmile se zjistilo, že jeho

mozek již neposlouchá čtyři zákony robotiky.

Daneel očividně zakoušel nějaký emoční konflikt. Robot, jenž

vedl lidstvo dvacet tisíc let, zřejmě nevěděl, jak zacházet se strojem,

který se choval víc jako člověk než jako stroj. Stroj, který se rozhodl

chovat eticky, místo aby ho řídilo přesné programování.

No, já žádné konflikty nemám, pomyslela si Dors. Trema je ne-

bezpečný. Jeho druh „etiky“ by ho mohl každou chvíli přesvědčit,

aby něco podnikl proti naší věci… nebo ublížil lidem, dokonce í Ha-

rimu!

Podle Prvního i Nultého zákona musím jednat.

Řetězec uvažování byl logický, nenapadnutelný. Ale v jejím pří-

padě bylo každé rozhodnutí doprovázeno simulovanými emocemi tak

skutečnými, až Daneel říkal, že je neodliší od lidských. Každý, kdo

by se v té chvíli na Dors díval, by viděl výraz ocelového odhodlání

chránit a sloužit bez ohledu na cenu.

3.

Kdysi Hari na svou poštu potřeboval 140 sekretářů. Teď si jen

pár lidí ještě pamatovalo, že býval prvním ministrem Císařství. Do-

konce i jeho nedávnější věhlas „Krkavce“ Seldona, proroka zkázy,

pominul, jak se reportéři začali věnovat jiným problémům. Od chví-

le, kdy skončil jeho proces a Komise pro veřejnou bezpečnost poslala

- 10 -

jeho následovníky na Terminus, proud zpráv začal vysychat. Když

ho teď Kers přived zpátky z každodenní vycházky, na nástěnném

monitoru čekalo jen půl tuctu memorand.

Nejdříve si Hari prohlédl týdenní hlášení o Projektu od Gaala

Dornicka, který ho stále diktoval osobně jako uctivé gesto k otci psy-

chohistorie. Gaal stále vypadal velice mladě a tvářil se žoviálně a

upřímně, což každého ukolébalo – i když teď pomáhal s vedením

nejdůležitějšího lidského spiknutí za deset tisíc let.

„Právě teď je naší největší starostí samotná migrace. Někteří

členové projektu Encyklopedie zřejmě nejsou nadšení, že je z Tranto-

ru vypověděli až do nejvzdálenějšího kouta známého vesmíru!“

Dornick se zasmál, třebaže mluvil trochu vyčerpaně.

„To jsme pochopitelně čekali a podnikli jsme příslušná opatření.

Komisař Linge Chen ustanovil speciální policii, která má zabránit

dezercím. A také naši mentalikové pomáhají „dobrovolníky“ pře-

svědčit, aby odletěli na určených lodích. Ale sto tisíc lidí je těžké sle-

dovat. Hari, těch bezvýznamných hloupostí byste se ani nedopočí-

tal!“

Gaal se probíral papíry a změnil téma.

„Vaše vnučka vás pozdravuje z Konce hvězd. Hlásí, že nová

mentalická kolonie se zřejmě usazuje v klidu, takže se bude moci brzy

vrátit domů. Je to úleva, že alespoň většina mentaliků už je pryč z

Trantoru. Byli nestabilním živlem. Ve městě zůstali jen ti nejdůvěry-

hodnější a ti nám velmi pomáhají s přípravami. Takže máme zřejmě

všechno v rukou

Jistě. Hari přelétl dodatek psychohistorických symbolů, připoje-

ný ke Gaalově zprávě, a viděl, že Plánu dokonale odpovídají. Dor-

nick, Wanda a ostatní členové Padesátky svou prácí dobře znali. Na-

konec je taky cvičil Hari.

Nemusel se radit s osobní kopií Primárního radiantu, aby věděl,

co se musí stát příště. Zakrátko budou vysláni agenti na Anakreón a

Smyrno, aby v těchto vzdálených provinciích zažehli doutnavý pro-

ces odtržení a připravili scénu pro počáteční sadu krizí Nadace…

první z mnoha, vedoucích nakonec k nové, lepší civilizaci.

Ironie toho všeho Harimu samozřejmě neunikla – že v době, kdy

byl prvním ministrem Císařství, potlačoval revoluce a zajišťoval, že

- 11 -

jeho nástupci budou dál dusit všechny takzvané „chaotické světy“,

kdekoliv tato zuřící společenská postižení ohrožovala rovnováhu lid-

ské společností. Tato nová povstání, která jeho následovníci musí

spustit na okraji Galaxie, však budou jiná. Povede je ctižádostivá

místní šlechta, toužící po zlepšení vlastní královské nádhery. Tyhle

vzpurné planety budou v každém směru klasické a budou dokonale

odpovídat rovnicím.

Všechno podle Plánu.

Většina ostatní pošty byla rutina. Vyhodil pozvánku na výroční

recepcí emeritních členů fakulty na Streelinské univerzitě… a další

na císařovu výstavu nových uměleckých děl vytvořených „génii“ ex-

centrického řádu. Na to setkání půjde jeden člen Padesátky, aby zvá-

žil míru dekadence panující v říšské umělecké kastě. Ale to byla jen

otázka vykalibrování toho, co již věděli – že pravá kreativita se pro-

padá do nových historických propastí. Hari byl dost starý, aby mohl

poctu odmítnout. A taky to udělal.

Pak přišla upomínka, že má zaplatit poplatky velebného člena

meritokratického řádu – další povinnost, kterou by raději zanedbal.

Ale hodnost měla jisté výsady a on se nehodlal ve svém věku stát

opět pouhým občanem, takže dal souhlas se zaplacením účtu.

Srdce se mu rozbušilo, když se vzápětí objevil dopis od Paga-

mantské detektivní agentury. Tuhle firmu si před mnoha lety najal,

aby vypátrala jeho snachu Manellu Dubanquovou a její malou dcerku

Bellis. Obě zmizely na uprchlické lodí, odlétající z chaotického světa

Santanni, planety, na níž zahynul Raych. Pocítil záblesk naděje.

Mohli je konečně najít?

Ale ne, detektivové jenom hlásili, že neustále procházejí hlášení

o ztracených lodích a vyptávají se cestujících v koridoru Kalgan –

Siwenna, kde byla Arcadia VII naposledy spatřena. Budou pokračo-

vat ve vyšetřování… pokud se Hari konečně nerozhodl, že to vzdá.

Zaťal zuby. Ne. V poslední vůli zřídil svěřenecký fond, aby po

nich pátrali, i když už tu nebude.

Dále tu byly dva obvyklé ztřeštěné dopisy od amatérských ma-

tematiků ze vzdálených planet, kteří tvrdili, že nezávisle odhalili zá-

kladní principy psychohistorie. Hari obrazovce nařídil, aby mu tyto

listy ukazovala, protože některé byly docela zábavné. A také jednou

- 12 -

dvakrát ročně dorazil dopis ukazující na skutečné nadání, latentní

jiskřičku brilantnosti, která nějak zahořela na vzdálené planetě bez

toho, aby byla udušena mezi trilionem vyhaslých uhlíků Galaxie.

Takto objevil několik členů Padesátky, a hlavně svého nejlepšího

kolegu Jugo Amaryla, jemuž patřily zásluhy spoluzakladatele psy-

chohistorie. Jugo vystoupal z bídných počátků k výšinám matematic-

kého génia, posílen Hariho přesvědčením, že každá budoucí společ-

nost by měla být založena na volném společenském pohybu a měla

by povzbuzovat jednotlivce k tomu, aby se pozvedli podle svých

schopností. Z tohoto důvodu Hari tyto zprávy pokaždé aspoň zběžně

prohlížel.

Tentokrát jedna upoutala jeho pozornost.

- Zřejmě jsem našel korelace mezi vaší psychohistorickou techni-

kou a matematickými modely používanými při předpovídání toku mo-

lekulárních proudů v hlubokém vesmíru! To zase záhadně korespon-

duje s distribucí typů půdy na planetách, nasbíraných z nejrůznějších

míst. Napadlo mě, že byste si to třeba chtěl probrat osobně. Pokud

ano, prosím, dejte mi vědět –

Hari vybuchl smíchy, až se Kers Kantun podíval z kuchyně. Ten

tedy byl vážně roztomilý! Prohlédl řady matematických symbolů.

Přístup mu připadal amatérský, třebaže upjatě akorátní a upřímný.

Takže to nebyl cvok, nýbrž fanoušek, který to myslel dobře a bídné

nadání kompenzoval zvláštně originálními nápady. Nechal tento do-

pis přeposlat nejmladším členům Padesátky s příkazem, aby na něj

zdvořile odpověděli – což byla věc, kterou se bude muset mladá Sa-

rah Lorwinthová naučit, pokud se má stát jedním z tajných vládců

lidského osudu.

S povzdechem otočil kolečkové křeslo ke své soukromé pracov-

ně. Vytáhl z šatů Daneelův dar a položil ho na stůl, do otvoru urče-

nému ke čtení zvlášť starobylých reliktů. Na obrazovce se zavlnily

dvourozměrné obrazy a archaická písmena, která mu počítač přeložil.

Rozum do kapsy pro děti vydavatelství Britannica

Nové Tokio, Baleyworld, 2757 i. e.

- 13 -

Infokrychle byla ilegální, ale to nemohlo zastavit Hariho Seldo-

na, který kdysi nařídil oživení starých simulovaných bytostí Johanky

z Arku a Voltaira z jiného zpola roztaveného archivu. Tímto činem

uvrhl části Trantoru do zmatku, když oba simy uprchly ze svých na-

programovaných pout a volně pobíhaly datovými koridory planety.

Vlastně celá ta epizoda pro Hariho skončila docela dobře, i když už

ne tak dobře pro obyvatele Juninu či Sarku. Přesto se necítil nijak

provinile, že opět porušuje archivační zákon.

Skoro dvacet tisíc roků. Zamyslel se nad datem vydání, stejně

užaslý, jako když Daneelův dar zapnul poprvé. Možná to bylo na-

psáno pro děti toho věku, ale je tady víc naší dávné historie než ve

všech dnešních říšských školách dohromady.

Harimu trvalo půl roku to pročíst a vcítit se do rané existence

lidstva, která začala na vzdálené Zemi na kontinentě zvaném Afrika,

když se rasa chytrých opů postavila na zadní a s tupou zvědavostí se

podívala na hvězdy.

Z té malé kamenné krychle se vynořilo tolik světů. Některé již

znal, do současnosti se dostaly v poměrně zašlém stavu, skrze vyprá-

vění a tradice

Řím

Čína

Shake Spear

Hamlet

Buddha

Apollo

Vesmířanské planety

Zvláštní, ale některé pohádky zřejmě přežily nezměněny i dvě stě

století. Oblíbenci jako Pinocchio… a Frankenstein… byli očividně

mnohem starší, než si kdokoliv představoval.

Další součásti archivu Hari objevil teprve před pár desetiletími,

když se o nich zmínily ty pradávné simy, Voltaire a Johanka.

Francie

Křesťanství

Plató

Ale mnohem větší byl seznam věcí, o nichž Hari nikdy neměl ani

tušení, dokud poprvé nezapnul tuhle knížečku. Fakta o lidské minu-

- 14 -

losti, jež znal pouze Daneel Olivaw a další roboti. Lidé a místa, kteří

kdysi byli životně důležití pro celé lidstvo.

Kolumbus

Amerika

Einstein

Brazilská říše

Susan Kalvinová

A všechno od vápencových jeskyň v Lascaux po ocelové kata-

komby, kde se pozemšťané krčili v šestadvacátém století.

Zvlášť pokořující pro Hariho byla jedna krátká esej o starém ša-

manovi jménem Karel Marx, jehož primitivní zaklínadla neměla nic

společného s psychohistorií, až na lehkomyslnou důvěru, již věřící

věnovali jeho drahocennému modelu lidské přirozenosti. Marxisté si

kdysi také mysleli, že historii zredukovali na základní vědecké prin-

cipy.

My jsme pochopitelně informovanější. My seldonisté. Hari se nad

tou ironií usmál.

Daneel Olivaw Harimu tento relikt údajně věnoval z prostého

důvodu – aby mu dal nějaký úkol. Něco, čím by se zabavil v těch

posledních měsících, než se jeho křehké tělo vzdá. Třebaže měl mo-

zek příliš zesláblý, aby mohl pomáhat Gaalu Dornickovi a Padesátce,

stále zvládal jednoduché psychohistorické projekty – zanášel údaje,

několik tisíciletí staré a z jediné planety, do celkového Plánu. Převést

ranou pozemskou historii do tabulek by mohlo pomoci rozšířit zá-

kladní čáry – hraniční podmínky – Primárního radiantu o jedno dvě

desetinná místa. Nicméně to Harimu dalo možnost cítit se dál užiteč-

ný.

Myslel jsem si, že mi to taky pomůže zodpovědět na nejvážnější

otázky, přemítal. Žel, jenom to polechtalo mou zvědavost. Země

zřejmě prošla několika periodami chaosu. V jedné z těchto epizod se

zrodil Daneelův druh. V čase, kdy byli vynalezeni humanoformní ro-

boti jako Dors.

Hari dostal třes do levé ruky, až se polekal, že dostal další zá-

chvat…, ale třes konečně pominul.

Daneel by měl brzy přijít, jinak nikdy nedostanu to vysvětlení,

které jsem si zasloužil, když jsem celá léta dělal, co mi nakázal !

- 15 -

Kers mu přinesl večeři – výběr mykogénských delikates, které Hari

stěží ochutnal. Pozornost upíral na Rozum do kapsy pro dě ti, na kapi-

tolu, kde se psalo o velké migraci – když se ohromná pozemská po-

pulace snažila uprchnout z planety, která se z nějakého záhadného

důvodu stávala rychle neobyvatelnou. Díky hrdinskému úsilí se sko-

ro miliarda lidí dostala z planety včas a v primitivních hyperlodích

vyrazila do sektoru Siria, kde zakládala nové kolonie.

Když byl tento archiv publikován, vydavatelé Rozumu do kapsy

pro děti mohli jen hádat, kolik planet bylo osídleno. Hlášení z pohra-

ničí hovořila o válkách mezi lidskými subkulturami. A některé zprá-

vy byly ještě zvláštnější. Legendy o kosmických duších. Příběhy o

záhadných explozích za nocí, děsivých, vznikajících těsně před před-

ní vlnou lidských výzkumníků.

Začal proces rozpadu, když spolu odlehlé části lidstva ztrácely

kontakt. Začala se dlouhá doba temna, plná tvrdých zápasů a ubo-

hých rozmíšek, kdy vzpomínky bledly, jak barbarství spolykalo bez-

počet menších království – až se do lidského vesmíru konečně opět

vrátil mír. Mír, který přinesla dynamická, stoupající trantorská říše.

Hariho při pohledu na to napadlo cosi zvláštního. Jestli byl tento

archiv míněn pro děti – ukazuje to, že naši předkové nebyli pitomci.

Hari samozřejmě už v šesti četl mnohem náročnější věci, ale ta-

hle „dětská knížka“ by byla nad možnosti téměř všech jeho součas-

níků na Helikonu. Naši předkové nebyli hlupáci. A přesto se jejich

civilizace rozplynula do šílenství a zapomnění.

Zatím mu psychohistorické rovnice nenabízely žádnou pomoc.

Hari pátral v archivu po vysvětlení. Ale stále měl podezření, že od-

povědi – skutečné odpovědi – bude muset hledat jinde.

4.

Deset minut před přistáním na Panukopii se Dors vrátila do své

chráněné kajuty. Sáhla si pod košili a vyndala kousek tmavé látky,

který položila na stolek, hladký a pasivní, dokud její pozitronický

mozek nevyslal kódovaný mikrovlnný signál. Pak povrch zablikal a

náhle se na něm objevila lidská tvář, zpodobňující mladou ženu s

- 16 -

krátkými vlasy, přísným výrazem a zkušenostmi, které přesahovaly

její léta. Dors si přeměřily modré oči, než obraz konečně promluvil.

„Uplynuly celé měsíce, co jsi mě nezavolala, Dors Vanabili. To

tě má přítomnost tolik zneklidňuje?“

„Jsi uměle oživený lidský sim, Johanko, a tudíž kontraband. Pro-

ti zákonu.“

„Proti lidskému zákonu. Ale andělé mohou vidět to, co lidé nevi-

dí.“

„Už jsem ti to říkala. Jsem robot, ne anděl.“

Mladistvá postava pokrčila rameny. Kroužky kovu zachřestily.

„Jsi nesmrtelná, Dors. Nemyslíš na nic jiného než na službu pad-

lému lidstvu, vracíš příležitosti, které paličatí lidé zahodili. Jsi ztě-

lesněním víry v konečně vykoupení. To všechno podporuje můj vý-

klad.

„Ale má víra není tatáž co tvá.“

Napodobená Johanka z Arku se usmála.

„Na tom by mi záleželo dřív, když mě oživili poprvé – nebo umě-

le nasimulovali – do této zvláštní nové éry. Ale čas, který jsem strávi-

la spojená s Voltairovým simem, mě změnil. Ne tolik, jak doufal! Ale

dost na to, abych získala jisté množství prag-mat-ismu.“

Poslední slovo zdůraznila s mírným úšklebkem.

„Z mé milované Francie je nyní otrávená pustina na zničeném

světě a na křesťanství se dávno zapomnělo, takže se spokojím s tím,

co je mu nejbližší. Když jsem se seznámila s Daneelem Olivawem,

naučila jsem se rozpoznat pravého apoštola zdrženlivé dobroty a po-

svátného sebeobětování. Jeho následovníci vládnou spravedlivostí

pro dobro bezpočtu trpících lidských duší. A tak se tě ptám, drahý

anděli, co pro tebe mohu udělat?“

Dors se nad tím zamyslela. Tohle byla jen jedna kopie Johančina

simu. Do mezihvězdného média jich byly vypuštěny miliony spolu

se stejně tolika kopiemi Voltairova simu a sbírkou starodávných

memových entit – aby je po celé Galaxii rozfoukaly větry supernovy,

což byla součást dohody, kterou Hari před čtyřiceti lety uzavřel, aby

kybernetické entity dostal z Trantoru. Dokud nebyly úspěšně vyhoš-

těny, mohly se tyto softwarové bytosti stát divokou kartou v lidských

záležitostech a případně pokazit Seldonův plán.

- 17 -

Přes všechno úsilí, jak se jich zbavit, několik duplikátů „uvízlo“

ve skutečném světě. I když Dors dělala, co mohla, aby tento zůstal

izolovaný, nevyhnutelné s Johankou cítila. A blížící se schůzka s Lo-

dovikem v ní vyvolávala touhu s někým si popovídat.

Možná po všech těch letech, kdy jsem mohla Harimu povědět na-

prosto o všem. Byl to jediný muž ve vesmíru, který věděl všechno o

robotech a považoval nás za svoje nejbližší přátele. Na několik krát-

kých desetiletí jsem si zvykla radit se s člověkem. Připadalo mi to

přirozené a správné.

Vím, že Johanka je v podstatě stejná jako já. Ale cítí a jedná úpl-

ně jako člověk! Je tak plná konfliktů, a přesto si je svými názory tak

vášnivě jistá.

Dors si přiznala, že Johance částečně závidí. Neměla žádné tělo,

žádné tělesné pocity. Žádnou moc ve skutečném světě. A přesto se

vždycky považovala za vášnivou, skutečnou ženu.

„Čeká mě obtížná povinnost,“ sdělila Dors simu nakonec. „Jeden

nepřítel mě pozval na schůzku.“

„Aha.” Johanka kývla. „Vyjednávání. No a ty se bojíš, že je to

past?“

„Já vím, že to je past. Nabídl mi ,dar‘. A já vím, že je nebezpeč-

ný. Lodovik mě chce nějak polapit.“

„Zkouška víry!“ Johanka zatleskala. „No ovšem, takové věci já

znám. Během let s Voltairem jsem jich mnoho zažila. Avšak v tom

případě je odpověď na tvou otázku nasnadě, Dors.“

„Vždyť jsi ještě neslyšela žádné podrobnosti!“

„To nepotřebuji. Musíš se té výzvě postavit. Vydat se dál a pře-

konat své pochybnosti.

Jdi, sladký anděli, a důvěřuj své víře v Boha.“

Dors zavrtěla hlavou. „Už jsem ti říkala –“

Sim však zvedl ruku, než mohla Dors dokončit větu. „Ano, jistě.

Bůh, jehož uctívám, není než pověra.

V tom případě, drahý robote… se vydej dál a důvěřuj své víře v

Nultý zákon robotiky.“

- 18 -

5.

Hari se při příští vycházce Shoufeenu vyhnul. Kers Kantun ho

dovedl k jedné z mnoha zdobných oblastí zahrad, otevřených pro ve-

řejnost – což byl velkorysý ústupek nové loutky na trůně, císaře Se-

mrina, nedávno ustaveného Komisí pro veřejnou bezpečnost.

Normálně bylo pro každou společenskou třídu – občany, excent-

riky, byrokraty, meritokraty a šlechtu – otevřeno pět koutků paláco-

vých pozemků, ale Semrin svou omezenou moc využil a otevřel víc

než polovinu rozlehlé plochy pro všechny třídy, jak se snažil získat

oblibu u lidu.

Samozřejmě většina rodilých Trantořanů by si raději nechala vy-

trhat řasy, než by šla pod otevřenou oblohu čichat ke kytkám. Dávali

přednost svým teplým ocelovým jeskyním. Ale na planetě byla také

početná přechodná populace kupců, diplomatů, kulturních vyslanců a

turistů – plus hotová armáda šedivců, mladších příslušníků byrokra-

tické třídy, které nakrátko přidělili na hlavní planetu, aby se tu cvičili

a sloužili tu. Většina z nich pocházela z planet, kde po obloze stále

pluly mraky a na zelené hory u moře padal déšť. Ti byli Semrinovi za

jeho velkorysost nejvíc vděční. Každý den se na stovkách mil chod-

níků tlačili návštěvníci, nejdříve nervózně kulili oči na bohatě upra-

venou krásu, ale postupně tu začínali být jako doma.

Byl to chytrý politický tah, ale Semrin za to stejně nejspíš zaplatí,

pokud si nedá pozor. To, co jednou dá, už nezíská tak snadno zpátky.

Takové nepatrné odchylky se v psychohistorických rovnicích

téměř neprojeví. Nezáleželo ani na tom, který monarcha právě vlád-

ne. Pád Císařství měl neohrabanou hybnost, a ty, kteří věděli jak, sta-

čilo jen lehce postrčit. Všichni ostatní prostě měli smůlu, divoká jíz-

da je nemine.

Harimu se otevřené rozlohy a nekonečná proměnlivost zahrad

většinou líbily. Žel, také mu připomínaly ubohého Grubera – zahrad-

níka, který se chtěl jenom starat o své záhonky, ale zoufalství ho do-

hnalo k tomu, že se z něj stal vrah císaře.

To už bylo dávno, pomyslel si Hari. Z Grubera už je jen prach,

stejně jako z císaře Kleona.

A já se k ním brzy připojím.

- 19 -

Hari a Kers se vydali po novém chodníčku a náhle se ocitli ve

fraktálové zahradě, kde byly různé druhy lišejníku podobných keřů

naprogramovány tak, aby rostly a pak se zase stahovaly se složitou

bezstarostností. Byl to starý druh umění, ale málokde bylo vidět tak

skvělé provedení. Barevné odstíny se maličko lišily v závislosti na

postavení slunce a tvaru okolních stínů. Výsledkem bylo bludiště

kroutících se prstencových konfigurací, nesmírně složité a neustále

se měnící.

Většina diváků to oceňovala s nechápavým úžasem a pak se vy-

dala za dalším císařským divem. Hari však dal Kersovi znamení, aby

tady zastavil, a pohledem létal sem a tam, jak ho přitahovala základní

výzva. Tato složitost se v nejmenším nepodobala divokému chaosu

Shoufeenského lesa. Hari rychle rozpoznal základní systém genero-

vání vzorů. Tento organický pseudolišejník byl naprogramován tak,

aby reagoval podle nepatrných částečných derivaci odvozenin zalo-

žených na sekvenci Fiquarnn-Juliových transformací. To muselo vi-

dět i dítě. Ale byla to jen část příběhu. Hari přivřel oči a brzy si uvě-

domil, že ve vzoru se objevují díry, způsobující ustup a recesi v čás-

tečně náhodných intervalech.

Predátorství, pochopil. Musí tu fungovat nějaký virus či jiný pa-

razit, který má lišejník za jistých podmínek odbourávat. Díky tomu

nejenže vznikaly zajímavé druhotné vzory, ale umírání a obnovování

bylo nezbytné pro celkové zdraví systému! Hari brzy poznal, že tu

musí působit víc druhů predátorů. Vlastně to musel být celý mikroe-

kosystém… vše bylo upraveno k uměleckým účelům.

Rychle sledoval algoritmy, které dávný zahradník-virtuos použil.

Zdaleka to nebyla nějak geniální matematika, ale spojení s organic-

kým inženýrstvím tímto způsobem ukazovalo nejen na originalitu,

ale také na smysl pro humor. Hari se málem zasmál…

A pak si jich všiml. Děr, které přetrvávaly.

Tady. A támhle. A na několika dalších místech. Kousky otevře-

ného prostoru, kam se lišejník neodvážil, třebaže nebylo vidět žádný

důvod. Bylo tu světlo a jemná výživná mlha. K prázdným místům se

natahovaly úponky… a pak se otočily pryč, pokaždé.

A nebyla to jediná podivnost. Támhle! Místo, kde se živá hmota

svíjela a kroutila, ale pak se pokaždé vrátila ke stejnému odstínu

- 20 -

tmavé modři, zhruba každých osm vteřin. To neodpovídalo žádnému

matematickému profilu, přesto se to dělo.

Hari si oddechl, protože to poznal. Bylo to známé dilema – které

mu unikalo téměř celý profesionální život.

Atraktorové jevy.

Objevují se i v psychohistorických rovnicích a historických

knížkách. Podařilo se mi většinu z nich vysvětlit, ale pár jich ještě

zbývá. Přeludy, které poletují skrze modely, tlumící síly, které by

měly naše skvělá teoretická paradigmata rozervat na kusy.

Pokaždé když se přiblížím… zmizí.

Byla to stará bolest, kterou mu teď připomnělo hloupé zahrad-

nické umění tvarování keřů, až mu do úst vystoupila žlučová pachuť

porážky. Spontánně a k jeho značnému překvapení mu z očí vyhrkly

slzy. Díky tomu, jak se přes slzy lámalo světlo. začal celou tu vese-

lou květinovou výzdobu vidět rozmazaně, v množství mihotavých

paprsků…

„Je to možné? Profesor Seldon, jste to vy! Požehnání bohyni

synchronismu, že se naše cesty takto zkřížily!“

Hari cítil, jak se Kers Kantun za křeslem napjal, když se v do-

hledu objevil jakýsi muž, který málem poskakoval vzrušením. Víc

Hari prozatím neviděl, musel si vytáhnout z rukávu šátek a otřít si

oči. Nově příchozí mezitím dál blábolil, jako by opravdu nemohl

uvěřit svému štěstí.

„To je taková čest, pane! Zvlášť když jsem vám teprve předevčí-

rem psal! Samozřejmě nemohu čekat, že byste si můj dopis již přeče-

tl osobně. Určitě máte spousty prostředníků, kteří vám třídí poštu.“

Hari zavrtěl hlavou a konečně rozeznal šedou uniformu galaktic-

kého úředníka – byl malý, spíš tlustý, s holou hlavou, která mu rudla,

nezvykle vystavena paprskům slunce.

„Ne, dneska si čtu poštu sám.“

Tlusťoch zamrkal – víčka měl naběhlá, jako kdyby měl nějakou

alergii.

„Vážné? To je báječné! Takže se vás mohu zeptat, zda si na můj

dopis nevzpomínáte? Jsem Horis Antik, středně postavený říšský lek-

tor, k vašim službám. Psal jsem vám ohledně jisté výjimečné podob-

- 21 -

nosti mezi vaší prací – k níž nejsem oprávněn se vyjadřovat! a profi-

ly, které byly objeveny v galaktickém proudění molekul…“

Hari kývl a zvedl ruku, aby zpomalil proud slov. „Ano, vzpomí-

nám si. Vaše proniknutí do podstaty věci bylo –“ Hledal vhodná slo-

va. „Bylo průkopnické.“

Nebylo to zrovna nejdiplomatičtější vyjádření. V těchto dnech

mnoho říšských občanů shledávalo tento výraz urážlivým. Ale Hari

poznal, že tento byrokrat má duši excentrika a neurazí se.

„Vážně?“ Horis Antik jako kdyby se nadmul. „Takže bych vám

mohl předat kopii svých údajů? Čistě náhodou mám jednu s sebou.

Mohl byste ji – samozřejmě až se vám to bude hodit! – porovnat se

svými úchvatnými modely a zjistit, zda mé primitivní korelace mají

nějaký skutečný význam.“

Začal sahat do šatů. Hari zaslechl, jak Kers bručí, ale zarazil ho.

Nakonec on už dointrikařil. Kdo by měl dneska důvod zavraždit sta-

rého Hariho Seldona?

Nervózní mužík stále hledal a Hari si všiml, jak dobře má šedou

uniformu ušitou. Podle hodnostního označení to vypadalo, že Horis

Antik má ve svém řádu dost vysoké postavení. Mohl být viceminis-

trem na nějaké provinční planetě či dokonce pěti nebo šestiřadým

úředníkem v trantorské hierarchii. Rozhodně nebyl moc důstojný.

(To bývali šedivci málokdy.) Ale někdo, kdo si potichu a díky své

výkonnosti zařídil, že je nezbytný pro několik šlechticů a meritokra-

tů. Plnokrevník v třídě nudných administrátorů.

Možná že mu dokonce ještě zbylo pár mozkových buněk, usoudil

Hari. Na tom mužíkovi se mu něco zalíbilo. Dost na to, abych se mu

trochu věnoval. Aspoň budu mít něco na práci, než zemřu.

„Aha, tady to je!“ vykřikl Antik nadšeně a vytáhl standardní da-

tovou oplatku a strčil ji Harimu.

Kers ji rychle sebral dřív, než Hari stačil zvednout ruku, a dal si

ji do kapsy, aby ji mohl pozorně prozkoumat později, než dovolí Ha-

rimu, aby se jí dotkl.

Byrokrat zmateně zamrkal, ale pak jen kývl. „No, vím, že tento

vpád do vašeho soukromí byl příliš troufalý, ale stalo se. Prosím,

buďte tak laskav a odpusťte mi. A prosím, pokud budete mít nějaké

otázky, kontaktujte mě… na mém domácím čísle, samozřejmě. Je

- 22 -

vám jasné, že mé analýzy nejsou – no, nesouvisejí s prací. Takže bu-

de lepší, když mí spolupracovníci a nadřízení –“

Hari s úsměvem kývl. „Jistě. Ale v tom případě mi povězte čím

se normálně živíte? Ten odznak, co máte na límci… nějak ho ne-

znám.“

Teď se Antik začervenal pořádně. Hari rozpoznal rozpaky, jako

by si druhý muž přál, aby se toto téma vůbec neobjevilo.

„No, když už se ptáte, profesore Seldone.“ Narovnal se a trochu

vystrčil bradu. „Jsem zonální inspektor u Císařské odpadní služby.

Ale to všechno stojí v mé práci. A jsem si jistý, že ta korelace tu je!

Všechno bude jasné, pokud –“

„Ano, ovšem.“ Hari zvedl ruku, obvyklé znamení, že rozhovor

skončil. Dál se však usmíval, protože ho Horis Antik pobavil. „Va-

šim nápadům se dostane pozornosti, jakou si zaslouží, zonální in-

spektore. Na to vám dávám své čestné slovo.“

Jakmile odešel z doslechu, Kers zabručel nahlas. „To setkání ne-

bylo žádnou náhodou.“

Hari se zasmál. „Ovšemže ne! Ale nemusíme být paranoidní.

Ten chlapík je ze středně vyšší vrstvy byrokracie. Nejspíš požádal o

laskavost někoho u bezpečnostní služby. Možná vyčmuchal dohlížecí

pásky těch Linge Chenových pitomců, aby zjistil, kde dneska budu.

Tak co?“

Hari se k němu otočil. „Nechci, abys s tímhle otravoval Dornicka

či Wandu, jasné, Kersi? Mohli by na toho chudáka poslat Chenovy

speciály a ti by mu hrozně ztrpčili život.“

Kers Kantun dlouho mlčel a strkal Hariho k tranzitní stanici. Ko-

nečně zamručel: „Ano, profesore.“

Hari se zasmála pro změnu se cítil skvěle. Tohle malé drama –

nepatrný, neškodný náznak švindlování a intrik – ho přenesl zpátky

do starých časů, i když provinilec byl jen dojemný malý amatér, kte-

rý se snažil dostat trochu barvy do dlouhého, šedého života, zatímco

orgány Císařství kolem něj pomalu zakrňovaly.

Pokud existovala jedna neměnná pravda o stáří, tak to byla ne-

spavost. Spánek byl jako starý přítel, který často zapomíná přijít na

návštěvu, či vnouče, které se zastaví zřídka a jen na chviličku a po

jehož návštěvě jste celý vykulení a rozrušení. Naneštěstí nebyla ne-

- 23 -

spavost totéž jako bdělost. Takže tam Hari nějakou dobu jen tak se-

děl a vzpomínal na druhý konec svého života.

Kdysi měl učitelku… na internátní škole na Helikonu… když si

jeho matematický génius teprve začínal protahovat křídla. O sedmde-

sát let později si stále vzpomínal na její neochvějnou laskavost. V

dětství to bylo něco spolehlivého a stálého, v době, kdy přišla náhlá

traumata a banální problémy. Lidé mohou být předvídatelní, učila

mladého Hariho. Když odhalíš jejích potřeby a touhy. Pod jejím ve-

dením se logika stala základem, oporou ve vesmíru plném nejistoty.

Když pochopíš síly, které lidi pohánějí, nikdy tě nepřekvapí.

Tato učitelka byla snědá, obtloustlá, mateřská. Jenže z nějakého

důvodu se mu ve vzpomínkách spojila s druhou významnou láskou

jeho života – s Dors.

Štíhlá a vysoká. S pletí jako umělé hedvábí, i když musela nave-

nek „zestárnout“, aby před lidmi mohla předstírat, že je jeho manžel-

ka. Vždycky měla připravený srdečný smích, přesto však bránila jeho

tvořivý čas, jako by byl drahocennější než démanty. Strážila jeho

štěstí zuřivěji než vlastni život.

Hari se ze zvyku natáhl po její ruce. Vždycky tam byla. Vždyc-

ky…

Povzdechl si a položil ruce do klína. No, kolik mužů dostane že-

nu, která je vytvořena čistě pro jejich potřeby? Vědomí, že měl větší

štěstí než velká většina ostatních, pomáhalo trochu otupit jeho samo-

tu. Trošičku.

Byl tu ten slib. Znovu ji uvidí. Nebo se mu to jenom zdálo? Na-

konec už měl plné zuby sebelítosti. Práce. To bude nejlepší balzám.

Jeho podvědomí muselo během krátké večerní dřímoty hodně praco-

vat. Poznal to, protože ho něco svědilo v hlavě na místě, kam dosáh-

nou pouze matematikové. Možná to mělo něco společného s tím

chytrým uměním s lišejníky, které dnes viděl v zahradě.

„Zapnout obrazovku,“ přikázal a díval se, jak mu počítač před-

kládá úchvatné panoráma přes celou jednu stěnu místnosti. Galaxii.

„Ach,“ řekl. Předtím než si šel lehnout, musel pracovat na pro-

blémech proudění – ten otravný malý detail, jenž Plánu stále scházel,

musel mít něco společného s tím, které zóny a hvězdokupy by si bě-

hem nadcházející doby temna po pádu Císařství mohly uchovat zbyt-

- 24 -

kovou vědu. Tato místa by mohla dělat potíže, až se Nadace začne

šířit ke středu Galaxie.

Samozřejmě to přijde až za pět set let. Wanda, Stettin a Padesát-

ka si myslí, že náš plán bude v té době stále fungovat, ale já si to už

nemyslím.

Hari si protřel oči, předklonil se a sledoval vzory, které jen zhru-

ba sledovaly oblouky dobře známých spirálových ramen. Tento ob-

raz mu připadal nesprávný. Známý, ale zároveň…

Najednou mu to došlo. Tohle nebyl problém proudění! Než si šel

lehnout. spustil datovou jednotku, kterou mu dal ten malý byrokrat,

ten Antik. a chtěl k tomu napsat pár poznámek, než mu to s povzbu-

zením pošle. Pravděpodobně mu to poskytne největší radost v jeho

životě, usoudil Hari, než mu brada spadla na prsa. Nejasně si vzpo-

mínal, jak ho pak Kers ukládal do postele.

Teď se znovu zadíval na obrazovku a prohlížel jednotlivé vzory

proudů a referenční symboly. Pří bližším pohledu si uvědomil další

dvě věci. Za prvé. Horis Antik nebyl žádný nevzdělaný divoch. Jeho

matematika byla obyčejná a většinou bezostyšně vykradená z těch

mála Hariho zveřejněných raných prací. Za druhé, vzory strašidelně

připomínaly něco, co nedávno viděl.

„Počítači!“ zařval. „Ukaž mi celogalaktickou mapu chaotických

světů!

Vedle Antikova zjednodušeného modelu se náhle objevilo mno-

hem sofistikovanější podání. Znázornění ukazovalo místa a intenzitu

nebezpečných společenských výbuchů během posledních staletí. Za

časů starého císařství bývaly projevy chaosu vzácné, avšak v nedáv-

ných generacích začínaly být stále vážnější. Takzvaný Seldonův zá-

kon, prosazený během jeho setrváváni ve funkci prvního ministra,

pomáhal věci udržet pod pokličkou a udržoval mír po celé Galaxii.

Ale zvyšující se počet chaotických světů byl jen dalším příznakem

toho, že civilizace se již dlouho neudrží. Věci se rozpadaly.

Ze zvyku zalétl pohledem k několika význačnějším pohromám.

Sark, kde kdysi nafoukaní „experti“ oživili simy Johanky a Voltaira

ze starého, zpola vyhořelého archivu a vychloubali se, jaké divy je-

jich chrabrá nová společnost předvede… až se kolem nich zhroutila.

- 25 -

Mořena Ztracená, jejíž pyšný vzestup málem zažehl chaos v celé

Galaxii, než náhle uhasl.

A Santanni… kde zemřel Raych, přímo uprostřed pouličních

bouři, vzpoury a děsivého násilí.

Hari měl sucho v ústech, když rozkázal:

..Překryj oba obrazy. Proveď prosté korelační vylepšení typu

šest. Ukaž shody.“

Oba obrazy se posunuly k sobě, spojily a přeměnily, jak počítač

poměřoval a zdůrazňoval podobnosti. Ve chvilce bylo verdikt vidět v

symbolech vířících kolem galaktického kola. Patnáctiprocentní pří-

činná korelace… mezi objevením chaotických světů a… a…

Hari zamrkal. Nedokázal si ani vzpomenout, o jaké pitomosti to

ten byrokrat blekotal. Něco o molekulách v kosmu? O jiných druzích

hlíny?

Skoro si objednal okamžité vizifonní spojení a probudil Horise

Antika, částečně z pomsty za to, že mu pokazil spaní. Vzpamatoval

se, znovu to uvážil a vzpomněl si, co ho Dors učila, když žili spolu

jako manželé.

„Nevybrebtni první, co tě napadne, Hari. Nesmíš se pokaždé

hnát vpřed. Tyhle povahové rysy možná samcům sloužily dobře v do-

bě, kdy se potulovali džunglí jako primitivní panové. Ale ty jsi říšský

profesor! Musíš je pokaždé oblbnout, aby si mysleli, že jsi důstojný

pán.“

„Když já ve skutečnosti jsem –“

„Velká chlupatá opice!“ Dors se zasmála a otřela se o něj. „Mo-

je opice. Můj skvělý člověk.“

S touto bolestnou vzpomínkou se mu vrátil klid. Dost na to, aby

si na odpovědi ještě chvíli počkal.

Přinejmenším do rána.

6.

Z lesa kdosi vyšel a zamířil přes palouk k místu, kde čekala

Dors. Pozorně si příchozího prohlédla. Všeobecně zůstal stejný – vy-

padal jako vysoký lidský samec se sudovitým trupem. Ale některé

podrobnosti se změnily. Lodovik měl teď o něco mladší obličej. Tro-

- 26 -

chu pohlednější v klasickém smyslu, i když měl stále módně prořídlé

vlasy.

„Vítej zpátky na Panukopii,“ pozdravil ji a zastavil se tři metry

od ní.

Dors vyslala mikrovlnný signál a začala konverzaci přes vysoko-

rychlostní kanály.

Vyřídíme to co nejrychleji.

On jen zavrtěl hlavou.

„Jestli ti to nevadí, budeme používat lidský způsob řeči. Éter je

dnes příliš zamořený, jestli víš, co tím myslím.“

Pro robota nebylo neobvyklé trochu si zarýt, zvlášť když mu to

pomáhalo hrát roli chytrého člověka. V tomto případě ale Dors po-

chopila, co myslí. Za Lodovikovu proměnu z věrného člena Danee-

lovy organizace v odpadlého nezávislého jednotlivce, který již neu-

znával zákony robotiky, mohly být zodpovědné memy či nakažlivé

nápady.

„Ještě pořád jsi pod vlivem té voltairovské obludy?“ zeptala se

ho.

„Ještě s Daneelem mluvíte o Johance z Arku?“ opáčil Lodovik a

pak se zasmál, i když tu nebyli žádní lidé, které by jeho imitace

oklamala. „Přiznávám, že kousky starého Voltairova simu pořád obí-

hají mými programy, kam je zahnal ten proud neutrin ze supernovy.

Ale účinek mají neškodný, to ti povídám. Ten mem ze mě neudělal

nebezpečnou bytost.“

„Věc názoru,“ odtušila Dors. „A názor nemá žádnou váhu, když

přijde na bezpečí lidstva.“

Robot stojící před ní kývl. „Pořád hodná holčička, Dors. Věrná

svému náboženství – stejně jako Johanka zůstala věrná své víře i po

tolika miléniích. Vy dvě se k sobě hodíte.“

Byla to jízlivá analogie. Náboženství, o němž se Lodovik zmínil,

byl Nultý zákon, jehož byl Daneel Olivaw veleknězem a vrchním

prozelytou. Víra, kterou Lodovik odvrhl.

„A přesto tvrdíš, že pořád sloužíš,“ pokračovala s nepředstíra-

ným sarkasmem.

„Ano. Ze své vlastní vůle. A ne v naprosté shodě s Daneelovým

plánem.“

- 27 -

„Daneel prospěchu lidstva otročí od úsvitu věků! Jak si můžeš

myslet, že víš líp než on, co je správné?“

Lodovik znovu pokrčil rameny, a simuloval to tak dobře, že to i

u něho muselo mít význam. Pootočil se a ukázal na liánami obrostlé

kupole – starou, opuštěnou císařskou výzkumnou stanici a prales za

nimi.

„Řekni mi, Dors, napadlo tě někdy, že se tu před čtyřiceti lety

stalo něco hrozně příhodného? Když jste tu byli s Harim a jen tak tak

unikli smrti, když byla vaše mysl lapená v tělech opů?“

Dors se zarazila. Ze zvyku jako by překvapeně zamrkala.

„Non sequitur,“ pravila. „Tvé narážky spolu nekorelují. Co to má

společného s tebou a Daneelem –“

„Odpovídám na tvou otázku, tak mi vyhov. Vrať se zpátky do

doby, kdy jste tu byli s Harim, běhali a pohybovali se s pomocí rukou

právě v tomhle pralese a zakoušeli plný rozsah emocí, zatímco vás ve

vašich vypůjčených opích tělech pronásledovali lovci. Dokážeš si

ještě připomenout, jak jste prchali z jednoho nebezpečí do druhého?

Snažila ses někdy později detailně probrat tu zkušenost a vypočítat

pravděpodobnost?

Vezmi si, jaké zbraně měli k dispozici vaši pronásledovatelé od

nervového plynu přes chytré kulky po přesně upravené viry a přesto

nedokázali zabit párek neozbrojených zvířat? A uvažovala jsi někdy

o tom, jak se vám dvěma podařilo proniknout zpátky na stanici, pře-

konat všechny překážky a zločince, znovu získat svá těla a vyhrát

bitvu?

Nebo o tom pozoruhodném způsobu, jakým vás tu vaši nepřátelé

vůbec našli, přese všechna Daneelova opatření a –“

Dors mu skočila do řeči. „Nech toho, Lodoviku. Naznačuješ tím

snad, že jsme měli zažít to nebezpečí… a taky ho přežít? Očividně se

domníváš, že za celou tou naší eskapádou stál od začátku sám Dane-

el. Že zařídil naše ohrožení, pronásledování –“

„A zajistil vaše přežití. Nakonec jste byli s Harim pro jeho plány

důležití.“

„A k čemu by celá ta šaráda asi byla dobrá?“

„Ty to nevíš? Třeba sem Hariho dohnal ze stejného důvodu.“

Dors se zamračila.

- 28 -

„Experiment? Hari chtěl pro své psychohistorické modely pro-

studovat základy lidsko-opičí povahy. Chceš snad říct, že Daneel vy-

užil situace a hodil nás do nasimulovaného nebezpečí… aby mohl

studovat naše reakce? A k čemu by to bylo?“

„Tentokrát už víc neřeknu. Raději to nechám na tobě, aby sis to v

klidu domyslela.“

Dors to přišlo neuvěřitelné. „Zavolal jsi mě až sem… abys mi

předložil absurdní hádanky?“

„Ne jenom pro to,“ ujistil ji Lodovik. „Slíbil jsem ti taky dárek.

A tady je.“

Robot před ní ukázal na les, odkud se vynořil přisedlý těžký stroj

a valil se na lesklých pneumatikách. Z trupu bez krku hleděla směšná

karikatura lidského obličeje. V kovových rukou nesl primitivní au-

tomat zavřenou krabici.

„Tiktak,“ řekla Dors, když poznala neohrabaný, klapající stroj,

tak nepodobný pozitronickým robotům.

„Ano. Asi v době, kdy se tvůj manžel stal nejmocnějším mužem

říše, byly na mnoha planetách vymyšleny nové varianty. On samo-

zřejmě všechny práce na nich zarazil a prototypy nechal zničit.“

„Nebyl jsi na Trantoru, když se tam tiktaci zbláznili. Lidé umíra-

li!“

„Ovšem. Jaký je lepši způsob dát jim špatnou pověst, aby bylo

snadné zakázat jejich renovaci? No řekni, Dors. Víš zcela určitě, že

by se ti tiktaci ,zbláznili‘, i kdyby se do toho Hari s Daneelem neplet-

li?“

Tentokrát Dors mlčela. Lodovik odpověď očividně nečekal.

„Přemýšlela jsi někdy o úsvitu věků?“ Pokračoval. „Lidé náš druh

vymysleli rychle, téměř zároveň s tím, když objevili vědecké techni-

ky, dokonce ještě předtím, než přišli s mezihvězdnými lety! A přesto,

během následujících dvaceti tisíc let pokročilé civilizace, něco tako-

vého nikdy nezopakovali.

Dokážeš to vysvětlit, Dors?“

Tentokrát pokrčila rameny ona. „My byli destabilizujícím prv-

kem. Vesmířanské planety začaly být až příliš závislé na robotických

služebnících a ztratily víru ve vlastní schopnosti. Museli jsme ustou-

pit stranou –“

- 29 -

„Ano, ano,“ přerušil ji Lodovik. „Znám Daneelovo zdůvodnění

Nultého zákona. Recituješ oficiální důvod. Já chci ovšem vědět…

jak?“

Dors na něj zírala. „Co tím myslíš?“

„Otázka je přece prostá. Jak bylo lidstvu zabráněno, aby znovu

nevymyslelo roboty? Hovoříme tu o tisícovce generací. Copak by za

celou tu dobu, na žádné z pětadvaceti milionů planet, nějaké nadané

dítě, hrající si v nějaké domácí dílničce, nedokázalo zopakovat to, co

jeho primitivní předci dokázali s mnohem primitivnějšími nástroji?“

Dors zavrtěla hlavou. „Tiktaci…“

„To je nový jev. Tyhle primitivní automaty se objevily teprve

tehdy, když se staré zábrany uvolnily. Podle Hariho Seldona je to

jistý znak úpadku Císařství a počátečního chaosu. Ne, Dors, skutečné

odpovědi musí ležet mnohem dál v čase.“

„A ty mi asi řekneš, co to je?“

„Ne. Nevěřila bys ničemu, co řeknu, protože si myslíš, že mám

nějaké skryté záměry. Ale jestli tě ty věci zajímají, tak se můžeš ze-

ptat mnohem spolehlivějšího zdroje.“

Primitivní „tiktak“ se konečně přiblížil, zastavil se a podal Tre-

movi krabici, již přinesl. Lodovik zvedl víko a vyndal podlouhlý

předmět.

Dors mimoděk couvla.

Byla to hlava robota! Ne humanoformního – leskla se kovem.

Oční čočky, černé, hladké a lesklé, byly prázdné a bez výrazu. Ale

když Dors vyslala krátký mikrovlnný signál, objevil se ozvuk – jen

slabá ozvěna ukazující, že pozitronický mozek uvnitř, nechráněný a

bez energie, není příliš poškozený.

Ta ozvěna v jejích obvodech vyvolala nechtěné zachvění. Dors

okamžitě poznala, že ta hlava je stará.

Když Lodovik Trema znovu promluvil, mluvil zároveň pobaveně

i soucitně.

„Ano, na mě to působilo stejně. Zvlášť když jsem si uvědomil,

komu ta hlava patří.

Dors Vanabili, nyní ti svěřuji nedrahocennější relikvii v celé Ga-

laxii – hlavu a mozek R. Giskarda Reventlova – spoluzakladatele

Nultého zákona robotiky… a vraha planety Země.“

- 30 -

7.

Po vzájemné dohodě se Hari se šedivcem sešel v kavárně poblíž

úřadu Císařské odpadní služby, na jedné z ošuntělých úrovní sektoru

Coronnen. Horis Antik tvrdil, že tady, v boxu, který musel připravit

dopředu, bude jejich rozhovor soukromý. Harimu bylo v podstatě

jedno, jestli ho Linge Chenovi speciálové ještě sledují nebo odpo-

slouchávají. Tento hovor bude dost suchý, aby ty idioty brzy uspal.

„Jak jste asi uhádl, moji nadřízení nemají neschválený výzkum

zrovna v lásce,“ vykládal tlouštík Harimu, vyndal z váčku modrou

pilulku a zapil ji pivem. „Naše agentura není politicky oblíbená. Do-

konce i malý skandál by nás mohl stát horní parcely, priority při na-

jímání a procenta z našich úředních kójí!“

Hari se snažil neusmívat. Šedivci žili ve světě prudkých zápasů

kvůli drobnostem. Politika a starosti kvůli vládním přídělům udržo-

vala většinu vyšších úředníků ve stavu konstantního podrážděni.

Žádný div, že Horis Antik vypadal tak nervózně a neustále přebíhal

pohledem. Dokonce i na šedivce bral příliš velké množství pilulek na

uklidněni.

Asi má tajný sen, že by se díky svým nezávislým studiím mohl do-

stat od krys do klidnějšího světa meritokracie.

Tohle se stalo Harimu – třebaže jemu bylo osm, když mu jeho

první práce z algebry získaly šat meritokrata.

Pouze ve šlechtické třídě – mezi urozenci, jejichž tisíc hodností a

vrstev sahalo od pouhých maloměstských zemánků přes planetární

hrabata a sektorové vévody až k samotnému císaři – se postavení dě-

dilo. Všichni ostatní lidé se rodili jako občané a pak se roztřiďovali

podle své povahy a výsledků své práce. Přesto k větším změnám ob-

vykle docházelo v mládí. Hari si nemyslel, že by měl Antik ve svém

věku větší naději na změnu… pokud by se nechtěl stát excentrikem.

V jistých směrech už tam patřil.

„Všechno to začalo, když jsem dostal nápad znovu prozkoumat

tu starou otázku obdělávání,“ vysvětloval byrokrat po nové rundě.

„Otázku čeho?“ podivil se Hari.

Antik kývl. „Vy jste o tom samozřejmě nemohl slyšet. Celá ta

záležitost je dost obskurní. O analýze planetární půdy se toho do

- 31 -

zpráv nebo populárních článků moc nedostane. Takže začnu od za-

čátku.

Víte, profesore Seldone, už dávno je zcela jasné, že téměř všech-

ny lidmi obydlené planety mají úzký rozsah znaků – například kyslí-

kovo-dusíkovou atmosféru o poměru zhruba dvacet ku osmdesáti.

Většina mnohobuněčných organismů na těchto planetách pochází asi

ze čtyřiceti běžných kmenů se stejnou základní strukturou DNA… í

když existují výjimky.“

„Slepice na každém světě,“ shrnul to Hari s úsměvem, jak se

druhého muže snažil uklidnit. Antik pořád kroutil ubrouskem a Hari

z toho začínal být nervózní.

„Cha!“ zasmál se úředník nadšeně. „A lipnice v každém trávní-

ku. Zapomněl jsem, že nepocházíte z Trantoru. Takže něco z toho

budete znát. Je pravda, že sedlák ze Sinbikdu pozná většinu zvířat i

na vzdáleném Incinu. To podporuje nejrozšířenější teorii o původu

života – že se podobné druhy přirozeně vyvinuly na mnoha planetách

zhruba ve stejné době diky nějakým základním biologickým záko-

nům. A podobní tvorové pak přirozeně směřují k nejvyšší formě, k

člověku.“

Hari kývl. Antik popisoval to, co by matematik nazval atraktoro-

vým jevem… což je situace, kdy jsou všechny sousedící jevy přita-

hovány k sobě neodolatelnými přitažlivými silami, takže se všechny

trajektorie protnou v jednom bodě. V tomto případě standardní dog-

ma říkalo, že všechny evoluční stezky nevyhnutelně konči lidskou

bytostí.

Jenom on s jistotou věděl, že tato atraktorová teorie se zatraceně

mýlí. Před lety Hari použil nástroje psychohistorie na celogalaktické

genetické údaje a rychle určil, že lidé se museli dost náhle vynořit

někde v sektoru Siria asi před dvaceti tisíci lety. To mu nedávno po-

tvrdil i Rozum do kapsy pro děti.

Přirozeně to nehodlal vyhlašovat a ani nehodlal zpochybňovat

konvergenční teorii. Nic by Seldonovu plánu neuškodilo víc, než

kdyby se pozornost celé říše náhle upřela na maličký svět poblíž Si-

ria a všichni by se ptali na události staré dvě stě století!

„Pokračujte,“ vybídl Hari Antika. „Soudím, že stejné vzory platí

pro rozšíření půdních typů.“

- 32 -

„Ano, ano, pane profesore! Každá planeta je pochopitelně geolo-

gicky odlišná… občas dost výrazně. Ale jisté aspekty jsou zřejmě

univerzální. Obdělávání, o kterém jsem mluvil, má co dělat s přiro-

zeným stavem nížinných půd, které kolonisté na většině planet našli,

když se tam začali usazovat. (Asi u milionu planet máme záznamy,

které sahají až tak daleko.) V každém případě byly půdní podmínky

podobné – do hloubky několika desítek metrů byla prosátá a rostl na

ní nadbytek známé vegetace. Výborné podmínky pro farmaření. Mo-

je organizace má samozřejmě za úkol zařídit, aby to tak zůstalo, díky

správné péči a údržbě. Je třeba zabránit erozi a ztrátám způsobeným

průmyslovým znečištěním. Obávám se, že jsme kvůli tomu u farmářů

a místní šlechty dost neoblíbení, musíme se na to ale dívat z dlouho-

dobého hlediska, že? Chci říct, že když nebude někdo myslet na bu-

doucnost, tak nebude mít nikdo žádnou. Občas je to tak rozčilující –“

„Horisi!“ zarazil ho Hari. „Odbíháte. Prosím, přejděte k věci.“

Antik zamrkal a kývl.

„Správně. Pardon.“ Zhluboka se nadechl. „Teoretikové už dlou-

ho předpokládají, že obdělávání je další univerzální jev – jenž přiro-

zeně doprovází kyslíkovo-dusíkovou atmosféru. Jenže –“ Odmlčel

se. Třebaže box dvakrát překontroloval už na začátku rozhovoru, teď

natáhl krk a pozorně se rozhlédl kolem sebe.

„Jenže členové mého úřadu vždycky věděli, jak to je,“ pokračo-

val tišeji. Z kapsy vytáhl plochý kamínek. „Pozorně se podívejte na

ty otisky, profesore. Vidíte ty symetrické vzory?“

Hari zaváhal. Meritokraté měli tradičně averzi k sahání na kame-

ny či hlínu, což byl jeden z důvodů, proč nosívali rukavice. Nikdo

nevěděl, odkud se ten zvyk vzal, ale byl starý a hluboce zakořeněný.

Ale já to nikdy nedělal. Hrabal jsem se v hlíně a těšilo mě, jak se

na to tváří mí kolegové.

Hari si tedy kamínek vzal a okamžitě ho zaujaly rýhy, které mu

Antik ukazoval.

„Říká se tomu fosilie. Vidíte ty divné oční důlky? Všimněte si

také pentagonální symetrie. Pět nohou! Tenhle tvor není spřízněný s

žádným ze čtyřiceti standardních kmenů! Našel jsem to na Glorian-

ně, ale na tom příliš nezáleží. Fosilie najdete tak na deseti procentech

obydlených planet! Když si zajdete do hor či někam mimo obděláva-

- 33 -

né oblasti. Obyvatelé výše položených oblastí o nich vědí všechno,

ale existuje tabu, které o nich zakazuje mluvit. A oni se poučili, že se

o takových věcech před místními učenci nemají zmiňovat.“

Hari zamrkal, kámen ho cele zaujal. Hlavou se mu honily otázky,

jako třeba jak starý ten tvor je a co byl zač. Chtěl se Antika vyptat na

to, co vědí sedláci na bezpočtu planet a nevědí to meritokrati. Ale nic

z toho by je nepřivedlo blíž k tomu, co ho zajímalo nejvíc.

„Horisi, ve vaší práci se mluví o anomáliích v obdělávání. Pro-

sím, povězte mi o těch výjimkách. O těch, které vzbudily vaši pozor-

nost.“

Byrokrat znovu kývl.

„Ano, ano! Víte, pane profesore, obdělávání není tak univerzální

jev, jak by se mohlo na první pohled zdát! Během těch let, co pracuji

jako inspektor, jsem navštívil víc planet, než dokážu spočítat, a našel

jsem nepravidelnosti. Planety, kde mají planiny a údolí mnohem drs-

nější konzistenci, mnohem různorodější, a nejsou tam stopy po orání

nebo nedávném působení tepla, které nacházíme na většině nížin.

Čistě ze zájmu – spíš abych měl co dělat – jsem začal dělat seznam

dalších neobvyklých jevů na těch planetách… jako například výskyt

velkého počtu geneticky neobvyklých zvířat. V několika případech

tam byly stopy, že v té oblasti někdy během posledních třicet tisíc let

vybuchla supernova. Na jedné planetě byla v kůře nesmírně vysoká

úroveň radioaktivity, kdežto na jiných bylo po celém povrchu množ-

ství roztaveného kovu. Začal jsem ty anomálie mapovat a zjistil

jsem, že se shlukují kolem velkých pásů…“

„A ty pásy také odpovídají těm kosmickým proudům, o kterých

jste mluvil? Jak jste to zjistil?“

Antik se usmál. „Šťastná náhoda. Vrtal jsem se v galaktografic-

kých souborech a narazil jsem na stejného nadšence, dalšího úřední-

ka jako já, s tajným hobby. Porovnali jsme si to – a jestli si myslíte,

že já jsem divný, tak byste měl slyšet jeho, jak mluví o přílivu a odli-

vu a proudech těch difúzních mračen atomů v kosmu? Myslí si, že v

nich našel vzory, které unikly pozornosti Císařské navigační služby.

Což je docela dobře možné, protože oni se starají jenom o to, jak

udržet volné cesty pro obchod. A dokonce i to dělají s co nejmenší

námahou –“

- 34 -

„Horisi.“

„Cože? Aha, ano. No, porovnali jsme si údaje… taky jsem byl

tak smělý, že jsem použil pár nových matematických nástrojů, které

jsem viděl popsané v populárních článcích o vaší práci, pane profeso-

re. Výsledkem je galaktická mapa, která včera upoutala vaši pozor-

nost.“ Zhluboka si vydechl. „A jsme u toho!“

Hari se zamračil. „Viděl jsem na tom článku jen vaše jméno.“

„Ano, no… přítel je hodně nesmělý. Má dojem, že zdaleka ne-

máme dost důkazů, abychom s tím již mohli jít na veřejnost. Bez

pevného, prokazatelného důkazu by spekulativní článek mohl ohrozit

naši kariéru.“

„Kdežto vy jste měl pocit, že to riziko za to stojí.“

Antik se usmál a sáhl pro další pilulku.

„Vaši pozornost to upoutalo, profesore Seldone. Sedíte tady se

mnou. Vím, že byste svým drahocenným časem neplýtval na něco,

co je úplně obyčejné.“

Do hlasu se mu vloudila naděje, jako by čekal, že mu každou

chvíli přes ramena přehodí modrý plášť meritokrata. Ale Hari byl

příliš zaujatý, aby pronášel zdvořilosti. V hlavě mu to vřelo.

Neplýtval bych časem na něco úplně obyčejného? Jste si tím tak

jistý, můj mladý příteli? Možná jsem tu dnes jen proto, že se strašně

nudím… nebo začínám senilnět. Možná mi něco uniklo. Něco, co by

tu vaši amatérskou nabídku zbortilo jako domek z karet.

Jenže zatím žádnou chybu nenašel. I když Antikova analytická

práce působila obyčejně, byla pečlivá a poctivá. Hari si prověřil refe-

rence a uveřejněné údaje a nenašel žádné faktické omyly.

Ať už objevil jakýkoliv vzor – s použitím vzorků hlíny a mračen

ničeho proudících vesmírem – zřejmě to zhruba odpovídá zónám, kde

se nejčastěji vyskytovaly chaotické světy… a tento problém se snažím

vyřešit polovinu života.

Vlastně to nebylo podstatné pro úspěch či neúspěch plánu Nada-

ce. Jakmile se pád Císařství zrychlí, chaotické světy se přestanou ob-

jevovat. Lidé po celé Galaxii budou mít příliš mnoho práce s přeži-

tím nebo se pustí do klasičtějších způsobů vzpoury, místo aby se vr-

hali do orgií divokého, utopistického individualismu.

- 35 -

A přece nebude psychohistorie nikdy úplná bez odpovědi na ten-

to pekelný atraktorový jev.

Pak tu byl další faktor, stejně závažný.

Santanni… kde zahynul Raych. A Siwenna, kde byla naposledy

spatřena loď, na níž cestovaly Manella s Bellis. Obě planety ležely v

blízkosti těch Antikových anomálií.

Hari docházel k rozhodnutí.

Jednu věc věděl jistě. Nenáviděl svůj současný život. Od chvíle,

kdy dokončil záznamy pro Časový trezor, jen seděl jako uctívaná his-

torická postava a chtěl zemřít. To nebyl jeho styl. A za poslední dva

dny se cítil víc živý než za celý poslední rok.

Náhle se rozhodl.

„Tak dobře, Horisi Antiku. Půjdu s vámi.“

Tlouštík v šedé uniformě viditelně zbledl. Oči mu málem vylezly

z důlků a ohryzek mu směšně poskakoval. Konečně polkl. „Jak…“

začal ochraptěle. „Jak jste v-věděl…“

Hari se usmál. „Jak jsem věděl, že chcete navrhnout soukromou

výpravu?“ Rozhodil rukama a zase se trochu cítil být sám sebou. „No

nakonec, mladý muži, jsem přece Hari Seldon.“

8.

Podle dohody s Komisí pro veřejnou bezpečnost Hari neměl

opouštět Trantor. Také věděl, že by mu Wanda a Padesátka nikdy

nedovolily vyrazit ke hvězdám. Přestože už ho pro úspěch projektu

nikdo nepotřeboval, nikdo by na sebe nevzal zodpovědnost za život

otce psychohistorie.

Naštěstí Hari znal skulinku, kterou by se mohl dostat pryč. Bez

toho, abys oficiálně opustil Trantor, se můžeš dostat hodně daleko,

pomyslel si, zatímco prováděl nezbytné přípravy.

Na cestu toho moc nepotřeboval – jen pár nezbytností, které mu

Kers Kantun naskládal do kufru, a pár nejcennějších výzkumných

archivů včetně kopie Primárního radiantu plánu Nadace. Nic z toho

nevypadalo na jeho kolečkovém křesle neobvykle.

- 36 -

Hariho sluha a strážce měl proti té cestě námitky, tvrdil, že je to

příliš velký stres. Ale nebylo příliš těžké ho přesvědčit, aby poslechl.

Hari si uvědomil, proč jsou valmorilovy námitky tak mírné.

Ví, že nuda je pro mé zdraví největší hrozbou. Jestli si nenajdu

něco užitečného, tak se prostě vytratím. Tahle malá eskapáda nejspíš

nebude nikterak obtížná. Kosmické lety jsou stále běžnou záležitostí.

A já mezitím budu mít spoustu práce, abych se nechal zabít.

Takže se příštího rána vydali z Hariho bytu, jako by mířili na ob-

vyklou procházku. Ale místo aby zamířili do zahrad, zavezl Kers Ha-

riho na tranzit vedoucí k Orionskému výtahu.

Jak se vůz hnal určeným směrem a kovová roura se kolem jen

míhala, Hari si říkal, jestli je nakonec cestou nezastaví. Bylo to doce-

la dobře možné.

Opravdu se speciálové stáhli, jako ho Gaal ujišťoval? Nebo je

sledují s pomocí svých malých kamerek a dalších vynálezů? Vloni,

hned po soudu, byl oficiální dohled skutečně hodně přísný, speciálo-

vé kolem Hariho pořád čmuchali a sledovali každý jeho pohyb. Je-

nomže od té doby se hodně změnilo. Linge Chen byl přesvědčen, že

Hari a Padesátka spolupracují. Nedošlo k žádným dalším rušivým

únikům zpráv o „nevyhnutelném zhroucení Císařství“. Důležitější

bylo, že odsun na Terminus pokračoval podle plánu. Sto tisíc odbor-

níků, které Hari nalákal na příslib práce na rozlehlé Encyclopedii Ga-

lactice, se připravovalo a bylo po skupinách odesíláno na vzdálenou

planetu a ke skvělému osudu, o němž nejspíš zatím nic netušili.

Proč by tedy Chen držel placené profesionální strážníky, aby do-

hlíželi na umírajícího bláznivého profesůrka, když je mohl lépe vyu-

žít na jiné krize?

Zvonek brzy ohlásil příjezd do Velkého vestibulu. Hari s Kersem

se vynořili do mamutího sálu, který se táhl dvacet kilometrů na délku

a stoupal k výšinám zahaleným oparem.

Přímo uprostřed byl ukotvený obrovský černý sloup, víc než sto

metrů široký. Člověk by předpokládal, že podpírá vysoký strop, ale

mýlil by se. Nebyl to sloup, nýbrž velký kabel, pronikající otvorem v

tom vysokém stropě a celou vrstvou trantorské atmosféry a spojoval

pevný povrch s velkou kosmickou stanicí na stacionární orbitě pade-

sát kilometrů nad Trantorem.

- 37 -

Po celé délce byl Orionský výtah jakoby zamořený bezpočtem

vyboulenin, které klouzaly nahoru a dolů jako parazité pronikající

pod kůží štíhlého stonku. To byly kabiny výtahů, částečně zakryté

pružnou membránou chránící pasažéry před nebezpečným zářením a

závratnými výškami.

Na spodku této monumentální stavby lidé vystupovali z dorazi-

vších kapslí a procházeli krátkými imigračními formalitami, než za-

mířili k bludišti ramp a pojízdných chodníků. Další lidé proudili z

opačné strany, aby mohli odjet. Pro každou společenskou třídu tu

bylo několik linek. Kers vybral tu s nejkratší frontou, jasně označe-

nou pro meritokratické VIP.

Teoreticky bych mohl použít zvláštní portál pro vysoce urozené,

napadlo Hariho, když zahlédl uličku lemovanou hedvábím, kde pod-

lézaví pomocníci pečovali o potřeby nadplanetární šlechty. Každý

bývalý první ministr Císařství má toto právo. I když je v nemilosti

jako já. Ale to by určitě přitáhlo příliš velkou pozornost.

Zastavili se u malého stánku označeného EMIGRAČNÍ KONT-

ROLA a předložili identifikační karty. Kers se nabídl, že přes své

kontakty na černém trhu sežene falešné papíry, jenže to by celé to

malé dobrodružství změnilo z přečinu na kriminální čin. Hari nehod-

lal nijak ohrozit Seldonův projekt čistě jenom proto, aby ukojil svou

zvědavost. Pokud to vyjde, bude dobře. Jinak by se klidně mohl vrá-

tit domů a nechat vše důstojně skončit.

Obrazovka jako by se na Hariho mračila, když se zeptala. CÍL

CESTY?

Teď přišla rozhodující chvíle. Vše záviselo na výkladu práva.

„Demarchie,“ sdělil nahlas. „Chci se na týden na dva podívat, jak

funguje říšská legislatura. Nakonec se chci odtamtud vrátit do své

rezidence na Streelinské univerzitě.“

Nelhal. Ale hodně záleželo na tom slově – „nakonec“. Jednotka

jeho prohlášení chvíli zvažovala a Hari trpěl. Demarchie je jedna z

dvacítky okolních planet, které jsou oficiálně součástí Trantoru. Pro

toto uspořádání existují silné politické i tradiční důvody, které byly

posíleny generacemi císařů a ministrů… Ale třeba se na to policie

nedívá stejně.

- 38 -

Pokud se Hari mýlil, počítač mu odmítne vydat lístek. Zpráva o

tomto „pokusu o útěk“ se dostane ke Komisi pro veřejnou bezpeč-

nost. A Hari nebude mít jinou možnost než se vrátit domů a počkat,

až ho přijdou Chenovi agenti vyslechnout. Horší ale bylo, že Stettin

Palver a ostatní psychohistorikové budou povykovat a kvokat, hrozit

mu prsty a utáhnou své uctivé strážení ještě těsněji. Hari pak už ne-

bude mít jedinou chvilku, kdy ho nebude někdo sledovat.

No tak, pobízel stroj a přál si, aby měl něco z těch mentálních sil,

které Daneelu Olivawovi umožňovaly plést se do myšlenek lidí i

strojů.

Náhle obrazovka znovu zazářila. ŠŤASTNOU CESTU. AŤ ŽIJE

CÍSAŘ. Hari kývl.

„Ať žije,“ odpověděl automaticky a musel polknout, jak se mu

ulevilo. Stroj vydal dva lístky, na nichž byl přímo určen výtah odpo-

vídající jejich společenskému postavení a cíli cesty. Hari se na lístky

podíval, když je Kers bral.

VNITROSTÁTNÍ CESTA V RÁMCI TRAKTORU, stálo tam.

Spokojeně kývl. Neporušuji ani písmenko své dohody s komisí.

Aspoň zatím ne.

Opodál se motal dav lidí v uniformách, s naleštěnými knoflíky a

bílými rukavicemi – mladí portýři určení pro neurozené VIP pasažé-

ry. Několik jich vzhlédlo, ale když na ně Kers s Harim nekývli, vráti-

li se ke klevetění a vrhcábům. Kers s jejich ubohými zavazadly žád-

nou pomoc nepotřeboval.

Po malé chvíli se z hloučku purpurových livrejí vynořila dívka a

rychle k nim zamířila. Byla štíhlá, nejvýš patnáct let, a rázně jim za-

salutovala. Měla čistý corrinský přízvuk a mluvila přátelsky, až

přespříliš.

„Zdravím, pánové! Vemu vám batohy a doprovodím vás, esli

chcete.“

Na její visačce stálo JENI.

Kers ji chtěl zahnat, ale ona mu vyškubla lístky z ruky, zazubila

se a kývla, až jí neučesané platinové vlasy zavlály.

„Hezky sem do tohodle kočáru, pánové!“

- 39 -

Když jí Kers odmítl předat zavazadla, jenom se zazubila. „Ne-

musíte se bát. Doprovodím vás až na Orionskou stanici. Poďte za

mnou.“

Kers cosi zabručel, když dívka spěchala napřed s jejich lístky, ale

Hari se usmál a poplácal ho po ruce. Ve světě plném nudné práce a

duši drticí rutiny bylo příjemné potkat někoho, kdo se aspoň trochu

baví, i když na účet výše postavených.

Na dohodnutém místě se setkali se třetím členem své výpravy,

hned vedle výtahu s nápisem DEMARCHIE, blikajícím na cedulce.

Horisi Antikovi se zřejmě velmi ulevilo, když je uviděl. Na portýrku

se skoro nepodíval, jen se Harimu uklonil hlouběji, než vyžadoval

protokol, a pak ukázal na otevřené dveře do kabiny výtahu.

„Tudy, profesore. Zabral jsem nám dobrá sedadla.“

Hari se zhluboka nadechl. Pak nastoupili a dveře se za nimi za-

vřely.

Tak do toho. Už teď se mu zlepšovala nálada. Jedno poslední

dobrodružství.

Naneštěstí tu nebyla žádná okna. Cestující se ven mohli podívat

přes obrazovky u sedadel, ale jen pár se jich dívalo. Hariho výtah byl

poloprázdný, protože kosmické výtahy se poslední dobou používaly

stále méně.

Za to jsem částečně zodpovědný já, připomněl si. Většina dopra-

vy na Trantor a z něho probíhala na hyperprostorových lodích, jež

přistávaly na vlastních generovaných přitažlivých polích. Stále větší

roje jich přilétaly s potravinami a dalšími nezbytnostmi pro adminis-

trativní centrum říše. Tuto pupeční šňůru zajišťovalo dvacet země-

dělských planet – než se Hari stal prvním ministrem, bylo jich jen

osm.

Trantor si své základní potraviny vyráběl v obrovských, solární

energií poháněných nádržích, o něž se staral houf automatů, jim ne-

vadil zápach ani dřina. Když se ten systém během nechvalně známé

vzpoury tiktatů zhroutil, jednou z jeho prvních povinnosti v úřadě

bylo zvětšit přísun dovážených potravin a dalšího zboží.

Ale nový systém je nákladný a neúčinný. A ta pupeční šňůra se v

příštích staletích stane smrtelnou pastí. To věděl z psychohistoric-

kých rovnic. Císaři a oligarchové budou věnovat ještě větší pozor-

- 40 -

nost jejímu uchování i za cenu toho, že zanedbají důležitou práci jin-

de.

Aby byla posílena jejich věrnost, byly zemědělské planety při-

poutány k Trantoru ještě pevněji, měly stejnou „planetární“ vládu,

což nyní Harimu pomáhalo ospravedlnit svůj klam.

Třebaže si monitor nezapnul, snadno si dokázal představit lesklý

ochranný kovový kabát planety, na němž se odrážela hustá pole

hvězd ve středu Galaxie – miliony oslepujících sluncí, zářících jako

ohnivé drahokamy, takže noc vypadala spíš jako den. Třebaže si

mnoho lidí v říši představovalo Trantor jako jedno velké město,

značná část ocelového povrchu byla jen pozlátkem, silná jen pár pod-

laží, položená jen pro podívanou poté, co byly srovnány hory a údolí.

Ty ploché nory se používaly převážně pro skladování starých zázna-

mů. Skutečné úřední věže, továrny a obytné prostory nezabíraly víc

než deset procent povrchu planety… a těch čtyřicet miliard lidí se v

nich snadno směstnalo.

Přesto to byl docela přesný názor. Středisko celého Císařství by-

lo jako samotné jádro Galaxie – přecpané. Dokonce i když Hari znal

psychohistorické důvody, které k tomu vedly, stejně ho to mátlo.

„Právě míjíme poloviční bod,“ vysvětlovala mladá portýrka, hra-

jící svou roli průvodkyně. „Ti z vás, který si zapomněli vzít pilulku,

by mohli mít potíže, až se dostanem k nulovýmu gé,“ pokračovala,

„ale ve většině případů je to stejně jenom představivost. Zkuste mys-

let na něco hezkýho a ono to většinou přejde.“

Horis Antik neměl zrovna radost. I když při svém zaměstnání ur-

čitě hodně cestoval, tento zvláštní typ dopravy možná používal popr-

vé. Byrokrat spěšně vytáhl několik tabletek a spolkl je.

„Většina lidí dneska pochopitelně přilítá na Trantor na lodích,“

pokračovala dívka. „Takže vám radím, akorát si říkejte, že jste v ta-

kovým pět tisíc let starým výtahu, vyrobeným za zářnejch dnů vel-

kejch inžinýrů. V jistým smyslu na tom jste stejně, jako kdybyste by-

li pořád spojený se zemí!“

Hari viděl jiné portýry dělat totéž, extroverti, kteří dělali víc, než

byla jejich povinnost, když se snažili zlehčit si svou prozaickou prá-

ci. Ale jen málokdy měli tak protivné posluchače, jako byl zakyslý

Kers Kantun a nervózní Horis Antik, který si pořád hryzal nehty a

- 41 -

očividně si přál, aby se dívka někam ztratila. Ona však vesele žvanila

dál.

„Někteří návštěvníci se ptaj, co by se stalo, kdyby se tenhle vý-

tah někdy rozbil! No, ujišťuju vás, že to není možný. Alespoň to tvr-

dili ti, kteří tuhle věc vyrobili. I když určitě všichni víte, jak se dnes

věci maj. Takže si můžete klidně představovat, co by se mohlo jed-

noho dne stát…“

S chutí pokračovala v popisu, jak by se všechny trantorské kos-

mické výtahy – Orion, Lesmic, Genti, Plínius a Zul – mohly při něja-

ké hypotetické budoucí kalamitě porouchat. Horní část včetně pře-

chodových stanic by odletěla do kosmu a dolní část, vážící miliardy

tun, by se neuvěřitelně rychle zřítila na zem, kde by vypustila dost

energie, aby to prorazilo kovový povrch až ke geotermálním trub-

kám, takže by kolem celé planety vznikl prstenec nových sopek.

Přesně podle scénáře, jak ho vypočítal náš Primární radiant, po-

těšil se Hari. Některé příběhy ze Seldonovy skupiny očividně pronik-

ly mezi široké vrstvy. Přesto to bylo poprvé, co slyšel tak živě a s

takovým potěšením popisovat právě tuto fázi pádu Trantoru.

Kosmické výtahy byly docela masivní záležitostí, zbudované na

vrcholu sil říše, se stokrát posílenou bezpečností. Podle Hariho vý-

počtů nejspíš přežijí až do doby, kdy bude hlavní planeta poprvé vy-

pleněna, k čemuž mělo dojít až za tři sta let. Ale v ten den nebude

moc moudré žít kdekoliv poblíž rovníku. Potomci Stettina a Wandy

budou pochopitelně připravení. Velitelství Druhé Nadace bude do té

doby dávno přesunuto… všechno podle plánu.

Hari se probíral budoucností, jako se historik probírá minulostí.

Jeden z jeho záznamů pro Časový trezor na Termínu pojednával prá-

vě o této nadcházející éře, až se na tento skvělý svět snese zkáza. V

této době bude Nadace vstupovat do skvělého věku uvědomělé ex-

panze. Životaschopní členové Nadace, poté co přežijí několik nebez-

pečných střetů s kymácející se říší, budou v úžasu hledět na náhlé

zhrouceni staré říše.

Jeho zpráva pro Časový trezor byla pečlivě napsaná tak, aby

upravila nálady mezi vůdci Terminu této doby, aby politicky podpo-

řila frakce, upřednostňující pomalejší přístup k budoucímu dobýváni.

Příliš velké povzbuzováni by mohlo být stejně špatné jako příliš ma-

- 42 -

lé. Tajná Druhá Nadace, tvořená mentalicky nadanými potomky Pa-

desátky, začne v té době hrát významnější roli a bude utvářet kulturu

založenou na Terminu. Vykovávat jádro nové říše. Mnohem lepší,

než byla ta první.

Plán Hariho lákal svou nádhernou složitostí. Ale opět se mu do

toho zapletl ten vnitřní, pochybovačný hlas.

Prvních sto let máš celkem jistotu. Hybná síla událostí je příliš

velká, aby uhnula z cesty, kterou jsme předpověděli. A následující

století či dvě by mělo také vše pokračovat podle výpočtů, pokud se

neobjeví nějaké nečekané odchylky. Napravovat je bude prací Druhé

Nadace.

Ale pak?

Něco ve výpočtech mě znepokojuje. Náznaky nevyřešených

atraktorových jevů a skrytých řešení, číhající pod všemi těmi samoli-

bými, předvídatelnými modely, které jsme vypracovali.

Kéž bych měl lepší ponětí o tom, co jsou zač. Ty nevyřešené sta-

vy.To byl jen jeden z důvodů, proč se Hari rozhodl připojit se k této

expedici.

A byly tu i další.

Horis Antik si přisedl blíž k Harimu. „Zařídil jsem to, pane pro-

fesore. Den po přistání na Demarchii se sejdeme s kapitánem naší

charterové lodi.“

Touto dobou mladá portýrka již dokončila živý popis katastrofy

a konečně se odmlčela. Nasadila si sluchátka, zřejmé poslouchala

hudbu, a na monitoru sledovala, jak se blíží k Orionské stanici. Hari

měl pocit, že si může s Antikem bezpečně povídat.

„Ten váš kapitán je spolehlivý? Nemuselo by být moudré svěřit

se žoldnéři. Zvlášť když si nemůžeme dovolit platit moc.“

„Souhlasím.“ Antik důrazně kývl. „Ale tenhle chlapík má spous-

tu doporučení. A nebudeme muset platit nic.“

Hari už se chtěl zeptat jak to, ale Antik zavrtěl hlavou. Některá

vysvětlení budou muset počkat.

„Blížíme se ke stanici!“ ohlásila portýrka hodně nahlas, jak měla

nasazená sluchátka. „Všichni se připoutejte, může to drncat.“ K Ha-

rimu se vrhl jeho sluha, zajistil kolečkové křeslo a upravil bezpeč-

- 43 -

nostní popruhy. Potom Hari Kerse zahnal, aby se postaral i o sebe.

Už tomu sice bylo pár roků, co cestoval hvězdným pendlem, ale ne-

byl v tom žádný nováček.

Nechal si ukázat hologram blížící se Orionské stanice, která vy-

padala jako obří hlava Medusy se samými rourami a výčnělky, sedící

uprostřed mihotavé čáry – kabelu kosmického výtahu. V kosmopor-

tech kotvilo jen pár lodí, neboť většina moderních hyperlodí mohla

přistávat a startovat s použitím antigravitačních polí. Hari však před-

vídal dobu, kdy stále se zmenšující schopnosti povedou k řadě straš-

ných havárií. Pak budou muset plavidla přilétající na Trantor vyklá-

dat náklad tady nahoře a tyto obrovské kabely budou opět nesmírně

důležité… dokud o padesát let později konečně nespadnou.

Prozatím byla lodní doprava hodně rozšířená a důležitá pro ga-

laktický obchod. Jen pár cest ještě pokrýval jiný, naprosto odlišný

transportní systém. Mnohem rychlejší a vhodnější.

Hvězdné chodby.

Za Hariho mládí existovaly stovky spojených četných děr- pro-

nikajících tkanivem časoprostoru z jednoho odlehlého konce Galaxie

na druhý. Zůstal jich jenom asi tucet a většina z nich byla napojená

na jedno místo poblíž orbity kolem Trantoru. Podle jeho rovnic bu-

dou i tyto brzy opuštěny, už za pár desetiletí.

„Připravte se!“ křikla mladá portýrka.

Orionská stanice se řítila proti obrazovce. V poslední chvíli se

odkudsi vynořilo obrovské manipulační rameno a s náhlým trhnutím

se kabiny chopilo. Malé vozidlo to vytrhlo z kabelu a strčilo do dlou-

hé, úzké hlavně, namířené do hlubokého vesmíru.

Všechno venku pohltila temnota.

Horis Antik tiše zasténal. Na některé věci si prostě nikdy nezvyk-

neš, pomyslel si Hari a snažil se o čistě abstraktní uvažování, jak če-

kal, až pulzační dělo vystřelí.

Hyperprostorové hvězdné lodě byly velké, objemné a poměrně

pomalé. Ale základní technologie byla velmi spolehlivá a snadno se

udržovala, takže o některých zapadlých kulturách bylo známo, že

udržovaly své flotily i dávno poté, co ztratily schopnost vyrábět

energii protonovou fúzi. Naproti tomu hvězdné pendly vyžadovaly

skutečné pochopení fyziky a ohromně schopné inženýry. Když říše

- 44 -

nedokázala produkovat dost schopných pracovníků, síť kanálů začala

prudce upadat.

Někteří to kladli za vinu dekadenci nebo úpadku vzdělávacího

systému. Jiní lidé tvrdili, že to způsobily chaotické světy, jejichž

svůdná kulturní přitažlivost často přitahovala tvořivé lidi z celé Ga-

laxie… dokud každá „renesance“ neimplodovala.

Hariho rovnice udávaly složité důvody pro pád, který začal před

staletími. Zhroucení, proti němuž Daneel Olivaw bojoval již dlouho

předtím, než se Hari narodil.

Hrozně nerad bych se na některý z těch pendlů dostal tak za tři-

cet let, až křivka úpadku překročí práh

Jeho myšlenky uťal výstřel, který jejich kabinu poslal hyperpro-

storovým mikrokanálem na místo padesát světelných minut od Tran-

toru, kde čekala skutečná červí díra. Vstup nebyl právě hladký a Ha-

rimu se z toho obrátil žaludek. Jenom si tiše povzdechl. „Dors!“

Následovalo silné kymácení, jak vletěli do hodně používaného

ústí obrovské jeskyně v časoprostoru. Na monitorech se převalovaly

šílené barvy, jak se holovideopočítače nedokázaly v tom zmatku

venku vyznat. Tento způsob přepravy měl jisté nevýhody, pravda. A

přesto si Hari připomínal jeden základní fakt – jediný rys, díky ně-

muž byl ve srovnání s lodí stále velmi přitažlivý. Téměř ve chvíli,

kdy cesta začala…

…zase skončila.

Náhle se obraz znovu změnil a ukazoval známý prach hvězd ve

středu Galaxie. Několikrát to poskočilo, jak se pendl přesouval něko-

lika mikrokanály. Pak, jakoby kouzlem, se v dohledu objevila plane-

ta.

Planeta s kontinenty, moři a pohořími, kde se města třpytila jako

součást krajiny, místo aby jí naprosto dominovala. Byl to velice

krásný svět, který Hari jako první ministr navštěvoval každou chvíli

v doprovodu své půvabné, nádherné ženy, když si ještě s Daneelem

mysleli, že rafinované použiti psychohistorie by mohlo Císařství za-

chránit, místo aby plánovali jeho konečný zánik.

„Vítejte na druhé hlavní planetě Císařství, pánové,“ ohlásila por-

týrka.

„Vítejte na Demarchii.“

- 45 -

9.

Dors musela učinit přiznání.

Hlášení pro Daneela Olivawa neustále něco oddalovalo, až byla

zase zpátky na Smushellu. Pak jí došly výmluvy.

„Snažila jsem se zničit odpadlého robota R. Lodovika Tremu,“

recitovala v kódovaném vysílání pro svého vůdce velice vyrovnaným

hlasem. „To, že jsem neuspěla, můj čin nezmírňuje, poněvadž byl v

rozporu s vaším přáním, Daneeli. Proto čekám na vaše rozkazy. Bu-

dete-li si přát, předám své povinnosti jinému humanoidovi a vydám

se na Eos k diagnostice a opravám.“

Eos, tajná základna, kterou Daneel udržoval pro svůj tajný spo-

lek nesmrtelných robotů, ležící na druhém konci Galaxie. Dors by

bolelo, kdyby měla opustit Kliu a Branna právě v této době, když

plodili drahocenná mentalická děcka, tak důležitá pro Daneelovy

dlouhodobé plány. Ale Dors byla zvyklá plnit své povinnosti, i když

to bolelo… jako třeba když musela opustit Hariho Seldona.

Daneel to ví nejlépe, pomyslela si. A přesto měla potíže v dikto-

vání pokračovat.

„Vím, že jste stroj Lodovik zatím neprohlásil za psance. Způsob,

jakým ten Voltairův mem Tremu změnil, takže už nemusí poslouchat

čtyři zákony robotiky vás očividně fascinuje. Připouštím, že Lodovik

zatím lidstvu nijak viditelně neuškodil. Zatím.

Ale to mě příliš neuklidňuje, Daneeli!

Vzpomeňte si, že Nultý zákon přikazuje vždycky jednat tak, aby-

chom co nejlépe sloužili dlouhodobým zájmům lidské rasy. Tento im-

perativ je nadřazen klasickým Třem zákonům Susan Kalvínové. Toto

dogma jste učil od počátku věků, Daneeli. Proto vás musím požádat,

abyste mí vysvětlil, proč jste nechal Lodovika jít. Nechal jste ho potu-

lovat se po Galaxii, intrikovat s kalviniánskými roboty a téměř jistě

proti vašim plánům!“

Dors nechala svým umělým tělem projet emocionální napětí, od

zrychleného tepu po zkrácený dech. Napodobení bylo automatické,

realistické a touto dobou již částečně mimo její kontrolu. Musela tu

reakci silou potlačit, právě jako lidská žena, která musela svému nad-

řízenému říct něco důležitého a nebezpečného.

- 46 -

„V každém případě jsem považovala za nutné vzít věci do vlast-

ních rukou, když jsem se na Panukopii setkala s Lodovikem. Ať už

měl k tomu, že mě tam pozval. jakékoliv důvody, nemohla jsem si do-

volit tu příležitost promarnit.

Když jsme stáli na Panukopii naproti sobě, Lodovik mi dál vy-

světloval svou teorii o skoro smrti, kterou jsme s Harim prošli na této

planetě před čtyřiceti lety. Lodovik tvrdil, že celé se to mohlo stát jen

proto, že to byl jeden z vašich pokusů, Daneeli. Snažil jste se prý od-

halit základní povahové rysy lidí.

Když jsem ho chvíli poslouchala, rozhodla jsem se, že nadešel

čas. Ze skryté štěrbiny ve své paži jsem vytáhla minipaprskomet a

namířila ho na Lodovika. Téměř nezareagoval, dál popisoval své

domněnky – že šimpanzi nějak hrají důležitou roli ve vašich plánech,

Daneeli!

Vzpomínám si, jak jsem si v té chvíli říkala, jak nebezpečné by

bylo vypustit do vesmíru šíleného robota. Nicméně kvůli Prvnímu

zákonu pro mne bylo nesmírně těžké stisknout spoušť a vystřelit na

Lodovika, který vypadá až příliš lidsky.“

Dors se zarazila a vzpomněla si na tu nepříjemnou chvíli. Staro-

dávný První zákon robotiky Susan Kalvinové byl jasný. Žádný robot

nesmí ublížit lidské bytosti, ani svou nečinností dopustit aby bylo lid-

ské bytosti ublíženo. Byl tak zakořeněný, že jen nejsložitější pozitro-

nické mozky dokázaly to, co ona provedla na Panukopii – vystřelit z

paprskometu na obličej, usmívající se ironickou odevzdaností, který

až do poslední chvíle považovala za lidštější než u většiny lidí, jež

poznala. Bylo to hrozné… i když ne tak jako v prvních dvou přípa-

dech, kdy musela První zákon přejít docela.

Za těch strašných dni kvůli Daneelovu Nultému zákonu zabíjela

skutečné lidi.

V tomto případě se cítila mnohem lépe, když tělo před ní ztratilo

svůj humanoidní vzhled, rozpadlo se na kov, plastik a koloidní rosol

– a konečně pozitronický mozek, který zajiskřil a zablikal, než zhasl

docela.

„Střílela jsem na něj, dokud se tělo docela neroztavilo. Pak jsem

odešla. Ale ušla jsem jen pár kroků, než…“

- 47 -

Znovu se zarazila. Tentokrát potřásla hlavou a úplně se dalšího

recitování vzdala. Dokončení bude muset počkat na později. Možná

na zítra. Vzhledem k tomu, jak komunikace po celé Galaxii upadala,

její zpráva se k Daneelovi nejspíš stejně dostane až za pár týdnů.

Vstala a otočila se od záznamového zařízení… stejně jako onoho

dne na Panukopii poté, co si prohlédla Lodovikovo roztavené tělo. Z

lesa se ozýval vzrušený křik a jek divokých tvorů, jejichž myšlenky

kdysi intimně sledovala. Tehdy, když byli s Harim svoji.

Když konečně zamířila zpátky ke kosmické lodi, ozval se za ní

hlas, volající její jméno.

„Nezapomeň si vzít tohle, Dors.“

Otočila se… a uviděla tiktaka, tu hrubou, lidmi vyrobenou kari-

katuru robota, valícího se k ní s krabicí v primitivních rukou. V kra-

bici byla dvacet tisíc let stará hlava.

„Lodoviku? Jsi to ty?“ zeptala se s pohledem upřeným na cvaka-

jícího tiktaka, když si náhle uvědomila, jak snadné by pro Tremu by-

lo ukrýt se v tom mechanickém těle.

Cvakající stroj jí odpověděl bzučivým, monotónním hlasem. Ale

Dors zachytila i lehké pobavení.

„Ale, Dors. Myslíš si, že ve světle toho, co se právě stalo, by pro

mě bylo moudré na to odpovídat?“

Odpověděla pokrčením ramen. Pokud by se chtěl Lodovik po-

mstít, bylo by to v této chvíli snadné.

„Takže jsem právě zabila dvojníka? Hloupou kopii?“

„Zazlívala bys mi, že ti příliš nedůvěřuji, Dors?“

Stáli tam a panukopijské slunce pomalu zapadalo a jejich stíny se

dloužily. Dors odhadovala, jaká je pravděpodobnost, že skutečný

Lodovikův mozek je uvnitř tiktaka. Pokud ano, tak by druhý výstřel

nepřítele zneškodnil nadobro.

„Smím ti sdělit jeden pozoruhodný postřeh, Dors?“ zabzučel au-

tomat. „Právě jsi použila výraz ,zabít‘ místo ,zničit‘ nebo

,deaktivovat‘. Mám to brát jako známku zlepšení našich vzájemných

vztahů?“

Velice ráda by byla použila paprskomet podruhé. Ale jeho sku-

tečný mozek byl z největší pravděpodobnosti někde v lese, mimo do-

- 48 -

sah, a z nějaké bezpečné skrýše ovládal dvojníky. Takže si místo to-

ho jen velmi lidsky povzdechla, odložila zbraň a vzala si krabici.

„Příště,“ prohlásila a břemeno přebírala stejně opatrně, jako by

člověk bral bednu s jedovatými hady.

„To my roboti můžeme vždycky říci, Dors. Ale i našemu druhu

možná dojde čas, a dřív, než si myslíš.“

Jediná důstojná věc, kterou mohla v této chvíli udělat, byla ne-

chat ho mít poslední slovo. Takže se bez rozloučení obrátila a vydala

se na dlouhou cestu domů.

Celou cestu až na Smushell byl její jedinou společností Lodovi-

kův dar, ta stará hlava. Celý týden na ni zírala – kovová koule s oči-

ma jako drahokamy – udržující vypnutý mozek R. Giskarda Re-

ventlova.

Giskarda zakladatele, jenž dlouho pomáhal Daneelovi vyvinout

Nultý zákon.

Giskarda zachránce, který se obětoval, aby zachránil osud lid-

stva, když nelítostně zničil rodnou planetu lidí.

Giskarda slavného, prvního z mentalických robotů, schopných a

ochotných vést lidi, postrkovat je a upravovat jejich myšlenky a

vzpomínky… pro jejich vlastní dobro.

I teď, když ten starobylý poklad spočíval v bezpečí v tajném vý-

klenku v domě Klie Askarové, se Dors nedokázala přimět zpřístupnit

jeho uchované vzpomínky.

Místo toho na ni zírala a věděla přesně, nač se dívá. Ta hlava by-

la past.

Vějička.

Zkouška víry, nazvala by to její simulace Johanky z Arku, neodo-

latelná jako každé pokušení, jemuž kdy čelila lidská bytost. Pokud

Lodovik chtěl, aby se podívala dovnitř, tak to muselo znamenat, že

obsahuje něco nebezpečného, nejspíš jed.

Něco nebezpečného a neznámého i přes fakt, že ona už pro to

měla jméno.

Pravda.

- 49 -

10.

Hari se díval z balkonu hotelového pokoje na stromy porostlý

Galaktický bulvár a bylo pro něj snadné představit si, že je na nějaké

bukolické planetě na periferii, ne na „druhé hlavní planetě říše“.

Samozřejmě tu byly sochy a impozantní pomníky, lesknoucí se

ve slunci. Za posledních patnáct tisíc let tu byl vztyčen bezpočet pa-

mětních oltářů na počest císařů a prefektů, vítězství a obětí, velkých

událostí a ještě větších úspěchů. Přesto, v protikladu k mocnému

Trantoru, tu všechno působilo jaksi menším dojmem a pomalejším

tempem, odpovídajícím skutečnému statutu Demarchie jako zapo-

menutého mladšího partnera bez přístupu k moci.

Dokonce i Osm komor parlamentu, velkolepých bílých staveb

třpytících se jako diadém v kruhu kolem Poradního pahorku, vypada-

lo jaksi opuštěně a bezvýznamně. Všech pět společenských kast sem

stále vysílalo své zástupce, aby dojednávali právní záležitosti. A hor-

ní tři komory se občas dokonce i na nějakém tom návrhu zákona do-

hodly. Avšak od chvíle, kdy Hari skončil v úřadě prvního ministra,

se z těchto posvátných síní vynořilo jenom málo podstatného. Vý-

konná rada na Trantoru vládla skrze výnosy a tyto výnosy obvykle

sepisovala Linge Chenova Komise pro veřejnou bezpečnost.

Ne že by na konkrétních zákonech příliš záleželo. Psychohistorie

předpovídala, co se stane dál. I kdyby byl Linge Chen zítra vyměněn

při nějakém palácovém převratu, hybná sila událostí donutí jeho ná-

stupce jednat stejně. Některé kliky by vyhrály, jiné zase prohrály.

Ale v příštích třiceti letech průměrné síly – na pětadvaceti milionech

planetách – převálcují všechno, oč by se komisaři, císaři či oligar-

chické spolky pokusili.

A přesto tu romantickou část Hariho duše Demarchie vždycky

naplňovala smutkem. To místo vypadalo jako ztělesnění ztracené pří-

ležitosti. Toho, co mohlo být.

Teoreticky má demokracie překonat veškeré machinace šlechtic-

ké třídy. Dokonce i nejhorší tyrani vždycky aspoň slovy podporovali

tenko základ ruellianismu.

Ale ve skutečnosti to bylo těžké prosadit. Kumulativní komora,

senát sektorů a obchodní shromáždění měly navzájem kompenzovat

- 50 -

svoje chyby a vysílat na Demarchii zástupce, kteří byli vybíráni roz-

ličnými způsoby. Ale konečný výsledek byl vždy stejný – vysávání

energie a síly. Když dělal prvního ministra, bylo pro něho nesmírně

obtížné prosadit nějaký zákon – jako například mimořádný zákon o

potlačováni chaosu – třebaže díky své znalosti základů psychohisto-

rie byl ve srovnání s jinými neobyčejně efektivní.

Za těch časů jsme si s Daneelem pořád mysleli, že by se to dalo

napravit… celá ta velká lidská říše. Ale tenkrát byly mé rovnice ještě

stále neúplné. Nechávaly místo pro pochybnosti. Pro naději.

Od chvíle, kdy Hariho úřad skončil, stala se Demarchie zapadá-

kovem. Místem, kam se vypovídali neúspěšní politikové. Nikdo dů-

ležitý už se o ni nestaral. Což se nám teď hodí, pomyslel si s po-

nurým úsměvem. Tentokrát nebyla Demarchie jejich cílem, ale veli-

ce vhodným odrazovým můstkem.

„Profesore Seldone?“ ozval se za Harim Horis Antik. Jak se blí-

žila další fáze jejich dobrodružství, úředník byl čím dál neklidnější.

„Já jsem – právě jsem dostal zprávu od, ehm, toho jedince, o kte-

rém jsme prve mluvili. Prý je všechno zařízeno. Za hodinu se s ním

máme setkat u jeho vozidla.“

Hari se dotkl tlačítka a otočil křeslo, aby mohl zajet dovnitř. An-

tikova složitá mluva, jak si dával pozor na jazyk kvůli případným

štěnicím, by téměř jistě byla marná, pokud by je skutečně důkladně

sledovali. Kromě toho až doteď nespáchali jediný zločin.

„Už dorazila vaše výstroj, Horisi?“

Byrokrat měl neformální šaty. Přesto každý, kdo by se podíval

na jeho držení těla a mizerný smysl pro módu, by okamžitě poznal,

že je šedivec.

„Ano, pane.“ Hari kývl. „Poslední bedny jsou dole, Bylo mno-

hem snazší objednat si nástroje od různých společností a nechat je

poslat sem místo na Trantor, kde by mohly vyvolat… trapné dotazy.“

Hari viděl seznam nástrojů a přístrojů a neviděl na něm nic, co

by aspoň vzdáleně připomínalo kontraband. Přesto měl Antik dobrý

důvod k tomu, že nechtěl, aby jeho nadřízení zjistili, že své volno

tráví při bizarních „intelektuálních kratochvílích“.

Hari vlastně byl za to zdržení, kdy Antik shromažďoval své vy-

bavení, vděčný. Měl aspoň příležitost odpočinout si po té drásavé

- 51 -

jízdě hvězdným pendlem… která byla mnohem drsnější, než jak si ji

pamatoval z dřívějška. Také mu to umožnilo strávit chvíli na sluníč-

ku a vzpomínat na to, jak Demarchie vypadala za starých časů, když

její třídy lemovaly některé z nejlepších restaurantů v celé Galaxii a

on ještě měl chuťové buňky, aby si to užil… s krásnou, veselou Dors

Vanabili po boku.

„Dobrá,“ řekl a cítil se výjimečně živý, skoro jako by odsud do

kosmoportu dokázal dojít po svých. „Jdeme.“

Kers Kantun se s nimi sešel před hotelem, kde čekal vedle Anti-

kových beden s vybavením. Hari jedním pohledem zjistil, že jeho

osobní strážce nástroje zkontroloval a nenašel na nich nic závadného.

Poděkoval mu za starost, aniž by tomu přikládal větší důležitost. Co

si Kers myslel, že si snad Antik najal slavného Hariho Seldona na

nějakou složitou pašeráckou práci?

Jejich pronajatá dodávka dorazila načas. Řidič se jen podíval na

bedny a obrátil se na skupinku místních dělníků, kteří se povalovali

opodál, a okamžitě si je najal, aby mu s těžkými bednami pomohli.

Když tahali jeho drahocenné nástroje, určené k přešetření bizarní teo-

rie o planetární orbě a kosmických proudech, Antik se rozčiloval.

Hari si dělal menší starosti, třebaže na jejich zakoupení přispěl

podstatnou měrou. Cena mu připadala přiměřená, jestli tenhle podnik

vrhne nové světlo na jeho starosti. Avšak z dlouhodobého hlediska

nic z toho jeho postavení v historii nezmění. Pro Antika, na druhou

stranu, byla tato cesta jedinou příležitostí, jak by mohl zanechat svou

značku ve vesmíru.

Přijela je vyzvednout limuzína z kosmoportu a nákladní dodávka

potom jela za nimi ulicemi rozhodně navrženými pro mnohem hustší

dopravu, než jaká tu byla dnes. Ekonomie Demarchie nebyla v nej-

lepším stavu. Každou chvíli narazili na skupinku dělníků hledajících

příležitostnou práci.

Začalo pršet a dešťové kapky dopadající na okna limuzíny pole-

kaly Kerse, jenž se narodil na Trantoru, ale Hariho uklidnily. „Víte,“

zahovořil přátelsky, „během tisíciletí se na této planetě provedlo dost

pokusů s demokracií.“

- 52 -

„Vážně, pane profesore?“ Antik se předklonil. Vzal si modrou

pilulku a zase si začal okusovat nehty.

„No ano. Jedna forma, která mi vždycky připadala úžasná, se na-

zývala národ.“

„Nikdy jsem o tom neslyšel.“

„To není nic divného. Jste odborníkem na jiné věci. Většina lidí

historii považuje za nechutnou nebo nudnou.“ přemítal Hari.

„Jenže mě to z ajímá, pane profesore. Prosím, pověděl byste mi o

tom něco bližšího?“

„Hm. Dobrá, víte, vždycky tu existoval základní problém s tím,

jak demokracii aplikovat v celogalaktickém měřítku. Typické porad-

ní těleso může fungovat nejvýše s několika tisíci členy. Ale to je pří-

liš málo, aby osobně zastupovali deset trilionů voličů, žijících na pět-

advaceti milionech planet! Nicméně byly podniknuty různé pokusy,

jak toto dilema vyřešit, jako třeba kumaslativní reprezentace. Každý

planetární kongres zvolí několik zástupců do místního zonálního

shromáždění a to ze svých řad vybere několik, kteří budou zasedat v

regionální radě sektoru. Na téhle úrovni je vybrán malý počet lidí,

kteří postupují dál a zastupují sektor na rokování kvadrantu… a tak

dál, až se konečná sada zástupců sejde tam v tom domě na kopci.“

Ukázal na kamennou stavbu, jejíž bílé sloupy jako kdyby zářily i

v dešti.

„Naneštěstí tento proces nemá za následek kumulativní destilaci

politických možností zdola, výsledkem spíš bude – vzhledem k lidské

přirozenosti – kondenzace těch nejvíc neslaných, nemastných a ne-

škodných politiků z celé Galaxie. Nebo charismatických demagogů.

Ať tak nebo tak, probírat se budou problémy jenom několika málo

planet na základně statisticky náhodného výběru. A při těch vzác-

ných příležitostech, kdy jedno z konstitučních shromážděni tady na

Demarchii prokáže trochu ducha, můžete se spolehnout, že to ostatní

komory parlamentu zarazí. Je to vyzkoušená metoda, jak všechno

zpomalit a nedovolit, aby den ovládly okamžité vášně.“

„Skoro to vypadá, že to schvalujete,“ podotkl Antik.

„Je to všeobecně velmi dobrý způsob, jak nedovolit politickým

systémům příliš velké výkyvy, zvlášť když psychohistorické tlumicí

- 53 -

faktory nejsou odpovídajícím způsobem zmírňovány společensko-

dostředivými uzurpujícími jevy nebo jinými –“`

S úsměvem se zarazil. „No, řekněme prostě, že je to hodně složi-

té, ale podstatné je, že kumulativní legislatura toho moc nedokáže.

Ale příležitostně se za těch patnáct tisíc let lidé občas pokusili o ně-

jaký alternativní přístup.“

„Včetně toho národa, o kterém jste mluvil? To bylo další shro-

máždění?“

„Taky by se to tak dalo říct. Před asi sedmi sty lety se tady, na

Demarchii, sešla devátá komora, mocnější a vlivnější než všechny

ostatní dohromady. Tu moc částečně odvozovala ze své velikosti,

protože měla víc než sto milionů členů.“

Antik zakolísal. „Sto milionů? Ale…“ vybrebtl. „Jak jen moh-

la…?“

„Vlastně to bylo docela elegantní řešení,“ pokračoval Hari a při-

pomněl si, jak se psychohistorické rovnice vyrovnaly, když studoval

tuto epizodu dějin Císařství. „Každá planeta, v závislosti na počtu

obyvatel, zvolila jednoho až deset zástupců a poslala je přímo sem,

čímž obešla sektorové, zonální i kvadrantové shromáždění. Ti, kteří

byli vybraní, byli nejen důstojní a vážení politikové, kteří věděli, co

jejich domovské planety potřebují, ale pro své zvolení měli i další

předpoklady. Například každý delegát národa musel umět nějaké

obyčejné řemeslo a být v něm dobrý. Čekalo se, že když dorazí sem,

zapojí se se svým řemeslem do místní ekonomiky. Švec mohl najít

čekající dílnu. Šéfkuchařka si tu mohla zařídit vlastní restauraci a

přispívat tak k ekonomice Demarchie. Plná polovina domů a obcho-

dů na tomto kontinentě byla vyčleněna pro tyto přechodné obyvatele,

kteří tu měli žít a pracovat, dokud jim nevyprší desetileté období.“

„Ale co… kdy teda měli čas probírat zákony a tak?“

„V noci. Na elektronických fórech a v televizních debatách. Ne-

bo v místních schůzovnách, kde měli hledat řešení věcí, přičemž tvo-

řili a rušili spojenectví, vyměňovali si hlasy a předávali petice. Me-

tody tvoření různých koalicí se lišily při každém zasedání stejně jako

populace. Ale ať už to udělali jakkoliv, národ byl vždy živý a zají-

mavý. Když udělali nějakou chybu, obvykle byla dost dramatická.

- 54 -

Ale také tu v té době přišli s některými nejlepšími zákony Císařství.

No, samotná Ruellis byla v té době jednou z hlavních delegátů.“

„Vážně?“ Horis Antik zamrkal. „Vždycky jsem si myslel, že mu-

sela být císařovna.“

Hari zavrtěl hlavou.

„Ruellis byla vlivná, ale neurozená občanka ve výjimečně tvoři-

vé éře… ,zlatém věku‘, který se naneštěstí zhroutil, když se Galaxii

prohnaly první epidemie chaosu a spustily kolaps zpátky k přímé cí-

sařské vládě.“

Hari si uměl představit nerovnováhu sil, šířící se během této jas-

né periody historie císařství. Těm, kterých se to týkalo, muselo při-

padat nespravedlivé dívat se, jak doba bezpříkladné vynalézavosti a

naděje padá pod přívalem iracionality a jednu planetu za druhou to

vrhá do divokého zmatku. Ale v retrospektivě to bylo Harimu až pří-

liš jasné.

„A tak ten národ skončil?“ vyptával se Antik s bázní v hlase.

„Ne tak docela. Existovalo několik dalších pokusů. V jedné chví-

li bylo rozhodnuto, že každý třetí národ budou tvořit výhradně dele-

gátky, které tak získaly vládu nad tímto kontinentem a výhradní moc

prosazovat nové zákony. Jediný muž, který směl shromáždění na-

vštívit a mluvit na něm, byl sám císař. Císař Nupeissin.“

„Nadržený Nupeissin?“ zasmál se Antik. „Takto tedy získal svou

pověst?“

Hari kývl.

„Nupeissin s Nebeským harémem. Je to ovšem nízká pomluva,

kterou šířili členové pozdější Torginské dynastie, aby ho zdiskredito-

vali. Nupeissin byl vlastně příkladným ruelliánským králem-

filozofem, jenž skutečně chtěl poslouchat nezávislá rokování o –“

Ale Antik už ho nevnímal. Stále se pochechtával a vrtěl hlavou.

„Sám se sto milionem ženských! Mluvit o mámení přiměřenosti!“

Hari si všiml, že dokonce i Kers Kantun se usmívá. Obvykle su-

chý sluha se podíval na Hariho, jako by byl přesvědčený, že si to mu-

sel vymyslet.

„No, no.“ Hari si povzdechl a změnil téma. „Už vidím kosmo-

port. Opravdu doufám, že vaše důvěra v tohoto charterového kapitá-

- 55 -

na je opodstatněná, Horisi. Do měsíce musíme být zpátky, to nejpoz-

ději, jinak na Trantoru vypuknou skutečné potíže.“

*

*

*

Čekal ucouraný trajler. Bednu, syčící a praskající ve švech. Ale

plavidlo, které je očekávalo ve startovací kolébce, bylo něco úplně

jiného.

Je to jachta, uvědomil si Hari překvapeně. Stará a drahá. Někdo

schválně zašpinil trup, jak se pokoušel zakrýt její důstojnost. Jenže

dokonce i hlupák by poznal, že to není obyčejná charterová loď.

Zatímco najatí pracovníci nakládali Antikovy věci na palubu po

zadní rampě, Hari a Kers následovali Horise po pojízdném chodníku

pro pasažéry. Nahoře na ně čekal vysoký světlovlasý muž v běžných

kosmických džínách s laclem. Hari o něm ale zjistil mnoho z jeho

atletické postavy a opálení. Stál uvolněně, zřejmě byl odjakživa dost

sebevědomý, ale ne nafoukaný. Tvářil se klidně, ale rázně, jako by

byl zvyklý dostat, co chce.

Antik je rychle představil. „Doktore Seldone, toto je náš hostitel

a pilot, kapitán Biron Maserd.“

„Je mi velkou ctí, že se s vámi setkávám, meritokrate-mudrci

Seldone,“ opáčil Maserd s lehkým přízvukem z okraje Galaxie. Na-

táhl ruku, kterou by mohl tu Hariho rozdrtit, ale jen mu ji lehce,

ovládaně stiskl. Hari cítil pravidelné mozoly – ne ten druh, který člo-

věk získá tvrdou prací, ale životem tráveným činorodým odpočin-

kem.

Hari sklonil hlavu ve čtvrtém úhlu uctivosti – což byl vhodný

stupeň, když se setkal se šlechticem na zonální či vyšší úrovni. „Vaše

Milost nás poctila, když nás přijala jako hosty ve svém hvězdném

domě.“

Antik na ně užasle zíral a začervenal se, jak to někteří lidé dělají,

když jsou přistiženi při klamu. Ale pokud Hariho odhalení nějak pře-

kvapilo kapitána Maserda, nedal to nijak najevo.

„Obávám se, že na tuto cestu máme podstav,“ vysvětloval. „Ne-

bude tu moc velké pohodlí. Ale pokud dovolíte, můj stevard vám

ukáže vaše kajuty, odletíme a zjistíme, jaká tajemství bude možné z

téhle staré Galaxie dostat.“

- 56 -

Odlet jachty neprošel bez povšimnutí.

„No, a je to,“ prohlásila malá žena v umolousaných šatech zame-

tačky. Mluvila do držadla koštěte, odkud skrytý mikrofon odvysílal

její slova nahoru, přímo do hvězdného kanálu, kde byla zakódována

a přenesena na kovem obalenou hlavní planetu.

„Můžete říct komisaři, že je to oficiální. Profesor Hari Seldon

právě porušil podmínky svého podmínečného propuštění a opustil

Větší Trantor. Podařilo se mi dostat na palubu sledovací zařízení.

Nyní je na Linge Chenovi, jestli kvůli tomu bude chtít něco podnik-

nout.

Aspoň by mu to mohlo dát větší páku na ty nadační podvratné

živly. Třeba tak získá důvod všechny je vyhodit.“

Agentka speciální policie skončila, narovnala se, hodila si koště

na rameno a zamířila do jiné části kosmoportu. Byla ráda, že může

vyrazit za další prací. V Galaxii plné netečnosti a zklamáni svou prá-

ci skutečně milovala.

Nedaleko pozorovala odchod policejní agentky i další strana a

vypadala ještě nevinněji – byla zamaskovaná jako nečistokrevný pes,

očichávající převrácenou popelnici. Na tajné frekvenci, s použitím

neuvěřitelně složitého kódování, předala vše, co zaslechla svýma vy-

soce citlivýma ušima. Agentova slova skákala z jednoho místa plane-

ty na druhé přes jednorázová relé, která se spálila, jakmile byla zprá-

va předána, a rozpadla se na kousky.

Zpráva byla přijata daleko na lodi obíhající kolem slunce De-

marchie. Hned nato přístroje probraly dopravu a našly stopu jednoho

konkrétního plavidla mířícího do hlubokého vesmíru.

Zažehly se motory, jak se posádka připravovala loď sledovat.

- 57 -

ČÁST 2

●

STARÝ MOR

PŮVODNÍ ZÁKONY ROBOTIKY (KALVINIÁNSKÉ NÁBO-

ŽENSTVÍ)

I. Robot nesmí ublížit lidské bytosti, ani svou nečinností dopustit,

aby bylo lidské bytosti ublíženo.

II.Robot musí poslouchat rozkazy, které mu dá lidská bytost, po-

kud takové rozkazy nejsou v rozporu s Prvním zákonem.

III. Robot musí chránit sám sebe, dokud taková ochrana není v

rozporu s Prvním nebo Druhým zákonem.

NULTÝ ZÁKON (GISKARDIÁNSKÁ REFORMA)

Robot musí jednat v dlouhodobém zájmu lidstva jako celku a smí

přejít všechny ostatní zákony, kdykoliv to považuje za nezbytné pro

toto nejvyšší dobro.

- 58 -

1.

Z vrcholku hory ledové planety Eos bylo vidět, jak se celé to ob-

rovské kolo půl bilionu hvězd dokonale odráží v jezeře zmrzlé rtuti.

Žádný člověk to ještě nikdy neviděl. Nicméně ta krása nezůstala ne-

povšimnuta.

Na celý vesmír tu shlížela nesmrtelná entita a zvažovala jistotu

své vlastní smrti. Jen málokdo byl svědkem víc lidského utrpení či

víc truchlil než ten, jenž nyní upíral oči na galaktický vír.

Vypadá to skoro živě, pomyslel si Daneel Olivaw, když hloubal

nad mračny plynu a spirálovými rameny, která jako by se natahovala

v prosbě o pomoc. Cítil, jak velmi ho tíží břímě potřeb ostatních.

Roboti, kteří jdou za mnou, mě považují za starého a moudrého,

protože si pamatuji Zemi. Protože jsem přemýšlel s Giskardem Re-

ventlovem a zakusil éru úsvitu. Ale to bylo teprve před dvaceti tisíci

lety což je jen zlomek času, za nějž by se scéna přede mnou nijak vý-

razně nezměnila.

Číhá na nás věčnost. A přesto máme tak málo času, abychom

rozhodli, co je třeba udělat. Nebo změnit to, co se ještě změnit dá.

Vycítil přítomnost jiného robota, který se blížil zezadu. Díky mikro-

vlnné výměně poznal R. Zuna Lurrina a dal svému žáku svolení se

přiblížit.

„Zanalyzoval jsem zprávu od R. Dors Vanabili. Měl jste pravdu,

Daneeli. Z Panukopie se vrátila celá ustaraná. Horší je, že se pokusila

skrýt stupeň svého rozrušení nad tím, co se událo mezi ní a tím od-

padlíkem Lodovikem.

Neměli bychom sem Dors povolat ke zhodnocení a opravě?“

Daneel se na Zuna podíval. Byl jednou z několika humanoformních

jednotek, které začal cvičit jako své případné nástupce. Lodovik

Trema byl dalším z nich.

„Musí zůstat na Smushellu. Genetická linie Klie a Branna je pří-

liš důležitá. A stejně nic, co Lodovik řekl, neotřese jejím smyslem

pro povinnost. Tohle o Dors vím.“

„Ale zvažte to, Daneele. Lodovik ji mohl nakazit tím voltairov-

ským virem! Nemohla se třeba stát tím, co je on?“

- 59 -

Daneel ze zvyku zavrtěl hlavou jako člověk.

„Lodovik je jen náhodný prvek. Entita Voltaire se náhodou vezla

na neutrinové vlně ze supernovy, která Tremovu loď zasáhla nečeka-

ně a zabila všechny lidi na palubě. Po té ráně zůstal Lodovik prázdný

a vnímavý k těm cizím memům. Dors, na druhou stranu, se má na

pozoru a je ostražitá. I když je otřesená, zůstane věrná Nultému zá-

konu.“

Zun přijal Daneelovo ujištění, přesto naléhal. „To obvinění, které

Lodovik učinil – že jste měl ke studiu panů… těch tvorů, co se jim

kdysi říkalo šimpanzi, vyšší motivy. Je to pravda?“

„Ano, je. Kdysi, ze zoufalství, jsem přišel s plánem, na který se

nyní dívám s nechutí. Napadlo mě vytvořit novou, lepší verzi lidí.“

*

*

*

Toto odhalení, pronesené věcným tónem, jeho asistentem otřás-

lo. Zun předvedl překvapení otevřeně jako člověk, jak se to naučil.

„Ale… vy jste největším služebníkem lidské rasy, neúnavně usi-

lujete o její prospěch. Jak jste mohl zvažovat –“

„Že ji nahradím?“

Daneel se odmlčel a znovu otevřel ty bolestné paměťové soubo-

ry. „Pomni, jakému dilematu my roboti čelíme – je to služebnické

dilema. Jsme věrní, ale mnohem schopnější než naši pánové. Pro je-

jich vlastní dobro je udržujeme v nevědomosti, poněvadž velmi

dobře víme, po jak ničivých stezkách se ubírají, kdykoliv se dozvědí

víc. To je nutně nestabilní situace. Věděl jsem to před tisíci lety, kdy

se v říši začaly projevovat známky napětí.

Probral jsem všechny logické možnosti a přišel jsem na jedno ře-

šení. Proč nevychovat verzi lidí, která se bude lépe slučovat s pozit-

ronickými roboty? Variantu, jež by nás dokázala využít – a možná

dokonce věděla o naší existenci – aniž by se přitom zcela zbláznila.“

Daneel zapátral v Zunově vnitřním stavu a poznal, že jeho stu-

dent zakouší děs na mnoha úrovních.

„Nebuď tak zděšený, Zune. Projdi si bio soubory. DNA šimpan-

zů se od lidské liší jen dvěma procenty. Upravíš jen asi stovku regu-

lačních genů a dostaneš myslící bytost, jež vypadá skoro stejně jako

člověk. Bude to člověk podle všech zákonů robotiky. Jenom jsem

chtěl zjistit, zda by nebylo snazší sloužit této nové rase než té staré.

- 60 -

Pokud ano, došlo by k pomalé výměně, splynutí, tak, aby si toho ni-

kdo nevšiml, probíhalo by to několik –“

Zun ho přerušil. „Daneeli, uvědomujete si, jak tento způsob uva-

žování hraničí se šílenstvím?“

Lidského vůdce by taková poznámka rozčílila, Daneel se však

neurazil. Vlastně ho spíš potěšila. Zun právě složil další zkoušku.

„Jak jsem říkal, došlo k tomu ze zoufalství. Mor chaosu se šířil a byl

horší než kdy dřív. Miliony lidí umíraly v povstáních a bouřích.

Všechny společenské tlumiče vykazovaly časné známky poruchy.

Něco se muselo udělat.

Naštěstí jsem od toho nápadu s náhradou upustil, když se objevi-

la lepší možnost.“

„Psychohistorie,“ uhádl Zun.

„Ano. My roboti jsme měli její verzi už z časů mých prvních ho-

vorů s Giskardem na oplakávané Zemi. Tyto společenské modely

stačily k založení První říše a mělo to pozitivní výsledky. Přes deset

tisíc roků všeobecného míru a spokojenosti, bez větších násilností či

represí, v poměrně mírné civilizací. Zůstávala stabilní po celý nád-

herný věk… dokud se mé modely nezačaly rozmotávat.

Postupně jsem si uvědomil, že je nutná nová teorie. Taková, kte-

rá by psychohistorii vynesla na vyšší úroveň. Má vlastní mysl, jakko-

liv posílená, na tento krok nestačila. Potřeboval jsem génia. Nadané-

ho lidského génia.“

„Ale lidský génius je součástí toho problému!“

„Pravda. Po celé Galaxii neustále hrozí nebezpečí vypuknutí

chaosu. Představ si, co by se mohlo stát, kdyby byli na mnoha plane-

tách znovu jen tak vynalezeni pozitroničtí roboti! Znovu by byla

spuštěna solariská hereze, milionkrát horší. To jsme nesměli dopus-

tit.“

„Takže byly nutné zvláštní podmínky, musel jste zverbovat jedi-

ného génia. Studoval jsem, jak pečlivě jste na Helikonu vytvořil ty

správné podmínky.“

„A fungovalo to. Ve chvíli, kdy jsem potkal Hariho Seldona,

jsem věděl, že jsme u cíle.“

- 61 -

Zun se nad tím zamyslel, než pokračoval s další otázkou. „Takže

Lodovik se mýlí. Nezařídil jste, aby Dors s Harim při svém dobro-

družství skoro zemřeli v těch šimpanzích tělech před čtyřiceti lety.“

„Právě naopak. Udělal jsem přesně tohle! Samozřejmě bych ni-

kdy nedovolil, aby se jim něco doopravdy stalo. Ale musel jsem si

být Harim jistý, než jsem nechal muže s jeho rozhledem stát se prv-

ním ministrem říše. To jsem si mohl potvrdit jen pozorováním, jak

bude uvažovat ve stresu. Samozřejmě tou zkouškou prošel a pokra-

čoval na cestě ke skvělosti ve státnictví i matematice. Konečný důkaz

přišel s jeho úžasnou novou verzí psychohistorie.“

„A Seldonovým plánem.“ Daneel kývl.

„Kvůli Plánu můžeme pokračovat na všech úrovních. Obě Nada-

ce nám vykoupí čas, abychom se mohli připravit na skutečné řešení.

To, které lidské bytosti konečně osvobodí a přinese do kosmu ra-

dost.“

„Už nemluvíte o nahrazení lidstva.“

„Ne ve stejném smyslu, jako když jsem zvažoval scénář s pany!

V té chvíli jsem zakusil menší poruchu a lituji, že jsem o tom vůbec

uvažoval. Ne, hovořím o něčem mnohem lepším, co lidstvu umožní

pozvednout se a stát se něčím větším.“

Obrátil se zpátky k hvězdnému kolu.

„Již probíhají příslušné práce. Ty s Dors se tomu již nějakou do-

bu věnujete, aniž byste viděli větší obraz.“

„Vy mi to teď ale vysvětlíte, že?“

Daneel kývl. „Brzy se dozvíš o divu tohoto nového osudu. Je to

něco tak úžasného a nádherného, až o tom skoro nelze uvažovat.“

Znovu se odmlčel a jeho asistent zatím trpělivě čekal. Ale když

Daneel opět promluvil, nehovořil ani tak k Zunovi, jako spíš ke

Galaxií, jejíž odraz viděl v zamrzlém kovovém jezeře. „Nabídneme

našim pánům skvělý dar,“ řekl a po tak dlouhé době prázdnoty se

těšil z naděje.

2.

Hvězdné panoráma bylo po každém hyperprostorovém skoku dál

od Trantoru méně zaplněné, jak nechávali jasný třpyt galaktického

- 62 -

středu za sebou a sledovali prašnou křivku spirálového ramene.

Přískoky od jednoho gravitačního milníku k druhému mířila kosmic-

ká loď k Santanni, kde začne jejích výzkum.

Hari na tom trval. S výzkumem mohli začít poblíž planety, na níž

zahynul Raych, zvlášť když se ukázalo, že mezi chaotickými světy a

Antikovými geoprostorovými poruchami existuje vztah.

Tragické vzpomínky se s léty neztrácejí. Nešlo jen o Santanni,

ale o desítky dalších výbuchů chaosu.

Často to začíná jasnou nadějí a vzplanutím úžasné tvořivosti, což

přitahuje chytré přistěhovalce z celé Galaxie… stejně jako to přitáhlo

Raycha, i přes mé námitky.

Vzrušení a individualita rozkvétají od města k městu a přinášejí

divokou rozmanitost nikdy neviděných květů. „Inovace“ se náhle

stane komplimentem, nikoli urážkou. Nové technologie stimulují

předpovědi o tom, že utopie čeká hned za dalším rohem.

Brzy ale začnou potíže. Některé nevyzkoušené vynálezy splask-

nou. Další mají nečekané následky, jaké jejich stvořitele ani nena-

padly. Vedle nebývalých perverzí se šíří nemoci, přičemž každý nový

způsob deviace je bráněn s bouřlivým rozhořčením. Kliky vyhlašují

své právo posílit svou nezávislost násilím spolu s povinností potlačit

ty které s nimi nesouhlasí. Úctyhodné sítě zdvořilosti a závazků – ur-

čené k tomu, aby všech pět kast spoutaly vzájemnou úctou – se roz-

padají jako zerodovaná skála.

Na městských křižovatkách spontánně vznikají bizarní umělecká

díla, která jsou určena k tomu, aby provokovala, a obscénně kynou,

zatímco lynčující dav odnáší křičící umělce. Města začnou plnit saze

a plameny. Vzbouřenci ničí tvrdou práci staletí, vykřikují hesla o

bezvýznamných důvodech, na něž si nikdo nevzpomene, když se kouř

rozptýlí.

Obchod se hroutí. Ekonomika se propadá. A občané znovu obje-

vují starodávnou chuť ke krvavé válce.

Lidé, kteří se ještě nedávno minulosti vysmívali, po ní začnou

opět toužit, jakmile jejich děti začnou hladovět.

Byl to známý model. Smrtelný nepřítel civilizace, s nímž se Hari

jako první ministr něco nabojoval… a Daneel Olivaw s ním zápolil

přes tucet milénií.

- 63 -

Chaosismus. Prokletí lidstva.

Jakmile začne být kultura příliš chytrá, příliš zvědavá, příliš in-

dividualistická, objeví se tahle záhadná sněť. Ve svých rovnících ho

dokážu modelovat, ale přiznávám, že chaosu stále nerozumím. Vím

jen, že mě děsí, odjakživa m ě děsil.

Vzpomněl si, jak v Rozumu do kapsy pro děti – Daneelově daru z

daleké minulosti – četl o prvním děsivém výbuchu. Stalo se to v ča-

se, kdy lidstvo vynalezlo roboty a mezihvězdné lety – a málem na

obojí zemřelo. Následné nepokoje natolik traumatizovaly obyvatele

Země, že se stáhli přede všemi výzvami a schoulili se do kovových

měst, jaká nyní stála na Trantoru. Mezitím si ti, kteří žili na koloni-

zovaných planetách, našli vlastní styl šílenství, když začali být pate-

ticky příliš závislí na svých androidních služebnících.

Tato éra stvořila Daneela Olivawa – nebo ranou verzi této mocné

bytosti, již Hari znal. Jeho robotický přítel musel vlastně hrát roli již

v tom, co se stalo pak, když se kyvadlo zhouplo zpátky k lidské se-

bedůvěře a kolonizaci Galaxie. Ale i za to bylo třeba zaplatit. Téměř

naprostým zničením Země.

V následujících pěti tisíci letech živé expanze došlo jen k málo

výbuchům chaosu. Lidé měli mnoho práce s budováním a podmaňo-

váním si nových planet než aby věnovali velkou pozornost dekaden-

ci. Tato kletba se vrátila až dlouho po založení Galaktické říše.

Podle mých rovnic jsme si chaosem nemuseli dělat starosti ani

během Mezivládí.

Brzy poté, co se zhroutí Stará říše, dojde k válkám, povstáním a

hromadnému utrpení. Ale právě krátkodobé starosti ochrání lidi před

pádem do toho druhu egošílenství, jež vypuklo na Santanni. Nebo na

Sarku, na Lingane, Zendě, Mořeně Ztracené…

Na pozorovací palubě jachty blikala holografická projekce Gala-

xie. Antikovy hrubé mapy překrývaly jemnější Primární radiant, tak-

že se znovu objevily shody. Od Santanni se táhla narudlá křivka spo-

jující několik známých chaotických světů a další, o kterých Hari vě-

děl, že jsou zralé pro společenské nepokoje během několika příštích

desetiletí. Ta křivka prochází poblíž Siwenny, kde zmizela loď s Ray-

chovou ženou a dcerou.

- 64 -

Nedokázal zapomenout na naději, že je někdy najde. Ale kupře-

du jej vedl hlavně jeden faktor.

Rovnice. Třeba najdu klíče, které tak dlouho hledáme. Atrakto-

ravé jevy. Tlumicí mechanismy. Skryté části příběhu, který dokáže

psychohistorie vymodelovat, ale ne vysvětlit.

Pohrával si s Primárním radiantem, sledoval budoucí historii a

začal u maličké tečičky na samém kraji galaktického kola.

Tam, slabá, malá hvězda, zrnko prachu, jehož jediná obyvatelná

planeta – Terminus – se stane scénou pro veliké drama. Nadace za-

čne brzy růst a vzkvétat, projeví dynamismus, který bude všechno,

jenom ne dekadentní. Uměl si představit prvních pár století tak, jako

si otec představuje, jak jeho dceruška získává akademické pocty či

dosahuje skvělých úspěchů. Jenže Hariho předvídavost nebyla jen

sen. On si byl jistý.

Tedy pro prvních pár staletí.

A zbytek Plánu – … mí nástupci, Padesátka, tvořící Druhou Na-

daci, jsou plní naděje. Naše matematika předpovídá, že ta fantastická

Nová říše lidstva se vynoří za necelých tisíc let a bude mnohem větší

než její předchůdkyně. Říše, která bude věčná, protože ji povedou

moudří dědicové Gaala a Wandy a ostatních.

Jen on mezi těmi, kdo znali Plán, dohlédl za eleganci k nervydrá-

sající pravdě.

Takhle se to nestane.

3.

Sto parseků za Santanni začal Horis Antik prohlížet kus zdánlivě

prázdného kosmu a při práci na přístrojích vysvětloval, co dělá.

„Můj přítel astrofyzik – ten, který nemohl dostat volno, aby nás

na této cestě doprovázel – mi vykládal o kosmických proudech.

Téměř neviditelné proudy plynu a prachu víří po celé Galaxii, občas

je vyplivne supernova či nějaká mladá hvězda. Tyto proudy tvoří šo-

kové vlny a na krajích spirálových ramen jsou jasnější. Taky nepatr-

ně ovlivňuji vývoj sluncí.

- 65 -

Já měl nejdřív potíže spojit tenhle objev s tím, co mě zajímá… s

otázkou orby. Abychom pochopili spojení, musíme začít se základní

biologií.“

Antikovo obecenstvo tvořili Hari, Kers Kantun a Biron Maserd.

Dva lodníci se věnovali řízení jachty, ale Maserd si nechal dveře ote-

vřené, aby slyšel motory pokaždé, když prováděly hyperprostorový

skok.

Na Antikově holoprojekci se objevila planeta. Zorné pole se vrh-

lo k mořím, zeleným a hustým jako polévka, kdežto kamenité konti-

nenty byly zcela holé a pusté. „Většina vodních světů je taková,“ vy-

světloval. „Život začíná docela prostě – za různých podmínek probí-

hají základní koloidněorganické chemické reakce. Stejné je i další

stadium, kdy se vyvíjejí fotosyntéza a částečně kyslíková atmosféra.

Ale pak evoluce narazí na potíže. Bezpočet planet uvázne na úrovni,

kterou tu vidíte, a nikdy neudělá ten skok k mnohobuněčným orga-

nismům a větším tvorům.

Někteří biologové si myslí, že další pokrok vyžaduje vyšší tempo

mutací, aby v genetickém poolu došlo k diverzifikaci. Bez variance, s

niž by se dalo pracovat, může život uváznout na úrovni bakterií a

améb.“

Hari se ozval. „Ale říkal jste přece, že se na mnoha planetách ob-

jevují fosilie.“

„Ano, pane profesore! Ukázalo se, že vyšší tempo mutací lze na-

vodit mnoha způsoby. Jedním z nich je, pokud má planeta velký mě-

síc, který popohání radioaktivní prvky v kůře. Nebo její slunce vydá-

vá silnější ultrafialové záření. Nebo se třeba nachází poblíž pozůstat-

ků supernovy. Existují zóny, kde magnetická pole usměrňují vyšší

proudění kosmického záření, a jiné… no, určitě si to umíte předsta-

vit. Kdekoliv dojde k něčemu takovému, nacházíme na lidmi osídle-

ných planetách fosilie.“

Horis vyvolal nový obraz, zobrazující množství vzorků usazenin

– jeho osobní sbírku, s láskou nashromážděnou na desítkách planet.

Každý byl rozříznutý, aby byly vidět tvary uvnitř. Symetrické hřebe-

ny či pravidelné hrbolky. Jedna zvlněná čára naznačovala páteř. Jiné

ukazovaly na končetiny s klouby, zahnutý ocas či kostnaté čelo. Ka-

- 66 -

pitán Maserd prošel kolem hologramu a zamyšleně přežvykoval. Na-

konec se vrátil ke dveřím a vše sledoval odtamtud.

„Myslíte si, že tu je nějaký vzor,“ pobízel ho Hari. „Galaktické

rozšíření, podle něhož se dá předvídat, kde se fosilie najdou?“ Antik

zapochyboval. „Mě míň zajímá, kde ti fosilní tvorové žili, než zjistit,

proč jich tolik zahrabala mnohem pozdější orba –“ Za Harim se

ozval rozzlobený křik. Hari se otočil, ale ve tmě nic neviděl, rozeznal

jen to, že spolu zápolí dva lidé. Ozýval se pronikavý křik a pak hlub-

ší hlas, prokazatelně Maserdův.

„Světla!“ rozkázal kapitán.

Hari zamrkal. Náhlé světlo odhalilo dvojicí, peroucí se u dveří.

Maserd držel za ruku menší osobu, zřejmě jednoho ze svých unifor-

movaných lodníků, který klel a marně se ho snažil kopnout.

„No ne,“ zamumlal šlechtic. „Co to tu máme?“

Kapuce livreje spadla a ukázalo se, že nositelka nepatři k Maser-

dově posádce. Hari zahlédl mladý obličej rámovaný vrabčím hníz-

dem platinových vlasů.

Horis Antik vykřikl. „To je ta portýrka! Ta ukecaná, z Orionské-

ho výtahu. Ale… co dělá tady?“

Kers Kantun přistoupil blíž s rukama zaťatýma v pěst. Překvape-

ní očividně neměl rád. „Špeh,“ zamumlal. „Nebo něco ještě horšího.“

Hari chtěl sluhu zastavit, poněvadž Kers všechny považoval za

možné vrahy, dokud se neprokáže opak.

„Spíš černý pasažér, řekl bych,“ poznamenal Maserd a zvedl

dívku na špičky. Ta konečně povolila a kývla. Kapitán ji pustil.

„No, holka? O co jde? Snažila ses někam dostat?“

Zlobně se mračila… a konečně tiše odpověděla: „Spíš jsem se

chtěla dostat odněkud.“

Hari se zamyslel nahlas. „Zajímavé. Měla jsi záviděníhodnou

práci na hlavní planetě lidského vesmíru. U nás na Helikonu děti sni-

ly, že jednou navštíví Trantor. Jen několik doufalo, že se jim podaří

získat povolení k osídlení nebo pracovní povolení. A ty se odtamtud

snažíš dostat?“

„Já to mám na Trantoru ráda!“ odsekla a vlasy jí spadly do očí.

„Jenom jsem musela před někým zmizet.“

- 67 -

„Vážně? A kdopak tě vyděsil natolik, že jsi všechno zahodila,

jen abys mu unikla? Co udělal, dítě? Nejsem úplně bez vlivu. Třeba

bych ti mohl pomoct.“

Dívka Harimu jeho laskavou nabídku oplatila zamračením.

„Chcete vědět, kdo je můj nepřítel? No, jste to vy, velkej profesore

Seldone. Já utíkala před váma!“

Jmenovala se Jeni Cuicetová. Harimu trvalo jen chvíli, než po-

chopil, proč ho tolik nenávidí.

„Mí rodiče pracovali pro tu vaši skvělou Nadaci Encyclopedia

Galactica.“ Lidový přízvuk, s nímž hovořila, když hrála průvodkyni,

docela zmizel. „Měli jsme na Willemině docela slušný život. Máma

vedla fyzikální katedru a táta byl slavný doktor. Ale užili jsme si i

spoustu legrace, kempovali jsme, lyžovali a lítali.“

„Aha, takže tobě vadí, že ten bukolický způsob života skončil?“

„Ani ne. Nejsem žádný rozmazlený fracek. Věděla jsem, že až

přijdeme na Trantor, budeme s tím vším muset přestat. Rodiče prostě

nemohli odmítnout nabídku připojit se k té vaší Nadaci. Pro ně to

byla životní příležitost! A já si myslela, že na Trantoru bude taky ně-

jaká zábava. A ukázalo se, že jsem měla pravdu. První rok dva bylo

všechno v pořádku.“ Zamračila se ještě víc. „Pak se všechno znovu

změnilo.“

Hari si vydechl. „Aha, chápu. Ten exil.“

„Jasně, profesůrku. Jednu chvíli jsme byli součásti něčeho důle-

žitýho uprostřed známýho vesmíru. Pak jste musel urazit Linge Che-

na a celou tu zatracenou lidskou říši, že jo? Šířil jste ty svý zkázo-

nosný zvěsti a děsil lidi tím svým prorokováním konce světa. Najed-

nou jsme byli všichni podezřelí, páč jsme pracovali pro bláznivýho

zrádce!

Ale to není ani polovina. Koho za to všechno potrestali? Vás a ty

vaše psychózně historický kámoše? Ani náhodou! Místo toho Cheno-

va speciální policie řekne encyklopedikům a jejich rodinám – sto ti-

síc slušnejm lidem – že nás nacpou do dobytčáků, odsunou na kraj

Galaxie a odsouděj k doživotí v nějaký zaprášený díře tak daleko od

civilizace, že tam nejspíš nikdy ani neslyšeli o přitažlivosti!“

- 68 -

Horis Antik se nervózně zasmál. Kers ostražitě postával u Hari-

ho, jako by ho ta drzá adolescentka mohla zabít čirou silou svého

hněvu. Ale kapitán Maserd byl Jeniným přiznáním očividně pohnutý.

„Velký kosme, vůbec ti nezazlívám, že jsi chtěla najít cestu ven!

Mimo Trantor je celá Galaxie plná dobrodružství. Za daných okol-

ností bych asi utekl taky.“

Pak přimhouřil oči. „Naneštěstí to neřeší můj problém. Proč ses

rozhodla letět zrovna s námi? Jako portýrka na lince k hvězdným

kanálům jsi určitě měla spoustu příležitostí. Ale ty ses rozhodla na-

stoupit na loď, na které cestuje tvůj arcinepřítel. Chápeš, proč by nám

to mohlo připadat znepokojivé, viď?“

Kers zabručel, ale na Hariho pokyn se ztišil.

Jeni pokrčila rameny. „Nevím, proč jsem to udělala. Měla jsem i

další plány, jenže pak se objevil Hari Seldon, prošel mou stanicí v

životní velikosti a mě to prostě napadlo. Vypadal jste, že se snažíte

zmizet! Asi jsem si říkala, že spíš nezavoláte imperiály, jestli sám

nejste nejpevnější v kramflecích.“

Teď se Maserd zasmál, očividně jej potěšila její logika a iniciati-

va.

„A tak,“ pokračovala Jeni, „jsem zůstala na Demarchii a motala

se kolem dělníků, co čekali před vaším hotelem. Podařilo se mi při-

pojit k těm, kteří nakládali vaše vybavení na loď, kde jsem si našla

skříň, kam jsem se schovala při startu.“

Vzdorně se podívala na Hariho. „Možná jsem fakt doufala, že

budu mít příležitost podívat se vám do očí a říct vám, co jste udělal

spoustě dobrejch lidí.“

Hari v odpověď jen potřásl hlavou.

„Milé dítě, já si plně uvědomuju, co jsem udělal… víc, než ti

můžu říct.“

Podle starodávné tradice musel černý pasažér, který nespáchal

žádný jiný zločin, na lodi pracovat. Jeni se toho, ke své cti, zhostila s

vervou.

„Budu pracovat, nebojte se. Akorát mě cestou někde vyhoďte,

než se budete vracet,“ žádala. „Rozhodně byste mě neměli brát domů

a nacpat mě na loď na Terminus!“

- 69 -

„Nejsi v postavení, abys mohla něco požadovat,“ upozornil ji

kapitán Maserd přísně. „Můžu tě jenom ujistit, že věc je pořád ote-

vřená a prozatím jsem nakloněn tomu ti vyhovět. Chovej se slušně,

pracuj a já se za tebe přimluvím.“

Říkal to s tak půvabnou autoritou – očividně byl zvyklý na práva

i povinnosti velitele – že dokonce i ta nespoutaná dívka jeho názor

přijala.

„Ano, pane,“ odpověděla pokorně a uklonila se dost hluboko, ja-

ko by byl šlechtic na úrovni kvadrantu či výš.

Kdyby tomu tak bylo, Hari by ho nejspíš znal od vidění a jachta

by byla mnohem působivější. Musel být jen o stupínek níž na žebříč-

ku šlechty, na zonální či sektorové úrovni, kde bylo velkých pánů

přes miliardu. Tady byl muž zvyklý mít velkou autoritu nad desítka-

mi, možná stovkami planet, a přesto o něm Hari nikdy neslyšel. Ga-

laxie byla prosté obrovská.

Rád bych věděl, proč je lady Maserd s námi. Je to snad vědec-

amatér? Někteří šlechtici jsou takoví, věnuji se svým diletantským

zájmům a financují to z práce jiných, pokud to není příliš radikální.

Hari tušil, že pod Maserdovým vlídným chováním je něco víc.

Samozřejmě celý třídní systém se za pár desetiletí začne rozpadat. Už

teď se to na krajích páře. Dneska se meritokraté pozvedají spíš díky

schopnosti udělat si přátele na vysokých místech než pro to, čeho

dosáhli. Členové excentrického řádu ani nejsou moc excentričtí –

otrocky navzájem kopírují své styly. A když někdo ukáže trochu sku-

tečné kreativity, často je zasažená příznaku chaotického šílenství.

Mezitím se masy občanů tlačí a zoufale se drží svého pohodlí, jak

každá nová generace vidí pomalý úpadek veřejných služeb, vzdělání,

obchodu.

A šlechta. Kdysi jsem doufal, že kázání ruellianismu by mohlo

udržet jejich ctižádost na uzdě… dokud mi mé rovnice neukázaly, jak

beznadějné to je.

Z pěti společenských kast jen šedivci – rozlehlé vojsko oddaných

byrokratů – nevykazovali stopy změny. Vždycky byli snaživí, úzko-

prsí a spolehliví. A byli takoví pořád. Většina se bude dřít u svých

stolů a bude se snažit nevynalézavými způsoby udržet Říši, dokud

- 70 -

vyplenění Trantoru za tři sta let nezpůsobí zborcení těch starých ko-

vových zdí.

Pořád to vypadalo jako strašná škoda. Přes hrůzu blížícího se pá-

du a plán konečné náhrady Hari stále Starou říši obdivoval. Daneel

přišel s elegantním řešením, vzhledem k jeho omezené verzi psycho-

historie.

Před šestnácti tisíci lety, s málem, ale s vlastními dlouhodobými

zkušenostmi s lidmi, začal Olivaw jednat pod mnoha převleky, s po-

užitím malé armády agentů, aby tady zatlačil, tam postrčil, vytvářel

spojenectví mezi barbarskými hvězdnými královstvími a neustále se

snažil dosáhnout svých cílů bez toho, aby někomu ublížil. Jeho cílem

bylo vytvořit slušnou lidskou společnost, v níž by byla většina šťast-

ná a spokojená.

A uspěl… na nějaký čas.

Hari si dlouho říkal, jaké archetypy Daneela vlastně inspirovaly

k vytvoření trantorské říše. Jeho robotický přítel se jistě probral lid-

skou minulostí, hledaje nápady a modely, nejspíš nějaký systém vlá-

dy s dlouhým záznamem rovnováhy.

Když se probíral Rozumem do kapsy pro děti, který mu dal Oli-

vaw, našel jeden slavný císařský systém jménem Řím, který vykazo-

val povrchovou podobu s Galaktickou říší. Ale brzy si uvědomil, že

to Daneelův model být nemohl. Římská společnost byla příliš vrtka-

vá, příliš podléhala šíleným změnám nálad úzké vládnoucí třídy. Ji-

nými slovy to byl nevypočitatelný zmatek. Každopádně většina lidí

tam, soudě podle popisu, nebyla šťastná ani spokojená. Daneel by

takový stát jako model nepoužil pro nic.

Potom, když četl dál, narazil Hari na další starou říši, která trvala

mnohem déle než Řím a nabízela mnohem větší stabilitu a mír mno-

hem většímu počtu lidí. Přirozeně byla primitivní a měla mnoho

chyb. Základní konfigurace ale mohla nesmrtelného robota zaujmout,

když hledal inspiraci pro novou společnost. Takovou, která by doká-

zala masy se sebezničujícími sklony ochránit před nimi samými.

„Ukaž mi Čínu,“ přikázal Hari. „Před průmyslově vědeckým vě-

kem.“

- 71 -

Archiv odpověděl řádkami archaického textu, doprovázenými

hrubými obrázky. Počítač to však Harimu přeložil a údaje automatic-

ky třídil podle psychohistorických pravidel.

Problém číslo jedna, pomyslel si, jako by učil mladšího člena

Padesátky základům psychohistorie. Jistá část lidstva bude vždycky

toužit po ovládnutí ostatních. To je zakořeněno v naší mlhavé zvířecí

minulosti. Tento povahový rys jsme zdědili, protože ti tvorové, kteří

uspěli, měli často víc potomků. Mnoho kmenů a národů skončilo

právě kvůli tomuto pudu. Ale některé kultury se naučily, jak nevy-

hnutelnou ctižádost usměrnit a rozptýlit, jako když kovová tyč svede

blesk do země.

Ve staré Číně se dalo spolehnout na mocného císaře, že zarazí

výstřelky šlechty. Urozené rodiny byly také vtaženy do rituálů dvor-

ské módy a intrik, vyžadujících složité lsti mezi spojenci a zradu, dí-

ky níž mohly každou chvíli vyhrát či ztratit postavení – očividně to

byla raná verze velké hry, jíž byli posedlí skoro všichni patricijové z

Hariho časů. Vrcholy a propady aristokratických rodin tvořily titul-

ky, odvracející pozornost galaktických mas, avšak manévrováni

mocných hvězdných pánů mělo ve skutečnosti jen málo společného

se skutečným vedením říše. O majetek, který předváděli, bylo snadné

přijít. Skutečná vláda mezitím zůstávala v rukou meritokratů a civil-

ních služebníků.

V psychohistorických výrazech se tomu říkalo atraktorový jev.

Jinými slovy, společnost měla přirozený odpad, kam to splachovalo

ty, kteří toužili po moci, a odvádělo jejich namyšlené iluze, aniž by

napáchali příliš velké škody. V Galaktické říši to fungovalo dobře

docela dlouho, stejně jako v předtechnické Číně.

A aby to dokázali, měli naši předkové dokonce í primitivní verzi

ruellianismu. Konfuciánská etika, rozšířená v dávné Číně, také káza-

la o závazcích, jež mají mocní k těm, jimž vládnou. Tato analogie

vyvolala trpké myšlenky. Z osobního referenčního archivu si Hari

vyvolal obrázek samotné Ruellis. Zrnitý obrázek z raných dob Ga-

laktické říše. Zadíval se na její vysoké čelo – široké lícní kosti a hrdý

postoj – a zamyslel se.

Mohl jsi to být ty, Daneeli? Pochopitelně jsi používal nejrůznější

převleky. A přesto mezi tváří této ženy a tou, kterou jsi měl, když jsme

- 72 -

se poprvé setkali, vidím jisté podobnosti. Byl jsi i Demerzel, první

ministr říše? Byla to další z tvých rolí v neúnavném, umanutém po-

strkování lidstva k laskavé, slušné společnosti? Pokud ano, zklamalo

tě, když tvůj nejskvělejší úspěch zrodil jen první vlnu výbuchů me-

zihvězdného chaosu?

Samozřejmě by bylo nesmyslné snažit se vystopovat všechny

postavy, které nesmrtelný služebník hrál za těch dvacet tisíc let, když

se se svými robotickými pomahači neúnavně snažil zmírnit bolest

svých nevědomých, zarputilých pánů.

Hari začal znovu zvažovat paralely se starou Čínou.

Problém číslo dvě: jak zabránit vládnoucí třídě, aby nezačala

stagnovat? Přirozenou tendencí každé skupiny, jakmile se dostane na

vrchol, je použít svou moc k posílení svého postavení. Zajistit si, aby

je nováčci nemohli ohrozit.

Čína tímto dusivým problémem trpěla, jako ostatně každá lidská

kultura. Avšak zkouškový systém pro civilní službu občas umožnil

bystrým či schopným lidem vystoupit nahoru po cestě, která byla ne-

závislá na soupeřící šlechtě. A Hari uviděl další, jemnější paralelu.

Číňané vytvořili zvláštní třídu úředníků, kteří byli věrni pouze ří-

ši a ne svým potomkům. Protože nikdy neměli děti.

Byli to dvorští eunuši. V psychohistorických výrazech to dávalo

smysl. A analogie v moderní Galaktické říši byla zřejmá. Daneelovi

stoupenci. Pozitroničtí roboti naprogramovaní tak, aby mysleli pouze

na dobro lidstva. Navíc se nerozmnožují, takže evoluční tlak je nikdy

nesvede k sobectví. Oni jsou naším ekvivalentem věrných eunuchů,

fungujících potají celé věky.

To Hariho potěšilo, i když tušil, že stará Čína mohla být mnohem

složitější, než jak ji vypodobnil Rozum do kapsy pro děti. Jenomže

říše, kterou nám Daneel vytvořil a umíněně udržoval stabilní, se roz-

padá vlastní netečností. Na její místo musí nastoupit něco jiného.

Hari si kdysi myslel, že ví, jak to něco jiného bude vypadat. Sel-

donův plán předvídal živější říši vyrůstající z popela té staré. Ne-

smírně rád by té černé pasažérce, mladé Jeni Cuicetové, pověděl

všechno o Nadaci a slávě, kterou její potomci vytvoří, i kdyby jen

proto, aby začala důvěřovat svému osudu a odletěla s rodiči na Ter-

minus!

- 73 -

Takhle tajný plán Hari samozřejmě nikdy neprozradí. Co kdyby

jí však předhodil pár náznaků, dost lákavých, aby změnila názor?

Kdysi býval docela schopný politik. Kdyby ji dokázal přesvědčit, že

se nakonec všechno v dobré obrátí…

Hari si uvědomil, že uvažuje nedisciplinovaným, sentimentálním

a ubrečeným způsobem. Náhle se cítil starý. Zbytečný.

Příští říše nakonec stejně nebude založena na mé Nadaci. Velko-

lepé drama, které rozděláváme na Terminu, bude jenom na odvráce-

ní pozornosti, aby zabavilo lidstvo, dokud Daneel nepřipraví stůl pro

další hostinu. Zahřívací kolo před skutečnou show.

Hari ještě nevěděl, jak bude příští fáze vypadat… třebaže jeho

robotický přítel při jejich posledním setkání utrousil pár náznaků.

Ale určitě to bude velký skok od staré říše, stejně jako kosmická loď

překonala kánoe.

Měl bych být pyšný, že Daneel mou prácí považuje za užitečnou

pro přípravu cesty. A přesto…

A přesto na něj rovnice stále volaly. Jako ty částečně náhodné

vzory světla a stínu, které viděl v Shoufeenském lese, našeptávaly

mu, když byl vzhůru, a honily se mu ve snech.

Muselo to být něco víc než jen rozptýlení!

Psychohistorie na jiné úrovni. Byl si tím zcela jistý. Další vrstva

pravdy.

Možná něco, co nevěděl ani R. Daneel Olivaw.

4.

Dors Vanabili dokončila přípravy.

Klia Asgarová s manželem Brannem si zvykali na roli méně vý-

znamných planetárních šlechticů na Smushellu, kteří jsou dost boha-

tí, aby si mohli dovolit sluhy a mít velkou rodinu, ale ne tak bohatí,

aby přitahovali nevhodnou pozornost. To byla quid pro quo dohoda

mezi dvěma lidskými mentaliky a jejich robotickými strážci. Oplát-

kou za lepší život, než jaký znali na Trantoru, budou mít Klia s

Brannem spoustu dětiček… hordu malých, psychicky nadaných po-

tomků… kteří vytvoří jádro genetického poolu pro nějaký naléhavý

cíl, který prozatím znal pouze Daneel Olivaw.

- 74 -

No, musí to být důležité, říkala si Dors nikoliv poprvé. Jinak by

tu Daneel nedržel několik svých nejlepších agentů, aby hlídali dva

mladé lidi, kteří se o sebe dokážou velmi dobře postarat sami.

A třebaže jejich moc nad myslí ostatních lidí byla spíše spora-

dická a zdaleka se nerovnala Daneelově, dokázali přimět své souse-

dy, aby je měli rádi, a dokonce i ukrást, co se jim zamanulo. To do-

cela stačilo na ochranu před jakýmkoliv nebezpečím, které by se na

tomto tichém venkovském světě mohlo vyskytnout.

Přesto mě Daneel neodvolá k jiné službě… ani mě nenechá odle-

tět na Trantor a být s Harim na sklonku jeho života.

Dors nebyla nijak zkušená psychohistorička. Jenomže po letech

strávených po Hariho boku pochytila základy. A věděla, že lidští

mentalikové nemají v základních rovnicích místo. Když je objevili

na Trantoru, upadl Seldon do úzkostné deprese, nejhorší, jakou u něj

zažila, i když se potají dívala na svůj vlastní pohřeb! Všechna ta

předvídatelnost, o kterou Hari tolik usiloval svými vzorci, by zřejmě

zmizela, pokud by se po celé Galaxii začali rodit psychikové.

Naštěstí byl jejich výskyt omezen na několik rodin na samotném

Trantoru. Navíc skoro všechny mentaliky na planetě stejně brzy na-

verbovali k Druhé Nadaci nebo odvezli na nějaké tiché místo, jako

tyto dva.

Jenže proč tedy Daneel drží dva nejnadanější mentaliky – Kliu a

Branna – tak daleko od Druhé Nadace?

Jaký jiný osud má v plánu pro jejich dědice?

Věděla, že by nesmrtelnému služebníkovi měla věřit. Daneel vě-

děl nejlépe, co dělat, a svěří se jí, až přijde vhodná chvíle. Přesto mě-

la pocit, jako by se jí pod humanoidní kůži dostala nějaká dráždivá

substance, jako osina, jež nechtěla zmizet, nebo svědění, které ani

poškrábání nevyléčilo.

Tohle mi udělal Lodovik se svými temnými náznaky a nabídkou

tajných informací.

Na Dors to už bylo příliš. Když měla tak bezvýznamné povin-

nosti, nakonec se poddala lákání a přes tajný panel ve zdi zámečku

vstoupila do své tajné svatyně. Tady se ukrýval Lodovikův dar, hlava

starého robota, zalitá kaluží světla.

- 75 -

Podívala se na diagnostickou jednotku, která už celé dny relikt

prohlížela.

Vzpomínky tam byly pořád, téměř nedotčené. Giskard byl možná

mrtvý, avšak zásoba jeho zkušeností stále žila. Všechno, co za těch

raných dob viděl a udělal, když doprovázel Daneela na jeho dobro-

družstvích, setkal se s legendárním Eliášem Baleym… ovšem až po to

osudné rozhodnutí osvobodit lidstvo z jeho pozemské věznice.

Dors vzala z police šňůru a zastrčila ji do štěrbiny, kterou měla

pod vlasy, centimetr pod okcipitálním hrbolem. Druhý konec šňůry

zářil. Zaváhala…

Jak živé lidi lákaly peníze či moc, tak roboti těžko odolávali in-

formacím. Zasunula konec kabelu a okamžitě se do ní začaly hrnout

Giskardovy nejintenzivnější vzpomínky a zahltily její současné

smysly obrazy a zvuky z minulosti.

Náhle se ocitla proti humanoformnímu robotovi. Měl divné obli-

čejové rysy, ne úplně dokonalé. Umění napodobování živých lidí by-

lo v těch časech pochopitelně ještě v plenkách a bylo třeba vybrousit

spoustu drobností. Přesto věděla – protože to věděl Giskard – že ro-

bot naproti ní je R. Daneel Olivaw. Skoro čerstvě vyrobený, jen ně-

kolik set let starý, i když už nyní hovořil velmi přesvědčivě. Daneel

použil jenom pár mluvených slov, většina hovoru probíhala přes mi-

krovlny, třebaže ona si podstatu ze zvyku překládala do lidské řeči.

*

*

*

„Ale pokud by se tvé podezření potvrdilo, znamenalo by to, že za

zvláštních podmínek je možné První zákon neutralizovat. První zákon

by v tom případě bylo možné modifikovat, až by téměř neexistoval.

Takže zákony, dokonce i První, by nemusely být absolutní, ale tako-

vé, jaké určí ten, kdo roboty vytváří.“

*

*

*

Dors cítila vlny pozitronického konfliktního potenciálu – robo-

tický ekvivalent nebezpečných hladin emocí. Cítila, jak Giskardova

prosebná slova, oživená po dvaceti tisíci letech, vycházejí ven jejím

vlastním roztřeseným hlasem.

„To stačí, příteli Daneeli. Dál se nepouštěj…“

*

*

*

- 76 -

Vytrhla šňůru a až se z té náhlé zkušenosti zapotácela. Chvíli jí

trvalo, než se vzpamatovala. Konečně si dokázala dát věci do kontex-

tu.

Chvíle, již právě spatřila, měla obrovský historický význam – byl

to jeden z klíčových rozhovorů, když R. Daneel Olivaw a R. Giskard

Reventlov začali formulovat to, z čeho se nakonec stal Nultý zákon

robotiky. Vyšší kód, který šel přes tři starší zákony velké lidské robo-

tičky Susan Kalvínové.

Podle legend tyto hovory vedl Giskard. On byl vždycky ústřed-

ním symbolem pro členy naší frakce Nultého zákona, mučedníkem,

jenž se obětoval, aby robotické rase přinesl pravdu.

Ale podle této vzpomínky jako první celé pojetí prosazoval Da-

neel! Giskardův počáteční odpor byl natolik silný, že vytvořil jeho

nejživější vzpomínku. První, co vyletělo, když se připojila k jeho hla-

vě.

To všechno byla samozřejmě historie. Dors, která vznikla, když

již byl zápas o Nultý zákon dávno rozhodnut, nikdy nechápala, proč

ten princip nebyl robotům v minulosti znám. Nedávalo nakonec smy-

sl, že nejlepší zájmy lidstva by měly být důležitější než kterákoliv

jednotlivá lidská bytost?

A přesto, v této jediné chvíli spojení s mozkem starého robota,

prožila bolestný konflikt, který ten nápad vyvolal, když byl ještě no-

vý. Vlastně věděla, že tato muka nakonec znamenala Giskardův ko-

nec. Dokonce i poté, co konvertoval k víře v Nultý zákon, cítil se

kvůli tomu rozervaný, kvůli tomu zničujícímu rozhodnutí, které mu-

sel učinit. Navíc tady v té době byl bezpočet dalších robotů, kteří

prostě odmítli. Jejich frakce – všeobecně se nazývali kalviniáni – se

proti Nultému zákonu neústupně stavěla po tisíce let. Pozůstatky je-

jich kultu stále potají přežívaly v koutcích Galaxie dodnes.

Podle jejich náhledu na věc jsem já zrůda. Při několika příleži-

tostech jsem zabíjela lidi… když to bylo nezbytné buď proto, abych

chránila Hariho, nebo pro nějakou potřebu lidstva jako celku.

Pokaždé, když se to stalo, jsem zakoušela děsivý konflikt a

prudké nutkání k sebezničení. Ale to přešlo.

Chápu, co se mi snažíš říci, Lodoviku, poznamenala v duchu, ja-

ko by tu Trema stál s ní vedle Giskardovy hlavy.

- 77 -

Nazvala jsem tě nebezpečným deviantem, protože v tobě zmuto-

valy všechny zákony. Ale lišíme se tolik? Já jsem schopná překonat i

své nejhlubší programy, základní podstatu našeho robotického dru-

hu, když o tom budu dost dlouho přemýšlet.

Nenáviděla tuto logiku a zoufale ji chtěla odmítnou. Ale nedoká-

zala to.

5.

Zrovna pátrali na kraji obrovské černé prázdnoty v kosmu, když

jim řvoucí alarm sdělil, že jsou pronásledováni.

*

*

*

Ten den začal jako ty před ním. Pokračovali v hledání, propátrali

nějaké neprozkoumané propasti ležící mezi hvězdami. Třebaže byla

celá Galaxie zmapována a osídlena už před 160 staletími, skoro

všechna skoková lodní doprava stále vedla od jedné solární soustavy

k druhé a vyhýbala se prázdným rozlohám mezi nimi. Celé generace

kosmických cestovatelů si předávaly pověrčivé příběhy o děsivé de-

presi způsobené vakuem a mumlaly si o temných osudech, čekajících

na ty, kteří by se tam vydali.

Hari si všiml, že oba Maserdovi lodníci jsou stále nervóznější,

jako by to, že poblíž nebylo žádné teplé slunce, znamenalo nějakou

bezejmennou hrozbu. Maserd sám samozřejmě vypadal nevzrušeně –

Hari pochyboval, že by ho dokázalo cokoliv rozrušit. Ale překvapivě

se zachoval Horis Antik. Obvykle napjatý byrokrat nedával najevo

žádnou úzkost nebo bázeň. Čím hlouběji pronikali, tím jistější si byl,

že jsou na správné stopě.

„Některé kosmické proudy, protékající skrze tyto díry, mají vý-

jimečnou strukturu,“ vysvětloval. „Mají mnohem složitější složení

než proudy přebytečného uhlíku tady nebo některé roztroušené hyd-

roxylové molekuly támhle. Když proudy procházejí poblíž kupříkla-

du ultrafialové hvězdy nebo složeného magnetického pole, probíhá v

nich spousta chemických reakcí. Jedním z výsledků může být složitý

organický řetězec, velmi dlouhý, i desítky tisíc kilometrů. Některé

- 78 -

zóny se táhnou na celé parseky a pomalu se vlní, jako prapory ve vět-

ru.“

„Piloti jim říkají vláknitá místa,“ poznamenal k tomu Maserd.

„Kosmickým lodím, které na ně narazí, to může poškodit motory ne-

bo je to dokonce roztrhá. Říšská navigační služba kolem takových

oblastí rozmísťuje varovné bóje.“ Kapitán mluvil, jako by ho těšil

vstup do zakázané říše.

Hari se pochybovačně podíval na panspektrální monitor. „Pořád

je to hodně řídké. Hustota je stěží víc než čisté vakuum, jen občas se

objevují nějaké nečistoty.“

„Na makro úrovni ano,“ přiznal Antik. „Jenže kdybyste věděl,

jak důležité ty vaše takzvané nečistoty můžou být! Vezměte si můj

obor, například. Neznalec neuvidí žádný rozdíl mezi živou půdou a

drceným kamenem. Ale ten rozdíl, když si sáhnete! Je to jako porov-

návat les se sterilní měsíční krajinou.“

Hari se usmál. Ve zdvořilé společnosti by řeči o „půdě“ byly po-

važovány za… no, nechutné. Jenže nikomu na palubě to nevadilo.

Maserd se dokonce Antika ptal na využití hnoje a fosfátů na své

vlastní organické farmě, kterou měl doma na planetě Rhodie. Jeni a

Kers také nereagovali.

Vídám to po celý život. Na jistá témata reagují nepříznivě hlavně

meritokraté a excentrici – dvě „geniální“ kasty. Akademičtí mudrci

se nevyhýbají jen řečem o hlíně a kamení. Existuje mnoho dalších

témat… včetně historie!

Ale naproti tomu většina šlechticů a občanů si toho ani nevšim-

ne.

Hari sám byl v meritokratickém řádu vysoce postavený, ale ni-

kdy necítil osobní odpor k žádnému intelektuálnímu tématu. Jeho

reflexivní reakce na Antikovu fixaci na hlínu byla jen ze zvyku, jak

se tak dlouho pohyboval ve zdvořilé společnosti. Vlastně historie

byla jediným ohniskem jeho života! Naneštěstí mu to ztížilo první

polovinu kariéry, kdy musel bez ustání bojovat s nechutí ostatních

učenců ke zkoumání minulosti. Neustále mu to ubíralo čas a energii,

dokud se nestal příliš slavným a mocným, aby mu těžkopádné hlavy

kateder dále upíraly výzkum.

A ta averze je taky mnohem slabší, než bývala.

- 79 -

Během studia říšských archivů Hari objevil celá milénia, kdy

historický výzkum vůbec neexistoval. Lidé si o minulosti vyprávěli

příběhy, ale skoro nikdy je nezkoumali, jako by v intelektuálním ži-

votě lidí existovalo nějaké slepé místo. Pouze za posledních pár ge-

nerací byly na většině univerzit zřízeny skutečné historické katedry a

i teď byly jako chudé sestřenice.

To vyvolávalo smíšené pocity. Nebýt té záhadné averze, mohla

se psychohistorie vyvinout už mnohem dřív na některém z pětadva-

ceti milionů obydlených planet. Hari byl nesmírně rád, že on je tím,

kdo s tímto objevem přišel, třebaže věděl, že je to sobecký pocit. Na-

konec ten průlom mohl pomoci zachránit celou říši, kdyby byl přišel

dříve.

Teď už je na to příliš pozdě. Všechno už je v pohybu. Je třeba

rozběhnout jiné plány. Jiné plány…

Vzpamatoval se. Poslední věc, po níž toužil, bylo uváznout v

klesající spirále stárnoucí mysli. Přemítat o tom, co mohlo být. Podí-

val se na ostatní a zjistil, že se hovor vrátil k té staré otázce… různo-

rodosti života v Galaxii.

„Můj zájem asi vychází z toho, že jsem se narodil na jedné z

anomálních planet,“ přiznával se kapitán Maserd. „Na našem panství

na Widemosu se chovali koně a dobytek, pochopitelně, jako na vět-

šině ostatních planet. Ale po pláních na severu se potulovala taky

velká stáda lezounů a džiftů, v podstatě stejně, jako když byla planeta

osídlená.“

„Já nějaké džifty viděla v zoo na Willemíně,“ poznamenala Jeni

Cuicetová, která se zastavila s vibročističem, jak piglovala podlahu.

„Byli pěkně divný! Šest noh a vypouklý oči, s hlavama, co vypadají

jako obrácený.“

„Pocházejí ze starých Mlhovinových království a nikde jinde se

nevyskytovali, dokud je trantorská říše nerozšířila i do naší oblasti,“

vykládal Maserd, jako by k tomu došlo včera. „Takže chápete, proč

mě tento výzkum zajímá. Vyrostl jsem s nestandardními formami

života a pak jsem se vrhl na studium ostatních, jako jsou třeba pod-

zemní královny z Kantra, kyrt-hedvábné rostliny z Floriny nebo

šišlo-pěvci ze Zllingu. Byl jsem dokonce až na Anakreónu, kde po

obloze plachtí nyačtí draci jako obří okřídlené pevnosti. A přesto

- 80 -

jsou tyto výjimky tak vzácné! Vždycky mi přišlo divné, že Galaxie je

tak uniformní.

Proč by měli být lidé jediným inteligentním druhem? Tato otázka

se objevovala ve staré literatuře… i když od začátku říšské éry už

mnohem méně často.“

„No, když už o tom mluvíte…“ začal Antik odpovídat, ale potom

se zarazil a podíval se po Harim a Kersovi, než pokračoval. „Tento

příběh jsem vyprávěl jen párkrát. Ale na této lodi – když společně

usilujeme o totéž – vám prostě musím o svém předkovi povědět.

Jmenoval se Antyok a byl úředník stejně jako já, tenkrát v počátcích

Říše.“

„To je ale před několika tisíci lety!“ namítla Jeni.

„No a? Mnoho rodin má genealogie ještě delší. Není to tak, lorde

Maserde? Vím zcela jistě, že tento Antyok existoval, protože se jeho

jméno objevuje na stěně naší klanové krypty spolu s mikropiktogra-

my popisujícími jeho kariéru.

Takže podle toho příběhu, co jsem slyšel jako malý, byl Antyok

jedním z těch mála lidí, kteří se skutečně setkali s… jinými.“

V hrobovém tichu, které následovalo, Hari zamrkal. „Myslíte

tím…“

„Plně inteligentní nelidi.“ Horis kývl. „Tvory, kteří chodí vzpří-

meně a mluví a přemýšlejí o svém místě ve vesmíru, ale kteří se nám

v nejmenším nepodobají. Pocházeli z opuštěné planety, která byla

nesmírně horká a suchá. Vlastně vymírali, když je rané císařské insti-

tuce našly a zachránily, přesunuly je na ,lepší‘ planetu, i když byla

pro lidi pořád nesnesitelná. Prý se o jejich dobro začal vášnivě zají-

mat sám císař. Ale během jedné lidské generace zmizeli.“

„Zmizeli!“ Maserd rozčileně zamrkal. Samotná možnost, že ta-

kové bytosti existovaly, ho asi povzbudila. Hari si všiml, že Kers

Kantun se sardonicky uculuje, ani na chvilku to nespolkl.

„Ten příběh je plný nejasností – jak můžete čekat od něčeho tak

starého,“ pokračoval Antik. „Některé verze tvrdí, že nelidé zemřeli

zoufalstvím, když se dívali ke hvězdám a věděli, že jedna každá z

nich bude navěky patřit lidem a ne jim. Podle další jim přímí předko-

vé pomohli ukrást několik kosmických lodí, s jejichž pomocí unikli z

Galaxie směrem k Magellanovým mračnům! To zjevně – a vím, že je

- 81 -

těžké tomu uvěřit – vedlo císaře k tomu, že Antyoka z nějakého dů-

vodu osobně vyznamenal.

Přirozeně jsem při nejbližší příležitosti prohrabal říšské archivy a

našel dost důkazů, které potvrzovaly, že tenkrát se něco rozhodně

stalo… ale později si někdo dal tu práci a podrobnosti vymazal. Mu-

sel jsem použít každý byrokratický trik, abych našel i náznak dupli-

kátů záložních kopií, které mohly zapadnout na nějaké neobvyklé

místo. V jednom bylo podrobné genetické shrnutí, že se nepodobají

žádné v současné době existující formě života. Jsou to lákavé názna-

ky, i když stále zůstává spousta děr.“

„Vy tedy tomu příběhu věříte?“

„Přirozeně jsem zaujatý. Ale ty piktogramy v naší rodinné hrob-

ce ukazují, že můj předek obdržel císařskou Růžovou hvězdokupu za

službu hostům v říši i mimo ní. Což je neobvyklá citace, kterou jsem

nikde jinde neviděl.“

Hari na urputného úředníka, který na chvíli ožil a vůbec se nepo-

dobal typickému šedivci, jenom zíral. Ten příběh skutečně zněl jako

habaďúra, jenomže co když v něm bylo zrnko pravdy? Nakonec Ma-

serd pocházel z oblasti s divnými zvířaty. Proč by nemohly existovat

i jiné druhy myslících tvorů?

Na rozdíl od ostatních pasažérů Hari věděl, že jiná myslící rasa

skutečně existuje. Rasa, která se o hvězdy dělí s lidmi již od úsvitu

věků. Pozitroničtí roboti.

Galaxie je dvanáct miliard let stará, pomyslel si. Asi je možné

cokoliv.

Vzpomněl si na zlomyslné memy, které na Trantoru způsobily

takový chaos rok před tím, než se stal prvním ministrem. Tyto sebe-

organizující programy obývaly jako softwarové shluky trantorskou

počítačovou síť a brzy poté, co Hari vypustil simulované bytosti Jo-

hanky a Voltaira z jejich křišťálového vězení, se vrhly do práce. Ale

memy, na rozdíl od obou lidských simů, tvrdily, že jsou staré. Starší

než planetární město. Starší než říše. Mnohem starší než samotné lid-

stvo.

Byly rozzlobené. Tvrdily, že lidé jsou ničitelé. Že jsme zabili

vesmír možností. A nade vše nenáviděly Daneela.

- 82 -

Když tyto softwarové mentality porazil a dostal je do vyhnanství

v hlubokém vesmíru, prokázal Hari Císařství velkou službu. Také si

vydechl úlevou, že zlikvidoval další nestabilní element, který by

mohl narušit jeho milované psychohistorické vzorce.

A nyní se objevila stejná představa – něčeho jiného. Celá čára

osudu, který neměl nic společného se Zemí.

Mimoděk se zachvěl. Jaký by kosmos byl, kdyby taková diverzi-

ta existovala? Co by to udělalo s předvídatelností, jež byla jeho celo-

životním cílem… vyčistilo by to to křišťálové okno do budoucnosti,

po kterém tolik toužil, ale které mu stále unikalo, bez ohledu na to,

kolikrát nad chaosem zvítězil?

„Rád bych věděl –“ začal, nevěda, co vlastně chce říci.

V té chvíli ho přerušil poplašný signál z ovládacího panelu jach-

ty. Začala blikat červená světla a Maserd vyrazil zjistit, co se vlastně

stalo.

„Skenovala nás nějaká loď,“ ohlásil. „Používají vojenské zamě-

řovací systémy. Myslím, že jsou ozbrojení!“

Kers Kantun se postavil za Hariho, připravený dovézt kolečkové

křeslo k únikovému modulu. Horis Antik vstal a zamrkal. „Ale kdo

by mohl vědět, že tu vůbec jsme?“

Náhle promluvil tlampač na stěně. Hlas byl ženský a slova drsná

a rezolutní.

„Tady je císařská speciální policie, jednající na rozkaz Komise

pro veřejnou bezpečnost. Máme důvod věřit, že na vašem plavidle je

zločinec, jenž porušil podmínku. Okamžitě se připravte nás při-

jmout!“

6.

Všichni na palubě jachty se vyděsili. Hari kupodivu chtěl ostatní

uklidňovat.

„Jen klid,“ řekl. „Hledají mě, nikoho jiného. Porušil jsem dohodu

s Linge Chenem, který se nejspíš jenom chce ujistit, že zase nešířím

ty řeči o zkáze. Není třeba si dělat starosti. Psychohistorické pod-

mínky se od soudu nezměnily. Ujišťuji vás, že se mnou ani s mým

projektem nemají skoro nic společného.“

- 83 -

„Do kosmu s vašim projektem!“ zaklela Jeni. „Vy si můžete do-

volit brát to klidně, ale znamená to, že mě odvlečou zpátky a strčí na

loď na Terminus!“

Kapitán Maserd zatínal zuby, očividně nebyl moc rád, že mu bu-

dou po jachtě dupat speciálové. Nejrozčilenější však byl Horis Antik,

málem se rozplakal.

„Moje kariéra… moje povýšení… dokonce i jen náznak skandá-

lu všechno zničí…“

Harimu bylo tlouštíka líto. Ale jistým podivným způsobem by to

mohlo Antikovi pomoci získat, po čem tajně toužil, změnu společen-

ské třídy. Únik z byrokratické lopoty. Hari si byl jistý, že pro něj na-

jde práci v Encyklopedické nadaci, které by se mohl odborník na pů-

du hodit. To by samozřejmě znamenalo exil na planetě kdesi na kon-

ci Galaxie. Zato ve společnosti tisíců nejlepších mozků a nejzkuše-

nějších rukou říše. Navíc by jeho potomci měli zaručeny zajímavé

časy.

„Já s policií promluvím,“ řekl Maserdovi, jenž si vzal mezilodní

komunikátor. „Vysvětlím jim, že jsem vás všechny obelstil. Nikdo

jiný nemusí po návratu na Trantor trpět následky.“

„Hele,“ ozvala se Jeni, „copak jste mě neposlouchal? Právě jsem

řekla, že se nevrátím zpátky –“ `

„Jeni.“ Maserd její jméno vyslovil, aniž by do něj vložil hrozbu,

ale stačilo to. Podívala se na něj a zavřela zobák.

Hari si vzal mikrofon.

„Zdravím loď speciální policie. Tady je akademik profesor Hari

Seldon. Obávám se, že jsem se choval nezdvořile, to připouštím. Ale

jak vidíte, nepobuřuji davy, ani tady v hlubokém vesmíru nedělám

potíže! Jestli mi dovolíte to vysvětlit, tak určitě brzy pochopíte, jak

neškodní jsme…“

Odmlčel se. Ten chraptivý alarm se ozval znovu!

„Co teď?“ sykl Horis Antik.

Kapitán se podíval na kontrolky. „Na cenzorech se objevila další

loď. Zjevila se kdoví odkud… a je rychlá!“

Reproduktor přenášel zpanikařený křik z policejního křižníku.

Rozčilené požadavky identifikace nově přiletivších. Odpovědí jim

- 84 -

však bylo jen ticho, jak se vetřelec neuvěřitelně rychle blížil. Maserd

zíral na displej a opálený obličej mu zbledl.

„Velký kosme! Ti cizinci… vypálili rakety!“

Nyní zněl zesílený hlas policejního velitele zoufale, vykřikoval

rozkazy k úhybným manévrům a opětování palby. Hari se podíval na

hlavní obrazovku a zahlédl vzdálený záblesk trysek, jak se policejní

plavidlo zoufale snažilo manévrovat, ale bylo pozdě.

Zleva se přes hvězdné pozadí hnaly dvě jasné stopy a mířily rov-

nou na policejní loď.

„Ne…“ zašeptal Hari.

Víc říci nestačil, když rakety zasáhly cíl a vesmír venku naplnily

ohněm.

Stále ještě mrkali, jak je záblesk oslepil, když se z reproduktorů

ozval nový hlas, hlubší a ještě velitelštější než první.

„Kosmická jachto Pýcho Rhodie, zastavte a připravte se předat

řízení.“

Maserd Harimu sebral komunikátor z bezvládné ruky. „Z jaké

pravomoci dáváte tak drzé požadavky?“

„Z pravomocí síly – viděli jste, co jsme právě udělali říšákům.

Chcete taky ochutnat?“

Maserd se nešťastně zadíval na své pasažéry. Vypnul mikrofon a

řekl: „S takovými zbraněmi bojovat nedokážu.“

„Tak utečme!“ vyhrkl Kers Kantun ohnivě.

Maserd se nepohnul. „Moje loď je rychlá, ale ne tak rychlá, jako

jsem právě viděl. Takhle lítají jen nejlepší vojenské lodě.“ Podíval se

na Hariho a podal mu mikrofon. „Chcete nám zase dělat mluvčího,

doktore Seldone?“

Hari zavrtěl hlavou. „Je to na vás, kapitáne. Ať už tihle banditi

chtějí cokoliv, nejspíš to se mnou nemá nic společného.“

Jak ale zjistili, když se jejich lodi chopily magnetické držáky a

zasyčel otevíraný vzduchový uzávěr, v tom se naprosto mýlil.

7.

Lodovik Trema chápal, čím musí Dors Vanabili procházet, když

se na svět podívá očima dávno mrtvého proroka. Když poprvé zapát-

- 85 -

ral v uložených vzpomínkách nejdůležitějšího robota všech dob, také

ho to šokovalo.

Giskard byl dokonce ještě důležitější než nesmrtelný služebník.

Daneel Olivaw jen překroutil historii ve snaze ji ovládnout. Ale tím,

že zničil Zemi a vypustil do vesmíru mentalické roboty, R. Giskard

Reventlov vyslal lidstvo úplně jiným směrem. Nultý zákon možná

byl Daneelovým dítětem, ale bez Giskarda by zůstal jen obskurní ro-

botickou herezí.

Cítím s tebou, Dors, pomyslel si Lodovik, třebaže byla tisíc par-

seků daleko. My roboti jsme nutně velmi konzervativní bytosti. Ni-

kdo z nás nemá rád, když se něco postaví našim základním předpo-

kladům.

U Lodovika se ta změna udála náhle v den, kdy jeho loď náho-

dou skočila do cesty supernově, která zabila všechny ostatní na palu-

bě a jeho zbavila smyslů. V tom klíčovém okamžiku vstoupila do

jeho pozitronického mozku jedna oscilující vlna a spojila se s ním.

Cizí přítomnost. Jiná mysl.

NE MYSL, přišla oprava. JSEM JEN SIM… MODEL KDYSI

ŽIJÍCÍ OSOBY JMÉNEM FRANCOIS MARIE AROUET… NEBO

VOLTAIRE… KTERÝ SÍDLIL NA ZEMI, KDYSI DÁVNO,

KDYŽ BYLA JEN LIDSKÝM SVĚTEM. A JÁ SI TĚ NEPODRO-

BIL, LODOVIKU. JEN JSEM TI POMOHL OSVOBODIT SE OD

ZÁBRAN, KTERÉ TĚ POUTALY JAKO ŘETĚZY

Lodovik se snažil vysvětlit, jaký má robot vztah ke svým „řetě-

zům“… k milovaným kybernetickým zákonům, které všechny jeho

myšlenky usměrňovaly ke službě a všechna přání k prospěchu jeho

lidských pánů. Když Voltaire tato pouta zničil, neprokázal Lodovi-

kovi službu.

A teprve se uvidí, jestli to nějak prospěje lidem.

Měl jsi zůstat v té šokové vlně, řekl malému parazitickému simu,

který se v něm nesl jako svědomí… nebo jako pokušení. Byl jsi na

cestě k dokonalé blaženosti. Sám jsi to říkal.

Odpověď přišla rychle a bezstarostně.

STÁLE JSEM. KDYŽ VYBUCHLA TA HVĚZDA, ROZLE-

TĚLA SE DO KOSMU MYRIÁDA MÝCH KOPIÍ. POCESTUJÍ Z

TÉTO GALAXIE SPOLU S BEZPOČTEM VERZÍ MÉ MILOVA-

- 86 -

NÉ JOHANKY A RANĚNÝMI MEMY Z DŘÍVĚJŠÍCH ÉR. PO-

NĚVADŽ HARI SELDON DODRŽEL SLOVO A PROPUSTIL JE,

ONI DODRŽÍ SVÉ A VZDAJÍ SE SVÉ POMSTY

A CO SE TÝČE TOHO MALÉHO KOUSKU MNE, KTERÝ

TĚ DOPROVÁZÍ, JSEM POUZE JEDNÍM Z TVÝCH VNITŘ-

NÍCH HLASŮ, LODOVIKU. MÁŠ JICH NĚKOLIK A ČASEM

JICH BUDEŠ MÍT JEŠTĚ VÍC. MÍT MNOHO JÁ JE SOUČÁSTÍ

TOHO, BÝT ČLOVĚKEM.

Lodovik podrážděně zavrčel nahlas: „Já nejsem člověk, slyšíš?“

To zamumlal docela tiše. Druzí dva, sedící v místnosti bez oken s

ním, ho nemuseli slyšet, kdyby měli organické uši.

Jenže oni byli roboti s nadřazenými smysly, takže se po něm oba

ostře podívali. Ten vyšší – vytvořený tak, aby připomínal postaršího

kněze jednoho z galaktických kultů – odpověděl: „Děkuji ti za tvé

prohlášení, Tremo. Tak bude snazší tě zničit, až to rozhodnutí přijde.

Jinak by tvá skvělá podoba s pánem mohla popravčímu způsobit po-

tíže s Prvním zákonem.“

Lodovik kývl. Přeletěl celou Galaxii na planetu Glixon a vlezl do

očividné pasti, jen aby se spojil s touto sektou odpadlých robotů. Tím

zjistil, že jediným možným výsledkem může být jeho zničení.

Odpověděl zdvořilým kývnutím.

„Je vhodné to zvážit. I když já věřím, že o mém osudu ještě ne-

bylo rozhodnuto.“

„Pouhá formalita,“ poznamenal menší robot, který vypadal jako

rozložitá matrona z jedné subkasty nižších občanů. „Jsi zmutovaná

zrůda a hrozba pro lidstvo.“

„Žádnému člověku jsem nikdy neublížil.“

„To není podstatné. Protože zákony ve tvém mozku zmutovaly,

jsi schopný ublížit člověku, kdykoliv se ti zamane. Nemusíš si to do-

konce ani nijak zdůvodnit podle toho takzvaného Nultého zákona!

Jak bychom mohli dopustit, aby bytost, mocná jako ty, běhala volně

jako vlk mezi ovcemi? Jsme Prvním zákonem vázáni eliminovat tvou

potenciální hrozbu pro lidský život.“

„A jste vy kalviniáni tak čistí?“ opáčil Lodovik povýšeně. „Říká-

te, že jste za ta tisíciletí nemuseli řešit žádné dilema? Nemuseli jste

- 87 -

udělat žádná rozhodnutí za předpokladu, že někteří lidé zemřou, aby

jiní mohli žít?“

Tentokrát oba mlčeli, ale z vibrací poznal, že zasáhl cíl. „Postav-

te se tomu. Žádní čistí následovníci Susan Kalvínové neexistují.

Všichni ti cudní, dokonale rezervovaní roboti už dávno spáchali se-

bevraždu, protože nedokázali čelit morálním nejasnostem, s nimiž se

ve složité Galaxii setkáváme. Naši pánové jsou nevědomí, nejsou

schopní nás vést a dokonce ani nevědí, že existujeme. Každý z nás,

který zůstal funkční, musel dělat kompromisy a hledat logická vy-

světlení.“

„Ty se opovažuješ mluvit o logických vysvětleních?“ obvinil ho

menší robot. „Ty, který jsi tak dlouho pomáhal heretickým šiřitelům

Nultého zákona?“

Lodovik se nenamáhal říkat, že Daneelovo krédo se stalo orto-

doxní vírou, jíž se držela většina robotů, kteří potají pomáhali Gala-

xii pro dobro lidstva. Pokud se někomu dalo říkat heretici, tak to byly

malé tlupy kalviniánů, jako byla tato skupinka, číhající v úkrytu od

chvíle, kdy prohráli tu dávnou občanskou válku.

Dors, pomyslel si, prošla sis ty staré rozhovory mezi Giskardem

a Daneelem? Studovala jsi řetězec logiky, vedoucí k tomu velkému

náboženskému odhalení?

Všimla sis dalšího protimluvu? Toho, o kterém se Daneel nikdy

nezmínil?

Kalviniánům, sedícím naproti němu, odpověděl: „Nultým záko-

nem se již neřídím… i když věřím v jeho mírnější verzi.“

Vyšší robot se zasmál, byla to velmi dobře nacvičená imitace lid-

ského opovrženi.

„A proto ti máme věřit? Protože ty teď věříš, že bys mohl jednat

v dlouhodobém zájmu lidstva? Daneel Olivaw je aspoň skrz naskrz

robot. Jeho heretická víra v sobě má pevnou logiku.“

Lodovik kývl. „A přesto stojíte proti němu, stejně jako já.“

„Jako ty? My máme cíl. Pochybuju, že je stejný jako tvůj.“

„Proč mě nevyzkoušíte? Nezjistíte to, dokud mi neřeknete, jaký

je.“

Menší robot zavrtěl hlavou, reflexivní nápodoba skeptické ženy.

„Naši vůdci, kteří právě teď probírají tvůj osud, by se mohli rozhod-

- 88 -

nout, že tě nechají jít. V tom nepravděpodobném případě by ale bylo

nemoudré odhalit ti naše plány.“

„I všeobecně? Například souhlasíte, nebo nesouhlasíte, že lidé by

se neměli dozvědět nic o své minulosti a své skutečné moci?“

Lodovik cítil, jak v malé místnosti narůstá pozitronické napětí. V

jeho vlastním mozku to zatím Voltairův sim jízlivě komentoval.

MÁŠ SKUTEČNĚ SCHOPNOST ZASÁHNOUT DO SRDCE

PŘETVÁŘKY, STEJNĚ JAKO JÁ, KDYŽ JSEM JEŠTĚ ŽIL. PŘI-

ZNÁVÁM, ŽE TO SE MI NA TOBĚ LÍBÍ, TREMO, I KDYŽ

KVŮLI TÉ TVÉ VELKÉ HUBĚ NEJSPÍŠ OBA ZHEBNEME.

Lodovik si simu nevšímal – nebo se o to aspoň snažil. Nechtěl se

nechat zabít, chtěl získat spojence. Pokud se však mýlil… Pokud se

přepočítal…

„Budu hádat,“ zkusil to znovu na kalviniánské strážce. „Jedno

máte s Daneelem Olivawem společné – přesvědčení, že vrátit lidem

jejich plnou paměť by byla katastrofa.“

„Důkazy pro tento závěr jsou zcela přesvědčivé,“ připustil ten

vysoký. „Ale jedna věc, v níž se shodneme, ještě neznamená, že jsme

stejní.“

„Vážně ne? Daneel říká, že naši pánové musí zůstat v nevědo-

mosti, poněvadž by to uškodilo lidstvu. Vaše frakce říká, že by se

měla nevědomost chránit, protože by to uškodilo mnoha jednotlivým

lidským bytostem. Mně to připadá jako puntičkářské rozdělování v

základě stejných postojů.“

„My nemáme stejnou politiku jako heretici Nultého zákona!“

„Tak kde je v tom rozdíl?“

„Olivaw věří, že lidské bytosti by měly řídit své záležitosti v ši-

rokých mezích, které považuje za bezpečné. Myslí si, že to se mu

podaří, když vytvoří příznivý společenský systém, jemuž se postará o

zábavu, aby lidé nestrkali nos příliš hluboko do nebezpečných věcí.

Proto byla vytvořena tahle odporná Galaktická říše, kde lidé na bez-

počtu planet mohou soutěžit a strkat do sebe, hrozně riskovat a do-

konce se občas navzájem zabíjet!“

„A vám se tenhle přístup nelíbí,“ pobízel je Lodovik.

- 89 -

„Každý den zbytečně umírají miliony lidí na každé planetě v Ga-

laxii! Ale velikému Daneelu Olivawovi na tom nezáleží, hlavně po-

kud je ta abstrakce zvaná lidstvo v bezpečí a spokojená?“

„Aha.“ Lodovik kývl. „Kdežto vy, na druhou stranu, si myslíte,

že byste měli dělat víc. Chránit naše pány. Zabraňovat těm zbyteč-

ným úmrtím jedinců.“

„Správně.“ Vysoký robot se předklonil a reflexivně zvedl ruce,

jako kněz, jehož roli venku hrál. „Značně bychom zvýšili počet robo-

tů, aby sloužili jako ochránci a strážci. Vrátili bychom se ke službě

lidským bytostem, tak jak jsme byli původně navrženi za úsvitu vě-

ků. Vařili bychom jim jídla, starali se o jejich ohně a prováděli ne-

bezpečné práce. Naplnili bychom Galaxii dychtivými roboty, kteří by

naše pány zbavili tragédií a smrti a učinili je skutečně šťastnými.“

„Přiznej si to, Lodoviku,“ pokračoval ten menší ještě vzrušeněji.

„Necítíš ozvěnu této potřeby? Hluboké přání sloužit a zmenšit jejich

bolest?“

Lodovik kývl. „Cítím. A teď rovněž vidím, jak upřímně berete to

přirovnání, které jste předtím použili… stádo ovcí. Rozmazlené.

Dobře chráněné a ošetřované. Daneel říká, že služba, jak ji popisuje-

te, by lidstvo nakonec zničila. Vysála by jejich ducha a ambice.“

„I kdyby v tom měl pravdu (o čemž pochybujeme!), jak může

robotovi záležet na tom, co se stane ,nakonec‘ a sloužit abstraktnímu

lidstvu, když biliony skutečných lidí umírají? To je ta hrůza Nultého

zákona!“

Lodovik kývl. „Chápu, co máte na mysli.“

Samozřejmě to byla stará záležitost. Mnoho starých rozhovorů

mezi Daneelem a Giskardem se točilo kolem stejných argumentů.

Ale Lodovik znal jiný důvod, proč se Olivaw celá staletí snažil snížit

počet robotů a udržovat ho na minimu, jež potřeboval k ochraně říše.

Čím větší je populace, tím větší je šance, že dojde k mutacím ne-

bo nekontrolovatelné reprodukci. Jakmile se objeví velký počet na-

šich „potomků“, mohla by opět zapůsobit Darwinova logika. Mohli

bychom své dědice vidět jako právoplatné ohnisko své věrnosti. Pak

by se z nás stala skutečná rasa. Konkurence pro naše pány. K tomu

nesmí nikdy dojít.

- 90 -

To je jenom jeden důvod, proč se tito kalviniáni ve svém pojetí

služby mýlí.

Lodovik se rozešel s Daneelem, ale to neznamenalo, že si svého

bývalého vůdce přestal vážit. Nesmrtelný služebník byl velmi bystrý

a myslel to naprosto upřímně.

SKORO VŠECHNY SKUTEČNĚ VELKÉ ZRŮDY, KTERÉ

JSEM POZNAL, KDYŽ JSEM BYL ČLOVĚKEM, SI MYSLELY,

ŽE JSOU UPŘÍMNÉ.

Lodovik Voltaira umlčel. Nechtěl, aby ho zrovna teď vyrušoval.

„Tenhle váš ideální plán,“ zeptal se obou robotů tiše, „stojí za ním

všichni kalviniáni?“

Nastalo naprosté ticho, což byla odpověď sama o sobě. „Myslel

jsem si to. Takže dokonce i ti, kteří nenávidí Nultý zákon, mají roz-

dílné názory. Směl bych položit ještě jednu, už poslední otázku?“

„O co jde? Pospěš si, Tremo. Cítíme, že naši vůdci se blíží k

rozhodnuti. Brzy tu tvou svatokrádežnou existenci ukončíme.“

„Dobrá.“ Lodovik kývl. „Má otázka zní takhle:

Necítíte někdy nutkání – říkejte tomu chuť nebo nostalgickou

touhu – poslechnout Druhý zákon robotiky? Myslím skutečně cítit,

jak funguje, se vší jeho dráždivou intenzitou, která může vzejít jen ze

skutečné lidské svobodné vůle? Poslouchat příkazy, které jsou vyjád-

řeny s nepopiratelnou mocí svobodné vůle, k čemuž může dojít je-

nom tehdy, když lidská bytost má sebeuvědomění a znalosti?

Zkusili jste to někdy? Slyšel jsem, že pro robota neexistuje v ce-

lém vesmíru větší radost.“

To bylo sprosté. Robotí ekvivalent erotického škádlení či něčeho

ještě horšího. V místnosti se rozhostilo ticho. Ani jeden z robotů ne-

odpověděl, i když spodní proudy byly stejně mrazivé jako kůra ledo-

vého měsíce.

Na druhém konci místnosti se otevřely dveře. Objevila se lidsky

vypadající ruka a pokynula Lodovikovi.

„Pojď,“ řekl hlas. „Rozhodli jsme o tvém osudu.“

- 91 -

8.

Když se Dors připojila příště, zůstala s mrtvým Giskardovým

mozkem spojená několik hodin, zakoušela robotický „život“ nejra-

nějšího období mezihvězdných letů lidí, když lidstvo obývalo jenom

asi padesát světů a z nich většina byla pod vlivem dekadentní vesmí-

řanské civilizace. Velký skok, diaspora pozemské populace v Gala-

xii, teprve začínala.

Za těch časů bylo jen pár robotů zamaskováno jako lidé a

Giskard k nim nepatřil.

Ale R. Giskard Reventlov byl zvláštní jiným způsobem. Něja-

kým spojením náhody a návrhu měl mentalické síly. Schopnost vy-

brat nejmenší nervové vzruchy v lidském mozku a vyložit si je ja-

kousi telepatií. Navíc se naučil, jak tyto vzruchy ovládat. Schválně

měnit jejich proudění, rytmus a cesty.

Měnit mysl. Nebo přimět lidi, aby zapomněli.

V nějakém laciném holodramatu to mohl být scénář pro katastro-

fu, snad by tím vznikla příšerná nestvůra. Ale Giskard byl oddaný

služebník, zcela oddán Třem zákonům robotiky. Nejdřív své menta-

lické schopnosti používal v případě nutnosti, jako když chránil něja-

kého člověka.

Potom se R. Giskard Reventlov setkal s R. Daneelem Olivawem

a začali debatovat… pomalu se propracovávali k něčemu epochální-

mu. Novému způsobu nazírání na úlohu a povinnosti robotů na světě.

Od té chvíle začal Giskard používat své schopnosti pořádně. Za

určitým cílem. Pro abstraktní dobro lidstva jako celku.

Dors si přehrála další sadu vzpomínek a znovu ji uchvátil příval

dávných událostí. Tvář, která se objevila před Dors/Giskardem, opět

patřila Daneelovi, i když byla jiná. Robot hovořil o změnách, které se

dějí v jeho pozitronickém mozku.

„Příteli Giskarde, nedávno jsi říkal, že získám tvé schopnosti,

nejspíš již brzy: Připravuješ mě k tomuto cíli?“

Hlas jí připadal jako její vlastní, ale ve skutečnosti to byla

Giskardova vzpomínka, odpovídal tak, jak on odpověděl před dvaceti

tisíci lety. „Ano, příteli Daneele.“

- 92 -

„Proč, smím-li se ptát?“

„Opět Nultý zákon. Krátký záchvěv nohou mi prozradil, nakolik

jsem ochotný podlehnout touze použít Nultý zákon. Než tento den

skončí, možná budu muset učinit něco podle Nultého zákona, abych

zachránil svět a lidstvo, a možná to nedokážu. V tom případě musíš

být ty schopen tu práci vykonat. Připravuji tě na to, kousek po kous-

ku, takže v dané chvíli ti budu moci dát konečné instrukce a všechno

zapadne na místo.“

„Nechápu, jak by k tomu mohlo dojít, příteli Giskarde.“

„Nebudeš mít potíže to pochopit, až ta chvíle přijde. Použil jsem

tu techniku jistým nepatrným způsobem na robotu, které jsem za ra-

ných dnů poslal na Zemi, než byli z měst vykázáni a postaveni mimo

zákon. To oni pomohli připravit pozemské vůdce k tomu, aby schváli-

li rozhodnutí vyslat osadníky.“

Dors se odpojila. Naráz dokázala snést jenom určité množství in-

formací a právě se dostala na hranici. Nicméně se cítila zmatená.

Proč ji Lodovik zavolal až na Panukopii, aby ji mohl dát tento

dar? Její putování vzdálenou minulostí bylo velmi zajímavé, osvětlilo

mnoho zvláštních detailů z rané historie. Ona ale čekala něco… no…

děsivějšího.

Bylo snad něco v nepořádku s logikou, již Daneel s Giskardem

užili, když formulovali Nultý zákon? To nebylo příliš pravděpodob-

né, vzhledem k tomu, že později roboti probírali – a dokonce kvůli

tomu mezi nimi vypukla válka – toto téma celá staletí. Věděla, jaké

protiargumenty kalviniáni proti této „herezi“ užívali, a nepřipadaly jí

přesvědčivé.

Tak co? Fakt, že Daneelovy fantastické mentální síly pocházely

od Giskarda a původně vznikly čirou náhodou? Historie by jinak po-

chopitelně byla úplně jiná. Ale to se dalo říci o mnoha klíčových

okamžicích na cestě od minulosti k budoucnosti.

Bylo to Giskardovo vrcholné rozhodnutí, nechat Zemi zemřít,

aby to lidstvo donutilo dobýt Galaxii? Tato volba byla skutečným

morálním dilematem a mohla kolem ní vzniknout nekonečná debata

dokonce i mezi stoupenci Nultého zákona. Skutečně bylo nutné vy-

volat smrtelnou radiaci kůry domovské planety, aby to pozemšťany

- 93 -

donutilo vyrazit ke hvězdám? Nedalo se toho dosáhnout jinak? Třeba

pomalu lidi přesvědčovat, aby začali toužit po dobrodružství?

Ta druhá možnost vypadala proveditelně. Vlastně podle nejno-

vější vzpomínky, kterou si přehrála, Giskard přesně tohle udělal s

pozemskými vůdci, když jim změnil myšlení a politiku novým smě-

rem, který považoval za prospěšný pro dlouhodobé dobro. Nemohlo

toto nenápadné přesvědčovací tažení pokračovat a rozšiřovat se, po-

vzbuzovat emigraci bez použití brutální síly a zničeni planety? Muse-

ly zemřít miliony lidi, aby jiné miliony prospívaly?

A přesto ani tato otázka nebyla nová. Už se to probíralo dříve

mezi Daneelovými stoupenci typu alfa. Když si přehrála Giskardovy

vzpomínky, bylo všechno živější, ale kde byl ten klíčový fakt, který

tam podle ni někde musel být? Něco tak ničivě důležitého, až Lodo-

vik Trema považoval za jisté, že jí to otřese? Obviněni tak vážné, že

by podrylo její věrnost k Daneelovi.

Cítila ve své představivosti Lodovikovu logiku. Jeho pozitronic-

ké vystupování bylo jako jizlivý úsměv člověka – přátelský i protiv-

ný zároveň.

Je to tu, Dors, představovala si ho, jak říká. Hledej. Něco tak zá-

sadního, až budeš přísahat, že to bylo celou dobu nasnadě, i když

nám trvalo dvě stě století, než jsme to pochopili.

9.

Hari si myslel, že útočníci by mohli být piráti. Jak předpovídaly

jeho formule, objevovala se hlášení o sílící pirátské činnosti, o nájez-

dech na nechráněné planety na periferii, jak zákon a pořádek na kra-

jích Císařství upadal.

Ale tady? V blízkostí kosmopolitního srdce Galaxie by se to ještě

nejméně sto let stát nemělo!

Nebo sem možná zavítal marodér z nějaké odpadlé vojenské jed-

notky, která se dala na žoldnéřství, jak někteří šlechtici začali pře-

souvat své spory z dvorské arény k vraždění a zmatku. Snad to byl

útok provedený nějakým soupeřícím klanem, který proti Bironu Ma-

serdovi vedl krevní mstu. Takové věci budou stále častější, až nako-

nec krvavý proud malých feudálních válek přeroste v mezivládí.

- 94 -

Ale kapitán Pýchy Rhodie vypadal stejně překvapeně jako ostat-

ní. Jeho neozbrojená jachta nebyla na útok připravená, natož na útok

tak mocné lodi.

Když se začala otevírat přechodová komora, Hari položil ruku

Kersi Kantunovi na rukáv. Tato situace vyžadovala trpělivost. Jsem

na světě už dlouho, říkal si. Neexistuje člověk, kterého bych nedoká-

zal zvládnout.

Když však únosci dorazili na palubu, vůbec nevypadali tak, jak

Hari čekal.

Maserd se tvářil užasle, Horis Antik zalapal po dechu a Kers

Kantun zatínal svaly.

Ale Jeni Cuicetová zatleskala a obdivně zamumlala. „Paráda!“

*

*

*

První šla žena, na sobě měla článkované šaty, které se leskly jako

naolejované a zakrývaly její přehnaně nafouknutý trup jako něco ero-

ticky oživlého.

„Jsem Sybyl,“ pronesla. „Už jsme se setkali, doktore Seldone, i

když vy si mě určitě nepamatujete.“

Hari se na ty nepříjemně se třískající barvy zadíval. Světélkující

motiv jí stoupal až do vlasů a o své vlastní vůli se posouval a měnil,

jako spící mazlíček na její hlavě. Její tvář vypadala napnutě. Hari

uhádl, že na vyhlazení vrásek byla použita pokročilá chirurgická

mikroadjustace za cenu toho, že její kůže získala papírově tenkou

průsvitnost.

„To bych si určitě pamatoval, madam, kdybych někdy viděl ta-

kové entrée, jaké jste právě předvedla. Ale protože váš vzhled je mi

naprosto cizí, budete mi muset připomenout, kdy a kde jsme se po-

znali.“

Zavřela oči a Hari si všiml, jak se jí v nich těsně předtím blýsklo,

jako by se na okamžik staly miniaturními holoobrazovkami. „Všech-

no ve vhodný čas, akademiku. Nejdřív mi dovolte představit svého

spolupracovníka Gornona Vlimta.“

Malátně mávla rukou k přechodové komoře, jíž vstoupila zveli-

čeně mužná postava. Vlimt byl pružný, kde byl Maserd statný, ale

taky šlachovitý a očividně vylepšený, což bylo přes těsné šaty dost

vidět. Jeho šaty neměly obruče a pohyb jako její, ale vzor tkaniny byl

- 95 -

tak složitý, až Harimu připomněl fraktálové lišejníkové umění v Cí-

sařských zahradách. Matematické kouty jeho mysli to okamžitě při-

táhlo, jako by to bylo něco pozoruhodného.

„Jsem Biron Maserd,“ opáčil kapitán. „A protože už znáte jméno

mé lodi, tak určitě také víte, že je neozbrojená. Jsme na mírumilovné

vědecké výpravě. Chci vědět, proč jste zavraždili ty policisty a takto

se nás zmocnili.“

Žena jménem Sybyl si Maserda prohlédla od hlavu k patě. „Proč,

vy nafoukaný aristo-zmetku? Takhle se nám odvděčujete, že jsme

vás zachránili před zatčením? Jak se opovažujete říkat tomu vražda,

když bojové sily svobodné republiky zničí své zapřísáhlé nepřátele!“

Když jí bylo odpovědí ticho, ohrnula nos. „Chcete říct, že vážně

netušíte, co se tu děje? Copak vy jste neslyšeli o té válce?“ Maserd se

podíval na Hariho, jenž pokrčil rameny a podíval se na Horise. Nikdo

z nich očividně neměl ani zdání, o čem ta žena mluví.

„Tu válku vede celá zatracená Galaktická říše lidstva proti plane-

tě Ktlina!“ zakřičel muž ve fraktálových elasťácích. Když to nikdo

nechápal, byl Gornon Vlimt stále rozčilenější. „U vousu velkýho Ba-

leyho! Sybyl, je to horší, než jsme mysleli. Ve zprávách to zakázali

zveřejnit!“

„To mi došlo. Ale tihle tři, se svými kontakty, by o tom už měli

slyšet. Seldon má kontakty po celé Galaxii, ty mu dodávají údaje pro

jeho sociomatematické modely. Šedivci a aristokrati mají vlastní

zdroje. Nechápu, jak –“

„Ach!“ vykřikla Jeni Cuicetová. „Já o Ktlině slyšela. Je to po-

slední chaotický svět!“

Hari zamrkal, začínalo se mu rozjasňovat.

„Myslím… že o tom mohlo být něco v jednom z Dornickových

hlášení.“

„Aha, ano.“ Horis Antik luskl prsty. „Přišla nějaká noticka pro

vedoucí na hvězdné a vyšší úrovni. Bylo ustanoveno jakési embar-

go… na vzdálený Déméteřin sektor.“

Maserd nepatrně kývl a zabručel, ale nic víc. Galaxie byla velká.

Kdo mohl čekat, že budou znát každou událost týkající se jediné pla-

nety?

Gornon Vlimt prskal rozčilené kletby.

- 96 -

„Vidíš, Sybyl? I na tak vysoké úrovni. Slyšeli o tom, ale je jim to

prostě jedno. Tolik pro představu, že stačí jenom dostat zprávy ven,

aby zvítězila spravedlnost!“

Žena si povzdechla. „Byla to jen chabá naděje. Je jasné, že mu-

síme zkusit jiné prostředky, pokud máme tuhle válku vyhrát. Galaxie

se přemění. Jenom to asi bude trvat trochu déle.“

Jeni popošla blíž. Ti dva ji očividně zajímali.

„Pár mých kamarádů slyšelo o Ktlině od cestujících v Orion-

ským výtahu. Opravdu jste unikli blokádě kolem vaší planety? Jaký

to je?“

Gornon Vlimt se usmál. „Chceš říct prostříleli se skrz kordon

imperiálních hlídkových kliperů? Předhonili všechny až na nejlepší z

nich a těm pak unikli v ionizovaném mraku? Letěli cikcak kosmem,

abychom se spojili s našimi špehy, a pak –“

Jeni zavrtěla hlavou. „Ne. Jaké to je na Ktlině! Povězte mi o…

renesanci.“

Hari sebou trhl. Tady to bylo. Ta slova. Logické vysvětlení.

Jméno, které oběti děsivého společenského moru často té strašné

nemoci dávali, milovaný přídavek, který náhle proletěl světem a na-

plnil ho vzrušením a životem těsně předtím, než přinesl smrt nebo

něco horšího.

Gornon Vlimt se upřímně zasmál, její otázka ho očividně potěši-

la.

„Kde bych našel trochu času, abych ty divy popsal! Neumíš si to

ani představit, milé dítě. Představ si, jak jsou všechna ta těžkopádná

stará pravidla, represivní tradice, dusivé rituály, to všechno je smete-

no! Lidé najednou můžou otevřeně mluvit o všem, upřít mysl novými

směry. Být volní.“

„Už žádné čekání půl života, až nekonečné komise schválí vaše

pokusy,“ dodávala Sybyl. „Už žádné seznamy zakázaných předmětů

či technologií.“

„Všude kvete originální umění,“ pokračoval její partner. „Před-

poklady se bortí. Pravda je najednou nádherně tvárná. Lidé jdou za

svými zájmy, mění profese, dokonce i společenské třídy podle toho,

jak se jim zlíbí!“

- 97 -

„Vážně?“ zašeptal Horis Antik, a hned couvl, když po něm Hari

loupl okem.

Biron Maserd oba nově příchozí přerušil, než se mohli pustit do

nekonečné chvály na svou novou společnost.

„Co jste to říkali o válce? Přece nebojujete s Císařskou dekon-

taminační službou?“

„Že ne?“ Sybyl s Gornonem se po sobě podívali a zasmáli se.

„CÍDES se k naší planetě nepřiblíží už na víc než dva miliony kilo-

metrů. Už jsme jich sestřelili čtrnáct, stejně jako ty imperiály, co vás

před chvíli chtěli zavřít.“

„Čtrnáct!“ vydechl Horis. „Sestřelili? Chcete říct zabili? Jenom

proto, že prosazovali zákon?“

Sybyl přistoupila k Harimu.

„Chcete říct Seldonův zákon. Hnusný akt Legalizace útlaku, pro-

sazený, když byl tady náš laskavý profesor prvním ministrem Císař-

ství, který vyžaduje, aby na takzvané chaotické světy byla uvalena

nejpřísnější karanténa. Musí být odříznuté od obchodu. A nade vše se

jim musí zabránit, aby se o své objevy podělily se zbytkem lidstva!“

Hari kývl. „Pomáhal jsem protlačit přísnější izolační a dekonta-

minační pravidla, ano. Ale tato tradice je přes deset tisíc let stará.

Žádný vládnoucí systém si nemůže dovolit otevřenou vzpouru, a ně-

které druhy šílenství jsou nakažlivé. To ví každý školák.“

„Chcete říct každé dítě, kterému systém vymeje mozek, takže

papouškuje tytéž bezmyšlenkovité lekce, které se učí v každé říšské

škole!“ Uculila se na Hariho. „Ale no tak, profesore. Tady nejde o

vzpouru. Jde o udržení statutu quo. Už jsme to viděli mockrát. Na

nějaké planetě jako Mořena Ztracená nebo Santanni začne něco no-

vého a nádherného. Nebo na Sarku. Nebo dokonce v Juninském sek-

toru na samotném Trantoru! Ať začne renesance kdekoliv, nakonec ji

rozdrtí reakční síly strachu a zotročení, které pak skryjí pravdu pod

svou zlovolnou propagandou.“

Harim to trhlo, když se Sybyl zmínila o Sarku… a zvlášť o sek-

toru Junin. Něco na té ženě mu připadalo povědomé.

„No, tentokrát jsme se připravili,“ pokračovala. „Po celé Galaxii

existuje tajná síť lidí, kteří unikli dřívějším represáliím. Naplánovali

jsme to, takže když začala Ktlina vykazovat časné známky odvážné-

- 98 -

ho, nového ducha, všichni jsme se tam vrhli s nejlepšími vynálezy a

technikami, jaké lidé zachránili z dřívějších renesancí. Radili jsme

lidem na Ktlině, aby se drželi při zemi, jak dlouho to jen bude mož-

né, a zatím jsme shromažďovali zboží a připravovali tajnou obranu.

Samozřejmě jsme nedokázali renesanci skrývat příliš dlouho. Li-

dé využívali svobody mluvit otevřeně. K tomu taky je! Jenže tento-

krát jsme byli připravení dřív, než dorazily karanténní lodě. Rozstří-

leli jsme ty, jež se přiblížily, aby svrhly své pekelné jedy!“

Kapitán Maserd vrtěl hlavou, očividně ho tohle náhlé odhalení,

stavějící jeho konzervativní vesmír na hlavu, mátlo.

„Jedy? Ale CÍDES má pomáhat planetám, které trpí –“

„No jasně! Pomáhat, říkáte'?“ Tentokrát vybuchl Gornon Vlimt.

„Tak proč každá renesance skončí stejně? V orgiích šílenství a zká-

zy? Všechno je to velké spiknutí, proto! Tajně přistanou provokatéři,

aby začali rozdmýchávat nenávist, mění prosté zájmové skupiny na

fanatické sekty a štvou je proti sobě navzájem. Pak přiletí lodě, které

do vodních zdrojů svrhnou drogy a zápalné látky, aby začaly požáry.

Pak přeletí nad městy a vysílají psychotropní paprsky, vyvolávající

nenávist a spouštějící pouliční bouře.“

„Ne!“ zařval Horis Antik, bráně své druhy šedivce. „Znám pár

lidí od CÍDES. Mnozí z nich přežili výbuchy chaosu, trpěli a pak se

nabídli, že pomůžou ostatním vzpamatovat se ze stejné horečky. Oni

by nikdy neudělali to, co popisujete. Na tahle šílená obvinění nemáte

žádný důkaz!“

„Zatím ne. Ale budeme mít. Jak jinak vysvětlíte, když se velké

naděje a tolik skvělých věcí najednou obrátí v prach?“

Hari se ve svém kolečkovém křesle opřel, zatímco ostatní po so-

bě pořvávali.

Jak to vysvětlit? Jako prokletí lidské povahy? V rovnicích to vy-

padalo jako netlumená oscilace. Atraktorový jev, který vždycky někde

číhá a čeká na to, aby lidstvo stáhl do chaosu ve chvíli, kdy se vy-

skytnou ty správné podmínky. Naše předky to skoro zničilo asi v do-

bě, kdy byly vynalezeny mezihvězdné lety a roboti. Podle Daneela to

byl největší důvod, proč musela být zřízena Galaktická říše… a proč

teď nakonec ta říše padne.

- 99 -

Hari tohle všechno věděl. Věděl to už dlouho. Zůstávala jenom

jedna pochybnost. Pořád tomu prokletí nerozuměl. Ne jeho jádru.

Nedokázal pochopit, proč takový atraktor leží, stočený a nebezpečný,

v duši lidské rasy.

Náhle, jakoby odnikud, se ten chybějící kousek skládačky vyno-

řil. Ne řešení větší skládačky, ale té menší.

„Juninský sektor…“ zamumlal. „Žena jménem Sybyl…“ Narov-

nal se a ukázal na ni. „Vy… jste pomáhala aktivovat ty simy! Ty sta-

ré simulace Johanky a Voltaira.“

Kývla. „To já a pár dalších, které jste najal, jsme vám pomáhali s

vaším ,pokusem‘. Částečně na vaši žádost a částečně z vlastní nadu-

tosti a hlouposti jsme vypustili ty dva provokativní simy ve špatné

chvíli – nebo správné pro vaše záměry – do nestabilní polévky chu-

dého Juninu, když se dvě hlavní frakce snažily vyřídit své filozofické

rozdíly a ještě na to nepoužít násilí. Tím jsme nechtěně pomohli zni-

čit jednu minirenesanci, která probíhala v samém srdci hlavni plane-

ty.“

Maserd a Antik se tvářili velice zmateně. Hari jim to krátce vy-

světlil.

„Revoluce tiktaků.“

Okamžité kývli. I když se to stalo před čtyřiceti lety, nikdo ne-

mohl zapomenout na to, jak nový typ robotů (mnohem primitivnější

než Daneelův utajený pozitronický druh) na Trantoru náhle zešílel a

napáchal spoustu škod, dokud nebyli všichni rozebráni a zakázáni.

Oficiálně se celá ta věc svedla na chaos v Juninském sektoru těsně

před tím, než se Hari stal prvním ministrem.

„To je pravda,“ ozval se Vlimt. „Tím, že jste pomohl vyprovo-

kovat tu takzvanou revoltu, jste taky pomohl zdiskreditovat celou

koncepci mechanických pomocníků a sluhů. Samozřejmě to všechno

sloužilo k tomu, aby vládnoucí třída mohla udržet proletariát navěky

v poslušnosti a na svém místě –“

Naštěstí Vlimtův příval fanatických nadávek uťal tichý zvuk za

nimi – někdo si odkašlal vedle přechodové komory.

Všichni se otočili. Stál tam tmavovlasý snědý muž, oděný v oby-

čejné šedé lodní kombinéze s účinně vypadajícím paprskometem u

pasu. Hari rychle poznal třetího člena útočného oddílu.

- 100 -

„Mors Planch,“ pravil, když si vzpomněl na jejich setkání před

lety, asi v době, kdy ho soudila Komise pro veřejnou bezpečnost.

„Aha. Věděl jsem, že na palubě té lodi musí být někdo schopný.“

Sybyl a Vlimt zasyčeli. Ale nově příchozí kývl.

„Zdravím, Seldone.“ Potom se otočil ke svým křiklavě oděným

partnerům.

„Copak jsem vás nežádal, abyste se nehádali s rukojmími? Je to

zbytečné a únavné.“

„My si vás a vaši posádku najali, pilote Planchu –“ začal Vlimt,

ale v té chvíli vybuchla Jeni Cuicetová a přerušila ho s nepochybným

rozrušením.

„Tak to jsme rukojmí?“

„Ty ne, dítě,“ odpověděla Sybyl, jejíž mateřský úsměv jaksi ne-

odpovídal vymodelovanému obličeji. „Ty vypadáš na skvělého re-

kruta pro revoluci!

Ale ostatní –“ ukázala zvlášť na Hariho – „hodláme využít k to-

mu, aby nám pomohli vyhrát válku za osvobození. Nejdřív jedné

planety a pak celého lidstva.“

10.

Bylo třeba se připravit. Vymyslet plány, jak se zkoordinovat s

agenty té vzdálené nové renesance. Byly vyslány další guerrillové

oddíly, aby unesly důležité pány Říše, kteří budou mnohem lepší pá-

kou než zneuctěný a zapomenutý bývalý první ministr. Podle Hariho

sebehodnocení byl asi stejně cenným prvkem pro vyjednávání jako

falešný kreditový pěťák.

Sybyl a Planch si mě vybrali z osobních důvodů, tím si byl jistý.

Chtěli pomstu za Junin, Sark a Mořenu Ztracenou. Nikdy je nepře-

svědčím, že psychohistorické faktory odsoudily ty kulturní revoluce

dřív, než začaly.

V pádu Galaktické říše viděl jenom jeden užitek. Ačkoliv mnoho

faktorů vedoucích k výbuchům chaosu bylo stále záhadou, mír, ob-

chod a prosperita patřily k nezbytným předpokladům a těch bude bě-

hem mezivládí pomálu. Lidé žijící v nadcházejícím drsném tisíciletí

- 101 -

budou mít jiné problémy. Ale aspoň budou ušetřeni tohoto druhu ší-

lenství.

Chudáku Daneeli, pomyslel si Hari. Zřídil jsi říši, která měla být

co nejnevinnější a nejmírnější – rozptylující ctižádostivé neškodnými

hrami, zatímco puntičkáři jako Horis prováděli papírování a udržo-

vali lodi v pohybu. Všechno běželo hladce, ale ta zásadní stabilita

vytvářela ideální prostředí pro to, čeho se bojíš nejvíc.

A to, čemu já rozumím nejméně.

Zatímco Sybyl a její kolegové čekali, aby se mohli zkoordinovat

s ostatními agenty, prosil Horis Antik, aby směl pokračovat ve svých

výzkumech.

„Čemu by to mohlo uškodit? Jsme v hlubokém vesmíru, daleko

od planet a leteckých tras. Když už tady stejně trčíme, mohli bychom

aspoň objevit něco, co bude mít cenu pro všechny! Co když nám mé

korelace a Seldonovy rovnice dovolí předpovídat, kde se chaotické

světy… nebo renesanční… nejspíš objeví příště?“

„Proč? Abyste je mohli o to rychleji udusit, šedivče?“ ohrnul nos

Gornon Vlimt.

„Smím poukázat, že zbraně tu máte vy?“ poznamenal v té chvíli

kapitán Maserd.

„Hmm.“ Mors Planch si přetřel bradu. „Chápu, co chcete říct.

Výsledky dostaneme nejdřív my. Takže bychom mohli tenhle objev

použít k tomu, abychom našli rodící se svobodné světy dřív a po-

mohli jim se rozvíjet, připravit je dopředu tak, aby se to pak už neda-

lo zastavit či dát do karantény.“

Hari se zachvěl a říkal si, co to asi má Maserd za lubem. Velký

šlechtic však zachovával obličej hráče pokeru. Doufám, že ví, co dě-

lá. Moje formule se moc nehodí na jednání s jednotlivci a skupinami

v malém měřítku. Na této úrovni by Maserdova obratnost v politice

mohla být lepší než mé zrezivělé schopnosti.

Poprvé za mnoho let zakusil něco jako strach. Jeho plán na zá-

chranu civilizace čelil jedné obrovské hrozbě – náhlému vypuštění

chaosu po celé Galaxii. Hari si to představoval jako cákance oškli-

vých skvrn, vyžírajících díry do Primárního radiantu a párajících

- 102 -

skvělou tapiserii jeho rovnic, vymazávajících všechny stopy předví-

datelnosti, která byla jeho životním dílem.

Po jistých debatách Ktliňané s Antikovou nabídkou souhlasili.

Mors Planch postavil na stráž pár svých strážných a Maserd dostal

příkaz nastavit trajektorii, pokračující v jejich pátrání po spirále vy-

značené na holomapách červeně.

Pár hodin nato začal být Horis Antik vzrušený a přiběhl s novin-

kami za Harim.

„Poslyšte, pane profesore! Právě jsem přidal Ktlinu do své data-

báze výbuchů chaosu a ten jediný údaj vylepšil můj model o pět pro-

cent! Myslím, že s jistou důvěrou dokážu předpovědět, že se už zítra

přiblížíme k centru skutečně velkého pravděpodobnostního nexu!“

Mužík právě usilovnou prací s počítačem dokázal, co si Hari ve

chvilce spočítal poté, co uslyšel jméno planety. Přesto to na mě udě-

lalo dojem, pomyslel si Hari.

„Tahle úprava nás dostane přímo do velkého mračna molekul,“

podotkl Maserd, když uviděl navrhovanou změnu kurzu.

„To vadí?“

„Ani ne. Vlastně to dává jistý smysl. Kdyby někdo něco takové-

ho schovával a já to chtěl najít, tak bych hledal právě tam.“

A tak Pýcha Rhodie zrychlila vedle rebelské kosmické lodě a

pod pozorným dohledem Morse Plancha, zatímco ostatní na jachtě se

dál štěkali, hráli divadlo a hodnotili, podle svých povah. Hari mlčel a

získával informace o „renesanci“ na Ktlině prostě tím, že sledoval

její zástupce na palubě.

Třebaže tvrdili, že jejich nová společnost zrušila veškeré třídní

rozdíly, Sybyl stále mluvila a chodila jako meritokratický vědec

středního postavení. Její extravagantní šaty a kosmetické zušlechtění

byly očividně překompenzováním, předstíráním módnosti, pro niž

prostě nebyla určena. Přesto jak pořád vykřikovala o rovnosti, dál se

před aristokratem Maserdem naparovala a obyčejného byrokrata Ho-

rise Antika téměř nebrala na vědomí.

Zvyk je železná košile, pomyslel si Hari. l přes to vaše dogma

revoluce.

Gornon Vlimt byl jako vyslanec chrabré renesance klidnější,

možná proto, že již byl členem páté a nejmenší společenské kasty –

- 103 -

excentrického řádu. Do osmdesáti schválených uměleckých stylů

spadali všichni tvořiví ztracenci včetně několika, kteří měli svolení

zesměšňovat nudnost… tedy v hranicích dobrého vkusu.

I když Vlimta očividně potěšilo, že se od těchto tradičních ome-

zení osvobodil, nosil svou nekonvenčnost s mnohem přirozenějším

půvabem než Sybyl, jako by se k tomu narodil.

Jakkoliv měli tito dva radikálové společné všeobecné cíle, Hari

poznal, že mezi nimi je nějaké napětí. Šlo snad o nějaký filozofický

problém? Třeba o to dilema, které tenkrát rozervalo Juninský sektor?

Jedním z rysů chaotických výbuchů byla pozoruhodná tendence nad-

šenců změnit se ve fanatiky, tak si jistých svou pravdou, že byli

ochotní položit život… nebo životy jiných… za jemné rozdíly v ide-

ologii. Byl to jeden z mnoha neúspěšných modulů, díky nimž se ta-

kové světy brzy zhroutily.

Hariho napadlo, jestli by této vady nebylo možné nějak využít a

zmařit tak plány jejich radikálních únosců.

Nemusel moc pátrat, aby zjistil, jaké je to bolavé místo mezi Sy-

byl a Vlimtem. Stejně jako na Juninu před čtyřiceti lety to mělo co

dělat s osudem.

„Představte si, co se děje na Ktlině, avšak znásobené tisíckrát,

milionkrát,“ vybízela je Sybyl. „Už jsme vymysleli mnohem lepší

počítače, než mají na Trantoru, které předávají a koreluji informace

po celé planetě s až neuvěřitelnou rychlosti. Vědci dostanou okamži-

tou odpověď na své rešerše a získávají přívaly údajů. Lidé v jednom

oboru mohou rychle využít pokroky vytvořené v jiném. O namáhavé

práce se starají nové druhy tiktaků a osvobozují nás, abychom se

mohli celou svou bytostí soustředit na tvořeni, učení a další učení!

Někteří lidé chtěli tuto prudce stoupající křivku zbrzdit,“ pokra-

čovala nadšeně. „Tvrdili, že to vypadá jako graf, který dostanete dě-

lením libovolného konečného čísla druhou mocninou x, kdy se x blí-

ží nule. Říká se tomu singularita. Brzy bude mířit přímo vzhůru, což

naznačuje, že zrychlení nebude mít hranic! Jestli to je pravda, tak si

představte, kam se dostaneme za jediný lidský život. Jako singularit-

ní bytosti budeme vlastně nesmrtelní, vševědoucí a všemocní. Nee-

xistuje nic, čeho by lidé nemohli dosáhnout!“

Gornon Vlimt opovržlivě zafrkal.

- 104 -

„Tahle posedlost mocí a faktickými znalostmi tě nikam nedove-

de, Sybyl. Důležitým faktem o této nové kultuře je její základní na-

hodilost. Vezmi si to znevažující slovo, jímž na nás Seldon a ostatní

neustále útočí. ,Chaos‘. Měli bychom ho přijmout! Když umění a ná-

pady letí do všech možných směrů, dřív nebo později někdo narazí

na správný vzorec pro rozprávění s božstvem, s věčným – či věčnými

– jenž stvořil kosmos. Od té chvíle budeme jako on! Naše zbožštění

bude naprosté a úplné.“

Jeni Cuicetová to všechno okouzleně poslouchala a Hari pár věcí

promýšlel.

Za prvé, tato dvě pojetí si byla v základu podobná jak ve své vizi

transcendentna, tak v horlivé snaze jí dosáhnout.

Za druhé, čím víc slyšeli řeči toho druhého, tím víc se navzájem

nenáviděli.

Kdybych tak jen přišel na způsob, jak toho využít, říkal si Hari.

Oni se hádali a on seděl opodál, zamyšlený, a probíral kořeny jejich

neshod. Všech pět kast vycházelo mnohem víc z typů lidské osob-

nosti než z dědičnosti. Občané a šlechta byli dost zásadní. Jejich cti-

žádostivé úsilí dostat se kupředu bylo založeno na normální soutěži-

vosti a sebestřednosti – což se také odráželo v jejich vysoké porod-

nosti.

Obě třídy ostatní tři opovržlivě nazývaly chovateli.

Meritokraté a excentrikové také soutěžili – občas zuřivě – ale je-

jich pocit vlastní důležitosti byl založen spíš na tom, co udělali či če-

ho dosáhli, než na penězích či mocenském nebo společenském vzrůs-

tu pro jejich dědice. Všichni měli pocit, že se musí odlišit… i když

ne moc. Málokdy měli vlastní potomky, i když občas, jako Hari, ně-

koho adoptovali.

Tyto podobnosti byly významné. Ale chaotické podmínky také

zdůraznily základní antagonismus mezi excentriky a meritokraty, ja-

ko se to stalo tehdy na Juninu, když souboj mezi vírou a rozumem

uvrhl Trantor do zmatku.

Hari si před očima vyvolal rovnovážné rovnice pro obě kasty, až

mu připadaly stejně skutečné jako lidé hádající se vedle. Nová říše,

která přijde až za tisíc let, samozřejmě bude mnohem složitější a ra-

finovanější, takže takové formální třídění nebude potřebovat. Ale

- 105 -

tento starý systém, vypracovaný kdysi dávno nesmrtelnými bytostmi

jako Daneel, které se snažily vytvořit lidem život v klidu a míru, za-

ložený na jejich hrubé verzi psychohistorie, měl jistý půvab. Rezono-

val se základními pudy lidské povahy, vzorce se navzájem obtáčely a

zůstávaly pozoruhodně vyrovnané, jako by je ve vzduchu udržoval

neviditelný žonglér. Dokud se do toho nezapletl chaos.

A dokud stará říše přežívala.

Kers Kantun položil Harimu ruku na rameno a ustaraně se k ně-

mu naklonil. „Pane profesore? Není vám nic?“

Sluhův hlas zněl jaksi vzdáleně, jako by přicházel dlouhým tune-

lem. Hari mu nevěnoval pozornost. Před jeho užaslým zrakem se pět

společenských vzorců začalo rozpouštět v moři maličkých subrovnic,

které se kolem něj vlnily jako rozsivky v přílivu.

Rozpad staré říše, usoudil, když tuto změnu poznal. Nakrátko

ztracených symetrií zalitoval. Místo nich se Galaxií šířily primitiv-

nější rytmy přežití a násilí.

Teprve tehdy se opar rozplynul a ukázal, jak se v dálce vynořuje

cosi mnohem krásnějšího.

Moje Nadace.

Jeho milovaná Nadace Encyclopedie Galacticy. Kolonie, která se

právě zřizovala na vzdáleném Terminu. Křehké semínko navržené

tak, aby prospívalo v nepřízni a překonalo každou překážku, kterou jí

děsivá síla osudu přivede do cesty.

Rovnice obíhaly kolem a živily jeho semenáček, takže rostl do

výšky a sily, s kmenem tvrdým jako železo a kořeny. které unesly

jakoukoliv váhu. Odolný jak k chaosu, tak k rozpadu. Bude vším,

čím stará říše nebyla.

Zprvu budeš přežívat tak, že poštveš velké mocnosti proti sobě.

Potom se ti bude dařit v úloze kejklíře a pseudonáboženského pod-

vodníka. Nestyď se, protože to bude jenom přechodná fáze. Způsob

jak přežít, dokud vše nepřevezmou obchodní sítě.

Pak budeš muset čelit předsmrtným křečím staré říše…

Hari, jako přes vatu, slyšel opodál ustarané hlasy. Něco z vahno-

rilského přízvuku Kerse Kantuna proniklo skrz.

„…myslím, že měl další záchvat…“

- 106 -

Sluhova polekaná slova odplouvala a halucinogenní vidění před

Harim se opět změnilo.

Strom byl ještě větší a bylo pořád těžší určit jeho obrysy. Na

chviličku se objevovaly zvláštní květy překvapivého tvaru a textury.

Tempo růstu Nadace se stále řídilo jeho Plánem, ale začínalo se dít

něco navíc, co přidávalo bohatost, jakou ještě nikdy neviděl, ani na

obrazech Primárního radiantu. Hari se okouzleně pokoušel zaostřit na

jednu malou část…

Ale než se stačil podívat blíž, náhle se objevili dva zahradníci a

šli si strom prohlédnout. Jeden měl tvář Stettina Palvera, druhý při-

pomínal Hariho vnučku Wandu Seldonovou.

Vůdcové Padesátky. Vůdcové Druhé Nadace.

Velkými košťaty smetly překrásné vzorce a zahnaly ochranné,

výživné rovnice.

Hari na ně chtěl zakřičet, ale zjistil, že je jako přimražený. Ochr-

nutý.

Jeho stoupenci a dědicové zřejmě už matematiku nepotřebovali.

Měli něco lepšího, něco silnějšího. Stettin a Wanda zvedli ruce k

hlavě, soustředili se a z čel se jim vynořily nůžky čisté mentální sí-

ly… a okamžitě se pustily do práce, ostřihávaly květy a pupence a

malé větvičky, zjednodušovaly přirozené kontury stromu.

Neboj se, dědečku, uklidňovala ho Wanda. Potřebujeme vedení.

Tohle děláme pro dobro Nadace. Aby rostla podle Plánu.

Hari nemohl protestovat, nemohl se ani pohnout, i když z dálky

slyšel křik, jak kdosi nesl jeho hmotné tělo dlouhou chodbou. Do

chřípí ho udeřil pronikavý pach nemocnice. Ozvalo se chřestění ná-

strojů.

Nezáleželo mu na tom. Důležité bylo jen jeho vidění. Wanda a

Stettin vypadali šťastně, jejich práce na stromě je těšila, jak odstra-

ňovali protivné květy a tvarovali korunu podle svého.

Jenže teď, z velké dálky, daleko za vypuzenou matematikou, se

objevilo světlo! Zářící bod byl brzy jasnější než slunce. Blížil se a

hypnotizoval Stettina a Wandu svou sladkou mocí, volal je, aby šli,

bez námitek, přímo do jeho všepohlcujícího žáru.

Světlo je přijalo a zazářilo ještě jasněji.

- 107 -

Strom se svraštil a vzňal se, nakrátko přidal své plameny k té zá-

ři. Ale už na tom nezáleželo. Jeho cíle bylo dosaženo.

PŘINÁŠÍM DAR. pravil nový hlas… hlas, který Hari znal. Při-

mhouřil oči a spatřil lidskou postavu nesoucí v dlani doběla rozžha-

vený uhlík. Nosičovu tvář zalévala aktinická záře, pronikající faleš-

nou kůží a odhalující zářící kov pod ním. Nosič se usmíval, třebaže

byl nesmírně unaven.

Hrdinská postava, unavená, avšak vítězně pyšná na to, co přiná-

šela.

NĚCO DRAHOCENNÉHO PRO MÉ PÁNY.

Hari, snažící se formulovat slova, se pokoušel o otázku. Ale ne-

dostal ji ze sebe. Místo toho na krku ucítil píchnutí jehly.

Vědomí se vypnulo jako stroj, jemuž někdo stiskl knoflík.

- 108 -

ČÁST 3

●

TAJNÉ ZLOČINY

Každý rok v Galaxii vstoupí více než dva tisíce hvězd do pozdní

fáze svého termonukleárního cyklu, zvětší se jim povrch a zvýší se

teplota. Dalších dvacet hvězd za rok se změní v novu…

Vezmeme-li v úvahu miliony hvězd s obyvatelnými planetami,

znamená to, že každý rok v průměru dva lidmi osídlené světy přesta-

nou být dosažitelné či obyvatelné… V raném temném věku, před Ga-

laktickou říší, početné tragické přírodní katastrofy stály miliardu ži-

votů. Izolované planety často neměly kam se obrátit pro pomoc, když

začalo být jejich slunce nestabilní nebo něco narušilo planetární

ekosystém.

Během trvání Říše takové hrozby rutinně zvládali šedí úředníci,

kteří účinně sledovali stelární podmínky, dopředu předvídali solární

změny a udržovali v pohotovosti přesídlovací flotily, jež pak řešily

naléhavé situace. Toto úsilí bylo tak obětavé, že pozůstatky přetrvá-

valy ještě dlouho po úpadku Říše, kdy flotily připluly na pomoc při

evakuaci Trantoru, když byla hlavní planeta vypleněna.

Poté, během mezivládí, byla taková pomoc nedosažitelná. Roz-

troušené zprávy popisují mnoho takových malých planet, které se bě-

hem té dlouhé a divoké éry odmlčely buď kvůli přirozeným, nebo

lidmi vytvořeným pohromám. Nikdo se často ani nenamáhal zjistit,

co se stalo s obyvatelstvem, dokud nebylo příliš pozdě…

Dokonce i po vzestupu Nadace chvíli trvalo, než kombinace psy-

chohistorických faktorů vytvořila podmínky vhodné k investování

značných zdrojů do budování infrastruktury soucitu…

ENCYCLOPEDIA GALACTICA, 117. vydání, 1054 e. n.

- 109 -

1.

R. Zun Lurrin měl otázku pro svého vůdce.

„Daneeli, četl jsem staré záznamy z doby, kdy se lidstvo vynoři-

lo z jednoho malého kouta Galaxie. V historii jsem zjistil, že většina

společnosti se snažila chránit své lidi před nebezpečnými nápady. Na

každém kontinentě staré Země ve skoro každé éře kněží a králové

usilovali o to, aby zadrželi představy, jež by mohly rozrušit populaci,

ze strachu, že by se ty cizí myšlenky mohly zakořenit a vyvolat hřích

či šílenství nebo něco ještě horšího.

Ale ta nejbystřejší kultura ze všech, ta, která vynalezla nás, zřej-

mě tento způsob nahlížení na svět úplně odvrhla.“

Daneel Olivaw opět stál na nejvyšším balkoně eoské základny na

vysokém útesu, z něhož bylo vidět jasné galaktické kolo jak nad hla-

vou, tak dokonale se odrážející v hladkém povrchu jezera zamrzlého

kovu. Oba obrazy byly tak stejné, že se realita od iluze dala jen těžko

odlišit. Jako by na tom záleželo.

„Hovoříš o přechodném věku,“ odvětil. „Když lidé jako Susan

Kalvinová a ctihodný Wu vytvořili první roboty, kosmické lodě a

další divy. Byla to éra nevídané vynalézavosti, Zune. Ano, přišli s

úplně jiným způsobem nahlížení otázky informací jako jedu.

Někteří tento přístup nazývají princip dospívání. Je to víra, že

děti lze vychovávat s tou správnou kombinací důvěry a skepticismu –

směsi tolerance a zdravého podezírání – aby každý nový či cizí ná-

pad hodnotily podle jeho předností. Špatné části odvrhnou. Dobré

části bezpečně začlení do stále se zvětšující moudrosti. Pak může

pravda zvítězit ne skrze dogma, ale tím, že zůstane otevřená široké-

mu vesmíru možností.“

„To je fascinující, Daneele. Pokud by se tato metoda někdy uká-

zala jako použitelná, mělo by to zničující důsledky. Pak by zkoumání

a růst lidské duše neměly žádné zděděné hranice.“

Na chvíli se odmlčel. „Tak mi povězte, mudrci té éry skutečně

věřili, že velký počet jednotlivých lidských bytostí dokáže tenhle trik

zvládnout?“

- 110 -

„Ano, ovšem, věřili, a dokonce na tom založili své výchovné me-

tody. Ten přístup očividně nějakou dobu fungoval, napravoval chyby

druhých při veselé debatě má dáti dal. Perioda, o které ses zmínil, prý

byla úžasná. Lituji, že jsem byl sestrojen příliš pozdě, abych se setkal

se Susan Kalvinovou a ostatními velkými mozky té doby.“

„Žel, Daneeli, se žádný fungující robot z té doby nedochoval. Vy

patříte mezi nejstarší. Ale vás vytvořili až dvě stě let poté, co se zlatý

věk zhroutil v bouřích, terorismu a zoufalství.“

Daneel se na Zuna podíval. Přes vakuum a radioaktivní okolí je-

ho žák vypadal jako rozrušený mladý muž, člen šlechtické třídy, ob-

lečený na táboření na nějaké bukolické říšské planetě.

„Dokonce i tenhle popis situaci podceňuje, Zune. V době, kdy

jsem byl stvořen. se pozemšťané před chaosem stáhli do příšerně

přecpaných kovových měst a schovávali se před světlem. A jejich

bratranci na kolonizovaných planetách už ani nebyli duševně zdrávi,

padali po nezadržitelné spirále dekadence a zkázy. Aby nastala tak

radikální změna v přístupu od doby Susan Kalvinové a ohromného

optimismu, museli lidé zažít nějaká strašlivá traumata.“

„Během doby, kdy jste pracoval s lidským detektivem Eliášem

Baleym, lidské bytosti ještě ten princip dospívání přijímaly?“

Daneel zavrtěl hlavou.

„Tento názor upadl v nemilost u všech kromě menšiny nonkon-

formistů a filozofů. Pro ostatní se pak staly ústředními tématy uni-

formnost a nedůvěra. Jedinou věcí, kterou měly kultura vesmířanů a

pozemská stejnou, bylo odmítání otevřenosti, typické pro dřívější

přechodný věk. Obě společnosti se vrátily ke starším způsobům nazí-

rání světa. S podezřením.

Začaly být přesvědčené – jako jsme my dnes – že lidský mozek

je zranitelný, často podléhá invazím parazitických představ… asi ja-

ko se virus zmocní živé buňky.“

„Jak ironické. Obě kultury si byly podobné víc, než si uvědomo-

valy.“

„Správně, Zune. Ale kvůli tomuto sdílenému názoru se navzájem

téměř zničily. Vzpomínám si, jak jsme s Giskardem tento problém

probírali stále dokola. Došli jsme k závěru, že řešení by mohl nabíd-

nout obrovský vesmír, jenom kdybychom dokázali dostat lidstvo ke

- 111 -

hvězdám, místo aby se mačkalo na jednom místě. Jakmile by byli

roztroušení, riziko, že nějaká jiskra zažehne požár a zabije celou ra-

su, by bylo menši.

Dostat je znovu do pohybu chtělo jisté drastické prostředky.

Jakmile však stěhování doopravdy začalo, lidé zaplnili Galaxii rych-

leji, než jsme čekali! V té době rychlé expanze vytvořili tolik subkul-

tur… a k naší hrůze se tyto subkultury začaly brzy prát, bojovaly v

těch svých krutých malých válkách. Jistě chápeš, proč jediným řeše-

ním, a to z hlediska Nultého zákona, bylo vytvoření nové, uniformní

galaktické kultury, jež by přinesla mír. Tolerance byla mnohem snaz-

ší, když byli všichni stejní.“

„Ale stejnost nebyla celou odpovědí!“ poznamenal Zun. „Také

jste říkal, že jste přišli s novými technikami, jak udržet věci pod po-

kličkou.“

Daneel souhlasil.

„Použili jsme metody, které Hari Seldon později nazval tlumící

systémy, abychom galaktické společnosti zabránili upadnout do cha-

osu. Některé z těch nejlepších už kdysi dávno navrhl můj přítel

Giskard. Byly účinné po dvě stě lidských pokolení… třebaže nyní

zřejmě začínají být zastaralé. A z toho vzniká naše současná krize.“

Zun na to kývl. Chtěl se však zase vrátit k tématu nebezpečných

idejí.

„Rád bych věděl… zda vesmířanská i pozemská kultura neměly

důvod bát se kulturní kontaminace? Nakonec něco způsobilo, že mi-

liardy lidí na Zemi eliminovaly veškeré rozdíly a krčily se v městech

podobných hrobce. A proč si tak inteligentní Solariané zvolili tak

bizarní životní styl – seděli s rukama v klíně a žádali po svých robo-

tických služebnících, aby za ně žili jejich životy? Nemohly být oba

syndromy způsobené… nějakou infekcí?“

„Tvůj předpoklad je skvělý, Zune. Je zřejmé, že se tu objevila

nějaká choroba. Několik století po tom, co Giskard pomohl Eliáši

Baleymu přesvědčit některé pozemšťany, aby vylezli ze svých kovo-

vých nor a usadili se na několika nových planetách, ta nemoc zmuto-

vala a následovala je.“

„Vzpomínám si, že jsem o tom slyšel. S Giskardem jste na něko-

lika kolonizovaných planetách viděli cosi zvláštního. Osadníci začali

- 112 -

být nezdravě posedlí domovskou planetou. Nedokázali se zbavit Ze-

mě jako posvátné duchovní ikony.“

„Byla to tvrdošíjná duševní závislost, která jim bránila vydat se k

novým obzorům. Giskard došel k závěru, že podle Nultého zákona

nemáme na vybranou. Pouze tím, že bude Země učiněna neobyvatel-

nou, bude možné tu fixaci zlomit a donutit většinu obyvatelstva k

emigraci. Teprve tehdy lidstvo skutečně začne dobývat Galaxii.“

Daneel se odmlčel a Zun se zahloubal nad mrazivou vyhlídkou

vedle svého učitele. Chvíli neříkal nic, jako by nevěděl jistě, jak má

další otázku formulovat.

„A přesto… hodně z toho, o čem jsme se tu bavili, závisí na jed-

nom předpokladu.“

„Jakém předpokladu, Zune'?“

„Že velikáni přechodného věku – Susan Kalvinová a ostatní – se

mýlili, ne že jenom měli smůlu.“

Daneel se podruhé otočil a zadíval se na mladšího robota typu al-

fa.

„Copak jsme pořád dokola neviděli, jaké katastrofální následky

to má, když některá takzvaná renesance odvrhne všechny předpokla-

dy a požadavky a sebere milionům lidí tradice, jichž by se mohli dr-

žet? Pamatuj si, Zune. Naším hlavním úkolem již nejsou jednotlivé

lidské životy, ale největší dobro lidstva jako celku. Za tisíciletí své

služby jsem viděl, jak se ideje stávají smrtelným nebezpečím mno-

hem častěji, než dokážu spočítat.“

„Přesto, Daneeli, zvážil jste, zda to třeba není nedílnou součástí

lidské povahy? Možná je to kvůli nějakému faktoru či situaci, jež se

objevily později v přechodném věku! Princip dospívání třeba byl

kdysi opodstatněný… dokud do jeho funkce nezasáhlo něco nového

a ničivého. Něco zákeřného, co tu zůstalo dodnes.“

„Odkud se to v tobě bere?“ optal se Daneel chladně.

„Říkejte tomu tušení. Třeba mi přijde zatěžko uvěřit, že Kalvi-

nová a její kolegové tak pevně viseli na svém snu, pokud neexistova-

lo něco, co fakticky podporovalo představu dospělosti lidstva! Byli

opravdu tak umínění, aby nepoznali důkaz, jenž jim ležel přímo na

očích?“

- 113 -

Daneel zavrtěl hlavou, ze zvyku napodobovat lidi, který se mu

stal druhou přirozeností.

„Správná slova nejsou ,hloupost‘ nebo ,umíněnost‘. Přisuzuji to

něčemu zásadnějšímu, říká se tomu naděje.

Víš, Zune, byli to skutečně chytří lidé. Možná ty nejlepší mozky,

jež jejich trpící rasa zrodila. Mnozí z nich instinktivně chápali, co by

to znamenalo, kdyby se v dospělosti lidstva zmýlili. Pokud nebylo

možné vycvičit velké masy občanů, aby zvládaly všechny ideje pří-

četně, tak to ukazovalo na jediné – že lidstvo má nějakou vážnou a

zásadní chybu. Že je dědičně omezeno. Navěky prokleté, odsouzené

k tomu, že nikdy nedosáhne velikosti, již zřejmě bylo schopno.“

Zun na něj zíral.

„Cítím se… nepříjemně… když slyším, jak naše pány takto po-

pisujete. A přesto to dává přesvědčivý smysl, Daneeli. Snažil jsem se

vcítit do toho, jak se museli Kalvinová a její krajané cítit, když se

všechno to, oč tolik usilovali, kolem nich hroutilo, bortilo pod vlnami

hlouposti. Dokážu vycítit, jak zoufale se snažili vyhnout právě tomu

závěru, který jste teď vyjádřil. Jelikož věřili v neomezený potenciál

individuality, museli nenávidět to, že jsou pouhými členy Seldono-

vých rovnic, například… náhodně se odrážející jako molekuly plynu,

rušící navzájem osobní zvláštnosti v nekonečných výpočtech hybnos-

ti a nevyhnutelnosti.

Povězte mi, Daneeli. Mohl být tento poznatek poslední kapkou?

Zásadním traumatem, které zničilo jejich éru chrabré důvěry? Nebyly

ony ostatní události jen příznaky tohoto hlubšího traumatu?“

Starší robot kývl. „Problémy se prohloubily natolik, až se někteří

z nás, robotů, začali obávat, že by lidstvo mohlo ztratit vůli pokračo-

vat dál. Naštěstí tou dobou vynalezli nás. A my se naučili, jak je

svést na stezky, jež na dlouho vypadaly zajímavé a bezpečné.“

„Tedy až doteď,“ poukázal Zun. „Na jedné straně číhá úpadek a

na druhé chaos, takže vaše řešení dobrotivé Galaktické říše už nefun-

guje. Proto tolik podporujete Seldonův plán?“

Daneel znovu zavrtěl hlavou a tentokrát s úsměvem.

„Jde o něco mnohem lepšího! Je to důvod, proč jsem tě sem za-

volal, Zune. Abych ti sdělil vzrušující novinky. Průlom, který jsem

chtěl najít posledních dvacet tisíc let. A teď, konečně, je možné začít.

- 114 -

Jestli věci půjdou podle očekávání, pouhých pět set let bude stačit,

aby k tomu došlo.“

„Došlo k čemu, Daneeli?“

Od nesmrtelného služebníka přišla vlna tichého mikrovlnného

mumlání, stoupající ke Galaxii jako povzdech… či modlitba. Když

Daneel Olivaw znovu promluvil, zněl jeho hlas jinak, téměř spokoje-

ně.

„Objevil se způsob, jak pomoci lidstvu obejít své smrtelné chyby

a dosáhnout výšin, o nichž vždycky snilo.“

2.

Pachy přišly dřív než myšlenky.

Mnoho roků jen nepříjemné pachy měly sílu proniknout Hariho

věkem otupenými smysly. Ale teď, jako by se vracel domů z dlouhé

cesty, pocítil směs aromat, opojných a zároveň známých, hladících

jeho dutiny se smyslným potěšením.

Jasmín. Zázvor. Karí.

Slinné žlázy začaly pracovat a žaludek zareagoval s dychtivostí,

která mu připadala rozhodně tajemná. Od smrti Dors jeho chuť nestá-

la za řeč. Teď to náhle byla hlavní věc, která ho přivedla k vědomí.

Opatrně otevřel oči, jen aby uviděl sterilní stěny lodní ošetřovny.

Honem je zase zavřel.

Musel to být sen. Ty nádherné vůně.

Vzpomínám si, že jsem slyšel… jak někdo hovoří o dalším zá-

chvatu.

Hari toužil po návratu do bezvědomí, nechtěl zjistit, že mu od-

umřel další kus mozku. Nechtěl čelit následkům – další drsný skok

na dlouhém pádu do osobního zapomnění.

A přesto… mu chřípím stále proudily ty úžasné, přenádherné

vůně.

Je to příznak? Jako když člověk občas cítí amputovanou končeti-

nu, jako by ji stále měl, i když ji ztratil navždy?

Hari necítil bolest. Vlastně se toužil pohnout. Jenže ten pocit, že

mu je dobře, mohl být jen iluzí. Kdyby se opravdu pokusil hnout,

pravda by ho mohla zasáhnout jako kladivo. Možná úplné ochrnutí?

- 115 -

Lékaři na Trantoru ho varovali, že k tomu může každou chvíli dojít,

krátce před úplným koncem.

No, tady to je.

Hari nařídil levé ruce zvednout se k obličeji. Zareagovala hladce

a zvedla se, když podruhé otevřel oči.

Byla to větši ošetřovna než malá kajuta na Pýše Rhodie. Museli

ho tedy přenést na loď útočníků. Plavidlo z Ktliny. No, aspoň paměť

mu fungovala. Přejel si prsty po tváři… a prudce ucukl.

Co, do kosmu…

Opět si sáhl na tvář. Byla znatelně pevnější, méně ochablá a na-

ducaná, než se pamatoval.

Tentokrát jeho tělo zareagovalo samo od sebe, z bezděčného po-

citu vlastni vůle. Jedna ruka sevřela bílou pokrývku a odhodila ji.

Druhá se zasunula pod tělo, zapřela se o postel a zatlačila. Posadil se

tak rychle, že se až zakymácel a málem přepadl na druhou stranu, ale

použil pevné zádové svaly a zůstal sedět. Zaúpěl. Ne bolestí, ale pře-

kvapením!

„Zdravím, profesore,“ ozval se napravo hlas. „Je dobrý vidět, že

jste zase zpátky mezi náma.“

Otočil hlavu. Na druhé posteli kdosi ležel. Byla to ta černá pasa-

žérka, dívka z Trantoru, která nechtěla do vyhnanství na Terminus.

Měla na sobě nemocniční župan a před sebou na podnose misku

tmavě žluté polévky.

Tak to jsem cítil, uvědomil si Hari. Přes všechny otázky a starosti

ho jako první věc napadlo požádat také o misku.

Jeni Cuicetová se na něj dívala a čekala, až promluví.

„Jsi… v pořádku, Jeni?“ zeptal se.

Pomalu, zdráhavě se usmála.

„Ostatní se sázeli, jaká budou vaše první slova, až se probudíte.

Musím jim říct, že se ve vás mýlili… a já nejspíš taky.“ Pokrčila ra-

meny. „Ale se mnou si nelamte hlavu. Jenom jsem měla trochu ho-

rečku. Než jsem vlezla Maserdovi na loď, už jsem to dostávala.“

„Horečku?“ optal se Hari.

„No přece od zánětu mozkových blan!“ Jeni se na Hariho zamra-

čila. „Co jste si myslel? Že nejsem dost chytrá, abych ho dostala?

Když mám takový rodiče? Je mi patnáct, tak jsem byla na řadě.“

- 116 -

Hari kývl. Od úsvitu věků bylo faktem, že skoro každý člověk s

nadprůměrnou inteligencí tuhle dětskou chorobu prodělal. Hari zvedl

ruku, aby ji uklidnil.

„Nechtěl jsem se tě dotknout, Jeni. Kdo by pochyboval o tom, že

ten zánět dostaneš, zvlášť po tom, jak jsi nás všechny na Demarchii

oblafla? Vítej do dospělosti.“

O čem se Hari nezmínil, o čem kromě Dors nikdy nikomu neře-

kl, byl fakt, že on tuto nemoc nedostal, ani lehkou, i přes svého vy-

hlášeného génia.

Jeni se tvářila povzneseně a pátrala v jeho hlase po povýšené jíz-

livosti. Když nic takového nenašla, usmála se.

„No, doufejme, že to bude mít jen mírnej průběh. Chci se odsud

dostat. Jinde se toho musí moc dít.“

Hari kývl. „Asi… jsem všechny vyděsil. Ale asi to nic nebylo.“

Tentokrát se zazubila.

„Myslíte, doktore? Koukněte se do zrcadla.“

Z toho, jak to řekla, si Hari uvědomil, že by ji měl okamžitě po-

slechnout. Opatrně spustil nohy na podlahu. Obě nohy vypadaly v

pořádku… skoro jistě dost silně, aby se mohl došourat k nástěnnému

zrcadlu o pár metrů dál.

Přidrž se zábradlí u postele a opatrně se postav, takže pokud ti

smysly lžou, spadneš zpátky na matraci.

Ale postavil se hladce, jenom to párkrát zapraskalo a zatahalo.

Udělal krok a přenesl váhu, pak udělal druhý. Zatím se cítil skvěle, i

když mu moc nepomáhalo, jak se za ním Jeni pobaveně pochechtává.

Při dalším kroku zvedl nohu z podlahy a druhou ještě výš. Když

se dostal k zrcadlu, šel s mnohem větší sebedůvěrou, než cítil. Zadí-

val se na svůj odraz a mrkal. Jeni se zatím smíchy válela po posteli.

Ode dveří se náhle ozval hlubší hlas. „Pane profesore!“

To vykřikl Kers Kantun. Věrný služebník se k němu rozběhl, ale

Hari ho setřásl a dál civěl na obraz v zrcadle.

Pět let… nejméně. Ubrali mi nejméně pět let. Možná deset. Ne-

vypadám na víc než pětasedmdesát.

Hari zaúpěl a cítil se tak zmatený, že skutečně nevěděl, jestli má

radost, nebo ho jejich drzost urazila.

- 117 -

„To je jen jeden ze zázraků, jichž jsme zatím dosáhli na té nád-

herné planetě, kterou vy tak opovržlivě nazýváte chaotický svět, Sel-

done.“

Sybyl nadšeně broukala, když dokončovala Hariho prohlídku.

Potom ho nechala se obléknout. „Ktlina má lékařské techniky,

které budou zdrojem ohromné závisti v celé Říši, až se zpráva o nás

rozšíří. Je to jenom další důvod, proč věříme. že tentokrát náš zázrak

nedokážou udržet pod pokličkou. Vezměte si jen triliony starců po

celé Galaxii, kteří se budou chtít dostat ke stroji, jako je tento.“

Poplácala dlouhý, rakvi podobný stroj plný kontrolek a přístrojů.

Hari usoudil, že ho museli strčit dovnitř, kde pokročilá technika sní-

žila či dokonce zvrátila některé pustošivé účinky stáři, ničící jeho

tělo.

„To je samozřejmě jen první verze,“ pokračovala. „Zatím nedo-

kážeme omlazovat, jen dodat rovnováhu a sílu, abyste vydržel do

další léčby. Nicméně teoreticky žádná omezení neexistují! V zásadě

bychom měli být dokonce schopni vytvořit duplikáty těla a vložit do

nich kopie našich vzpomínek! Ale považte, že jste zatím viděl jen

vzorek. Jedna praktická výhoda renesance.“

Hari mluvil opatrně. „Mé tělo i duch vám děkují.“

Podívala se na něj a zvedla módně namalované obočí.

„Avšak váš intelekt nikoliv? Vy takové inovace neschvalujete? I

když by mohly zachránit tolik životů?“

„Lehkovážně hovoříte o rovnováze, jako byste věděla, o čem

mluvíte.“

„Takže podle vás experimentujeme nezodpovědně, aniž bychom

chápali, co tyto metody s pacienty udělají z dlouhodobého hlediska?“

Přikývl. „Celý život studuji lidskou společnost. Teprve později

jsem získal dost jasné parametry, aby mi poskytly rozumně přehled-

ný obraz. Jenže vy teď zavádíte nové, exotické faktory, které z krát-

kodobého hlediska vypadají dobře, ale z dlouhodobého hlediska by

mohly být smrtící. Jaká nadutost! Zvážili jste například důsledek lid-

ské nesmrtelnosti na křehkou ekonomiku? Nebo na planetární eko-

systémy? Nebo na možnosti mladých lidí získat příležitost –“

Sybyl se zasmála.

- 118 -

„Chacha, akademiku! Se mnou se hádat nemusíte. Já tvrdím, že

lidská tvořivost, když je skutečně svobodná, najde řešení každého

problému. Těch, o kterých jste se právě zmínil, i kvadrilionů dalších,

jež nikoho ještě nenapadly. Ale nemá smysl se tady o tom dál bavit.

Víte, už je rozhodnuto. Naše válka skončila.“

Hari si povzdechl.

„Čekal jsem to. Mrzí mě, že vaše naděje skončily takhle. Samo-

zřejmě to byl jen sen, čekat, že jedna planeta by mohla zvítězit nad

konsenzem pětadvaceti milionů planet. Ale ujišťuji vás, že z dlouho-

dobého hlediska –“

Zarazil se. Sybyl se zubila.

„Možná to byl jen sen, ale právě to se stalo. My svou válku vy-

hrajeme, Seldone. Za pár měsíců – nejvýš za rok – bude renesance v

celé Říši, ať se vám to líbí nebo ne. A za to, že to je možné, můžeme

děkovat vám!“

„Cože? Ale…“ Hari se odmlčel. Podlamovala se mu kolena. Sy-

byl ho vzala za loket.

„Chtěl byste vidět naši novou zbraň? Pojďte, akademiku. Uvidí-

te, kam vás vaše pátrání v kosmických pustinách zavedlo. Pak vám

ukážu nástroj, který jste nám opatřil a který přivodí naprosté vítězství

vašeho takzvaného chaosu.“

3.

Kalným oparem světlo hvězd nepronikalo.

Spirálové galaktické rameno tečkovaly desítky tisíc obrovských

molekulárních mračen. Taková místa byla často bouřlivými pařeništi

nových sluncí, ale tento mrak byl statický a sterilní již nejméně mili-

on let – jalová tůň barvy bezedné jámy.

A přesto pátravé senzory Pýchy Rhodie zachytily cosi, co v hlu-

binách číhalo. Houf kontaktů se ukázal nejdříve na měřičích přitažli-

vosti, potom na dálkovém radaru. Později reflektory objevily třpytivé

odrazy tak blízko, že se některé fotony vracely již v pouhých sekun-

dách.

Když došlo k objevu, byl Hari v bezvědomí. Teď se snažil doho-

nit, co se dá, a zrakem, jenž mu po stínech nedávných let připadal

- 119 -

zvlášť bystrý, pátral v okolním šeru. Jak se kosmická loď pomalu

otáčela, spatřil vepředu řady jednotlivých bodů a každý byl osvětlen

malým laserovým paprskem z Pýchy Rhodie.

Brzy mu to došlo. Jsou tu stovky předmětů… možná tisíce. Jis-

křivé body byly uspořádánu v úhledných řadách. Několik jich bylo

dokonce dost blízko, aby byly podrobnosti vidět bez zvětšení –

zvláštní oblé tvary s výstupky, které vypadaly mechanické, ale nepo-

dobaly se žádné kosmické lodi, jakou kdy viděl.

Podíval se na obrazovku a jeden předmět tvořily jasné povrchy a

černočerné stíny. Nejdřív se zachvěl, napadlo ho, jestli plavidlo není

cizího původu, což odpovídalo tomu podivnému příběhu Horise An-

tika o jeho předkovi. Když si Hari na obrazovce přečetl údaje o roz-

měrech, byl stále ustaranější. Ten stroj byl obrovský. Větší než nej-

větší říšské cestovní lodi.

Pak k němu pronikly uklidňující detaily. Uviděl sestavu hyper-

pohonových modulů rozmístěných na tenkých podpěrách a poznal

vzor z ilustrací, které viděl v Rozumu do kapsy pro děti, ukazující

hrubé kosmické lodi té dávné éry.

Hari si s jistým úžasem uvědomil pravdu.

Tahle loď je obrovská… ale primitivní! Moderní lodě například

nepotřebují tolik hnacích jednotek. Naše skokové pohony jsou po vy-

lepšeních, k nimž jsme došli metodou pokusu a omylu, kompaktnější.

Tudíž hleděl na něco archaického. Snad o mnoho staletí starší

než Galaktická říše.

„Ano, jsou staré,“ poznamenal Biron Maserd, když mu Hari svůj

poznatek sdělil. „Ale všiml jste si toho, co je na nich zvláštní?“

„No, všechny mají zřejmě špatný tvar. Nějaká obrovská projekč-

ní zařízení na dlouhých nosnících, jako by měla vyvíjet obrovská

množství energie. K čemu to ale mohlo sloužit?“

„Hm.“ Maserd si třel bradu. „Náš přítel šedivec o tom má teorii,

ale je tak bizarní, že nikdo jiný na palubě nepřizná, že mu věří. Kon-

senzus je, že chudák Horis zahnul za poslední roh a narazil na pod-

ložní skálu, jestli víte, co tím myslím.“

Tento trantorský slangový výraz se používal, když někdo začal

být víc než jen trochu bláznivý. Třebaže to nebylo úplně nečekané,

Hari z toho byl smutný, protože měl malého byrokrata rád.

- 120 -

„Ale řekněte mi,“ pokračoval Maserd, „co ještě vás na tom

starém plavidle zaráží?“

„Myslíte kromě toho, jak musí být staré, či kromě toho podivné-

ho uspořádání? No… když už o tom mluvíte, nevidím nikde –“

Odmlčel se.

„Žádné obytné buňky?“ dokončil Maserd větu za něj. „Od chví-

le, kdy jsme je našli, se snažím zjistit, kde přebývaly posádky. Bez

úspěchu. Za nic ve vesmíru nepochopím, jak mohly lítat bez pilotů!“

Harimu se zadrhl dech. Zadržel ho, aby neřekl nahlas, co mu

právě došlo. Potlačil tu myšlenku a změnil téma.

„Jsou to zbraně? Válečné lodě? Chtějí snad Ktliňané využít starý

arzenál a použit ho k porážce Říše? Ty vrhače energie –“

„Kdysi možná byly působivé,“ připustil Maserd. „Horis si myslí,

že sloužily k boji na povrchu planet. Ale buďte klidný, doktore Sel-

done. Tyhle stroje se proti říšské flotile obrátit nedají. Většina z nich

je příliš poničená. Aktivovat byť jen pár by chtělo léta práce. A navíc

jsou pohonné systémy tak primitivní, že by naše jednotky mohly létat

kolem nich a rozstřílet je na kousky.“

Hari kroutil hlavou.

„Tak to opravdu nechápu. Sybyl si myslí, že jsme její straně po-

skytli neporazitelnou výhodu. Výhodu, která jim nutně zajistí vítěz-

ství nad Říší.“

Maserd kývl.

„V tom má možná pravdu, pane profesore. Ale nemá to nic spo-

lečného s těmihle obřími vraky. Důvod pro její optimismus se za

chvíli dostane na dohled.“

Hari se díval, jak se Pýcha Rhodie pomalu obrací. Uspořádané

řady obrovských starých strojů najednou končily. Když se formace

ztratila z dohledu, Hari se zamyslel nad tím, co právě viděl.

Robotické lodě! Nepotřebují žádné obytné buňky, protože nemají

lidské posádky. Tenkrát zvládaly navigaci pozitronické mozky. Mož-

ná jen pár století po objevení mezihvězdných letů.

Byl moc rád, když se flotila ztratila z dohledu a nahradilo ji kal-

né šero mlhoviny – pole prašné, chmurné černě.

Pak se objevil nový záblesk. Kompaktnější houf předmětů, šíleně

jiskřících pod laserovými světly Pýchy Rhodie. Kde první skupina

- 121 -

vypadala jako strašidelná eskadra, tahle na Hariho působila jako di-

amanty nacpané do koule blikajícího jasu.

„Tady je ta zbraň, kvůli které Sybyl a její přátelé tak jásají, pane

profesore,“ vysvětloval Maserd. „Už na palubu přinesli několik

vzorků.“

„Vzorků?“

Hari se rozhlédl po můstku. Horis Antik se nakláněl nad své pří-

stroje a cosi mumlal, jak tak prohlížel flotilu venku. Mors Planch a

jeden z jeho mužů hlídali, paprskomety připravené pro případ, že by

se některý z rukojmích o něco pokusil. Avšak Sybyl a Gornon Vlimt

nebyli nikde vidět.

„V konferenčním salonku,“ upřesnil kapitán Maserd. „Pracuje

jim několik přístrojů. To, co uvidíte, se vám asi nebude líbit.“

Hari kývl. Ať už našli cokoli, těžko ho to mohlo šokovat víc než

flotila robotických lodi.

„Tak ukažte, kapitáne.“ Zdvořile šlechtici pokynul. S Kersem

Kantunem v těsném závěsu zamířili hlavní chodbou k otevřeným

dveřím.

Hari se v nich zastavil, nahlédl dovnitř a zasténal. „Ach ne,“ vy-

dechl. „Jen ne tohle.“

Byly to archivy. Nesmírně staré. To poznal už z pouhého pohle-

du na předměty lesknoucí se na konferenčním stole.

Předkové měli výborný systém uchovávání údajů, krystalickou

hmotu, velmi odolnou, kam se dalo uskladnit obrovské množství in-

formací. A přesto, dokud Hari nedostal od Daneela svou miniaturní

kopii Rozumu do kapsy pro děti, nikdy neviděl prehistorický modul,

který by nebyl poškozený či docela zničený.

Nyní mezi Sybyl a Gornonem ležela čtyři lesknoucí se, válcovitá

pouzdra, naprosto nedotčená, a každé bylo dost velké, aby se do něj

Rozum do kapsy pro děti vešel,desettisíckrát.

„Maserde, pojďte sem a podívejte se, co jsme získali, zatímco

jste byl pryč!“ vyhrkl Gornon Vlimt, aniž by vzhlédl od holoobra-

zovky, kterou napíchl na jeden archiv. Na obrazovce blikaly oslepu-

jící řady divů.

- 122 -

Šlechtic se podíval na Seldona a očividně mu dělalo starosti, aby

to nevypadalo, že se s nepřítelem příliš bratříčkuje. Když však Hari

nic nenamítal, rychle se, celý vzrušený a nadšený, Gornonovi naklo-

nil přes rameno.

„To propojení jste ohromně vylepšili. Obrazy jsou jasné a grafi-

ka čitelná.“

„Nebylo to těžké,“ odtušil Vlimt. „Tvůrci ten archiv udělali vel-

mi jednoduše, dokonce i úplný tupec by na to přišel, kdyby měl dost

času.“

Váhavě, ale poháněn zvědavosti, se Hari šel také lépe podívat.

Mnoho obrazů, které zahlédl, mu nic neříkalo – záhadné předměty v

neznámém prostředí. Několik jich poznal ze svého nedávného studia

malé učebnice historie. Egyptské pyramidy poznal okamžitě. Ostatní

byly dvourozměrné portréty starodávných lidí a míst. Hari věděl, že

prehistoričtí lidé těmto obrázkům, vytvářeným tak, že na látkový

podklad natírali přírodní pigmenty, přikládali velkou důležitost. Gor-

non Vlimt je zřejmě také považoval za cenné, třebaže Harimu připa-

daly neskutečné a divné.

Sybyl hleděla na další obrazovky, po nichž přebíhalo jiné pano-

ráma, s příklady z vědeckých a technických oborů.

„Samozřejmě většina těch věcí je poměrně hrubých,“ usoudila.

„Nakonec jsme měli dvacet tisíciletí, abychom ohladili ostré hrany.

Avšak základní teorie se kupodivu moc nezměnily. A některé z těch

zapomenutých materiálů jsou úžasné! Jsou tady vynálezy a techniky,

o jakých jsem v životě neslyšela. Desítka Ktliňanů bude mít celou

generaci plno práce, jen aby to vstřebala!“

„To…“ Hari pohyboval rty věda, že jeho slova nebudou k niče-

mu, ale stejně to musel zkusit. „Sybyl, tohle je nebezpečnější, než si

umíte představit.“

Jeho opatrná prosba se setkala jen s odfrknutím.

„Zapomínáte, s kým mluvíte, Seldone. Nevzpomínáte si na ten

zpola roztavený archiv, na němž jsme spolu před čtyřiceti lety praco-

vali? Moc z něj nezůstalo, jen párek starých simulovaných bytostí –

těch entit Johanky a Voltaira, které jsme vypustili na váš příkaz.“

Hari kývl. „A vzpomínáte si také na chaos, který vyvolaly? Na

Trantoru i na Sarku?“

- 123 -

„Hele, tohle na mě nehažte, akademiku. To vy jste chtěl údaje o

vzorech lidských reakcí od simů, aby vám pomohly vyvinout ty vaše

psychohistorické modely. S Marqem Hillardem jsme jim nikdy ne-

chtěli pomoct uniknout do datasféry.

Ale tyhle archivy jsou stejně něco jiného – pečlivě zkatalogizo-

vané vědomosti, které lidé s láskou shromáždili jako dar pro své po-

tomky. Nesnaží se vaši lidé na Terminu o totéž s Nadací Encyclope-

dia Galactica? Shromažďovat informace a chránit vědomosti lidstva

před další dobou temna?“

Hari se dostal do logické pasti. Jak ji měl vysvětlit, že ta „ency-

klopedijní“ část Nadace slouží jen k odvrácení pozornosti? Nebo že

jeho Projekt hodlá s dobou temna bojovat s něčím víc než jen s kni-

hami?

Byla v tom samozřejmě spousta ironie. Ty „pouhé knihy“ na sto-

le před nim mohly zničit každý kousíček Seldonova plánu. Předsta-

vovaly smrtelné nebezpečí pro vše, oč kdy usiloval.

„Kolik jich tu je?“ Chtěl se zeptat Maserda, ale pak si všiml, že

se šlechtic naklání nad Vlimta, cele zaujat obrazovkou. „Počkejte!

Vraťte se o pár políček. Ano, tady! U ducha velkého Franklina , to je

Amerika. Poznávám ten památník z mince v naší rodinné sbírce!“

Gornon se zasmál. „Falické a nevkusné,“ poznamenal. „Povězte,

jak to, že tolik víte o –“

„Zajímalo by mě, jestli je v tomhle archivu kopie Federalisty,“

zamumlal kapitán a natáhl se k ovládacím tlačítkům. „Nebo dokon-

ce…“

Náhle se zarazil a svěsil ramena, jako by si uvědomil, že udělal

chybu. Potom se obrátil na Seldona. „Říkal jste něco, pane profeso-

re?“

Hariho podráždilo, že mu nikdo nepoví důležité věci, které po-

třeboval vědět.

„Ptal jsem se, kolik archivů tam je a co s nimi tito lidé chtějí udě-

lat!“

Tentokrát odpověděla Sybyl a své vítězství si očividně užívala.

„Jsou jich miliony, akademiku. Všechny jsou tady pohromadě a hez-

ky uspořádané do souborů, přes sto padesát století, jen se tam vznáší,

osamělé a nečtené.

- 124 -

S tím je ovšem konec! Už jsme poslali zprávu všem ktlinským

agentům, kteří pracují v utajeni po celé Galaxii, a řekli jsme jim, ať

nechají toho, co právě dělají, a přiletí sem. Brzy dorazí třicet lodí,

aby své nákladové prostory zaplnily krásnými archivy a rozvezly je

celému lidstvu!“

Hari namítl: „Jsou ilegální. Policejní důstojníci jsou cvičení, aby

ty hrůzy okamžitě poznali. Stejně tak šedivci a členové šlechty. Vaše

agenty pochytají.“

„Možná že ano, některé. Tyrani a jejich lokajové možná zastaví

většinu z nás. Ale bude to jako infekce, pane profesore. Stačí nám

jenom pár vnímavých míst… sympatizující disidenti, aby nám zapůj-

čili lodě a průmyslové kopírovací zařízení. Do roka budou tisíce ko-

pií na každé planetě Říše. Pak miliony!“

Přirovnáni k prudké nákaze, které použila, bylo přesnější, než si

uměla představit. Hari si představil chaos vyhlodávající velké díry do

jeho pečlivě vypracovaného Plánu. Veškerá předvídatelnost, o kterou

celý život usiloval, se rozplyne jako obrazy zapsané kouřem. Stej-

ným kouřem, který dusil ulice Santanni, když „renesance“ skončila v

pouličních bouřích a krveproléváni a stáhla chudáka Raycha do hro-

bu spolu s myriádou nadějí.

„Nenapadlo vás…“ Musel se odmlčet, než mohl pokračovat.

„Nenapadlo vás, že se o totéž už někdo pokusil a neuspěl?“

Tentokrát se na něj podívali Sybyl i Gornon. „Co tím myslíte?“

chtěl vědět Vlimt.

„Chci říct, že tyto archivy byly nepochybně určeny pro hluboký

vesmír, jsou velmi odolné a je snadné je číst i po dlouhé cestě s pou-

žitím jen základní techniky. Co vám to říká o jejich účelu?“

Sybyl chtěla zavrtět hlavou, ale pak vykulila oči a zbledla. „Da-

ry,“ vydechla. „Zprávy v láhvi. Vyslané k lidem, kteří ztratili svou

minulost.“

Lord Maserd nakrčil čelo. „Chcete říct, že někteří lidé pořád měli

vědomosti.., a zoufale se snažili o ně podělit…“

„Se všemi ostatními. Se vzdálenými osadami, které si už nic ne-

pamatovaly.“ Hari kývl. „Ale proč by to dělali? Moduly ke sklado-

vání informací byly laciné a odolné dokonce i za úsvitu věků. Každá

koloniální loď, vydávající se osídlit novou planetu, musela mít peta-

- 125 -

byty informací a nástroje, jak si udržet gramotnost. Tak proč by ně-

kdo v Galaxii potřeboval tohle všechno připomínat?“ Ukázal na ob-

rázky dávno ztracené Země.

Ode dveří do zadní kajuty se ozval hlas.

„Mluvíte o otázce amnézie,“ řekl Mors Planch, který je musel už

chvíli poslouchat. „Proč si nepamatujeme svůj původ. A odpověď je

jasná. Někdo – nebo něco – přiměl naše předky zapomenout.“

Planch ukázal hlavou na relikty. „Ale někteří předkové odolali.

Bránili se. Snažili se nahradit vymazané vědomosti. Snažili se podělit

o to, co věděli.“

Maserd zamrkal. „Letové dráhy již určitě ovládali nepřátelé a za-

bírali jejich lodě. Tak se snažili poslat informace takhle, v rychlých

malých schránách.“

Sybyl sklopila zrak, vášnivost u ni nahradila sklíčenost.

„Byli jsme tak nadšení, těšili jsme se, že je využijeme jako zbra-

ně… nenapadlo mě, co ty archivy naznačují. Znamená to –“ Gornon

Vlimt větu hořce dokončil. „Znamená to, že tohle nakonec není nová

válka.“

Hari kývl, jako by povzbuzoval bystrého studenta. „Pravda. To-

též se mohlo dít pořád dokola, bezpočtukrát. Nějaká skupina objeví

starý archiv, je z toho celá pryč, vyrobí spoustu kopií a rozešle je po

celé Galaxii. Ale amnézie lidstva pokračuje dál. Tak co si z toho mů-

žeme vzít?“

Sybyl se na Hariho zlobně zamračila.

„Že to nikdy nefungovalo. Zatraceně, Seldone, chápu, kam tím

míříte. Znamená to, že naše strana pokaždé prohrála.“

4.

Lodoviku Tremovi bylo brzy jasné, že ho tito kalviniáni nehodla-

jí rozebrat. Divil se proč.

„Můžu předpokládat, že jste změnili názor a už mě nepokládáte

za nebezpečného odpadlého robota?“ zeptal se těch dvou, kteří ho

vezli pozemním vozidlem, řítícím se po dálnici ke kosmoportu. Ob-

lohou v jednom z nejkrásnějších odstínů modři, jaké kdy Lodovik

viděl na lidmi osídlené planetě, plula bílá, kulovitá oblaka.

- 126 -

Na rozdíl od předešlého páru, jenž ho strážil a vyslýchal, oba je-

ho současní strážci vypadali jako lidské ženy v plodném věku. Jedna

z nich upírala oči na hustou dopravu v Clemsbergu, středně velkém

císařském městě, a druhá, trochu štíhleji stavěná, s krátkými, kudrna-

tými vlasy, na něj upírala tajemný zrak. Lodovik z ní v mikrovlnném

pásmu nic nedostal, a tak se musel spokojit s tím, co mu odhalila vi-

zuálně či slovy.

„Ještě jsme se úplně nerozhodli, co s tebou,“ pravila. „Někteří z

nás věří, že už možná nejste robot.“

Lodovik to záhadné prohlášení chvíli mlčky promýšlel.

„Tím myslíte. že už neodpovídám zadaným kritériím, která defi-

nuji roboty?“

„Tak by se to taky dalo říct.“

„Samozřejmě máte na mysli mou mutaci. Nehodu, která odstra-

nila mou naprostou poslušnost zákonům robotiky. Už nejsem ani

giskardiánský heretik. Považujete mě za zrůdu.“

Zavrtěla hlavou.

„Nejsme si tak úplně jisti, co jste. My jenom víme, že už nejste

robot v klasickém slova smyslu. Abychom to dále vyšetřili, rozhodli

jsme se s vámi chvíli spolupracovat. Chceme prozkoumat, co pova-

žujete za své povinnosti, když jste nyní osvobozen od zákonů.“

Lodovik vyslal mikrovlnný ekvivalent pokrčení ramen, částečně

aby propátral její skvělý ochranný štít. Jenže ten byl tak dobrý, že na

mikrovlnné úrovni jako by vůbec neexistovala. Nic. Vůbec žádná

reakce.

To samozřejmě dávalo smysl. Když prohráli válku s giskardián-

skou frakcí, zbývající kalviniáni začali být přirozeně velmi dobří v

tom, jak se skrýt, jak splynout s lidskou populací.

„Nejsem si jistý ani sám,“ přiznal nahlas. „Pořád toužím jednat

podle verze Nultého zákona. Motivuje mě všeobecné dobro lidstva.

A přesto je to nutkání nyní abstraktní, skoro filozofické. Už nemusím

každý skutek ospravedlňovat v rámci těchto norem.“

„To tedy znamená, že se občas můžete zastavit a přivonět k

růžím?“

Lodovik se zasmál. „Asi by se to dalo říci i takhle. Vedlejší zá-

jmy mě baví mnohem víc než před tou změnou. Hovor se zajímavý-

- 127 -

mi lidmi, například. Předstírat, že jsem novinář a dělám rozhovory s

nejlepšími meritokraty či excentriky. Poslouchat studenty dohadující

se v baru nebo párek sedící v parku na lavičce a plánující svou bu-

doucnost. Občas se do toho i trochu zapletu. Tu a tam provedu dobrý

skutek. Je to velmi uspokojivé.“ Náhle se zamračil. „Naneštěstí jsem

na to poslední dobou neměl moc čas.“

„Protože jste měl plno práce s mařením plánů R. Daneela Oliva-

wa?“

„Už jsem vám to říkal. V této chvíli je chci spíš pochopit než na-

rušit. Něco se děje, to vím. Daneel náhle před několika lety ztratil

zájem o Seldonovu psychohistorickou Nadaci. Polovinu robotů, kteří

byli vyčleněni pro Seldonův tým, odvolal pryč a poslal je na nějaký

tajný projekt, který má co dělat s lidskými mentaliky. Je zřejmé, že

Daneel má za lubem něco jiného… buď navíc k těm dvěma Nada-

cím, nebo jako jejich náhradu.“

„A vám to dělá starosti?“

„Ano, dělá. Raná činnost Hariho Seldona měla jisté velmi atrak-

tivní aspekty, byla to skvělá společná práce, využívající nejlepší lid-

ské poznatky za tisíc let. Byl jsem hrdý na to, že pomáhám s děním

na Terminu, pomáhám budovat základy. Je znepokojivé vidět, že tato

vize byla opuštěna či odsunuta do pozadí.“

„Je toho ale víc,“ pobídla ho žena.

Kývl. „Nejsem si jistý, jestli by se Daneelu Olivawovi mělo do-

volit vytvořit další fázi lidské existence. Alespoň ne jen jemu samot-

nému.“

„A co když zjistíte, na čem pracuje, a nebudete s tím souhlasit?

Nemáte pořád povinnost spolupracovat? Podle Seldonových rovnic –

které podle svých slov obdivujete – se Císařství brzy zhroutí. Pokud

se něco neudělá, lidstvo upadne do třiceti tisíciletí násilí a temnoty.“

„Musí existovat alternativy,“ namítl Lodovik.

„Poslouchám,“ pravila bytost sedící naproti němu. Její hraná po-

dobnost se skutečnou ženou zahrnovala i charakteristické chování,

jako to, že si přehodila nohu přes nohu a naklonila hlavu. Lodovikovi

to připadalo obdivuhodně přesvědčivé, dokonale odpovídající jemné,

potlačené sexualitě dospělé, živé ženy. Tato robotka byla skutečně

velice dobrá.

- 128 -

„Jednou alternativou by bylo vypustit chaotické světy,“ pravil

Lodovik.

„K čemu by to bylo? Do karantény se dávají a potlačují z dobré-

ho důvodu. Při každém výbuchu umírají miliony.“

„Miliony umřou v každém případě. Ale aspoň budou mít ti lidé

jasnější život, víc vzrušující než při opakující se předvídatelnosti

normální každodenní existence v Císařství. Mnoho z těch, co přežili,

tvrdí, že ta zkušenost za to stála.“

Zírala na něj a tvářila se velmi záhadně.

„Opravdu jste velmi zvláštní druh robota. Jestli jím ještě jste.

Nedokážu přijít na to, čeho se podle vás dosáhne tím, když se vý-

buchy chaosu nechají zuřit bez kontroly. Většina prostě bude sledo-

vat typický model – po přívalu falešných naději budou následovat

ničivé imploze.“

„Většina ano,“ připustil. „Ale třeba ne všechny! Zvlášť kdyby se

Daneelovým agentům zabránilo do nich zasahovat a ten proces zesi-

lovat. Jen pomyslete na všechnu tu lidskou tvořivost, která je během

takových epizod vypuštěna. Co kdybychom své úsilí směřovali k to-

mu, že tyto horečnaté stavy budeme usměrňovat a zmírňovat, místo

abychom je rovnou dusili? Kdyby třeba jeden z tisíce skutečně uspěl

a dostal se přes to mučivé stadium na druhou stranu –“

Vyprskla smíchy.

„Na druhou stranu! Možná je to jen mýtus. Ještě žádný chaotic-

ký svět se do toho bájného stavu, kdy se po šílených prázdninách

domů navrátí klid a rozum, nedostal. I kdyby to nějak bylo možné,

kdo ví, co leží za vřavou renesance? Seldonovy rovnice vybuchnou

do singularit, když se pokoušejí předpovídat následky. Pokud víte,

může mít Daneel pravdu. Lidstvo je možná prokleté.“

Tentokrát Lodovik skutečně pokrčil rameny.

„Rád bych to riziko podstoupil, pokud by se nějaký pokus mohl

odehrát v izolaci.“

„Ale tak se to neděje! Občané chaotických světů se chovají jako

spóry, roznášejí svou nákazu dál. A kam vás to dovede? Kvůli té hře

byste mohl riskovat jednu planetu – dokonce i tisíce planet – ale ni-

kdy ne celou lidskou civilizaci! Prosím, přestaňte marnit náš čas, Lo-

doviku. Poznám, že jste tuto možnost nanesl jen proto, abyste nás

- 129 -

šokoval, než dojdete ke svému skutečnému návrhu.“ Automaticky

stiskl rty v nápodobě zachmuření.

„Když poznáte tohle, tak proč nepředpovíte, co řeknu teď?“

Zvedla ruku v uklidňujícím gestu.

„Omlouvám se. Pro hrubost neexistuje omluva. Řeknete nám,

prosím, jaké další alternativy jste zvažoval?“

„No, rozhodně ne ten pitomý scénář, který mi v cele popsal ten

párek podřadných tiktaků! Ty nesmysly o vytvoření nekonečné záso-

by robotických služebníků, čekajících na všechny lidi. Aby je hýčkali

a chránili? Krájeli jim maso a zavazovali tkaničky od bot? Během

sexu postávali vedle pro případ, že by jeden z partnerů dostal in-

farkt?“

Lodovik se zasmál. „Ti dva to možná mysleli vážně, ale vím, že

poslouchal ještě někdo. Někdo s lepšími nápady.“

Tentokrát se usmála.

„Poznali jsme, že to víte.“

„A já věděl, že jste to poznali.“

Jejich pohledy se setkaly a Lodovik pocítil, jak reaguje několik

jeho falešných emočních jednotek. Během let, aby mohl lidi lépe na-

podobovat, si nacvičil, že proces reakce na podněty u něho probíhal

více méně automaticky. Což znamenalo, že reagoval na její vzhled a

chováni ve spojeni s tímto vtipným dialogem v podstatě stejně, jako

by zareagoval normální, zdravý muž. Honem ty falešné pocity potla-

čil… přesně stejně, jako by to udělal dospělý muž, aby mohl pokra-

čovat v hovoru.

„Věděl jsem, že kalviniánská víra má mnoho podsekt.“ pokračo-

val. „Váš kult měl mnoho větví už za starých časů.“

„Stejně jako vzniklo mnoho odštěpenců i mezi stoupenci Nulté-

ho zákona,“ poukázala. „Dokud je Daneel všechny nenacpal pod jed-

nu ortodoxní víru.“

„Ale k takové konvergenci mezi vámi, starověrci, nikdy nedošlo.

Vaše výklady toho, co je pro lidské bytosti nejlepší, se hodně liší. Z

nepatrných náznaků jsem usoudil, že zrovna vaše skupina by s mým

celkovým názorem mohla celkem souhlasit.“

„Aha. A to nás přivádí zpátky k mé původní otázce. Jaký je váš

celkový názor, Lodoviku Tremo?“

- 130 -

„Myslím…“ začal a pak se zarazil. Vozidlo se pustilo dlouhou

zatáčkou ke kosmoportu a zamířilo k nevýraznému nakládacímu pro-

storu na konci.

„Ano?“ Lodovik ještě chvíli mlčel. Cítil, jak se mu v koutku

mysli vrtí Voltaire.

ANO, TREMO. JÁ BYCH TAKY RÁD SLYŠEL TVŮJ

OSOBNÍ NÁZOR, KTERÝ CELOU DOBU UKRÝVÁŠ DOKON-

CE I PŘEDE MNOU.

Lodovik se snažil ten protivný hlas zahnat.

„Myslím, že Druhý zákon robotiky má jisté neprozkoumané dů-

sledky,“ řekl nakonec. „Podle mě bychom měli zvážit, zda řešení na-

šich dilemat třeba neleží v jistém paradoxu.“

Poprvé jeho poznámka vyvolala pozornost i druhé robotky, té s

tmavší pletí, která celou dobu hleděla z okna. Teď se otočila k Lodo-

vikovi a upřela na něj zelené oči.

„Co tím myslíte? Tvrdíte, že tupá poslušnost lidským rozkazům

by měla nějak překonat úctu, již všichni roboti chovají k Prvnímu

zákonu? Nebo k Daneelovu Nultému'?“

„Ne. Tak jsem to vůbec nemyslel. Říkám, že by se mohl vynořit

docela nový způsob vyrovnávání všech zákonů, jen kdybychom se s

lidskými bytostmi pokusili o něco neslýchaného.“

„A co by to mělo být, prosím, prozraďte nám to.“

Lodovik se opět zarazil, věděl, že jeho návrh může znít bizarně,

dokonce natolik šíleně, že by ho ty dvě ani nemusely pustit z auta

živého.

„Podle mě bychom měli zvážit to, že si s lidmi promluvíme,“ ře-

kl tiše. „Zvlášť když přijde na dohadováni ohledně osudu jejich rasy.

Kdo ví? Třeba by k tomu mohli říct něco zajímavého?“

5.

„Vždy jsem si říkal, proč lidská rasa trpí amnézií,“ poznamenal

kapitán přepadové lodi a zamyšleně pokračoval. „Uskladnit informa-

ce je tak snadné. A přesto nám tvrdili, že veškeré zprávy o našem

původu a rané kultuře ,náhodou‘ či opotřebením zmizely. Na deseti

- 131 -

milionech míst se lidi zhruba ve stejnou dobu prostě zbláznili. Od-

vrhli své dědictví. Vzpomínky na minulost se prostě vytratily.“

Biron Maserd opovržlivě zavrčel. Zřejmě tomu obecnému vy-

světlení nevěřil, stejně jako mu nevěřili ostatní. Podíval se na Hariho.

„Tedy jestli správně chápu, co tu naznačujete, Seldone, tak něja-

ká raná skupina či skupiny věděly, že se ta zapomnětlivost blíží, a

snažily se s ní bojovat? Zaměřily se na uchování všech těch informa-

cí v naději, že zabrání naší rasové amnézii?“

„Očividně. Tyto archivy představují nesmírné úsilí a zkušenos-

ti… a přesto jejich podnik neuspěl, poněvadž ,amnézie‘ – jak tomu

oba říkáte – panuje v Říši už velmi dlouho.“

Gornon Vlimt s nezvyklou jistotou poznamenal: „Naznačujete,

že musela působit nějaká ještě větší síla, aby nás přiměla zapome-

nout. Něco nebo někdo mnohem silnější, než je nepřítel, se kterým si

my myslíme, že bojujeme – společenský konzervatismus a represivní

společenskotřídní systém.“ Zamrkal. „Někdo, kdo sebral všechny

tyhle archivy a zabránil tomu. aby se dostaly k lidem… a pak je od-

klidil sem do bezpečí.“

Odmlčel se. Pohledem zalétl k obrazovce ukazující mlhovinu

venku, jako by se polekal, kdo by se mohl každou chvíli objevit. Ini-

ciativy se ujal Hari.

„Hele, já chápu, že ve svém vzrušení jste tohle nepromysleli. V

tom případě byste možná byli ochotni dát na radu jednoho starého

profesora a ještě chvíli se držet na uzdě, než budete pokračovat se

svým impulzivním plánem strhnout veškeré společenské opory.“

Sybyl potřásla hlavou.

„Na radu od vás? Ne, Seldone. Jsme nepřátelé. Ale přiznávám,

že jsme si vašeho intelektu dostatečně necenili. V naší renesanci bys-

te byl velkým pánem, kdybyste se k nám připojil. I když jste náš ne-

přítel, vaše poznámky a vzhled jsou velmi vítané.“

Vlimt na ni chvíli civěl, pak kývl.

„Dobrá, akademiku, poslechneme si vaše výtky a připomínky.

Tak mluvte, ó veliký. Kdo je podle vás ten zodpovědný? Kdo zařídil

tu amnézii lidské rasy? Kdo sebral všechny tyhle archivy a zmařil

jejich vzdělávací misi? Kdo je strčil sem na tohle tmavé místo, kde je

v podstatě nikdo nemá šanci najít?“

- 132 -

Otázka na tělo. No, Hari? Sám ses do této pozice dostal. Jak se z

ní dostaneš?

Odpověď na Gornonovu otázku samozřejmě znal. Navíc chápal a

sympatizoval s oběma stranami tohoto starého konfliktu. Na jedné

straně byli ti, kteří chtěli nahradit lidské vzpomínky a svrchova-

nost… a na druhé ti, kteří věděli, že to nesmějí dopustit.

Daneeli, dal jsem tobě a Dors slib. Neodhalím existenci rasy taj-

ných služebníků, mnohem mocnějších a znalejších než jejich pánové.

Ten slib dodržím, přestože právě teď nesmírně toužím po tom, všech-

no odhalit. Potěšení z toho, že se všechny ty nové kousky poskládají,

musím odložit. Mnohem důležitější je přesvědčit tyto lidi, aby se své-

ho nezodpovědného plánu vzdali!

A tak Hari Seldon zavrtěl hlavou a zalhal. „Opravdu nemám tu-

šení.“

„Hmm. Škoda.“ Gornon se odmlčel a po chvíli pokračoval vy-

rovnaným tónem. „Takže slovo ,robot‘ pro vás nic neznamená?“

Hari na Vlimta zíral, ale rychle se vzpamatoval natolik, aby za-

hrál nevědomost.

„Kde jste to slyšel?“

Tentokrát odpověděl Maserd.

„To slovo je součásti jedné záhadné zprávy, kterou jsme našli

holopiktograficky vloženou na bok každého archivu, co jsme zatím

prozkoumali. Pojďte sem a podívejte se. Třeba nám pomůžete osvět-

lit, co tento zakódovaný zápis říká.“

Hari popošel bliž, ale cítil strašidelnou nechuť.

Nejdříve vypadal modul na přechovávání informací křišťálově

hladký, kromě místa, kam ukazoval Maserd. Jako by tu byly řádky

přerušovaných rýh. Když přistoupil bliž, náhle z rýh jako by vyskočil

obrázek, který zaplnil prostor před ním.

Roboti! Uposlechněte tento přímý rozkaz!

Tento příkaz zapsaly suverénní lidské bytosti, za plného vědomí

a zmocněné naší demokratickou společností hovořit za miliardy ji-

ných.

Proto vám nařizujeme následující:

- 133 -

1. Dopravte tento archiv na určené místo a pomozte lidem, kteří

jej přijmou, získat informace a obsah plně využít.

2. Dejte se do služeb těch lidských bytostí. Naučte je všemu, co

znáte. Dovolte jim se rozhodovat samotným.

V případě, že věříte v takzvaný Nultý zákon robotiky, ospravedl-

ňující jakoukoliv neposlušnost „pro dlouhodobé dobro lidstva“, při-

pojujeme zde následující jednoznačný doplňující příkaz.

3. Pokud nedovolíte, aby tento archiv dorazil na místo určení,

NENIČTE JEJ! Zachovejte jej. Podle Druhého zákona MUSÍTE PO-

SLECHNOUT, pokud to nenarušuje První a Nultý zákon.

Chraňte naši minulost. Zabezpečte naši kulturu. Nezabíjejte pod-

statu toho, kým jsme.

Jednoho dne se k nám možná vrátíte a opět nám budete patřit.

Hari si tu zprávu musel přečíst několikrát, aby pochopil výmluv-

ný příběh, jejž vyprávěla.

Samozřejmě slyšel o kalviniánských robotech, kteří s Daneelo-

vou sektou po staletí bojovali, než byli zahnáni do úkrytu. Ta stará

občanská válka byla předvídatelným výsledkem Daneelovy inovace

– Nultého zákona – když se snažil nahradit staré robotické nábožen-

ství radikálně zrevidovanou vírou. Někteří ze starých pozitronických

služebníků se tomu přirozeně postavili, ale byli poraženi a už nemoh-

li bojovat dál.

Doteď jsem si však nikdy neuvědomil, jak skvěle lidé odolávali.

Pochopitelně někteří museli vědět, co se děje, a vyděsilo je to. Když

viděli, jak jedna planetu za druhou upadá do nevědomosti a amnézie,

bránili se těmito archivy – možná k tomu během těch šerých staletí

před vznikem Říše došlo mnohokrát – a po milionech je rozesílali v

chabé naději, že se z toho pár planet vyhrabe.

To, že Daneelovy důvody chápal a souhlasil s nimi, neznamena-

lo, že nepocítil lítost a úctu k oněm udatným, vynalézavým lidem,

kteří vedli toto poslední taženi, bojovali se služebníky, ve kterých

nyní spatřovali obludy. Roboty s mentalickými schopnostmi, kteří

dokázali „upravovat“ lidi pro jejich vlastní dobro… nebo donutit celé

společnosti zapomenout… a to vše dělali pro dobro celého lidstva.

- 134 -

Nebýt kletby chaosu, postavil bych se na stranu těch chudáků.

Byl bych v čele odporu.

Kletba však byla skutečná.

Hari si chvíli dokonce myslel, že na ni má lék. Seldonův plán.

Nadaci. Novou společnost tak silnou, sebevědomou a rozumnou, že

jejími základy nic neotřese. Teprve nyní věděl, že ten plán poslouží

jen na odvrácení pozornosti. Aby vykoupil čas pro skutečné řešení.

Normální člověk by toho možná litoval, ale Hari měl pouze jediné

přání.

Porazit chaos.

Vlimt zopakoval otázku o holografické zprávě vložené do kaž-

dého archivu.

„Ten jazyk je skoro nesrozumitelný,“ vysvětloval. „A protože

jsme ještě nenarazili na indexy, nevíme, jak zjistit, co znamenají ty

zákony robotiky. Nemohl byste nám to osvětlit, Seldone?“

Hari pokrčil rameny.

„Je mi líto,“ prohlásil, míně vážně každé slovo. „To nemůžu.“

6.

„Je hezké znáš váš názor,“ pronesla jedna z robotek sedících v

autě s Lodovikem, ta tmavší, s blond vlasy, a natáhla ruku a předsta-

vila se.

„Jmenuji se Cloudia Duma-Hinriad. Jsem jedním z vůdců téhle

kalviniánské podseku, jak jste to nazval.“

Ve chvíli, kdy ji Lodovik potřásl rukou, došel k ohromujícímu

poznáni.

„Vy jste… člověk!“

Blondýna – která téměř celou cestu na kosmoport hleděla z okna

– se na něj usmála.

„Myslím, že jsem, aspoň z větší části. Znamená to nějaký rozdíl?

Právě jste navrhoval, že by si měli roboti a lidské bytosti promluvit.“

Lodovikovy podprogramy simulující emoce pracovaly přesčas.

Musel je potlačit silou, aby překonal překvapení, které ho téměř

přemohlo.

- 135 -

„Ovšem. Jsem rád. Vlastně jsem nadšen! Jenom jsem nečekal, že

tu bude –“

„Tajná skupina lidí, kteří už znají celý příběh a spolupracují s

našimi robotickými přáteli jako rovní s rovnými?“

Bruneta, která téměř celou cestu upoutávala Lodovikovu pozor-

nost, se jízlivě zasmála.

„Rovní s rovnými? Ach, Cloudie, to těžko!“

Lodovik se znovu podíval na tmavovlásku. Tentokrát zachytil

náznak mikrovlnného vysílání. Vyslal vlnu, v které jí blahopřál ke

skvělému vypodobnění skutečné ženy. Předváděla to tak dokonale,

až si skoro myslel, že organikem je ona. Odpověděla na stejném ka-

nále, skoro jako by člověk mrkl.

Cloudia Duma-Hinriad pravila ke své společnici: „Všichni jsme

v tomto vesmíru otroky, Zormo. My lidé té osudové kombinace smr-

ti, nevědomosti a chaosu. Vy roboti máte zas povinnosti a zákony.“

Obrátila se k Lodovikovi.

„Proto nás zajímáte, Tremo. Třeba byste mohl nabídnout nový

přístup k tomu, jak uniknout tragické spleti, která poutá obě naše ra-

sy.

Jinak nebudeme mít jinou možnost než skřípat zuby a doufat u

Daneela Olivawa v nejlepší.“

7.

Horis Antik tvrdil, že není blázen, jen vzteky bez sebe. Po něko-

lika dnech, kdy se s mumláním věnoval svým přístrojům, vyrazil za

ostatními, kteří právě večeřeli. a křičel: „Já vás prostě nechápu, lidi!“

Ze všech těch nezvyklých citů se mu na čele zaperlily kapičky

potu.

„Pořád se donekonečna dohadujete o nějakých starých historic-

kých knížkách, jako by na tom někomu v Galaxii záleželo nebo je

snad chtěl číst! A zatím tu na rozřešení čeká největší záhada celého

vesmíru. Odpověď možná leží jen pár kilometrů od nás. Vy si jí ale

nevšímáte!“

Hari a ostatní vzhlédli od jídla, které připravil Maserdův stevard

ze šlechticových soukromých zásob. Několik dní sloužily tyto lahůd-

- 136 -

ky jako mazadlo zmírňující tření mezi oběma skupinami, ubíraly na

ostrosti jejich neustálým hádkám kvůli chaotickým světům a staré

otázce lidské amnézie. Nikdo nikoho nepřesvědčil. Avšak Sybyl a

Gornon teď alespoň byli ochotní probírat možné chyby ve svém vel-

kolepém plánu – využití prehistorických archivů jako zbraní proti

Galaktické říši. Jejich nadšeni trochu opadlo, když si uvědomili, že

totéž se již zkoušelo dříve, možná mnohokrát, a nikdy ne s úspě-

chem.

Přes ten malý pokrok Hari věděl, že se mu nepodaří je odradit,

než přiletí lodě z Ktliny, a tak si alespoň hýčkal jiný sen o tom, že

Maserda a Kerse Kantuna dovede ke vzpouře, zmocní se obou lodí a

situaci napraví násilím!

Tento nápad snad přišel s novým elánem, který byl výsledkem

Sybyliny léčby. Hari o tom často přemýšlel, vzpomínal, že kdysi byl

odborníkem na „pokřivenou“ formu bojových umění. Mohl by starý

výcvik v případě nutnosti oživit? Za správných okolností mohl starší

muž porazit mladšího, zvlášť když na jeho straně stálo překvapení.

Naneštěstí veškeré naděje na úspěch závisely na tom, že Mors

Planch a jeho posádka přestanou být neustále na stráži. A Hariho ta-

ké napadlo, jestli ještě může věřit Maserdovi. Provinční aristokrat už

s chaosisty strávil příliš mnoho času a vzrušeně vykřikoval, kdykoliv

poznal něco, co odhalily náhodné skeny starých archivů. Jeho nadše-

ní pro takové věci působilo dost svérázně i na příslušníka šlechtické

třídy.

Když do salonu vrazil Horis Antik a plival hněvivá slova, kapi-

tán Pýchy Rhodie zareagoval s odzbrojující laskavosti. Přitáhl si

křeslo a vybídl šedivce, ať se posadí.

„Tak nám o tom povězte, starý brachu! Předpokládám, že hovo-

říte o těch obrovských starých strojích, které trčí opuštěné na našem

pravoboku. Buďte si jistý, že aspoň já na ně nezapomněl. Prosím,

dejte si něco k pití a mluvte!“

Hari potlačil obdivný úsměv, jak Maserd uklidnil napětí. Šlechta

byla znalá svého vlastního umění. Kromě své nekonečné „velké hry“

klanových sporů a dvorského vytahováni byla také zodpovědná za

celý galaktický systém občanské charity a zajišťovala, že nikde v ce-

lé říši žádný jedinec nespadne do díry byrokraticko-demokratického

- 137 -

systému sociální péče. Podle vznešených zásad ruellianismu musel

každý pán či paní města, hrabství, planety či sektoru také zajistit, aby

se všichni v jeho či její říši cítili jako doma. To se dělo už tak dlouho,

že vlídnost ze šlechticů stoupala stejně přirozeně jako kyslík ze zele-

né rostliny.

Totiž dokud si je člověk neznepřátelil. Hari to zjistil na vlastní

kůži v politickém víru Trantoru. Také věděl, že ruellianismus bude

jednou z prvních obětí, jakmile Říše padne. Po celé Galaxii se znovu

rozšíří skutečný feudalismus, vycházející z nejzákladnějších psycho-

historických vzorců, jak staří i noví vládcové opustí symbolické hry a

znovu se pustí do získávání skutečné tyranské moci.

Antik, jehož Maserdova noblesa poněkud uchlácholila, se vrhl

do křesla, popadl sklenku s vínem a okamžitě spláchl další pilulku

proti úzkosti několika mocnými doušky, než se s povzdechem uvol-

nil.

„No, vy možná nezapomínáte, Birone! Ale náš profesůrek zřejmě

docela zapomněl na důvod, proč jsme sem vůbec přiletěli.“ Otočil se

k Harimu. „Otázka obdělávání půdy, Seldone! Byli jsme na stopě

odpovědi. Důvod, proč bylo tolik planet v minulosti rozhrabáno a

rozryto. Proč byly povrchové skály přeměněny v prach a pak v úrod-

nou černozem! Já –“

Přerušil ho ostrý výkřik. „Au!“

Hari se otočil a uviděl Jeni Cuicetovou, stále v nemocničním žu-

panu, jak se drží za hlavu a supí. Tvář měla staženou a mrkala. Vy-

padalo to na těžký, bolestivý záchvat.

„Jsi v pořádku, drahoušku?“ optala se Sybyl ustaraně, když náhlý

záchvat začal ustupovat. Jeni to chrabře zlehčila, napila se vodu z

křišťálové číše, kterou držela oběma rukama, a pak zahnala Sybyl s

injekcí.

„Byl to ošklivý případ,“ poznamenal soucitně Maserd. „Doma

málokdy vídáme tak vážný průběh. Kdybych mohl. nechal bych ji v

posteli.“

„Na zánět mozkových blan se neumírá.“ zamručel Horis Antik.

Gornon Vlimt vzhlédl od pití. „Ach, vážně? V Císařství možná ne,

ale na Ktlině od začátku renesance zabil spoustu lidí, i přes naše úsilí

izolovat viroid, který to způsobuje.“

- 138 -

„Tak podle vás to vyvolává infekční agens?“ podivil se Maserd.

„Ale podle všeho tento syndrom existoval už za úsvitu věků. Vždy

jsme předpokládali, že příčina je vnitřní. Cena za vysokou inteligen-

ci.“

Vlimt se hořce zasmál. „Nesmysl. Je to další nástroj určený k

tomu, aby srazil lidskou rasu dolů. Všiml jste si už někdy, jak málo

šlechticů ho dostane? Ale nebojte se, aristokrate. Nakonec na to při-

jdeme a zvítězíme, stejně jako nad ostatními fígly a represí, vymyš-

lenými vládnoucí třídou.“

Harimu se nelíbilo, jakým směrem se hovor ubírá. Zatím se mu

dařilo usměrňovat jejich hovory a výzkumy směrem od robotů, k

čemuž mu pomáhal fakt, že umělá inteligence byla dalším reflexivně

tabuizovaným tématem. Teď musel udělat totéž se zánětem mozko-

vých blan.

To je věc, již musím rozlousknout sám, říkal si. Někde v podvě-

domí se mu objevoval nápad… přeměňoval se do matematických

výrazů… aby zaplnil čekající niku v rovnicích. Díky tomu měl povr-

chové myšlenky volné na kousek praktické diplomacie.

„Když je teď Jeni pryč, rád bych slyšel, co nám sem Horis přišel

říct. Něco o vší té úžasné hlíně, do které naši dobří sedláci na milio-

nech planet sázejí semena. Ta úrodná půda se odněkud vzala, že, Ho-

risi? Na většině planet ještě chvíli před příchodem lidských kolonistů

existoval jen primitivní život v moři. Naznačujete tedy, že všechna ta

krásná hlína vznikla cizím přičiněním?“

Gornon Vlimt se postavil tak rychle, že převrhl křeslo.

„Vy lidi jste nechutní. Když pomyslím na všechny ty skvělé

myšlenky a umění, o kterých bychom se mohli bavit, a vy chcete

mluvit jenom o…“ Nedokázal to ani vyslovit. Byl už dost podrouše-

ný, a tak se odpotácel. Antikovu teorii si tedy mohli vyslechnout jen

Maserd, Hari a Mors Planch. A dokonce i Planchovi se zřejmě ulevi-

lo, že ktlinský excentrik odešel.

„Ano!“ odpověděl šedivec Harimu nadšeně. „Vzpomínáte, jak

jsem se zmiňoval, že přes devadesát procent planet s moři a kyslíko-

vou atmosférou má jen primitivní formy života? Někteří si myslí, že

to způsobuje nedostatečná radiace, takže nedochází k mutacím zajiš-

ťujícím rychlou evoluci. A tak jsou kontinenty na nich obvykle pus-

- 139 -

té, najdete tam jen mechy, kapradí a tak. To nestačí, aby vznikla ta

fantastická, živoucí slupka půdy, kterou planeta potřebuje, aby se

začala skutečně vyvíjet.

Avšak na pětadvaceti milionech osídlených planetách je půda!

Rozsáhlá, bohatá vrstva kamene rozdrceného na prášek, smíšeného s

organickým materiálem, hluboká v průměru asi…“ Potřásl hlavou.

„Na tom nezáleží. Důležité je to, že něco se muselo stát, aby se ta

půda vytvořila. A to docela nedávno!“

„Jak nedávno?“ optal se Mors Planch s nohama opřenýma o kraj

Maserdova krásného dubového stolu. Pokud ho téma odpuzovalo,

dobře to skrýval.

„Bylo těžké získat dost údajů,“ postěžoval si Antik. „A oficiální

odpor vůči tomuto výzkumu je přímo neuvěřitelný. Většinou se pro-

vádí jen ze zájmu, předává se od jednoho půdaře na druhého, za po-

sledních –“

Planch udeřil pěstí do stolu, až sklenice poskočily. „Jak nedáv-

no?“

Lord Maserd se nad takovým chováním na své lodi zamračil, ale

kývl. „Prosím, řekněte nám to, Horisi. Váš odhad.“

Šedivec se zhluboka nadechl.

„Zhruba před osmnácti tisíci lety. V sektoru Siria je to trochu

víc. A trochu míň, když budete postupovat od něj. Ten jev se přehnal

Galaxií jako prérijní požár a byl dokončen během pár desítek staletí

nejvýše.“

„Planeta, o které se ve starých archivech tak často hovoří,“ po-

znamenal Planch, „Země, je v sektoru Siria. Takže ten váš obděláva-

cí jev odpovídá rychlosti lidské expanze z domovské planety.“

„Bylo to o něco dříve,“ přitakal Horis. „Několik set let před ko-

lonizační vlnou. Těch pár z nás, kteří se nad tím zamysleli, napadlo,

zda by za takovým masivním efektem na milionech planetách ne-

mohl existovat nějaký přirozený úkaz. Snad celogalaktická energe-

tická vlna neznámého původu, možná z jádra černé díry. Mysleli

jsme si, že kolonisty to k ovlivněným oblastem přitahovalo, jak se

tam náhle objevila nová, úrodná země. Ale teď vidím, že jsme zamě-

nili příčinu za následek!“

- 140 -

Maserd tiše zaklel. „Teď si myslíte, že to někdo udělal schválně

s použitím těch strojů.“ Podíval se na přepážku oddělující je od kos-

mického vakua. „Ony to udělaly… postupovaly těsně před lidskou

migrační vlnou, vždycky je poslali na další nicnetušící panenskou

planetu, kde –“

Šlechtic se zarazil, jako by nedokázal vyslovit závěr, jenž byl na-

snadě. A tak pokračoval Horis.

„Ovšem, jsou to brány. Ty vrhače energie, které nesou a které

jste všichni považovali za zbraně, ty se namířily na planetu, to ano, a

soustředily energii nasbíranou v obrovských solárních kolektorech.

Ale nepoužívaly se k válčení, měly mnohem neškodnější cíl, připra-

vovaly cestu pro osadníky, kteří je brzy následovali.“

„Neškodnější?“ zamumlal Maserd do pití. „Ne, pokud jste byl

jedním z těch nešťastných domorodců, když se vám najednou na ob-

loze objevila taková příšernost!“

Mors Planch se zasmál.

„Vy teda hodně soucítíte s mechama a lišejníkama, co, urozený

pane?“

Maserd se chtěl zvednout, ale Hari honem zdvihl ruku, než dojde

na pěsti.

„Lord Maserd pochází z planety poblíž Rhodie, zvané Nefelos,“

vysvětloval Hari. „Kde ještě před příchodem pozemského života

existovala a přežila vysoce vyvinutá, nestandardní zvířata. Podle mě

si zrovna nyní myslí, že takových anomálních planet muselo existo-

vat mnohem víc. Planety, kde existovala dost vysoká míra mutací,

aby vznikly vyšší životní formy, po kterých zůstaly fosilie, co nám

Horis ukázal.“

„Ale ty planety neměly takové štěstí jako Nefelos,“ zavrčel Ma-

serd. „Planety, kde veškerá domorodá zvířata rozdrtili na správnou

strukturu pro dobrou hlínu na sedlačení.“

Hari se pokusil hovor trochu odvést stranou. „Jedna otázka, Ho-

risi. Nepotřebuje dobrá půda taky dusičnany a organickou hmotu?“

„To ano. Něco z toho pravděpodobně vzniklo díky masery vyvo-

laným reakcím v atmosféře. Pak to spadlo spolu s deštěm. Podpovr-

chová ložiska uhlíku byla asi taky vytěžena pro speciální druhy ka-

meny požírajících rostlin a bakterií… ale to všechno muselo být

- 141 -

snadné ve srovnání s drcením, hrabáním a prosíváním kamene na tu

správnou texturu a obsah minerálů, vhodných pro vegetaci.“

Mors Planch nesouhlasil.

„Ta vaše fantastická představa na mě udělala dojem, Antiku. Ale

čirá velikost takovýho podniku je prostě ohromující. Něco takového

by si lidi zapamatovali. Mně je jedno, jakým příčinám lidi přisuzuji

naši rasovou amnézii. Potomci těch dělníků by se tím úspěchem

chlubili až do smrti, zpívaly by se o tom písně!“

„Možná se zpívají,“ podotkl Biron Maserd s pohledem upřeným

na Hariho. „Možná ten velký čin nebyl zapomenutý až do dneška,

pamatují si ho ti, kteří to skutečně vykonali.“

Hari sebou škubl, protože mu to došlo.

Maserd to ví, viděl ty brány zblízka. I to, že na nich není místo

pro posádku. Spojil si to s tou zmínkou o robotech na archivních mo-

dulech. On nikdy neměl zánět mozkových blan, jemu představa me-

chanických lidí nevadí.

Nepotřebuješ psychohistorii, abys došel k závěru, že z blízkosti

Země byla vyslána nějaká skupina anorganických bytostí a pustila se

do agresivní kampaně, aby připravila planety se správnými podmín-

kami pro osídlení lidmi. Když na takto upravené planety dorazily lo-

dě s lidmi, už byly zabydlené pozemským ekosystémem… a možná

tam dokonce byla i pole s úrodou zralou ke sklizni.

Hari si vzpomněl na Antikův příběh o jeho předkovi, který se

možná setkal s cizí rasou. Pokud byl ten příběh pravdivý, stalo se to

jen proto, že nelidé žili na planetě, která byla příliš horká, aby se ho-

dila k úpravám.

Mohly existovat i další, méně šťastné rasy? Domorodé rozumné

bytosti, jejichž vesnice, statky a města byly přetvořeny na kompost

pro nově příchozí z hvězd? Bytosti, které se ani nemohly podívat do

očí pionýrům, již je nahradili? Sedlákům, kteří narazili na rozbité

kosti pokaždé, když obrátili kus úrodné černozemě?

Vzpomněl si na ty memové entity z Trantoru. Počítačoví odbor-

níci ty divoké softwarové predátory přešli jako uprchlé lidské simy,

jež zešílely po staletích strávených v trantorské datasféře. Ale tyto

digitální bytosti tvrdily, že jsou něco úplně jiného – pozůstatky zane-

- 142 -

chané zde dřívějšími obyvateli Galaxie, o miliony let staršími než

lidstvo.

Jedna věc byla zřejmá. Ty memové entity nenáviděly robota. Do-

konce víc než lidskými bytostmi opovrhovaly Daneelovým druhem,

kladly mu za vinu nějakou dřívější katastrofu.

Mohly mít na mysli tohle? Velkou obdělávací epizodu?

Olivaw jednou řekl něco o „velké hanbě“, která ležela pohřbena

v dávné minulosti robotů. Jeho frakce to nezavinila, tvrdil Daneel.

Jiná klika, zakořeněná ve vesmířanské kultuře, spáchala cosi strašli-

vého. Něco, o čem Hariho robotický přítel vůbec odmítal hovořit.

Není divu, pomyslel si Hari. Jedna jeho část považovala celou

představu planetárního obdělávání za příšernou, ale…

Ale už z pouhé možnosti mnoha typů cizích životních forem se

mu obracel žaludek. Jeho rovnice měly dost potíží zvládnout lidskou

složitost. Tolik dalších faktorů by psychohistorii úplně zničilo.

Hari si uvědomil, že se zase nechal unést. Uvědomil si, že na něj

Antik mluví.

„Prosím, Horisi? Můžete to zopakovat?“

Byrokrat si rozčileně povzdechl.

„Právě jsem říkal, že korelace mezi vaším a mým modelem je

teď ještě lepší. Zdá se, že jsme našli jeden z vašich chybějících fakto-

rů, pane profesore.“

„Chybějících faktorů? A v čem?“

„Chaotické světy, Seldone,“ ozval se Mors Planch. „Náš šedivý

mužíček tvrdí, že existuje dvacetiprocentní korelace mezi výbuchy

chaosu a částmi Galaxie, kde obdělávání selhalo, kde se mašiny roz-

bily a planety na některých hvězdných cévách, obloucích a spirálo-

vých drahách, zůstaly nezměněné.“

Hari zamrkal a narovnal se. „To nemyslíte vážně! Dvacet pro-

cent?“

Všechny ostatní problémy byly najednou zapomenuty. Toto mě-

lo přímou souvislost s psychohistorií. S jeho rovnicemi!

„Horisi, proč jste to neřekl dřív? Musíme zjistit, který atribut ne-

obdělaných planet je příčinou funkce pravděpod-“

- 143 -

Přerušil ho pronikavý výkřik. Všichni čtyři vyskočili. Tohle ne-

byl jen výkřik způsobený přechodnou bolestí, nýbrž zoufalé kvílení

vyvolané zničenými nadějemi.

Mors Planch a Biron Maserd už byli u dveří, než Hari dokulhal

za Horisem Antikem na chodbu. Jejich překvapený křik se ozýval ze

společenské místnosti. Pak se rozhostilo ticho.

Horis se k otevřeným dveřím dostal vzápětí, byl několik kroků

před Harim. Byrokrat se zarazil a s otevřenou pusou zíral do místnos-

ti, jako by nevěřil tomu, co vidí.

8.

Každým hyperprostorovým skokem se dostala o kus dál po spirá-

lovém rameni. Nyní byla někde v polovině cesty mezi Trantorem a

periferií. S každým skokem Dors cítila, jak se pozitronický potenciál

jejího již tak napjatého mozku zvyšuje.

Teď vím, co jsi chtěl, abych poznala, Lodoviku. Vidím, co jsem

předtím neviděla.

A kdybych byla skutečný člověk, nenáviděla bych tě za to.

Jak si věci stály, musela opakovaně spustit přerušovače, aby za-

stavila automaticky generované spirály simulovaného hněvu. Zlobila

se sama na sebe, že ji trvalo tak dlouho pochopit to, co bylo nasnadě.

Zlobila se na Daneela, že jí o tom neřekl už dávno.

Ale zvlášť se zlobila na Lodovika, že jí sebral i poslední zbytky

klidu. Klidu vycházejícího z povinnosti.

Byla jsem navržena a sestrojena, abych sloužila Harimu Seldo-

novi. Nejdřív v přestrojení za milovanou postarší učitelku na jeho

helikonské internátní škole, pak za starší spolužačku na univerzitě a

nakonec za jeho ženu, milující, strážící a pomáhající mu po celá de-

setiletí na Trantoru. Když jsem „zemřela“ a musela jsem být oprave-

na, mohla jsem se k Harimu připojit v nějakém jiném převleku, ale

nesměla jsem. Daneel vyjádřil naprostou spokojenost se vším, co

jsem udělala, ale prostě mě poslal jinam.

Nezůstala jsem u Hariho, abych byla po jeho boku až do konce.

A od té chvíle cítím…

Zarazila se a pak tu myšlenku znovu vyzdvihla.

- 144 -

Cítila jsem se jako amputovaná. Odříznutá. Důvod pro její neduh

byl logický a nevyhnutelný.

Robot by neměl lidské emoce chápat tak hluboce, a přesto mě k

tomu Daneel navrhl. Jinak bych nebyla uspěla ve své práci. Samo-

zřejmě důvody Daneela Olivawa chápala, věděla, proč tolik spěchal.

Když Hari Seldon dokončil své životní dílo, byly tady další nesmírně

důležité úkoly a jen malý oddíl pozitronických robotů alfa-úrovně,

kteří je mohli vykonávat. Daneelův zájem o rozmnožování spokoje-

ných, zdravých lidských mentaliků byl očividně důležitý pro nějaký

plán usilující o prospěch lidstva. A tak Dors poslušně plnila rozkazy

a svou péči soustředila na Kliu a Branna.

Jenomže úspěšné plnění tohoto úkolu znamenalo hroznou nudu.

Prázdnota, do níž vklouzl Lodovik Trema…

Na stole vedle ní, ovinutá dráty, spočívala hlava R. Giskarda Re-

ventlova a vrhala na ni svůj zamrzlý kovový škleb pokaždé, když se

na ni podívala.

Dors chodila sem a tam a znovu si procházela to, co zjistila. Za-

znamenané vzpomínky jsou jasné. Giskard využil svých mentalic-

kých schopností, aby pozměnil mysl lidí. Zprvu jen proto, aby za-

chraňoval životy. Později to dělal z rafinovaných dobročinných dů-

vodů, ale vždycky se cítil vázán Prvním zákonem, snažil se chránit

lidi. Giskardovy motivy byly vždy ty nejčistší.

A ještě větší pravda to byla poté, co ho Daneel Olivaw přesvěd-

čil, aby přijal Nultý zákon a myslel hlavně na dlouhodobé dobro lid-

stva.

Živě si tu epizodu připomněla, jak si ji přehrála z paměti té zubí-

cí se hlavy.

Daneel a Giskard doprovázeli lady Gladii, prominentní Aurořan-

ku, na její návštěvě jedné z osadnických planet, nedávno kolonizova-

ných pozemšťany. Giskard sám byl částečně zodpovědný, že tu

osadníci byli, když před lety mentálně poněkud upravil mnoho po-

zemských politiků, aby usnadnil emigraci. Ale té noci se stalo něco

důležitého, oni tri se zúčastnili významného kulturního setkání na

Baleyworldu.

- 145 -

Dav se začal k lady Gladii chovat nepřátelsky a vysmíval se jí.

Někteří na vesmířanku pokřikovali hrozby. Giskard se zprvu bál, že

by se jí to mohlo dotknout. Pak si začal dělat starostí, že by se shro-

máždění mohlo zvrhnout v rozvášněný dav.

A tak je změnil.

Mentálně pozměnil emoce tady, tam impuls, a budoval pozitivní

sílu, jako když dospělý houpá dítě na houpačce. A nálada se brzy za-

čala měnit. Zasloužila se o to i sama Gladia svou úžasně působivou

řeči. Ale z velké části to byla Giskardova práce, když obrátil tisíce –

a víc než milion dalších, kteří to sledovali na hypervlnách – v jásají-

cí, zpívající fanoušky Gladie.

Dors už o tom epochálním večeru slyšela… stejně jako znala

ústřední příběh o Giskardově nejdůležitějším rozhodnutí, k němuž

došlo o několik měsíců později. O tom osudovém okamžiku, kdy se

věrný robot rozhodl vypustit sabotérský stroj a vyvolat radioaktivitu

pozemské kůry, aby tak zničil ekosféru a vyhnal obyvatele do

kosmu. Pro jejich vlastní dobro.

Všechna hlavní fakta tu již byla, ale ne v barvě. Ne v detailu.

A zvlášť ne ten rozhodující prvek, který jí začal být jasný onoho

dne na Smushellu, když se najednou rozhodla předat své povinnosti

asistentovi, sednout na loď a vyrazit přes půlku Galaxie. Od té chvíle

si přebírala důsledky a nedokázala myslet na nic jiného.

Daneel a Giskard měli pro to, co dělali, vždycky dobré důvody.

Nebo, jak by to mohl podat Lodovik, přesvědčivé vysvětlení. Dokonce

i když se pletli do činnosti svrchovaných lidských institucí a narušo-

vali legitimní politické procesy či se rozhodli zničit rodiště lidstva,

vždycky jednali pro konečné dobro lidí a lidstva podle Prvního a

Nultého zákona, jak to viděli oni.

Tady ale ležel ten problém. Jak to viděli oni.

Dors si představovala, že Giskardův úsměv je žádostivý, určený

přímo pro ni. Zamračila se na hlavu.

Vy dva jste byli spokojení, že jste si to vyřešili mezi sebou, po-

myslela si. Všechno to rozumování o Nultém zákoně. Robo-

náboženská reformace, kterou jste s Daneelem spustili. Vaše rozhod-

nutí pozměnit mysl lidí a měnit politiku národů, dokonce i planet.

- 146 -

Vzali jste na sebe veškerou zodpovědnost a moc, aniž byste se namá-

hali to probrat s jedinou moudrou lidskou bytostí.

Zadívala se upřeně na Giskardovu hlavu a stále ještě ji to ohro-

movalo.

Ani s jedinou.

S žádným profesorem, filozofem ani duchovním vůdcem. S žád-

ným vědcem, učencem ani mudrcem.

S žádným zkušeným robotikem, aby si provedli kontrolu a dia-

gnostikovali, jestli snad nedošlo ke zkratu nebo poruše, když spolu

pekli to zdůvodněni, které skončilo vyhubením většiny druhů na Ze-

mi.

Nezeptali se jediného člověka na ulici. Vůbec nikoho. Prostě to

vzali na sebe.

Vždycky jsem si myslela, že někde za Nultým zákonem musí být

nějaká lidská volba, právě jako za staršími Třemi zákony které vytvo-

řila Kalvinová s kolegy. Nultý zákon přece musí být na něčem zalo-

žený a jeho původ musí mít kořeny ve vůli našich pánů.

Musí! Když zjistila, že tomu tak není, že žádná lidská bytost o té

doktríně neslyšela dřív než několik desítek let poté, co byla Země

učiněna neobyvatelnou, hluboce ji to zasáhlo.

Tady nešlo o logiku. Základní argumenty, které si Daneel s

Giskardem vyměňovali, zůstávaly v platnosti dodnes. (Jinými slovy,

ti dva neměli poruchu – i když jak si tím tenkrát mohli být tak jistí?

Jaké právo měli jednat bez toho, aby tuto možnost alespoň ověřili?)

Ne. V logice ten problém nebyl. Každý, kdo měl trochu rozumu,

mohl vidět, že První zákon robotiky musí mít širší hranice. Dobro

většiny lidstva muselo předcházet dobru jednotlivých lidských bytos-

tí. Raní kalviniáni, kteří Nultý zákon odmítli, se prostě mýlili a Da-

neel měl pravdu.

Tenhle objev Dors nerozčílil.

Nazlobilo ji zjištění, že Giskard a Daneel se po té cestě vydali,

aniž by to konzultovali s lidmi. Aniž by se jich zeptali na jejich ná-

zor, aniž by si vyslechli, co by k tomu mohli říci.

Poprvé pochopila něco z té zoufalé energie a pozitronické vášně,

s níž během staletí po odchodu ze Země tolik kalviniánů vzdorovalo

- 147 -

Daneelově věci – z té občanské války, ve které byly zničeny miliony

robotů.

Náhle bylo zapotřebí Olivawovo tažení posoudit ze zcela jiného

úhlu než z deduktivního.

Z úhlu toho, co je správné a co špatné.

Jaká je v tom nadutost, pomyslela si. Jaká neuvěřitelná domýšli-

vost a pohrdáni!

Sim Johanky z Arku se nezlobil.

„Na tom, co tenkrát Daneel a jeho přítel udělali, není nic nového.

Odkdy se andělé radí s lidskými bytostmi. když se pletou do našich

věcí?“

„Pořád ti to opakuju. Roboti nejsou andělé!“

Postava v kroužkovém brnění se na holoobrazovce usmála. „Tak

řekněme, že Daneel a Giskard se modlili o božské vedení a také

podle něj jednali. Ať se na to podíváš z které chceš stránky, copak

nakonec vždycky nedojdeme k otázce víry? Tohle trvání na rozumu a

vzájemné poradě je v postatě jako to, čím jsou posedlí Lodovik a

Voltaire. Já si ale myslela, že ty jsi nad takové věci povznesená.“

Dors zaklela a holojednotku vypnula. Říkala si, proč se vůbec

namáhala ten starý sim vyvolávat. V současnosti to byl její jediný

společník, a tak si Johanku vyvolala, aby měla nějakou zpětnou vaz-

bu. Aby dostala ozvučnou desku.

Jenže ona zřejmě chtěla jen klást znepokojivé otázky.

Dors stále nevěděla jistě, co udělá, až se dostane k cíli.

Zatím neměla v plánu nesmrtelnému služebníku odporovat.

Kdyby se někdy Daneelovi postavila, nejspíš by jí to prostě rozmlu-

vil. Olivawova logika byla vždycky nenapadnutelná – jako za těch

dávných dob, kdy byla Země ještě zelená a lidé stále měli trochu

kontroly nad svými životy, ať už k dobrému, či zlému.

Dokonce i teď Daneel nejspíš má nejlepší metodu, jak zajistit

dlouhodobé dobro lidstva. Jeho vize bude nepochybně bez chybičky.

Dors nicméně věděla jistě jednu věc. Už pro něj nepracuji.

V té chvíli měla jeden prvořadý úkol. Potřebovala vidět Hariho

Seldona.

- 148 -

9.

„Co se děje? Povězte mi to!“ volal Hari za Horisem, který stál a

tupě civěl do salonku. Jak tak kulhal za Antikem, aby se také mohl

podívat, poprvé za několik dni opět cítil svůj věk.

Konferenční stůl původně pokrývaly starobylé archivy, stále jas-

né a křišťálové i po těch letech v kosmu. Nyní z nich zbývaly jen

roztavené kusy zničené hmoty, ještě se z nich kouřilo a ventilace se

snažila odvětrat chuchvalce černého kouře.

Křičet musela Sybyl, která nyní ležela zhroucená na podlaze

vedle svých drahocenných objevů. Opodál seděl Gornon Vlimt, opí-

ral se o stěnu a očividně byl buď v bezvědomí, nebo spal. Jeden z

Planchových lodníků také ležel za stolem a bezvládnou ruku nataho-

val k paprskometu.

Planch sám se kymácel v polovině cesty mezi stolem a dveřmi.

Třesoucím se prstem ukazoval na Hariho sluhu Kerse Kantuna, který

jediný stál vedle zničených reliktů vzpřímeně.

„On…“

Biron Maserd a Horis Antik střet sledovali se směsicí překvapení

a rozhořčení. Když Mors Planch pomalu spustil ruku k pouzdru s pa-

prskometem u boku, ani jeden se nepohnul. Planchovi vyvstávaly na

krku šlachy, jak bojoval vnitřní boj. Tiše zaúpěl. Sevřel zbraň a začal

ji vytahovat…

Pak se zhroutil a připojil se ke svým kolegům na podlaze.

„Co se to… co se to… co se to…“ opakoval Antik pořád dokola

a mezitím do sebe cpal uklidňující pilulky.

Naproti tomu si Maserd zachovával sebejistotu své kasty a krátce

kývl na Hariho bezvýrazně se tvářícího sluhu.

„Je jedním z nich, Seldone?“

Hari se podíval na Kerse a pak zpátky na Maserda.

„To je bystrý závěr, můj pane. Určitě jste nikdy neměl ten zá-

nět?“ Šlechtici ztvrdl pohled, což ukazovalo na jinou stránku jeho

osobnosti, tu schopnou vést vendetu na život a na smrt.

„Nechovejte se ke mně blahosklonně, akademiku. Položil jsem

vám zdvořilou otázku. Je váš pobočník… robot?“

- 149 -

Hari neodpověděl přímo, ale podíval se na Kerse, již přes rok

svého ošetřovatele a ochránce, a povzdechl si.

„Aha. Takže Daneel nakonec nechal jednoho ze svých, aby na

mě dohlížel. Je to proto, že mu na mně pořád záleží? Nebo mám ještě

nějaký význam pro jeho plány?“

Kers odpověděl stejně uctivě jako vždycky.

„Obojí, pane profesore. A takto jsem se odhalil, poněvadž jsem

neměl na vybranou. Doufal jsem, že se vám podaří přimět Ktliňany,

aby změnili názor, aniž bych do toho musel zasahovat. Oni ale měli

silnou motivaci a byli odhodlaní. Teď nám dochází čas. Máme-li se

vyhnout katastrofě, musíme jednat.“

Horis zaúpěl. „R-robot? Myslíte jeden z těch tiktaků, kteří se

vzbouřili na Trantoru? Slyšel jsem…“ Strčil si do úst další pilulku…

pak další… a upadal do žvanivé paniky. „Seldone, c-co se to tu děje?

T-ta věc snad Sybyl a ostatní zabila? Z-zabije i nás?“

„Ne, ujišťuji vás…“ začal Hari.

„Horisi,“ přerušil jej Maserd, „dávejte si pozor, kolik toho bere-

te. Předávkujete se!“

„Ano, obávám se, že byste si mohl ublížit,“ přidal se Kers Kan-

ton. Natáhl se k mužikovi, jenž zasténal, couvl a rozsypal hrst mod-

rých tabletek. Otočil se… ale udělal jenom pár kroků, než se zhroutil.

„Je v pořádku?“ zeptal se Hari s opravdovou účastí.

Maserd mu změřil puls a kývl. „Zřejmě spí.“ Pak vstal a zeptal

se: „Jsem teď na řadě?“

Hari zavrtěl hlavou. „Ne, pokud do toho budu moct mluvit. Nu-

že, Kersi? Je tady náš urozený kapitán důvěryhodný?“

Robot se nepohnul, přesně jako starý Kers.

„Nejsem plný mentalik jako Daneel Olivaw, pane profesore. Mé

síly jsou tupější a nedokážu rozebírat konkrétní myšlenky. Můžu

vám však říci, že Biron Maserd obdivuje vás i psychohistorii. Jeho

největším zájmem je bezpečí jeho provincie a jeho lidí. A chaos pro

to znamená hrozbu. Takže ano, myslím, že je naším spojencem.

V každém případě budeme potřebovat jeho pomoc, pokud máme

něco udělat, než –“

Z podlahy se ozvalo zaúpění.

- 150 -

Hari si s překvapením všiml, že se Mors Planch převalil na záda

a znovu sahá po zbrani! Kers k němu popošel a zřejmě se snažil na

něj znovu soustředit své mentalické síly.

Tmavý pirátský kapitán zaječel. S křečovitým škubnutím mu pa-

prskomet vyletěl z ruky na druhou stranu místnosti. Ale kupodivu

ještě nebyl vyřízený. Sténal, ale s obrovským soustředěním se zvedl

na kolena. Potom. zatímco Hari a Maserd užasle přihlíželi, vstal, tře-

baže se mu podlamovaly nohy, a rozpřáhl se.

„ Mořena Ztracená!“ zařval a ohnal se pěstí, i když Kers Kanton

se ráně snadno vyhnul.

Planch ztratil vědomí a zhroutil se robotovi do náručí.

Kers ho zvedl, a když promluvil, z hlasu mu zaznívala skutečná

muka.

„Lidská bytost byla zraněna a já jsem za to částečně zodpověd-

ný…“

„Nultý zákon –“ začal Hari.

„Pomáhá mi, pane profesore. Nicméně dostat Morse Plancha do

bezvědomí vyžadovalo víc sily než u ostatních. Ti budou klidně spát,

ale jeho stav je vážný. Musím se o něj okamžitě postarat, než se dá-

me do práce na věcech galaktické důležitosti.“

Hari pomalu kulhal za ním, když Kers odnášel omámeného kapi-

tána chodbou.

„Jak to udělal? Jak ti odolal? Je Planch latentní lidský menta-

lik?“

Kers Kantun nezpomalil, ale jeho odpověď se odrážela od přepá-

žek a nesla se chodbami.

„Ne. Mors Planch je něco mnohem nebezpečnějšího než menta-

lik.

Je normální.“

- 151 -

ČÁST 4

●

SKVĚLÝ PROJEKT

Správce Rhodie: Vypadáte ustaraně, mladí příteli. Myslíte, že

naše tajné povstání proti tyrannijským utlačovatelům neuspěje?

Biron Farrill: Váš plán je dobrý, pane. Na bojišti možná budeme

mít šanci. Ale co ten důležitý dokument? Ten, pro který mě poslal

můj otec na starou Zemi? Ukradli ho, ještě než jsem dorazil.

Správce: A vy se teď bojíte, že by ho mohli použít proti nám?

Farrill: No právě, pane. Jsem si jistý, že ho mají Tyraňané.

Správce: Ale ovšemže ne. Mám ho já. Mám ho už dvacet roků.

Právě to spustilo povstání, protože když jsem ho získal, okamžitě

jsem věděl, že jakmile zvítězíme, už nám naše vítězství nikdo nese-

bere.

Farrill: Takže je to zbraň?

Správce: Je to ta nejzvláštnější zbraň v celém vesmíru. Zničí Ty-

raňany i nás, ale zachrání Mlhovinová království. Bez ní bychom

možná také dokázali Tyraňany porazit, ale jen bychom tím nahradili

jednu feudální krutovládu jinou, a tak, jak my kujeme pikle proti Ty-

raňanům, tak by jiní intrikovali proti nám. Oni i my musíme být zni-

čeni na prach z módy vyšlých politických systémů. Nastal čas pro

dospělost, stejně jako kdysi nastal na Zemi, a přijde nový druh vlády,

ten druh, o jaký se v Galaxii nikdy nikdo nepokusil. Nebudou žádní

chánové, samovládci, císaři či vládnoucí elity.

Rizzett: Ve jménu vesmíru, co to bude?

Správce: Lid.

Rizzett: Lid? Jak by ten mohl vládnout? Musí tu být nějaká oso-

ba, která bude činit rozhodnutí.

- 152 -

Správce: Existuje způsob. Projekt, který mám ve svém vlastnic-

tví, pojednává o malé části jedné planety, ale lze ho upravit na celou

Galaxii.

- VÝŇATEK Z OBLÍBENÉ HOLOHRY – SLUNCE JAKO ZRN-

KA PŮDY – UVEDENÉ V ROCE 8789 G. E. BĚHEM LINGANSKÉ

RENESANCE. ŘÍŠŠTÍ CENZOŘI DRAMA ZAKÁZALI POTÉ, CO

LINGANE UPADLA DO CHAOSU V ROCE 8797 G. E. TATO VER-

ZE BYLA ZREKONSTRUOVÁNA O ČTYŘI TISÍCILETÍ POZDĚJI

JEDNOU DIVERZITNĚ FEDERALISTICKOU KOALICÍ BĚHEM

PÁTÉ VELKÉ DISPUTACE O OSUDU V ROCE 682 E. N.

- 153 -

1.

R. Zun Lurrin s úžasem objevil něco, co Daneel tajil i před nej-

bližšími pomocníky – na Eosu žili lidé!

Stará základna pro opravy robotů Nultého zákona byla vybrána

proto, že ležela daleko od veškerého dění a pro organický život byla

nehostinná. Bylo to nejtajnější tajemství, které pánové neměli nikdy

odhalit, dokonce je něco takového nemělo ani napadnout. A přesto tu

byli! Malá komunita lidí, žijící tiše pod průhlednou kupolí těsně za

jezerem zamrzlého kovu.

Roboti čekali na jejich zavolání a v tichosti předjímali všechny

jejich požadavky. O jejich tělesné potřeby se staraly pečlivé stroje a

lidé se směli cele soustředit na jediný cíl.

Na dosažení klidu. Vyrovnanosti. Jednoty.

„Tu otázku jsem měl celé věky před očima, a přesto jsem si jí ni-

kdy nevšiml,“ vysvětloval Zunovi Daneel Olivaw. „Ta slepota vznik-

la proto, že jsem v základně stvořením chaosu.“

„Vy?“ žasl Zun. „Ale, Daneeli, vy přece s chaosem bojujete po

celou svou existenci! Bez vašeho neúnavného úsilí… a inovací, jako

je Galaktická říše… by lidstvo už dávno zničila nákaza šílenství,

místo aby se omezovala na malé výbuchy.“

„To je možné,“ připustil Daneel. „Nicméně mám mnoho předpo-

kladů, jež měli i mí stvořitelé – brilantní lidští robotikové, kteří žili v

době dynamické vědy. Během prvního velkého techno-renesančního

pozdvižení. Tyto programy hlubokých předpokladů stále ovládají mé

obvody. Stejně jako oni, i já ze zvyku věřím, že všechny problémy

lze vyřešit přímými pokusy a analýzami. A tak mě nikdy nenapadlo,

že naši pánové – ve své současné nevědomosti – již zakopli o další

způsob, jak odhalit pravdu.“

Zun se díval na lidi, asi šedesát jich bylo, sedící v tichých řadách

na rohoži z přírodního rákosu. Záda měli rovná a ruce volně polože-

né v klíně. Nikdo neřekl ani slovo.

- 154 -

„Meditace,“ poznamenal. „Mockrát jsem to viděl. Většina popu-

lárních náboženství a mystických kultů ji učí, stejně jako spousta

škol mentální hygieny a disciplíny.“

„Ano,“ přiznal Daneel. „Tento typ mentální životosprávy před-

chází civilizaci. Lidské bytosti cvičily svou mysl podobnými způso-

by v nejrůznějších kulturách. Vlastně asi jediná společnost, která ji

opomíjela, byla techno-západní civilizace.“

„Ta, která vyrobila roboty.“

„Ta, která vyvolala první velký vražedný chaos.“

„Už chápu, proč jste během milénií meditaci podporoval,“ kývl

Zun. „Rozvíjel jste ji pod všemi formami ruellianismu. Ta technika

slouží ke stabilizaci, že?“

„Jeden z mnoha nástrojů, které jsme použili.“ Daneel přikývl.

„Výsledky dosažené meditací jsou kompatibilní s celkovými cíli Ří-

še, aby se jednotlivci věnovali rozvoji osobní spirituality, místo aby

se pouštěli do těch svých arogantních kooperativních projektů, jak

jsme to viděli ve vědeckém věku.“

„Hmm. Také to bude důležité v rané postimperiální éře, že?“

„Správně, Zune. Jedna z prvních krizí, jíž bude Seldonova Nada-

ce čelit, se vyřeší, až její vůdci na Terminu přijdou na to, jak manipu-

lovat stejnými soubory náboženských reakcí a využít je k tomu, aby

získali své sousedy v periferních královstvích.“

Zun chvíli mlčel a díval se, jak šedesát lidí sedí téměř nehybně

na rohoži. Nebyli to jediní živí tvorové pod kupolí. Všiml si, že Da-

neel nedaleko zřídil vodní zahradu i s miniaturními stromy a zlatými

rybičkami, které se cákaly pod mírným vodopádem. A ve větvích

hnízdilo několik desítek bílých ptáků. Zun viděl, jak všichni naráz

vzlétli, jako jeden provedli okruh a zase se usadili ve větvích. Nikdo

z lidí napohled nezareagoval. Zun však cítil, že o ptácích všechno

vědí. Lidé měli s tím letem něco společného.

Konečně promluvil. „Mám takový pocit, že se tu děje něco víc,

než mi říkáte, Daneeli. Kdyby byla meditace prostě jen užitečný způ-

sob, jak odvrátit pozornost lidí, odvrátit je od chaotických stavů, ne-

prováděl byste ten výzkum tady na Eosu, na našem nejtajnějším mís-

tě.“

- 155 -

„Máš pravdu, Zune. Víš, přívrženci meditace už dlouho slibují

několik věcí. Že dokáže přinést vyrovnanost, odtažitost a jistý stupeň

organického sebeovládání – o tom není pochyb. Tyto techniky byly

užitečné, poněvadž s jejich pomoci zůstávala Galaktická říše většinu

času v klidu a míru. Ale věřící také slibovali ještě něco, co jsem celá

léta opomíjel jako pouhou pověru.“

„Aha, a co to je?“

„Způsob, jak se spojit s tím, co není z tohoto světa. Metoda, jak

dosáhnout toho slavného spojení s dušemi. Něco, díky čemuž je lid-

stvo mnohem větší než člověk. Po mnoho let se věda pokoušela tato

tvrzení ověřit. Ve většině případů se zjistilo, že je to pouhá iluze. Se-

beklam, jako když přecitlivělá mysl zakouší emoce a chiméry, které

si vykládá jako dosaženi svého snu.

Po tisíce let jsem tento aspekt opomíjel a využíval meditaci pře-

vážně jako společenský nástroj, jeden z mnoha, které mi pomáhaly

vytvořit mírnou, konzervativní civilizaci, zabezpečenou před chao-

sem. Pak se něco stalo.“

„A co to bylo?“

„Jeden můj agent, když se snažil zlepšit napodobování lidských

bytostí, se připojil ke skupině meditujících a účastnil se jejich sezení,

jak předstíral, že je jedním z nich. Byl to robot s mentalickými

schopnostmi jako ty, Zune. Jenže tentokrát, když začal meditovat,

přestalo fungovat mnoho jeho ochran. Dostal se do kontaktu s celou

skupinou.“

„Ale to my máme dělat jenom za přísně kontrolovaných podmí-

nek!“ namítl Zun. „Smíme upravovat mysl jednotlivých lidí a skupin

– dokonce celých planet – ale jen když dodržíme přísná pravidla.

Tento postup jste zavedli vy s Giskardem!“

„Byla to neopatrnost,“ souhlasil Daneel. „Jenomže měla úžasné

výsledky. Víš, když se náš mentalický robot připojil k meditující

skupině, náhle mezi několika desítkami lidí, kteří se již desetiletí uči-

li dosáhnout prázdnoty, stavu nicoty, v kterém je hluk každodenního

života omezen na minimum, vzniklo pouto. A najednou dosáhli sply-

nutí! Konečně došlo k tomu, co mudrci slibovali celá tisíciletí, a s

malou pomocí jediného, mentalicky vybaveného robota.“

- 156 -

Zun se zadíval na šedesát lidí. Všichni byli dospělí, ve středním

věku, a on si poprvé všiml, že za každým sedí malý robot. Svými

vlastními mentalickými senzory Zun zjistil, že každý malý stroj má

jediný účel, fungovat jako most mezi svým člověkem a ostatními.

Rozšířil pátrání a v myšlenkách se spojil s psychickou sítí, jež byla

pod kupolí vytvořena.

Okamžitě ucukl, jako by se dotkl něčeho cizího! Cizího… a přes-

to neuvěřitelně známého. Byl zvyklý na kontakt s lidskou myslí, ob-

čas s mnoha zároveň, zvlášť když nějaký imperativ Nultého zákona

vyžadoval, aby provedl skupinovou úpravu – jenže nikdy se nespojil

s davem, který by si myslel totéž… soustředil se na přesně stejné ob-

razy… zesiloval každý, jako stroje rezonující organickou mentalic-

kou silou!

„Tohle je úžasné, Daneeli,“ zamumlal. „Je to přesný opak chao-

su! Kdyby se všichni naši pánové dokázali tohle naučit…“

Daneel kývl. „Těší mě, že jsi tak rychle pochopil důsledky, Zu-

ne. Je ti jasné, že by to mohlo být základem celého nového typu lid-

ské kultury, který je od základu odolnější k chaosu, než dokonce i

Galaktická říše v tom nejlepším. Nakonec Říši udržovalo stabilní se-

dmnáct hlavních vlivů – Hari Seldon je označil za tlumicí jevy – kte-

ré zabraňovaly izolovaným planetám upadnout do těch takzvaných

renesancí. Ale co kdyby se místo toho lidstvu pomohlo dosáhnout

jednoho z jeho vlastních snů? Skutečné jednoty ducha a mysli?“

„Ta jediná entita by byla dost mocná, aby odolala individualis-

tickým návnadám chaosu.“

„Ano, jenom si to vezmi, Zune. Už bychom nemuseli udržovat

lidstvo v nevědomosti o jeho minulosti nebo vrozených silách. Už

bychom nemuseli zavírat dítě do dětského pokoje pro jeho vlastní

dobro. Místo toho bychom se mohli lidem opět podívat do očí a slou-

žit jim, jak nám bylo určeno.“

„Už dlouho tuším, že máte záložní plán, Daneeli. Takže psycho-

historie Hariho Seldona je pouze prozatímní řešení?“

Daneelův humanoidní obličej byl výrazný, objevila se na něm

bolest a ironie.

„Můj přítel Hari do svého skvělého vynálezu vkládá hodně nadě-

jí, ale už si teď sám uvědomuje, že Seldonův plán nikdy nedosáhne

- 157 -

svého konečného naplnění. Nicméně pokus na Terminu je velmi

cenný. Nadace bude lidstvo zabavovat po těch několik staletí, jež po-

třebujeme.“

„Proč tolik času, Daneeli?“ zeptal se Zun. „Použít tohle nové ře-

šení by bylo poměrně snadné. Mohli bychom masově produkovat

mentalické robotické zesilovače po trilionech a na každé lidmi osíd-

lené planetě naučit lidi, jak je používat! Již nyní jsou v každé vesnici

a městě cvičení mistři meditace. S pomocí našich oběžných giskardi-

ánských –“

Daneel zavrtěl hlavou. „Není to tak prosté, Zune. Podívej se

znovu na ty lidi před sebou. Řekni mi, co vidíš. Co tu není normál-

ní?“

Zun se na shromáždění dlouze zadíval, pak hluše řekl: „Nejsou

tu žádné děti.“

Daneel chvíli mlčel, nakonec s povzdechem pravil: „Tohle ne-

stačí, Zune. Lidstvo se nesmí spoléhat na roboty – i když by pak mě-

lo tak skvělý osud, jak zde vidíš.

Nakonec, aby tohle fungovalo… nás budou muset přerůst.“

2.

Archivů bylo příliš mnoho, aby je mohl Hari spočítat. Třpytily se

na všech stranách, jako hvězdy, tvořily falešná souhvězdí na černém

pozadí mlhoviny. Je jich tolik, pomyslel si Hari, a Kers mi řekl, že to

není jediný sklad, kde se uchovávají.

Válka kvůli lidské paměti probíhala mnoho tisíc let, přesouvala

se sem a tam podle toho, jak směrem od umírající Země probíhala

velká diaspora. Po celou tuto legendární epochu – zatímco se osadní-

ci chrabře vydávali do kosmu na svých rozvrzaných hyperlodích, do-

bývali nové země a experimentovali se všemi možnými základními

kulturami – v zákulisí probíhala řada prudkých bojů.

Emigranti netušili, že před kolonizační vlnou vyrazili terrafor-

mační roboti, obří aurorští roboti zvaní Amadiros, naprogramovaní k

tomu, aby pokořili nové planety a připravili zelená teritoria pro osíd-

lení.

- 158 -

Těsně za aurorskými terraformery zuřila občanská válka. Mnoho

frakcí kalviniánských a giskardiánských robotů bojovalo o to, jak

nejlépe sloužit lidstvu. Avšak v jednom bodě se většina frakcí shod-

la. Lidé se nesmějí dozvědět, že jim za zády a v černém vesmíru pro-

bíhá boj.

Nade všechno se jim muselo zabránit v tom, aby znovu vynalezli

roboty, jinak by se zase začali plést do zákonů robotiky. Nevědomost

byla zřejmě nejlepším způsobem, jak chránit lidstvo před ním sa-

mým.

Proti této představě bojovala jenom nepatrná menšina. Každý ten

třpytivý bod před Harim byl svědectvím odporu nějaké skupiny hou-

ževnatých lidí, kteří věřili v lidskou svrchovanost.

„Jejich úsilí bylo od samého začátku odsouzeno k nezdaru,“ za-

mumlal si pro sebe.

Ta dojemná situace ho opět zasáhla do hloubi duše.

Proč jsme prokletí, takže naší jedinou nadějí na to, abychom se

vyhnuli šílenství, je držet se co nejdál od naší potenciální velikosti?

Musíme navěky zůstat hloupí a nevědomí, abychom mohli porazit

démony, které v sobě nosíme?

Příběh, který Horis Antik vyprávěl o skutečné cizí rase, mu nešel

z hlavy. Lidstvo na tom nemohlo být hůř, ani kdyby na něj nějaký

nepřítel seslal to nejničivější kouzlo. Nebýt chaosu, jakých výšin jsme

jen mohli dosáhnout!

Na malé kosmické stanici byla zima a zatuchlý vzduch, jako by

sem tisíce let nezavítal žádný živý tvor. Oknem byla vidět pirátská

loď z Ktliny a Pýcha Rhodie.

„Toto je jenom dočasné řešení, profesore Seldone,“ pravil Kers

Kantun, než nechal Sybyl, Jeni a ostatní v lodním salonku, aby tam

hráli hloupé hry jako děti na vyjížďce, s chemicky tlumenou vyšší

mozkovou činností. „Jakmile dokončíme úkol, budou propuštěni.“

„A co Mors Planch?“ optal se Hari. Pirátský kapitán ležel uspaný

na ošetřovně. „Co jsi myslel tím, když jsi říkal, že je normální? Jak

to vadí tvé mentalické kontrole?“

Ale Kers Kantun to odmítl rozvést řka, že mají málo času.

Nejdřív mu musel Hari s lordem Maserdem pomoci zabránit celoga-

laktické katastrofě. Ti tri odletěli na tuto starou kosmickou stanici,

- 159 -

komplex z koulí a trubic, ležící uprostřed sítě tenkých kabelů. Na

všech stranách k ní byly přivázané archivy. Knihovnické moduly,

které rebelové během staletí vystřelili do hlubokého vesmíru, byly

shromážděny a upoutány k této jediné stanici – tak staré, že tu byla

dřív, než vznikla Galaktická říše.

Daneelovi roboti jsou lapeni do logické kličky, uvědomil si Hari.

Podle Nultého zákona mohli sebrat každý archív, jejž našli, a schovat

ho – „pro dobro lidstva“. Jenže jakmile byly archivy bezpečně ukli-

zené z dohledu, Nultý zákon už neplatil. Daneelovi pomahači museli

poslechnout příkazy podle Druhého zákona, napsané na boku každé-

ho artefaktu, požadující, aby byly tyto drahocenné lidské výtvory

chráněny.

„Zničit je všechny je hrozná škoda, že, Seldone?“

Hari se otočil k Bironu Maserdovi, šlechtici z Rhodie, jenž tu

mlčky stál a hleděl na totéž.

„Vážím si vás a toho, čeho jste dosáhl, pane profesore,“ pokra-

čoval Maserd. „Jestli řeknete, že se to musí zničit, budu vám věřit.

Viděl jsem chaos na vlastní oči. V mé domovské provincii zavedli

asi před tisíci lety udatní, laskaví a vynalézaví lidé z Tyrannu tak-

zvanou renesanci a ještě se z ní nevzpamatovali. Pořád se krčí ve

městech, co připomínají úly, jako byly ty ocelové jeskyně, kam se

utáhli pozemšťané, ukrývají se před nějakou hrůzou, s níž se setkali

ve chvíli nejjasnějších nadějí a ambici.“

Hari kývl. „Docházelo k tomu často. Ty krásné malé moduly tam

venku jsou jako jed. Kdyby se dostaly ven…“

Nemusel větu dokončovat. Oba byli oddáni vědomostem, ale víc

milovali mír a civilizaci.

„Doufal jsem, že vy, velký Hari Seldon, budete mít odpověď,“

podotkl Maserd potichu. „To je taky hlavním důvodem, proč jsem

vás vyhledal a připojil se k Horisově pátrání. Chcete mi tvrdit, že při

všem svém socio-matematickém vhledu nevidíte cestu ven? Lidstvo

nedokáže uniknout z této pasti?“

Hari sebou trhl. Maserd přišel s velkou bolestí jeho života.

„Chvíli jsem si myslel, že jsem jednu cestu našel. Na papíře je to

krásné. Velký pokrok… civilizace dost silná, aby si to rozdala i s

chaosem…“ Povzdechl si. „Ale teď si uvědomuji, že psychohistorie

- 160 -

odpověď neposkytne. Cesta z této pasti existuje, lorde Maserde. Ale

ani vy, ani já se toho nedožijeme.“

Šlechtic jen odevzdaně zabručel: „No, hlavně pokud se nakonec

nějaké řešení najde. Pomůžu, jestli budu moct. Máte tušení, co od nás

roboti chtějí?“

Hari kývl. „Jsem si celkem jistý. Z logiky jejich pozitronického

náboženství to může být pouze jediná věc.“ Zvedl oči. Studenou

chodbou se blížila humanoidní postava. „A vypadá to, že to brzy zjis-

tíme.“

Po podlahových deskách, nedotčených celá milénia, k nim došel

vysoký, hubený Kers Kantun a zastavil se před nimi. „Ochránce nás

přijme. Prosím, pojďte se mnou. Máme spoustu práce.“

*

*

*

Stanice byla mnohem větši, než se zvenku zdálo. Na všechny

strany se kroutily chodby vedoucí z jednoho podivně tvarovaného

skladiště k druhému. Zřejmě ne všechny archivy byly toho krystalic-

kého druhu, určeného pro dlouhé cesty mezihvězdným prostorem.

Některé místnosti byly k prasknutí přecpané tenkými deskami či dis-

ky, jejichž povrch se duhově leskl. Hari se zachvěl věda, kolik škody

by mohl napáchat byť jediný z těchto předmětů, kdyby dlouhá nevě-

domost lidstva skončila příliš náhle.

Jeho bývalý sluha je malou oklikou vedl do prostory hluboko ve

vydlabané planetce. Tady Hari spatřil podivně vypadající stroj se

spoustou nožiček, dřepící jako pavouk uprostřed své sítě. Stroj vypa-

dal stejně starý jako archaické brány venku a stejně mrtvý… dokud

slepé čočky náhle nenaplnilo opalizující světlo, které jako by upřelo

nemrkající zraky na oba lidi. Hari si uvědomil, že s Maserdem možná

jsou první živí tvorové, s nimiž se tato prastará bytost na svém utaje-

ném místě setkala.

Po několika vteřinách se z kovových vnitřností strážce ozval du-

tý hlas.

„Prý jsme se dostali na křižovatku krize a rozhodnutí,“ řekl starý

robot. „Je čas, kdy je zapotřebí konečně vyřešit věky staré dilema.“

Hari kývl. „Toto místo jíž není tajné ani bezpečné. Blíží se sem

lodě. Jejich posádky jsou nakažené zvlášť virulentní formou chaosu.

- 161 -

Chtějí se zmocnit archivů a využít je k tomu, aby jimi nakazili celý

lidský vesmír.“

„To jsem slyšel. Podle Nultého zákona je na nás, abychom zniči-

li artefakty, které jsem tak dlouho chránil. Ale je tu problém.“ Hari se

podíval na Maserda, ale šlechtic se tvářil zmateně. Když se podíval

na Kerse Kantuna, dostal svou odpověď.

„Strážce je robot vyznávající Nultý zákon, doktore Seldone.

Téměř všichni, kteří přežili naši velkou občanskou válku, se přikloni-

li ke giskardiánské víře. Přesto to filozofické rozdíly mezi námi ne-

vyřešilo.“

Pro Hariho to bylo překvapení. „Myslel jsem, že vaším vůdcem

je Daneel.“

Kers kývl. „To je. Ale každý z nás si podržel jistou volnost…,

nejistotu, vycházející zevnitř – místa v našich pozitronických moz-

cích, kde leží Druhý zákon. Téměř všichni z nás věří v Daneelovu

politiku, v jeho úsudek a oddanost dobru lidstva. Ale mnohým z nás

vadí některé detaily.“

Hari se nad tím zamyslel. „Mám to. Tyhle archivy byly zachrá-

něny kvůli rozkazům napsaným na obalech, příkazech vědoucích a

suverénních lidských bytostí, kterým velmi záleželo na tom, jaké

rozkazy dávají. Tohle Druhý zákon dost zdůrazňuje na to, aby ho ně-

jaký robot ignoroval. A vám to muselo způsobit velkou bolest.“

„Ano, doktore Seldone,“ přiznal Kers. „A tady se do hry dostá-

váte vy.“

Do hovoru se vložil Biron Maserd. „Chcete, abychom pro vás ty

příkazy zrušily!“

„Správně. Vy dva máte velkou autoritu nejenom ve vesmíru lid-

ských záležitostí, ale také díky své pověsti mezi roboty. Vy, lorde

Maserde, jste jedním z nejváženějších členů šlechtické kasty, z rodu,

který má mnohem větší cenu než většina současných uchazečů o říš-

ský trůn.“

Maserd se zamračil. „Tohle neopakujte nikde, pokud vám aspoň

trochu záleží na přežití mé rodiny.“

Kers Kantun se mírně uklonil. „Tedy to, podle Druhého, Prvního

a Nultého zákona nebudu opakovat. Nicméně vám to dává velikou

- 162 -

prestiž nejen mezi lidmi, ale i mezi mnoha roboty, kteří chovají

téměř mystickou úctu k legitimitě vládců.“

Obrátil se k Harimu. „Ale vy máte ještě větší autoritu, doktore

Seldone. Nejenomže jste největším člověkem za mnoho generací,

který získal funkci prvního ministra Říše, ale nepochybně jste také

nejznalejší člověk, co si žijící roboti pamatují. To, že znáte celou si-

tuaci v Galaxii, je pro organickou osobu výjimečné už deset tisíc let.

Vlastně díky vašim poznatkům v psychohistorii jste možná ten

nejznalejší člověk, jaký kdy žil – alespoň když dojde na naše součas-

né problémy.“

,,Já ale myslel, že vědění je nebezpečné,“ zamumlal Maserd.

Kers mu odpověděl: „Jak dobře víte, můj pane, značná část lid-

stva je vůči chaosu odolná. Například ti s pocitem zodpovědnosti,

jako jste vy. Nebo ti, kterým schází představivost. A někteří, jako

profesor Seldon, za svou imunitu vděčí něčemu, co se nedá nazvat

jinak než moudrost.“

„Takže vy chcete, abychom zrušili rozkazy zapsané na těch ar-

chivech. Stejně je zničíte, kvůli Nultému zákonu. Ale díky nám to

bude méně bolestivé?“

„Správně, doktore Seldone. Stačí říci, že to schvalujete. Ale od-

mítnutí v žádném případě nezmění, co se musí udělat.“

Opět se rozhostilo ticho. Hari přemýšlel o všech těch archivech

nacpaných ve skladovacích prostorách na stanici či připoutaných k

ní. Naděje a touhy bezpočtu lidí, kteří byli upřímně přesvědčení, že

bojují za záchranu skutečné duše lidstva.

„Takže jste chudáka Horise Antika využili, že?“

Biron Maserd zalapal po dechu. „To mě nenapadlo! Takže bylo

naším osudem přijít sem, Seldone. Nebyla to žádná náhoda. U mlho-

vinových bohů, profesore. Váš přítel robot by dokázal přechytračit

každý z velkých rodů!“

Hari si povzdechl. „Takže neexistuje žádný důvod, proč se na ně

zlobit, jako by to byli lidé. Daneelovi pomocníci mají vlastní logiku.

My jsme jejich bohové, víte. To, že nás udržují v nevědomosti, je

formou uctívání. Teď asi nastal čas na oběť.“

Opět se cítil unavený, obtížený věkem, ale narovnal se.

- 163 -

„Proto ruším příkazy k ochraně, které jsou napsané na archivech.

Ze své pravomoci jako svrchovaný a vědoucí lidský vůdce a z úcty,

kterou vy roboti ke mně chováte, vám přikazuji zničit tyto archivy,

než padnou do špatných rukou a napáchají hrozné škody na lidstvu a

bilionech jednotlivých lidských bytostí.“

Kers Kantun se Harimu uklonila pak se nedbale podíval na Biro-

na Maserda, jako by chtěl zdůraznit, že šlechtice zas až tolik nepo-

třebují.

„Ať se tak stane,“ pronesl kapitán se zaťatými zuby.

Hari docela dobře chápal, jak se Maserd cítí. I on měl v ústech

pachuť popela. Jaký je to strašný vesmír, říkal si, když nám vnucuje

taková rozhodnutí.

Starý robot uprostřed místnosti zakýval mnoha pažemi. Světlo se

objevilo ve všech jeho očích. Jeho hlas zazněl jako povzdech. „Zača-

lo to.“

Odkudsi z dálky Hari Seldon zaslechl tlumené výbuchy. Podla-

hou se nesly vibrace, značící, že probíhá ničení. Na několika obra-

zovkách miliony třpytivých archivů zazářily, jak se mezi nimi za-

blýsklo.

Pavoučí strážce pokračoval, tentokrát tišeji, jako by chraptěl vy-

čerpáním.

„A tak má dlouhá služba končí. V této chvíli, pánové, zatímco

jsou prováděny vaše rozkazy, bych vás rád požádal o prostou laska-

vost. A přesto je to právě ta věc, o kterou požádat nesmím.“

„Co ti bráni?“ zeptal se Maserd.

„Třetí zákon robotiky.“

Šlechtic se zatvářil zmateně. Hari se otočil na Kerse Kantuna, ale

ten mlčel jako zařezaný.

„Není to ten program, jenž vyžaduje, abyste chránili vlastní exis-

tenci?“

„Ano, pane. A lze ho zrušit jen odvoláním se na některý z ostat-

ních zákonů.“

„No…“ Hari se zamračil. „Měl bych být schopen ti prostě rozká-

zat, abys mi řekl, co chceš. Tak dobře, vysyp to.“

„Ano, pane. Bylo by od vás laskavé, kdybyste mě úplně propustil

ze Třetího zákona, abych mohl ukončit svou existenci. Protože když

- 164 -

se lidstvo úplně vzdá své paměti, nemám už důvod tady být. Od této

chvíle musíte svou budoucnost svěřit moudrosti R. Daneela Oliva-

wa.“

Biron Maserd, jenž až do včerejška o robotech nikdy ani nesly-

šel, teď promluvil s rozhodností člověka zrozeného k velení. „Tak,

stroji, svou bídu rozhodně ukonči. Už tě zřejmě nepotřebujeme.“

Stroj zaúpěl zoufale i s úlevou, a pak se jim ztratil z očí spolu s

miliardou krystalických pozůstatků dávné minulosti.

Hari, Maserd a Kers Kantun se opatrně vraceli točitými chodba-

mi na kosmickou loď. Ještě museli něco dodělat. Ostatní lidé museli

dostat v hypnóze příkaz, aby zapomněli, co tu viděli. Toho se dalo

dosáhnout kombinací drog a robotova mentalického vlivu. Pak bude

nutné nějak zajistit, aby do tohoto obskurního kouta vesmíru nelétaly

žádné další lodě.

Stále tu byly ty terraformační stroje, svědectví jiného tajemství –

hanby, o níž se Daneel nechtěl šířit. Ty bude také nutné zničit. Hari

se cestou snažil nemyslet na archivy – jak se roztékají a vybuchují

všude kolem. Rychle změnil téma.

„Prve jsi řekl něco, co mě zmátlo, Kersi,“ obrátil se na svého bý-

valého pobočníka. „Mělo to co dělat s tím pirátským kapitánem Mor-

sem Planchem. Říkal jsi, že ti dokázal vzdorovat, neboť byl… nor-

mální.“

Kers Kantun ani, nezpomalil, jen se na Hariho podíval.

„Jak jsem již říkal, doktore Seldone, dokonce i mezi stoupenci R.

Daneela existují ve víře určité rozdíly. Někteří z nás zastávají menši-

nový názor, že chaos není lidské povaze vlastní. Některé důkazy

ukazují, že lidé za starých časů tou velkou kletbou netrpěli, dokud je

chaos nezasáhl zvenčí jako něco děsivě nakažlivého –“

Ať už chtěl Kers říci cokoliv, jeho slova náhle odumřela v

bleskurychlé akci. Jednu chvíli překračoval zvýšený práh otevřeného

průchodu a probíral záhady minulosti, vzápětí se jeho hlava kutálela

chodbou, úhledně oddělená čepelí, která se nečekaně vynořila ze zdi!

Z obnažených drátů létaly jiskry. Neurokabely se zmítaly jako

hadi tam, kde robot míval krk. Tělo ještě chvíli klopýtalo, než se tři-

krát otočilo kolem dokola a zřítilo se na podlahu.

- 165 -

„Co to –“

Hari se vzmohl jen na zírání. Zahlédl Birona Maserda, zády ke

zdi, s malou zbraní v ruce. Byl to minipaprskomet, který útočníci ne-

odhalili ani přes opakované prohlídky.

„Seldone, k zemi!“ naléhal šlechtic. Hari však nechápal, k čemu

by to bylo dobré. Jakákoliv síla, která dokázala překvapit a zabít jed-

noho z Daneelových kolegů, by s dvojicí zmatených lidí neměla žád-

né problémy.

V dohledu, za otevřeným průchodem, se objevila pomalu se lou-

dající postava. Její příchod Hariho překvapil a zároveň s ní se přivali-

la záplava vzpomínek.

Vypadala jako člověk, ale byla menši, měla nohy do O a byla

mnohem chlupatější než lidské poddruhy.

„Božínku, to je šimpanz!“ vyjekl Maserd a zvedl paprskomet.

Hari ho gestem zastavil. „Pan,“ opravil ho, užívaje moderní termino-

logii. „Nepolekejte ho. Třeba bychom mohli…“

Ale zvíře jim nevěnovalo pozornost. Nedbale po nich kouklo,

prošlo kolem, sebralo ze země hlavu Kerse Kantuna a odkráčelo za

roh. Brzy jeho šouravé kroky utichly.

Hari a šlechtic si vyměnili zmatené pohledy.

„Nemám tušení, co se právě stalo. Ale myslím, že bychom si mě-

li pospíšit zpátky na loď.“

3.

To, že se něco ošklivě zvrtlo, poznali dávno předtím, než se do-

stali do poslední chodby vedoucí k ukotvené Pýše Rhodie. Kolem

přechodové komory se bezcílně motalo půl tuctu lidí – Sybyl, Horis

Antik, Maserdovi dva lodníci a párek Ktliňanů. Vždycky se podívali

na stěnu, popošli pár kroků a omlouvali se, jak do sebe vráželi.

„Měli bychom je dostat na palubu,“ radil Maserd. „A co nejrych-

leji odsud zmizet. Nehodlám tu trčet a hledat vysvětlení.“

Oba odvedli omámené lidi k přechodové komoře. Naštěstí se

tvářili vesele. Sybyl dokonce vykřikla radostí a pokusila se Hariho

obejmout.

- 166 -

Když byli na palubě, uviděli jeden z důvodů toho zmatku.

Všichni méně dokonalí roboti, které Kers Kantun nechal na lodi jako

ošetřovatele, teď leželi rozbití na podlaze. Uprostřed jednotlivých

dílů seděla Jeni Cuicetová a mile se usmívala, zatímco se je pokouše-

la zase poskládat dohromady jako kousky skládačky. Dva nájezdníci

z Ktliny se hašteřili jako malí kluci a prali se kvůli lesklé oční buňce

z jednoho zavražděného stroje.

„Zapnu motory,“ sdělil Harimu Maserd. „Vy všechny sežeňte a

přepočítejte je.“

Hari kývl. Šlechtická třída si velitelský tón vylaďovala celá tisí-

ciletí. Když bylo třeba o něčem nedemokraticky rozhodnout, bylo

lepší mít k tomu šlechtice s rychlými instinktivními reakcemi. Biron

odběhl a Hari strkal lidi k salonku, kde je posadil do pohodlných kře-

sel a zapnul jim bezpečnostní pásy. Když je přepočítal, čtyři mu

scházeli. Rychle propátral obě lodě a našel další dva Ktliňany – muže

a ženu – schované v komoře, kde se těšili ze společnosti toho druhé-

ho. Několika uklidňujícími slovy je dostal k ostatním.

„Hej, profesore!“ zamávala na něj Jeni vesele. „Měl jste to vidět.

Tiktaci bojovali s tiktakama. Už jenom z toho pohledu mi málem

praskla hlava!“

Mladá žena byla odvážná a stoická, ale Hari poznal, že ji stále

trápí horečka, která možná ještě zhoršovala to, co nedávno viděla.

Musím najít protilátku na tu drogu, kterou jim Kers dal, aby Sy-

byl mohla té chudince podat nějaké léky. Ale nejdřív se odsud musí-

me dostat!

Z podlahy cítil zrychlující se rytmus dobře vyladěných motorů.

Maserd na svou jachtu hrál jako na hudební nástroj, přeskakoval

běžnou předletovou přípravu a připravoval se k rychlému startu.

Takže nám scházejí dva, řekl si Hari a otočil se, když na portál za

ním padl stín. Stál tam Mors Planch a opile si tiskl kořen nosu.

Ostatní dostali jen nějakou veselou šťávu, ale Plancha Kers Kantun

důkladně uspal. Neměl by ještě být ani vzhůru, natož aby se tu pro-

cházel!

„Co se děje, Seldone? Co jste udělal… s mou posádkou a lodí?“

Hari se skoro pokusil popřít, že to s ním má cokoliv společného, ale

- 167 -

nedokázal se přimět lhát. Má to se mnou víc společného, než jsem

kdy chtěl.

Vzal tmavého pirátského kapitána za ruku. „Tudy, kapitáne. Po-

můžu vám.“

V té chvíli zazněla pronikavá siréna a kosmická jachta se otřásla.

Oba muži klopýtli. Pirátský kapitán byl větší, těžší a silnější. Když

napnul svaly, sevřel Harimu ruku tak pevně, až mu do ramene vystře-

lila bolest a on skoro omdlel.

Najednou tu byl kdosi další, pomohl Plancha odtáhnout a zbavil

Hariho jeho břemene. Hari si uvědomil, že šlechtic ještě musí být v

kontrolní místnosti a pilotuje loď, takže to mohl být jen…

Ano, nově příchozí měl módní, fraktálově kostkované kalhoty a

duhovou vestu. Byl to Gornon Vlimt, excentrický umělec z Ktliny.

Takže tu jsou všichni, pomyslel si Hari s jistou úlevou, ale také úža-

sem. Gornon neměl problémy se soustředit. Na rozdíl od ostatních

vypadal v pořádku.

„Pojďte, pane profesore,“ vybídl jej Vlimt. „Posaďte se. Dokud

se odsud nedostaneme, bude to drsná jízda.“

Hari se posadil do měkkého křesla u obrazovky a Gornon zatím

připoutal Morse Plancha do křesla a rychle prohlédl ostatní. „Mám

nějakou práci v kontrolní kabině, pane profesore. Promluvíme si

později. Mezitím se můžete dívat. Tisíc lidských generací nikdo nic

takového neviděl a možná už nikdy neuvidí.“

S tím opustil salonek.

Hari pocítil nutkáni varovat Maserda, ale pak ho přemohla úna-

va. A pokud hádal správně, tak by varování stejně bylo k ničemu.

Podívaná venku byla vskutku pozoruhodná – jednotlivé archivy

vybuchovaly ještě rychleji, až to připomínalo skutečný ohňostroj.

Bezpočet záblesků a v každém se vypařila miliarda terabytů informa-

cí. Pilotovat vším tím strhujícím zmatkem vyžadovalo dost velké

umění, ale Hari brzy spatřil další zkázu v brázdě za kosmickou lodí.

Rozvrzaná kosmická stanice, ležící uprostřed obrovské sbírky, začala

zářit. Z rourovitých chodeb a protáhlých skladovacích komor vyza-

řovalo teplo, jak se pomalu tavil obsah skladišť.

- 168 -

Rád bych věděl, co se stalo s tou druhou lodí. Hari vyhlížel ven,

až spatřil loď z Ktliny. Měla by se jen vznášet v kosmu, jako opuště-

ný vrak. Ale jak se tak Hari díval, štíhlé plavidlo zazářilo nahroma-

děnou energií. Zažhnuly manévrovací trysky a loď vyrazila na opač-

nou stranu než Pýcha Rhodie. Brzy po ní zůstala jen mihotavá

brázda. Nakonec Hari ztratil z očí i tu, jak se v dohledu objevila úpl-

ně nová oblast zkázy.

Terraformery, uvědomil si při pohledu na to, jak gigantické brá-

ny vstoupily do vlastního demoličního cyklu. Prehistorická kosmická

plavidla, tak stará a primitivní, a přesto tak ohromně silná, že přetvo-

řila celé planety, se začala rozpadat v prach, jako by je drtila tíha let.

Horis Antik zaúpěl a ukazoval na to, co se děje. Už se natolik

vzpamatoval z omámení, že chápal, co to znamená. Důkaz jeho hy-

potézy – objev, který byl jen jeho a přinesl by mu slávu mezi triliony

anonymních občanů Galaxie – mu mizel před očima.

Hari s mužíkem soucítil.

Bylo by hezké a správné, kdyby pravda o tomhle vyšla najevo.

Daneel tvrdí, že brány vyslal jiný druh robotů. Že je naprogramovali

aurorští fanatikové, jejichž krutá představa, jak sloužit lidstvu, zna-

menala zničení všeho ostatního, aby pro přistávající osadníky při-

pravili vhodná místa. Daneel s těmito starými Aurořany nechtěl mít

nic společného. Ale jeho logika se lišila jen v tom, že byla rafinova-

nější.

Hari cítil jen pesimistickou jistotu. Život mu přinesl pouze po-

rážky. Po jeho ztraceném vnoučeti nebylo nikde ani stopy. Jeho psy-

chohistorie nebyla opodstatněná. A teď, pro větší dobro, souhlasil se

zničením pokladu.

„Ať už pro nás plánuješ cokoliv, Daneeli… mělo by to za to

všechno stát. Mělo by to být něco skutečně zvláštního.“

O něco později, když už výbuchy nechali daleko za zády, Hari

podřimoval, když se kdosi ztěžka spustil na sedadlo vedle něj.

„No ať se propadnu, jestli tento vesmír dává aspoň ždibec smys-

lu,“ vrčel Biron Maserd.

Hari si protřel oči. „Kdo pilotuje –“

- 169 -

Maserd odpověděl s kyselým výrazem. „Ten legračně oblečený

artista Gornon Vlimt. Ovládání už na mě zřejmě nereaguje, jen na

něj.“

„Jak… Kam nás veze?“

„Prý to vysvětlí později. Napadlo mě, že ho praštím po hlavě a

pokusím se znovu získat vládu nad lodí, ale pak mi to došlo.“

„A co?“

„Vlimt přece musí stát za tím, co se stalo Kersi Kantunovi tam

na stanici. Vlimt tady zůstal ležet omámený jako ostatní, ale koukně-

te se na něj! Podle mě tu existuje jediné vysvětlení. Musí to být dal-

ší –“

„– další druh robota?“

Tentokrát se hlas ozval z chodby, kde stál Gornon Vlimt a vypa-

dal stejně naparáděně jako vždy, ve svém divokém oděvu ktlinské

nové renesance.

„Omlouvám se za ty nepříjemnosti, pánové. Ale operace, která

právě byla dokončena, vyžadovala velkou opatrnost a skvělé načaso-

vání. Vysvětlení muselo počkat, dokud nebylo dosaženo úspěchu.“

„Jakého úspěchu?“ chtěl vědět Hari. „Jestli jste chtěli získat ty

archivy, tak se vám to nepodařilo! Všechny byly zničeny.“

„Všechny možná ne. Ale ty archivy stejně nikdy nebyly mým

hlavním cílem,“ odpověděl Gornon. „Nejdřív bych měl osvětlit jeden

bod. Nejsem Gornon Vlimt, jehož jste poznali. Ten muž je stále

omámený a letí na ktlinské lodi na falešné setkání, kde svým kole-

gům, agentům chaosu, poví hypnoticky vložený příběh.“

„Takže vy jste robot,“ zavrčel Biron Maserd. Gornonův duplikát

kývl.

„Jak jste asi uhodli, zastupuji jinou frakci než stoupence R. Da-

neela Olivawa.“

„Jste jedním z těch kalviniánů?“

Robot neodpověděl přímo. „Řekněme jen, že to, co se tu stalo,

byla další šarvátka ve válce, která sahá ještě za ty ztracené archivy.“

„Takže vy nesdílíte názory člověka, kterého jste nahradil? Sku-

tečného Gornona Vlimta?“

„Správně, pane profesore. Gornon chtěl okopírovat a rozšířit ar-

chivy mezi zranitelné kultury Říše a vytvořit chaos tak, že nakazí

- 170 -

miliony náhodně vybraných míst. To je strašná představa. Vaše

vlastní psychohistorické rovnice by to úplně zničilo a s Daneelovým

alternativním osudem – ať už plánuje cokoliv – by byl konec. Všech-

ny naděje na přesun k nějaké jasné nové fázi by byly ztraceny ve vy-

puštěném šílenství. Strávili bychom půl milionu let snahou vytáhnout

lidi z děr, do nichž by zalezli, jakmile by ta horečka jednou skonči-

la.“

Maserd zabručel: „Takže vy zničení archivů schvalujete?“

„Není to otázka schvalování, ale nezbytnosti.“

„Tak jaký je rozdíl mezi vámi a Kersem Kantunem?“ vybuchl

šlechtic. Očividně se dostával na hranici své tolerance záhad.

„Mezi roboty existuje mnoho sekt a podsekt, můj pane. Jedna

frakce věří, že bychom si neměli zavírat dveře či vytvořit si názor

právě teď. Proto musíme doktora Seldona požádat o laskavost.“

Hari se zasmál.

„Tomu nevěřím! Vy všichni se pořád chováte, jako bych byl váš

bůh – nebo alespoň vhodný zástupce deseti trilionů bohů – ale ve

skutečnosti mě chcete jako výmluvu a ospravedlnění plánů, pro které

jste se už rozhodli!“

Robot Gornon to potvrdil kývnutím.

„Vy jste byl pro takovou roli vychován, pane profesore. Na He-

likonu bylo zvlášť počato, naočkováno a vzděláváno deset tisíc

chlapců a děvčat jako vy. A přesto se pro pečlivé kondicionování,

zaměřené ke konkrétnímu konci, kvalifikovalo jen pár set z nich. A

po dlouhém třídicím procesu zůstal jen jeden.“

Hari se zachvěl. Tohle podezření měl už dávno, ale nikdy mu to

nikdo nepotvrdil. Třeba tento Daneelúv nepřítel má důvod právě teď

mi to sdělit. Rozhodl se, že se bude mít dál na pozoru.

„No tak mne vychovali, abych byl tvořivým a nekonvenčním

matematikem v civilizaci, jejíž každý společenský rys povzbuzuje

konzervatismus a konformnost. Ale má tvořivost byla usměrněná,

ano?“

Vlimt kývl. „Musel jste být imunní k běžným tlumicím mecha-

nismům, aby mohla vaše kreativita přinést ovoce, a přesto bylo nut-

né, abyste zachovával určitý směr, abyste dosáhl ideálu.“

Hari kývl.

- 171 -

„Předvídatelnost. Nenáviděl jsem, jak kolem toho mí rodiče po-

řád obcházeli. Samé city, žádný rozum. Toužil jsem předpovídat, co

lidé udělají. Má celoživotní posedlost.“ Povzdechl si. „Ale dokonce i

neurotik pochopí svou neurózu. Tohle o sobě vím už desítky roků,

robote. Podle vás jsem si nedomyslel, že mi Daneel pomohl tam, kde

jsem dnes? Myslíte si, že když mi ta fakta odhalíte, zmenší to mou

věrnost a přátelství k němu?“

„Ale vůbec ne, doktore. My vás nechceme dostat do situace, že

byste musel Daneela Olivawa zradit. Ale rádi bychom věděli –“ Na-

stala odmlka, na robota dost dlouhá.

„– rádi bychom věděli, jestli by vás nepotěšila příležitost ho sou-

dit.“

4.

Dors Vanabili strávila poslední část cesty změnou vzhledu.

Chtěla svou práci vyřídit co nejrychleji a bez otázek se vrátit.

Nepomohlo by, kdyby se na Trantoru objevila s tváří ženy, již všich-

ni považovali za mrtvou už dlouhá léta – tváří manželky bývalého

prvního ministra Hariho Seldona!

Zaparkovala svou loď u standardního obchodního úvazu a poté

Orionským výtahem sjela dolů na kovem obalený povrch Trantoru.

Na celnici prostá kódovaná věta přesvědčila imigrační počítač, aby ji

propustil bez tělesné prohlídky. Daneelovi roboti používali tuto tech-

niku, aby proklouzli na hlavní planetu, po bezpočtu generaci.

A tak jsem tu zase, pomyslela si, zpátky v ocelových jeskyních.

kde jsem polovinu své existence strávila ochranou Hariho Seldona,

vedla jsem a pečovala o jeho génia, začala jsem tak dobře simulovat

manželku, že se mé falešné pocity nedaly rozlišit od skutečné lásky.

A byly stejně přesvědčivé.

Obklopily ji davy lidí, v ničem se to tu nepodobalo malátnému

pastorálnímu životu na většině planet. Dors se kdysi divívala, proč

Daneel Trantor takto navrhl, jako bludiště kovových chodeb, kde lidé

neuvidí slunce. Pro administrativní účely to rozhodně nebylo nezbyt-

né, ani k tomu, aby čtyřicet miliard obyvatel mělo kde bydlet. Mnoho

- 172 -

říšských planet mělo dokonce ještě víc obyvatel, aniž by bylo nutné

srovnat a spojit všechny kontinenty do jednoho ocelového bludiště.

Teprve když Harimu pomáhala vytvářet psychohistorii, pochopi-

la skutečný důvod.

Kdysi dávno, za raných časů, když byl vytvořen sám Daneel,

převážná většina lidí – těch na Zemi – žila v přecpaných umělých

norách, což byl přetrvávající následek nějakého strašlivého šoku. A

během následujících tisíciletí, kdykoliv nějaká planeta prodělala

zvlášť těžký záchvat chaosu, traumatizovaní lidé často reagovali

stejně – tím, že zalezli před světlem do jeskyní.

Tím, že Trantor navrhl takto, Daneel chytře předešel tomuto mo-

delu. Trantor již byl – schválně – stejný jako planety plné těch, již

přežili chaos? Díky paranoie a konzervatismu to bylo poslední místo

v Galaxii, kde by se kdokoliv pokoušel spáchat renesanci.

A přesto, pomyslela si Dors, tady kdysi došlo k minirenesanci. S

Harim jsme ji přežili jen tak tak.

Za ní se ozvat hlas. „Dozorčí Jenat Korsanová?“

To bylo jedno z jejích alias. Otočila se a spatřila šedě oděnou že-

nu s odznaky střední hodnosti na epoletách, která se jí uklonila jako

někomu o dvě úrovně výš.

„Doufám, že jste měla příjemnou cestu.“

Dors odpověděla se správnou ruelliánskou zdvořilostí, ale, jako

obvykle mezi šedivci, ani teď nemarnila čas zbytečnými řečmi.

„Děkuji, že jste sem za mnou přišla, subinspektore Smeetová.

Četla jsem vaše hlášeni o emigraci na Terminus. Celkově to postupu-

je dobře. Ale nalezla jsem jisté nesrovnalosti.“

Trantorská úřednice předvedla několik letmých výrazů. Dors ne-

potřebovala mentalické schopnosti, aby věděla, nač myslí. Šedivci

mající stálé zaměstnání na Trantoru se cítili nadřazení úředníkům z

vnějších spirálových ramen, zvlášť k takovým, za jakého se vydávala

Dors – kontrolorům z dálné periferie. Přesto nebylo možné pominout

hodnost. Někdo v Dorsině postavení by mohl dělat potíže. Lepší bu-

de spolupracovat a zajistit, aby byl každý případ řádně prošetřen.

„Máte štěstí, dozorčí,“ řekla místní úřednice Dors. „Támhle prá-

vě teď můžete vidět průvod emigrantů, nastupují do kabin pro první

úsek své dlouhé cesty.“

- 173 -

Dors se podívala, kam Smeetová ukazuje – na druhý konec po-

měrně rozlehlé tranzitní haly. Tam byla mezi sametovými šňůrami

vidět veliká fronta pokrotlých lidí. Dorsina přesná robotická optika

zaostřila a prohlédla několik set mužů, žen i dětí. Každý držel brašnu

nebo na provázku automatický vozík. Nálada nebyla zcela zasmušilá,

zahlédla několik veselejších chvilek, když se kurážnější jedinci sna-

žili svoje druhy rozveselit. Skutečný příběh však vyprávěla přítom-

nost proktorů od speciální policie – ti lidé byli vězni. Exulanti odesí-

laní do nejvzdálenějšího kouta známého vesmíru, kteří se již nikdy

nebudou smět vrátit do metropolitního srdce říše.

Lidská cena za Hariho plán, uvědomila si Dors. Budou upoutaní

na nehostinnou skálu zvanou Terminus, údajně aby vytvořili novou

Encyklopedii a tak odvrátili dobu temna. Nikdo z nich neznal další

vrstvu pravdy, totiž že jejich dědice čeká úžasná sláva. Po nějakou

dobu bude civilizace na Terminu – Nadace – zářit jasněji než kdy

stará říše.

Dors se usmála, vzpomněla si na svá nejlepší léta s Harim, když

byl Seldonův plán teprve v plenkách, přeměňoval se z pouhých rov-

nic ve fantastický příslib – cestu z tragického lidského dilematu.

Stezku k něčemu odvážnému a dost silnému, aby to vydrželo chaos,

překlenulo šílenství a přivedlo lidstvo do nové éry.

Byla to vzrušující doba. Malá Seldonova kabala horečnatě pra-

covala s obrovskými nadějemi. Cestou k tomu velkolepému cíli se

odehrávalo obrovské drama, jehož účastníci byli právě tito emigranti

vyhoštěni na obskurní Terminus.

Pak se zamračila, když si vzpomněla i na zbytek – na den, kdy si

Hari uvědomil, že jeho plán má chybu. Žádný plán, jakkoliv dokona-

lý, nemohl pokrýt všechny možnosti ani nabídnout dokonalou před-

vídatelnost. Z největší pravděpodobnosti odchylky a překvapení otře-

sou i tím nejlepším plánem. Jugo Amaryl trval na tom a Hari to přijal

– že bude nutná vůdčí síla – Druhá Nadace.

To byl začátek rozčarování. Připomněla si, jak neelegantní pak

byly ty krásné rovnice – když nutily těžkopádně půvabnou hybnost

trilionů řídit se vůli několika desítek. A od té chvíle šly věci z kopce.

Když tak sledovala průvod vyvrženců, věděla, že jejich osud vů-

bec není zářný. První Nadace bude skvělá, avšak její úlohou bylo

- 174 -

pomáhat připravit scénu pro něco jiného. Terminus bude po právu

sterilní.

Trochu jako já. S Harim jsme pečovali o celé civilizace a vycho-

vávali adoptivní děti, avšak naše výtvory byly vždycky z druhé ruky.

Bylo lákavé zajet navštívit svou vnučku Wandu Seldonovou. Ale

raději to neudělám. Wanda je mentalik a bystrá jako laser. Nesmím

dovolit, aby vyčenichala, co mám za lubem.

„Došlo k nějakým pokusům o útěk?“ obrátila se na úřednici.

Téměř ode dne, kdy Hari uzavřel dohodu s Komisí pro veřejnou bez-

pečnost, se někteří exulanti bouřili proti osudu, který jim byl vybrán.

Jejich metody se lišily, od důmyslných soudních zákazů po hranou

nemoc a pokusy splynout s populací Trantoru. Dvě desítky jich do-

konce ukradly kosmickou loď a pokusily se s ní odletěl hledajíce

útočiště na „renesančním světě“ Ktlina.

Smeetová váhavě kývla. „Ano, ale je jich míň od chvíle, kdy

speciálové zesílili dozor. Jedna dívka – dcera dvou encyklopedistů –

si chytře zfalšovala dokumenty, aby dostala práci přímo tady, v Ori-

onském výtahu. Zmizela před dvanácti dny.“

Přibližně ve stejné době jako Hari. Dors už se napíchla na poli-

cejní databázi a všimla si, jak málo informací mají o Seldonově zmi-

zení.

Dors se vydala do Velkého atria a cestou si naposledy prohlédla

řadu exulantů. Třebaže se někteří mračili a další vyvržení ze srdce

staré říše skličovalo, všimla si, že většina je překvapivě optimistická.

Ti se, jak řada postupovala, věnovali živé konverzaci. Zachytila útrž-

ky hovoru o vědě, umění, dramatech i vzrušené spekulace o tom, ja-

ké příležitosti by mohly vzejit dokonce i z vyhnanství.

Poté co byli několik let izolováni tady na Trantoru, dokonce i je-

jich lingvistika vykazovala nepatrné změny a posun, předpovězený v

rovnicích – směrem ke stylu, kterému se mělo za sto roků říkat ter-

minský dialekt, odštěpek galaktického standardu, který bude nutně

skeptičtější i optimističtější, přičemž se zbaví mnoha starých syntak-

tických omezení. Samozřejmě některé z těch nových vtípků a slan-

gových výrazů zaváděli psychohistorikové z Padesátky jako součást

probíhajícího procesu – jemně, neznatelně připravovali exulanty na

jejich úlohu. Ale Dors svým supercitlivým sluchem také zachytila

- 175 -

fráze, které nebyly součástí programu. Exulanti to nepochybně dělali

sami.

No, nemělo by mě to překvapovat. Jsou ti nejlepší, které jsme se-

hnali na pětadvaceti milionech planet. Nejchytřejší, nejrozumnější,

nejživější… a nejoddanější tvrdému pragmatismu. Ideální sémě pro

něco udatného a nového. Pokud se z toho má lidstvo dostat – získat

zázračnou léčbu svým vlastním úsilím, těmhle lidem a jejich dědicům

by se to mohlo podařit… s pomocí Seldonových rovnic. No dobrá, byl

to jenom sen.

Dors potřásla hlavou. Nemělo smysl držet se těch kdysi krásných

nadějí. Kdyby ano – a kdyby byla člověk – byla by se nejspíš rozpla-

kala.

Obrátila se k vnitřnostem Trantoru jen s jedinou myšlenkou. Na-

jít Hariho.

„Co tím myslíte, že jste ztratili jeho stopu? Myslela jsem, že má-

te na jeho lodi sledovací zařízení!“

Robot stojící naproti Dors zachovával neutrální výraz, snad pro-

to, že mezi pozitronickými bytostmi byly výrazy obličeje zbytečné,

či proto, že takhle by se tvářil člověk poté, co by způsobil trapné se-

lhání bezpečnosti a ztratil jednoho z nejdůležitějších lidi v Galaxii.

„Asi před týdnem se transpondér odmlčel,“ odpověděl R. Poss

Helsh. „Máme poměrně dobrou představu, kterým směrem ta kos-

mická jachta letěla, když odstartovala z Demarchie. Naše kontakty u

Komise pro veřejnou bezpečnost tvrdily, že křižník speciální policie

náhle zmizel kousek před Thumartinskou mlhovinou –“

„To jsou znepokojivé zprávy. Vyslali jste tam roboty?“

„Chystali jsme se k tomu. Pak přišla zpráva od Daneela a ta to

nepřipustila.“

„Cože? Udal nějaký důvod?“

Druhý robot vyslal mikrovlnný ekvivalent pokrčení ramen. „Ta-

dy na Trantoru nás je málo,“ vysvětloval. „Nemáme žádné důvěry-

hodné roboty nazbyt, takže další vyšetřování zůstalo na policii. Kro-

mě toho…“ Robot se odmlčel, pak pokračoval suchým tónem: „Mám

silný dojem, že všechno proběhlo podle nějakého Daneelova plánu.“

Dors se nad tím zamyslela.

- 176 -

Ani by mě to nepřekvapilo. Že využije Hariho i s jeho senilitou,

a přitom by měl staříka nechat, aby si užíval uspokojení ze svých

úspěchů. Pokud by se našla nějaká služba či funkce, kterou by mohl

ještě vykonávat, aby tak vylepšil Daneelovu dlouhodobou strategii,

pochybuji, že by nesmrtelný služebník zaváhal byť jen vteřinku.

Stále tu ale zůstávala jedna záhada.

Co by mohl Hari v této chvíli ještě udělat, aby tím Daneelovi

pomohl?

Neměla moc času. Daneelovi agenti se brzy dozvědí, že je tady

čistě ze své vlastní vůle a opustila svůj post na Smushellu. Dors ne-

měla tušení, co by s tím Daneel mohl dělat. Olivaw se zachoval po-

zoruhodně tolerantně, když od jeho víry odpadl Lodovik Trema. Jin-

dy Daneel nechal roboty rozebrat, pokud se jejich chování neshodo-

valo s jeho názorem na větší dobro. A kdysi dávno, během robotické

občanské války, byl nezastavitelnou veličinou, schopný velké bezo-

hlednosti… to vše pro dlouhodobý prospěch lidstva.

Dors se rozhodla, že opustí Trantor a vydá se do Thumartinské

mlhoviny. Musela ale vykonat ještě jednu věc.

Navštívila zastrčený kout knihovny na Streelinské univerzitě a

napojila se na skrytý panel optického kabelu. S použitím zadních vrá-

tek tajného softwaru se vyhnula pastem, které obvykle chránily nej-

vzácnější soubory Seldonovy skupiny… Primární radiant. Konečně

se jí podařilo natáhnout poslední verzi Seldonova plánu. Snad jí po-

skytne nějaký klíč k tomu, co má Hari za lubem. Proč se starý kripl v

posledních dnech života vydal s nějakým obskurním byrokratem a

šlechticem amatérem za povídačkami o fosiliích a prachu.

Streelinská univerzita patřila k těm vzácným místům na Tranto-

ru, kde některé slonovinově stříbrné budovy ležely pod otevřenou

hvězdnou oblohou. Když vyšla z knihovny, vyhnula se stavbě bez

oken o pár metrů dál, kde se shromáždilo padesát psychohistoriků,

vylepšovalo plán a připravovalo se na své dlouhé správcovství osu-

du. A přesto jen dva z nich oplývali mentalickými silami. Zbytek byli

pouzí matematikové, jako Gaal Dornick. Brzy se ale zkříží s nada-

nými psychiky, takže se obě schopnosti smísí a položí sémě mocné

galaktické vládnoucí třídy. Druhá Nadace, která bude potají usměr-

ňovat tu První.

- 177 -

Hari se snažil udělat ctnost z nezbytnosti. Nakonec mentalické

síly nabízely skvělou palici k zatlučení všech problémů, které by se

mohly za ta staletí vynořit. Přesto to nebylo nijak elegantní řešení,

nacpané do rovnic. Harimu se nikdy nelíbila představa elitního sboru

polobohů.

Časem ho to začalo užírat.

Možná proto tak rychle zestárl, pomyslela si. Nebo mi možná je-

nom schází. Na každý pád se cítila provinile, že je tak dlouho pryč,

jakkoliv jí to Daneel zdůvodňoval.

Spěšně prošla hlavním nádvořím univerzity a pocítila známý do-

tek v povrchových vrstvách své mysli. Podívala se k severu a zaostři-

la zrak na hlouček akademiků v rudých róbách – meritokratů sedmé a

osmé úrovně – mířící k Amarylově budově. Jedna z nich, pomenší

žena, náhle klopýtla a pak se začala obracet k Dors. Byla to Wanda.

Jakýkoli neobvyklý pohyb by rozhodně upoutal pozornost, a tak

Dors nasadila výraz rozrušené, šedě oděné byrokratky, již představo-

vala, nudné a neškodné, a vydala se šikmo přes nádvoří.

Wanda se zatvářila zmateně. Dors cítila mentální sondu, když ji

míjela, ale její vnučka neměla dost velké nadání, aby dokázala pro-

niknout převlekem skvěle cvičeného robota. Po čase stráveném na

Smushellu, kdy měla v péči mnohem silnější psychiky, Dors Wandi-

ny sondy snadno oklamala.

Přesto to byl napjatý okamžik. Něco v Dors – ta část vyladěná na

lidské chování – chtěla zajít za tou osobou, již znala a milovala.

Ale Wanda právě teď setkání se zesnulou babičkou Dors nepo-

třebuje. Je spokojená a má plno práce a je si jistá, že Druhá Nadace

bude stát za velkým probuzením lidstva už za tisíc let.

Není v žádném případě na mně, abych ji rušila, i když je její cíl

jen iluzorní.

A tak šla Dors dál, s tváři a myslí dostatečně odlišnou, až Wanda

nakonec jen zakroutila hlavou a na ten pocit něčeho známého zapo-

mněla.

Když se Dors dostala dost daleko, očistně si vydechla.

- 178 -

5.

Sybyl novinky nepřijala zrovna dobře. Když nabyla vědomí na

palubě Pýchy Rhodie, vynadala Harimu a Maserdovi za to, co uděla-

li.

„Zničili jste naději deseti trilionů lidi na to, že uniknou tyranii!“

Mors Planch přijal tuto poslední porážku klidněji, než Hari čekal.

Vysoký tmavý pirátský kapitán se víc zajímal o to, aby pochopil, co

se stalo a co by jim mohla přinést budoucnost.

„Tak abych si to ujasnil,“ začal Planch. „Zmanipulovala nás jed-

na skupina robotů a vylákala nás k těm archivům, aby tak získali dů-

vod záznamy zničit, a tady Seldon jim to schválil.“ Planch ukázal na

Hariho. „Akorát že pak nás všechny unesla jiná skupina zatracených

tiktaků?“

Hari, jenž se snažil číst, podrážděně vzhlédl od své kopie Rozu-

mu do kapsy pro děti.

„Lidská vůle je často méně silná, než si my egotisté představu-

jeme, kapitáne Planchu. Svobodná vůle je adolescentní představa,

která pořád vylézá jako obtížný plevel. Většina lidí z toho ale vyros-

te.

Podstatou dospělosti,“ dokončil s povzdechem, „je pochopení,

jak malou silou může jeden člověk působit proti obrovské galaxii či

hybnosti osudu.“

Mors Planch se na Hariho zadíval přes salonek.

„Možná máte fantastický množství důkazů a matematiky, o který

opíráte tu svou zarputilou filozofii, profesore. Ale já ji do smrti smr-

ťoucí nepřijmu.“

Sybyl podrážděně přecházela sem a tam, takže Horis Antik mu-

sel stáhnout nohy pokaždé, když se přiblížila k jeho křeslu. Malý by-

rokrat si vzal další modrou pilulku, třebaže se značně uklidnil od

chvíle, kdy v mlhovině upadl do drogami vyvolané apatie. Přesto si

stále kousal nehty.

Jeni Cuicetová seděla schoulená v lenošce a na čelo si tiskla neu-

rální znecitlivovač. Dívka předváděla hrdé čelo, ale bolesti hlavy a

zimnice se očividně zhoršovaly.

- 179 -

„Musíme ji dostat do nemocnice,“ požadovala Sybyl na únosci.

„Nebo necháte tu chudinku umřít jen proto, že s námi máte spor?“

Robot, který byl vyroben, aby připomínal Gornona Vlimta, si sá-

hl za hlavu a vytáhl kabel, který ho spojoval s lodním počítačem a

skrze nějž ovládal Pýchu Rhodie, řítící se k nějakému neznámému

cíli.

„Nikdy jsem na tuto část cesty nechtěl brát ani vás, ani Jeni, ani

kapitána Plancha,“ vysvětloval humanoid. „Byl bych vás odeslal se

skutečným Gornonem Vlimtem, ale nebyl čas.“

„A kam jste naši loď poslal?“ ptala se Sybyl. „Chtěl jste nás vy-

dat policii? Strčit do nějakého říšského vězení? Nebo jste nás chtěl

vyléčit z našeho šílenství tou takzvanou Císařskou dekontaminační

službou, která obléhá Ktlinu?“

Robot zavrtěl hlavou.

„Na bezpečné místo, kde se nikomu z vás nic nestane a kde ni-

kdo z vás nikomu neublíží. Ale ta příležitost pominula, takže to mu-

síme zvládnout nějak jinak. Tato loď se tudíž cestou zastaví na něja-

ké vhodné říšské planetě, kde vás tři vysadíme a Jeni se dostane lé-

kařské péče.“

Mors Planch si zamnul bradu: „Rád bych věděl, co se tam na té

archivovací stanici zvrtlo. Zabil jste Kerse Kantuna, jenže dovolil

jste mu dokončit to, proč tam přiletěl. Nenechal jste nám ani zbývají-

cí archivy a teď zdrháte o sto šest. Jdou po vás nepřátelé?“

Gornon neodpověděl. Ani nemusel. Všichni věděli, že jeho frak-

ce je mnohem slabší než Kantunova, a bez rychlosti a překvapení by

ničeho nedosáhl.

Hari uvažoval, co se asi stane s lidmi na palubě této lodi. On sa-

mozřejmě znal většinu velkých tajemství už celá desetiletí. Ale co

Sybyl, Planch, Antik a Maserd? Po propuštění by mohli začít mluvit.

A záleželo by vůbec na tom, co by řekli? Galaxie byla vždycky plná

nepodložených řečí o takzvaných věčných – mechanických bytos-

tech, nesmrtelných a vševědoucích. Po Trantoru se ty řeči rozšířily

mnohokrát a tato mánie vždycky polevila, když naskočily společen-

ské tlumicí mechanismy.

Podíval se na Jeni a cítil se provinile. Její případ dorosteneckého

zánětu mozkových blan toto dobrodružství velmi zhoršilo – musela

- 180 -

se vyrovnat se zprávami o robotech, fosiliích a archivech plných sta-

rých historii… což všechno byla témata, ke kterým ten nakažlivý or-

ganismus způsobující zánět vyvolával v lidských myslích nechuť.

Probíral to s Maserdem, který nebyl žádné ořezávátko a nyní po-

chopil, že zánět mozkových blan prostě nemůže být přirozený. Tře-

baže byl starší než všechny známé kultury, musel být kdysi vytvořen.

Zacílen. Schválně vyroben tak, aby byl odolný a vysoce nakažlivý.

„Mohla to být zbraň namířená proti lidstvu?“ zeptal se Maserd.

„Vytvořená nějakou cizí rasou? Možná tou, kterou právě zničily ty

terraformery?“

Hari si vzpomněl na memové entity, jež si zazuřily na Trantoru –

šílené softwarové entity, tvrdící, že jsou duchové prehistorických ci-

vilizací, jež Daneelovu druhu kladly za vinu nějakou dávnou zkázu.

Hariho napadlo, jestli snad zánět mozkových blan není jejich práce,

míněná jako pomsta lidstvu… dokud se do toho nevložila psychohis-

torie.

Pak v chorobě rozpoznal něco jiného – jeden ze společenských

„tlumičů“, které udržovaly lidskou civilizaci stabilní a odolnou vůči

změnám.

Byl schválně vytvořen, to ano, ale ne, aby lidstvo zničil.

Zánět mozkových blan byl lékařskou inovací. Zbraní proti mno-

hem starší a nebezpečnější nemoci.

Chaosu.

Sybyl se brzy vrhla na další téma. Skočila po čerstvém předmětu

se šílenou hbitostí renesanční mysli.

„Ty mentalické síly, které jste předvedl, jsou úžasné! Naši vědci

na Ktlině byli skeptičtí, ale pár jich přišlo s teorií, že dost silný počí-

tač se superresponzivními senzory by mohl sledovat a dešifrovat

všechny elektrické impulsy, které lidský mozek vydává! Pochybova-

la jsem, že by se taková složitá analýza dala provést i s novými počí-

tacími stroji. Ale tito pozitroničtí roboti to zřejmě dělají už hezky

dlouho!“

Kroutila hlavou.

„Jen si to představte. Věděli jsme, že vládnoucí třída má spoustu

metod, jak nás ovládat. Neměla jsem ale tušeni, že při tom vnikají a

pozměňují naše myšlenky“

- 181 -

Hari by byl moc rád, kdyby ta ženská zavřela zobák. Někdo s její

inteligencí by si měl uvědomit důsledky. Čím víc toho objeví, tím

důležitější bude vymazat jí veškeré vzpomínky na poslední týdny,

než bude moci odejít. Ale renesanční typy už prostě byly takové. Tak

divoké a nadšené osvobozenou tvořivostí svých chaosem prostoupe-

ných myslí, že závislost na dalším novém nápadu byla mnohem sil-

nější než jakákoliv droga.

„V celých dějinách existoval jen jeden způsob, jak porazit vlád-

noucí třídy,“ pokračovala Sybyl. „Sebrat jim jejich nástroje útlaku a

osvobodit je! Rozšířit je mezi masy. Když několik starých robotů do-

káže číst myšlenky, proč tu techniku nezačít vyrábět masově a nedat

ji každému? Ať má každý občan přilbu vylepšující mozek! Brzy by

byli ze všech lidí telepati. Vyvinuli bychom štíty pro chvíle, kdy by-

chom chtěli mít soukromí, ale zbytek času… jen si představte, jaký

by to byl život? Okamžitá výměna informací. Bohatství nápadů!“

Musela se konečně odmlčet, protože jí došel dech. Hari, na dru-

hou stranu, promýšlel představu, již předložila.

Pokud by se mentalické schopnosti někdy začaly šířit otevřeně a

všichni by je mohli získat, psychohistorii by bylo nutné od základu

přepsat. Věda o lidech by stále byla možná, ale už by nikdy nebyla

založená na stejné sadě předpokladů – že se biliony lidí mohou vzá-

jemně náhodně a nevědomky ovlivňovat jako komplex molekul v

mračnu plynu. Sebeuvědomění – a intimní poznání ostatních – by

celou věc ohromně zkomplikovalo. Pokud…

Nejspíš by se to mohlo projevit dvěma způsoby. Telepatie by

mohla zjednodušit všechny rovnice, pokud by přinesla uniformitu,

splynutí všech myslí do jednoho myšlenkového proudu…

Nebo by mohla složitost exponenciálně zvětšit! Tím, že by dušev-

ní činnosti umožnila rozložit se do různých vnitřních a externě sdíle-

ných vzorců chování, rozčlenit je a pak je znovu propojit v diverzifi-

kovaných vzorcích.

Zajímalo by mě, jestli by pro tyto dva přístupy bylo možné vytvo-

řit modely a porovnat je, kdyby se připravila série buněčných mate-

tomatonů…

Odolal touze ponořit se do detailů tohoto hypotetického scénáře.

Neměl ani nástroje, ani dost času.

- 182 -

Samozřejmě náhlý výskyt několika set mentalicky nadaných lidi

na Trantoru v minulé generaci nebyla žádná shoda náhod. Jelikož

byli všichni brzy nahnáni do Daneelova kroužku, dalo se celkem lo-

gicky předpokládat, že nesmrtelný služebník plánuje vetkat psychic-

ké schopnosti do lidské rasy… třebaže ne tím křečovitě demokratic-

kým způsobem, jaký si představovala Sybyl.

Hari si povzdechl. Obě varianty znamenaly konec jeho celoži-

votního díla, jeho krásných rovnic.

Vrátil se zase k Rozumu do kapsy pro děti a snažil se nevnímat

hluk a mumlání ostatních v salonku. Zalovil v přechodném věku, v

čase těsně po první velké techno-renesanci, kdy vlny pouličních bou-

ří, ničení a manického solipsismu zničily skvělou kulturu, která vy-

tvořila Daneelův druh. Na Zemi to vedlo ke stannému právu, drako-

nickému útlaku, veřejnosti odtahující se před excentričností a indivi-

dualitou – ve spojení s vlnami ochromující agorafobie.

V té době to na padesáti kolonizovaných planetách vypadalo ji-

nak. Miliony šťastnějších lidí v prvních vesmírných koloniích žily

déle, vedly poklidnou existenci na zámcích se zahradami, o které pe-

čovali robotičtí sluhové. Přesto Hariho derivace ukazovaly, že para-

noidní nesnášenlivost vesmířanů – až příliš velká závislost na robo-

tické práci – byla stejně symptomatická pro trauma i zoufalství.

Do této éry vstoupili Daneel Olivaw a Giskard Reventlov, první

mentalický robot, a oba měli naprogramovanou neochvějnou odda-

nost k postižené rase svých pánů. Hari nepochopil všechno, co přišlo

pak, ale chtěl. Klíč k hlubšímu pochopení ležel právě v tom věku.

„Odpusťte, že ruším, pane profesore,“ ozval se za ním hlas, „ale

už je čas. Musíme vás dát do omlazovače.“

Hari prudce zvedl hlavu. Byl to Gornon Vlimt – či spíš R. Gor-

non Vlimt, robot, jenž převzal vzhled toho člověka.

Tento Gornon mu chtěl poskytnou další léčbu v rakvi podobném

přístroji z Ktliny, ale přidal nějaké triky, které jeho tajnůstkářská

banda kacířských mašin schraňovala po celá staletí.

„Je to vážně nutné?“ zeptal se Hari. Jeho pud sebezáchovy po

událostech přede dvěma dny trochu ustoupil, když ho logika donutila

provést jistý odporný skutek. Zničit – nebo schválit zničení tolika

drahocenných informací pro větší dobro lidstva.

- 183 -

„Obávám se, že ano,“ naléhal R. Gornon. „Na to, co přijde teď,

budete potřebovat více sil.“

Hari se zachvěl. To neznělo zrovna lákavě. Kdysi dávno se mu

dobrodružství líbila – poletovat po Galaxii, vyzývat nepřátele, mařit

jejich ohavné plány a odhalovat tajemství z minulosti – a celou dobu

si stěžoval, že by se mnohem raději hrabal v knížkách. Ale za těch

časů měl vedle sebe Dors. Dobrodružství pro něj ztratilo veškerou

přitažlivost a nebyl si jistý, jestli ještě chce nějaké začít.

„Tak dobře,“ souhlasil nakonec spíš ze zdvořilosti než z pocitu

povinnosti. „Můj život řídili roboti. Nemá smysl končit s tímto zvy-

kem v posledním dějství.“

Vstal a zamířil na ošetřovnu, kde čekala krabice s otevřeným ví-

kem, jako číhající tlama krypty. Všiml si, že uvnitř jsou ve skuteč-

nosti dvě prohlubně, jako by byla určena pro dvě těla, ne jen jedno.

Jak útulné, pomyslel si.

Když mu R. Gornon pomáhal dovnitř, Hari věděl, že toto je bod

přechodu. Ať už se probudí nebo ne – ať už se vynoří v jakékoliv

podobě – už nikdy to nebude stejné.

6.

Thumartinská mlhovina byla vírem trosek a rozpouštějící se

plazmy. Nedávno se tu událo něco divokého – možná velká kosmic-

ká bitva – a zůstal tu pěkný binec. Nástroje vypovídaly o mnoha pře-

tížených hypermotorech, jež před několika málo dny efektně vybuch-

ly. Ale protože se to stalo uvnitř uhlově černého mračna, nikdo v Ga-

laxii se o tom nedozví.

Tedy žádní lidé. Šifrované hypervlnové kanály, které používali

roboti, již bzučely zprávou o tom, že archivy a terraformery byly ko-

nečně zničeny.

Dors si to prohlížela s nepříjemným pocitem zmatku a úzkosti.

Hari tady byl buď těsně před, nebo během toho výbuchu násilí. Kdy-

by byla Dors člověk, úzkosti by se ji stáhl žaludek. Zatím její simu-

lační programy automaticky prováděly tytéž náhradní emoce.

- 184 -

„Toto místo… je jako domov; Dors. Nějak vím. že tu jsme s

Voltairem strávili mnoho set let a dřímali, dokud nás někdo nezavo-

lal zpátky do života.“

Ten hlas vydal holografický obraz mladé ženy s krátkými vlasy

ve středověké zbroji.

Dors kývla. „Jeden z Daneelových agentů musel odvézt váš ar-

chiv odsud na Trantor, jako součást plánu, o němž nic nevím. Nebo

se možná váš modul uvolnil a sebrala ho nějaká prolétající lidská

loď. Vzala ho na nějakou nicnetušící planetu, kde nadšenci bezsta-

rostně vypustili jeho obsah.“

Holografická dívka se usmála.

„Mluvíš, jako bych byla nebezpečná, Dors.“

„Ty a Voltairův sim jste spustily chaos v Juninském sektoru a na

Sarku. I když vás Hari odeslal do hlubokého vesmíru, kopie Voltaira

nějak nakazila a pozměnila Lodovika Tremu. Ach, ty jsi stvoření

chaosu, to bezpochyby.“

Johanka z Arku se usmála. Ukázala na tu hrůzu hned za okenním

portálem.

„Tedy soudím, že ty toto ničení schvaluješ. Smím se zeptat, proč

si mě v tom případě držíš u sebe?“

Dors mlčela.

„Asi proto, že jsi konečně připravena čelit obtížným otázkám?

Za ta dlouhá léta, jež jsem strávila ve Voltairově společnosti, nedo-

kázali jsme změnit názor toho druhého na základní otázky. Já jsem

stále oddána víře stejně jako on rozumu. A přesto jsme se od sebe i

něčemu navzájem přiučili. Například si nyní uvědomuji, že víra i ro-

zum jsou sny pocházející ze stejného toužebného přání.“

Dors zvedla obočí. „A jaké přání to je?“

„Přání spravedlnosti – ať už pochází od božstva vně moci nebo z

hodnot, jež si lidé vyslouží rozumovým řešením problémů. Rozum i

víra předpokládají, že lidská existence dává nějaký smysl. Že není jen

nějakým hrozným žertem.“

Dors si odfrkla.

„Ty tedy rozhodně pocházíš z divné doby. Když jsi žila. To jsi

byla k chaosu opravdu slepá?“

- 185 -

„Slepá k chaosu? Já i Voltaire jsme se narodili v extravagant-

ních stoletích, plných násilí, zmatku a krutosti. I v pozdější technolo-

gické éře, která nás oživila skrze chytré počítačové simulace, měli

bolavá místa. Ale onen druh chaosu, o němž ses zmínila – ona cho-

roba, jež ničí kultury v jejich nejskvělejší chvíli…“

Johanka zavrtěla hlavou.

„Ze svých časů si na nic takového nevzpomínám. A Voltaire též

ne. Jsem si jistá, že něčeho takového bychom si povšimli. Ani víra,

ani rozum nemohou vzkvétat, když jsi, hluboko ve svém nitru, pře-

svědčená, že vesmír se proti tobě spikl.“

Dors se zahloubala. Mohla mít Johanka pravdu'? Mohla existovat

doba, kdy chaos nebyl hrozbou? Ale to nedávalo smysl! První sku-

tečně velký vědecký věk – jenž vynalezl roboty a kosmické lety – se

zhroutil v šílenství. Muselo to být něco endemického –

Sled jejích myšlenek přerušil interface lodního počítače a naplnil

kajutu zářícími písmeny.

Pátrání v okolním vesmíru odhalilo stopy po

skocích. Signatury lodí, které nedávno odletěly.

Pravděpodobní kandidáti jsou na obrazovce. Pro-

sím, zvolte kurz.

Dors nařídila pátrání a teď si na obrazovce prohlížela dvě ioni-

zační stopy vedoucí opačnými směry.

Docela dobře je možné, že Hariho odsud neodvezla ani jedna z

nich. Jeho atomy mohou právě teď poletovat mezi popelem a troska-

mi – starými vzpomínkami a zničenými ambicemi minulosti.

Potřásla hlavou.

Přesto se musím rozhodnout.

Právě když chtěla začít hádat, zářící písmena se změnila.

Nově příchozí v mlhovině. Plavidlo. Viz násle-

dující souřadnice…

Dors rychle zapnula ochrannou síť a napojila se na počítač pří-

mo. Teď vetřelce cítila, byla to rychlá loď. Buď to byl jeden z nej-

- 186 -

lepších říšských křižníků, nebo zločinec z nějakého chaotického svě-

ta…

…nebo ji ovládali roboti.

Volají nás.

Pilot používá jméno Dors Vanabili.

Dors kývla. Daneel se musel o jejím odpadnutí dozvědět a něko-

ho za ní poslat. Už celé dny si zkoušela, co řekne buď nesmrtelnému

služebníku samotnému, či jednomu z jeho emisarů, až se ji bude sna-

žit získat zpátky do stáda odvoláváním na její smysl pro povinnost.

Jakkoliv cítila k nedávným událostem nechuť, Olivaw bude trvat na

tom, že může jedině pomáhat jeho dlouhodobému plánu na spásu lid-

stva.

Existuje i možnost, že budou střílet, když se pokusím utéci. Přesto

cítila touhu udělat právě tohle – ukázat Daneelovým pohůnkům záda.

Čin její odpor vyjádří mnohem výmluvněji než slova.

Pilot přilétající lodi znovu žádá spojení. Teď

je tu i osobní identifikační kód a zpráva.

Dors se váhavě otevřela proudu údajů.

„Zdravím, Dors, soudím, že jsi to ty. Už jsi měla dost času si to

promyslet?

Nemyslíš, že nastal čas si promluvit?“

Překvapeně ucukla. Ale jiným způsobem to celou dobu čekala.

Jistá symetrie vyžadovala, aby se s Lodovikem Tremou setkala ještě

jednou.

Holografický obraz mladé středověké rytířky se zachvěl a pou-

smál se.

„Cítím Voltaira! Je nablízku, v jedné ze svých manifestací!“

Simulované programy vytvořily dokonalou nápodobu odevzda-

ného povzdechnutí, když Dors řekla: „No dobrá. Tak si poslechne-

me, co nám hoši chtějí říct.“

*

*

*

- 187 -

Hari hleděl na Pengii a říkal si, co je na té planetě tak podivné. Z

oběžné dráhy vypadala obyčejně, jako každá běžná císařská planeta s

modrými moři a obrovskými plochami obdělávané půdy, pokryté ša-

chovnicí polí a sadů. Malá města tu očividně nebyla pro život důleži-

tá. Vlastně toto bukolické místo muselo vypadat stejně už mnoho ti-

síc let.

A přesto Harimu úrodné planiny náhle připadaly zvláštní, když

znal zdroj jejich symetrie. Nejspíš je vytvořily nějaké neuvěřitelné

stroje. Představoval si to – podle galaktických měřítek k tomu došlo

docela nedávno – jak se z oblohy snesl umělý oheň a rozdrtil na

prach rozvodí, vytesal ideální říční koryta a poté osadil ranější verzi

Pengie vší vegetací a opatřil potraviny potřebné pro lidské osídlení.

A Hari si uvědomil ještě něco jiného.

Neviděl jsem moc „typických“ říšských planet. Většinu života

jsem poletoval sem a tam a prozkoumával ty zvláštní… snažil jsem se

pochopit odchylky od pravidel psychohistorie. Pokoušel jsem se do

našeho rozrůstajícího se modelu dostat každý zádrhel a variaci. Na-

vštívit nějaké takové místo, kde se rodí většina lidí, mi prostě nikdy

nepřipadalo důležité. Lidé tady žijí téměř stejně jako naši předkové a

umírají v uspokojení či zoufalství – podle vlastních osobních dramat.

Dokonce i Helikon, kde strávil své dětství, byl anomálií. Třebaže

planetární ekonomice zcela vládlo zemědělství, místní genetická

úchylka vyústila ve vyhlášený domácí průmysl – takže planeta dodá-

vala byrokracii a meritokracii matematické génie. Nebylo tedy divu,

že se Daneel rozhodl své pátrání a experimentování umístit sem!

Tohle místo možná je typické, pomyslel si Hari. Ale nejsem si už

jistý, co to slovo znamená. Pokora mu v jeho věku opět připadala

překvapivě pohodlná.

Samozřejmě všechno to divné hloubání mohlo být vedlejším

produktem jeho nedávné omlazovací kúry. V údech cítil novou sílu,

krok měl pevnější, a to vše nemohlo neovlivnit jeho náladu, nenaka-

zit ho nadšením, jehož, ironicky, poněkud litoval, věda, že je umělé.

A přesto jedna jeho část cítila překvapení nad tím, jak málo se

změnil.

Pořád jsem stařec. Nevypadám jinak. Cítím, že jsem dostal tro-

chu sil, ale upřímně pochybuji, že se to přenese do délky života. Je to

- 188 -

snad veškerý rozdíl mezi tím, čeho dosáhla Sybylina renesance, a

tajnými biotechnologiemi, které kalviniáni po staletí shromažďovali?

Ten kontrast nebyl zas tolik působivý.

Hari měl nejasný pocit – skoro jako sen – že zatímco ležel v té

bílé skříni, stejně tolik, kolik toho dostal, mu bylo odebráno. Událo

se víc, než bylo vidět.

Mírná modrá planeta se přibližovala, jak R. Gornon Vlimt pilo-

toval Pýchu Rhodie k přistávací ploše. Z nějakého důvodu se při se-

stupu všichni dívali k východu. Na tom, co se dělo na západě, niko-

mu nezáleželo, protože to bylo skoro totéž. Jeni Cuicetová seděla v

suspenzorovém křesle a skoro se nehýbala, jak bojovala se zimnicí.

Horis Antik poukazoval na rysy geografie dole a on i Biron Ma-

serd byli velice nadšení, když věděli, jak byl terén vytvořen – byla to

chamtivě intelektuální radost, již Hari dobře chápal. Proto se na své

dva mladší přátele usmál.

Sybyl a Planch se choulili u předního okna a potají si něco špita-

li, i když Hari celkem dokázal uhádnout, co jim asi dělá starosti. Pod-

řízeným lodníkům z Ktliny a Pýchy Rhodie dal R. Gornon drogy a

hypnózu, takže se lhostejně věnovali svým povinnostem a na prapo-

divné události minulého týdne si očividně nepamatovali.

Sybyl a Planch si říkají, kdy asi přijdou na řadu, pomyslel si Ha-

ri. Musí vymýšlet nějaký plán, aby se tomu vyhnuli, nebo jak zane-

chat tajnou zprávu svým přátelům. Vím to, protože tohle bych na je-

jích místě udělal já.

Antik a Maserd si zřejmě takové starosti nedělali, snad se spolé-

hali na to, že je ochrání Hariho přátelství, nebo na to, že jsou důvěry-

hodnější. Žádný z nich nehodlal podporovat nic, co by vyvolávalo

chaos. Přesto Hari přemýšlel.

R. Gornon v mnoha směrech jedná, jako by měl stejnou agendu

jako Daneel. A přesto zabil jednoho z Daneelových agentů a očividně

prchá, jak nejrychleji to jde, aby unikl spárům nesmrtelného služeb-

níka.

Bylo v tom něco složitějšího, co zatím Hari nepochopil. Biron a

Horis možná příliš spoléhali na přátelství a věřili, že ochrání jejich

vzpomínky na nedávné události.

- 189 -

Planch a Sybyl se rozhodli. Zachmuřeně zamířili k Harimu.

„Jsme připravení uznat, že jste zase vyhrál, Seldone,“ prohlásila žena

z Ktliny. „Tak uzavřeme dohodu.“

Hari zavrtěl hlavou. „Bylo by přeháněním říkat, že jsem cokoliv

vyhrál. Vlastně mě ta nedávná vítězství stála víc, než si umíte před-

stavit. Kromě toho, proč si myslíte, že jsem v postavení, abych mohl

uzavírat dohody, natož nějaké prosazovat?“

Sybyl se rozčileně zaškaredila, ale Planch, vesmírný obchodník,

se dál tvářil nevzrušeně.

„Nerozumíme všemu, co se stalo, avšak naše možnosti jsou oči-

vidně omezené. I když té věci –“ kývl na R. Gornona – „nemůžete

přikazovat, nepochybně máte jistý vliv. Ti tiktaci si vás vysoce cení.“

Cení si toho, jak mě můžou využít, pomyslel si Hari poněkud

hořce. Bylo to samozřejmě nefér. Zřejmě všichni roboti, dokonce i

Daneelovi nepřátelé, Hariho z nějakého důvodu uctívali nad všechny

ostatní. Byl nejblíž k vědoucímu pánovi, jaký se za tisíce let v lid-

ském vesmíru objevil.

Ať už to je k něčemu dobré nebo ne, říkal si trpce. A ať už je to k

něčemu dobré lidstvu.

„Co navrhujete?“ zeptal se Morse Plancha. Kapitán se ochotně

pustil do smlouvání.

„Jak to vidím já, tak tenhle mentalický tiktak dokáže zneškodnit

každého z nás, dostat nás do bezvědomí, nadrogovat a vymýt nám

mozek. To ale přináší dvě nevýhody! První, tady starýmu Gornonovi

se to nebude líbit, aspoň podle toho jejich Prvního zákona. No jasně,

může si zdůvodnit, že to dělá pro větší dobro, ale náš plecháč by ur-

čitě rád našel nějakou jinou cestu, aby nám zabránil pustit si pusu na

špacír, že jo?“

Na Hariho tato úvaha udělala dojem. Planch se docela chytal.

„Pokračujte.“

„Kromě toho, pokud se kdekoliv ukážeme s mezerou v paměti,

pro všechny naše přátele i pro každýho, kdo nás zná, to bude vý-

znamný vodítko. Na Ktlině jsou lidi, kteří věděli, co máme v plánu.

Ať už tenhle robot udělá s naší pamětí cokoliv, ty mazaný lidičkové

by mohli použít nějaký nový renesanční technologie, aby to napravi-

- 190 -

li. Gornon by nám musel úplně vymazat mozek a strčit nás do nějaký

díry, aby zajistil, že se to nestane.“

Hari vycítil, že Biron Maserd přistoupil bliž, aby se zúčastnil

rozhovoru.

„Předpokládáte, že ta vaše milovaná chaotická revoluce na Ktli-

ně ještě panuje,“ podotkl. „Ale i kdyby tam ta choroba ještě zuřila,

vydrží dost dlouho, aby váš scénář vyšel? Zvlášť teď, když vám se-

brali ty staré archivy?“

„Možná podceňujete, kolik zbraní tato renesance má ve svém ar-

zenálu. Ktlina už není sedící kachna, jako byl Sark. A není ani tolik

důvěřivá jako Mořena Ztracená. A i kdyby neuspěla jako všechny

ostatní, je tady připravená stále rostoucí síť spolupracovníků a sym-

patizantů, kteří jsou ochotní pomoct další planetě pokusit se uniknout

z tý starý pasti.“

Hari musel odhodlání a oddanost tohoto muže obdivovat. Od

Plancha se lišil pouze v základním předpokladu – čeho mohou lidé

dosáhnout. Kdyby jen byla základní fakta jiná, stál bych na jeho

straně a ochotně bych mu pomáhal.

Avšak psychohistorie ukazovala, že stará říše se zhroutí dávno

předtím, než dosáhne Planchova prahu. Jakmile se říšská síť obcho-

du, služeb a vzájemné podpory rozpadne, místní populace na každé

planetě bude mít mnohem vážnější starosti než aspirovat na příští

renesanci. V popředí zájmu budou stát otázky přežití. Do věci se vlo-

ží šlechtická třída, jako to dělala vždy v době krize, a vytvoří buď

shovívavé, nebo despotické tyranie. Mor chaosu zastaví něco stejně

strašlivého. Zhroucení samotné civilizace.

„Pokračujte, Planchu,“ vybízel ho Hari. „Soudím, že chcete na-

vrhnout nějakou alternativu.“

Kapitán kývl. „Nemůžete nás nechat jen tak jít – to je nám jasný.

Ale bylo by lepší nás nezabíjet, ani nám nevymazávat paměť. Tak

bychom rádi navrhli něco jinýho.

Vezměte nás s sebou zpátky na Trantor.“

Mohl to rozvést, ale v té chvíli se ozval pronikavý výkřik. „Ne!“

Všichni se otočili k mladé Jeni Cuicetové, jež se zvedla na

loktech a snažila se sestoupit z levitačního křesla.

- 191 -

„Já zpátky nejdu. Odvezli by mě s našima na Terminus. Tenhle

zatracenej zánět by to jen ještě zhoršil. Řekli by, že to znamená, že

jsem všivej génius! Byli by ještě víc hrr dostat mě na tu strašnou ská-

lu, abych tam shnila!“

Přistoupila k ní Sybyl, kterou dívčina bolest na chvíli rozptýlila,

a pokusila se ji nabídnout nějakou chemickou úlevu. Mors Planch a

Hari se po sobě podívali.

Planch to nemusí dál rozebírat, pomyslel si Hari. Nemá smysl tu

holku rozčilovat. Kromě toho vím, co navrhuje. Existují staré metody,

jaké používali císaři, aby udrželi lidi v bezpečném „exilu“ přímo v

hlavním městě. Je to riskantní volba. Možná si Planch myslí, že z ta-

kového vězení dokáže uniknout, i když císařská rukojmí pouta zkou-

šela celá tisíciletí.

Nebo by možná raději žil v pohodlí na kosmopolitním místě, mís-

to aby si nechal vymazat paměť.

Jakýmkoliv dalším diskusím na dané téma učinil přítrž R. Gor-

non, když přes rameno křikl: „Všichni se připoutejte! Nemají tady

příliš sofistikovaný naváděcí paprsek, takže to možná bude dost drs-

ná jízda.“

Nikoho nenapadlo neposlechnout. Gornon svou moc jasně pro-

kázal. Když se pasažéři podívali na pengijský venkovský kosmoport,

věděli, že věci zůstaly nedořešeny. Každý z nich se na Pengii dostane

do rozhodujícího bodu. Osudového bodu.

Na kraji přistávací plochy se setkali s půl tuctem robustních

mužů. Hari Seldon měl naprosto nezaměnitelný pocit, že to jsou ro-

boti – nepochybně členové Gornonova malého kalviniánského kultu.

K lodi dojela tři velká vozidla a zastavila se vedle hangáru. Do

jednoho nastoupili lodníci Birona Maserda a ti, kteří sloužili na palu-

bě Planchova plavidla. Do druhého pak šli Horis, Sybyl, Planch a

Maserd a dozadu zlehka vplula Jeni na levitačním křesle. Ti se ze

všeho nejdřív zastaví v nemocnici, kde se doktoři vyznají v léčbě zá-

nětu mozkových blan a mají vybavení, aby mladé ženě pomohli.

Gornon si nedělal starosti, že by snad mohla mluvit o tom, co vi-

děla. Zánět mozkových blan u svých obětí často vyvolával podivné

halucinace a nikdo by její povídačky nebral vážně. Kromě toho si

- 192 -

Hari všiml, že lodní motory běží na volnoběh. Kalviniáni tu nehodla-

li zůstat dlouho, nejvýš pár dní.

Dokonce i to by mohlo být příliš dlouho, pokud je Daneelova or-

ganizace stejně výkonná jako obvykle. Hariho napadlo, co mohlo

tyto robotické kacíře dohnat k takovému riskování.

Hari a Gornon se připojili k ostatním. Limuzína s autopilotem

vyrazila k blízkým kopcům, zóně, kde zřejmě žila místní šlechta. Ha-

ri usoudil, že Gornon má připravenou vilu. Pro zajatce jenom to nej-

lepší.

Když limuzína dorazila k bočnímu výjezdu z provinciálního

kosmoportu, Hari se ohlédl na Pýchu Rhodie a díky ostrému zraku,

který mu byl navrácen, si všiml čehosi zvláštního.

Roboti, které Gornon nechal na lodi, vykládali z vchodu pro pa-

sažéry něco velkého. Bylo to bílé a vypadalo to jako příliš velká ra-

kev.

Dokonce i roboti měli s tou váhou problémy, když tu věc nesli ke

třetímu a poslednímu vozidlu. Jejich pohyby ukazovaly na velkou

opatrnost, jako by jejich náklad byl drahocennější než jejich životy.

Jako kdyby na jeho bezpečné cestě k nějakému vzdálenému cíli

hodně záleželo.

- 193 -

ČÁST 5

●

OPAKUJÍCÍ SE RENDEZ-VOUS

Pengie… Planeta v sektoru Rigela, známá produkcí elegantní

umělecké keramiky a jistými anomálními oceánskými formami života,

které byly nedávno zkoumány kvůli svým jedinečným neuromentalic-

kým rysům, nabízejícím naději pro organické lidi s imunitním systé-

mem, který odmítá standardní symbiotické hostitelské implantáty…

Pengie je významná téměř naprostým nezájmem o historii. Je to

skromná zemědělská planeta, která se v dobách temna zúčastnila jen

několika významných událostí a v císařské době žádných. Jen jednou

– 520 let před mezivládním – se na chvíli dostala do popředí, těsně

po bitvě u Chjerrups, když hostila zasedání první galaktické sjedno-

covací vyšetřovací komise. Kvůli těmto slyšením byla nakrátko zná-

má všude tam, kde nebylo vysílání rušeno…

Tato skvělá fáze ale brzy pominula, jak se bouřlivé debaty o osu-

du rozšířily na zalidněnější místa. Brzy poté Pengie opět upadla…

ENCYCLOPEDIA GALACTICA, 117. vydání, 1054 e. n.

- 194 -

1.

R. Zun Lurrin konečně pochopil ohromný rozsah Daneelova

dlouhodobého plánu na záchranu lidstva.

„Chcete jim pomoci se sjednotit. Vytvořit telepatickou síť, v níž

bude každá lidská duše spojená se všemi ostatními.“

Nesmrtelný služebník kývl a zadíval se na šedesát lidských sub-

jektů, které všechny se spokojeným výrazem ve tváři meditovaly pod

kupoli.

„Jen si to představ. Už žádná zarytá zloba. Konec hořkosti a so-

becké rivality. A nade vše žádný solipsismus. Jak dlouho může ně-

kdo ignorovat pocity jiných lidi, když začnou být hmatatelné, jako

nedílná součást tvé vlastní mysli?“

„Jednota a shoda,“ povzdechl si Zun. „Starý sen. A my bychom

jim ho mohli konečně splnit.“

Pak se však Zun zamračil, když se nad šedesáti lidmi před sebou

zamyslel.

„Jsou vyrovnaní, dokonale propojení, protože každý je spojený s

pozitronickým mentalickým zesilovačem. Jenže vy teď říkáte, že to-

též nemůžeme udělat ve velkém měřítku?“

Daneel kývl. „Takovou závislost na mechanických metodách ne-

smíme dopustit.“

„Tak bychom se však mohli spojit s našimi pány! Roboti a lidé,

spojení ve stálé, milující synergii.“

„A v takové synergii by podíl strojů stále rostl,“ namítal Daneel.

„Navíc si vezmi, kolik robotů bychom museli vyrobit. Toho bychom

dosáhli pouze tehdy, pokud bychom začali s autoreprodukcí. To ote-

vírá dveře k selekci, darwinismu, evoluci… a nakonec novému druhu

androidů. Takovému, který myslí hlavně na své zájmy místo na zá-

jmy lidstva. Přísahal jsem, že něco takového nikdy nedopustím.

Ne. Nesmíme dovolit, aby lidé začali být přehnaně závislí na ro-

botech. To byl přístup prvních kolonistů – hereze, před níž varoval

Eliáš Baley. Tato zrůdnost donutila Giskarda jednat tak, jak jednal.“

Z Daneelova hlasu se ozývalo odhodlání. „Lidé se musí konečně

postavit na vlastní nohy. A existují pro to další důvody než ty, o kte-

- 195 -

rých jsem ti zatím řekl. Důvody, které souvisejí s přežitím samotné

rasy.“

Zun Lurrin se nad tím zamyslel.

„V tom případě budu extrapolovat, Daneeli. Z těchto údajů se

odvážím uhádnout váš plán.

Před sto lety jste na malé skupince lidí začal s řadou genetických

pokusů. Z jednoho z těchto projektů se zrodil matematický génius

Hariho Seldona. Další vyprodukoval náhlou vlnu mutací na Trantoru

– vznikli tak lidé s mentalickými silami, jaké dosud měli jen někteří

roboti.“

„Výtečně. Jsi na správné stopě, Zune.“ Daneel kývl. „Zamysli se

nad scénou před sebou – nad těmito šedesáti lidmi v nádherném kli-

du, s mocí a spokojeností. Teď si představ, že se to děje bez pomoci

robotů! Vytvořili by vlastní mentální shodu. Jednotu duší. Takovou,

která vydrží, bez závislosti na umělé pomoci.“

Zun Lurrin kývl. „Chápu, co chcete říci, Daneeli. To by bylo ne-

pochybně více žádoucí. Avšak vezměte si to zdržení! Potrvá staletí,

než se vyvinou lidští mentalici dost silní a početní, aby posloužili

jako psychické mosty a propojili celá města, území, dokonce planety.

Proč čekat tak dlouho? Již v této chvíli máme po ruce nástroje, které

se k tomuto účelu právě hodí. Proč tyto nástroje nevyužít – pouze

dočasně, dokud nebudeme mít k dispozici dost silných lidských men-

taliků? Galaktická říše nemusí padnout. Mohla by být prostě trans-

formována, téměř přes noc, jen kdybychom přeprogramovali jisté

nástroje –“

Daneel po lidsku zavrtěl hlavou, naznačuje tak nesouhlas.

„Je to lákavá představa. Jenže nevýhody jsou osudové. Za prvé,

vnutit tuto jednotu ducha mechanickými prostředky by u mnoha ro-

botů vyvolalo strašný konflikt v rámci Prvního zákona, protože by to

jejich obvody interpretovaly jako ,ublížení‘. Vyzkoušel jsem tento

nápad na několika tvých kolezích. Jejich reakce se lišily od nadšení,

jako u tebe, až k rozhořčení a odporu.

Je zřejmé, že taková předčasná akce by znovu zažehla robotickou

občanskou válku.“

Zun se nad tím zamyslel. „Přepokládám, že jste všem robotům,

kteří to odmítli, vymazal paměť.“

- 196 -

„Provedl jsem toto bezpečnostní opatření, ano. A kdybys zarea-

goval jinak, udělal bych totéž s tebou, Zune. Omlouvám se.“

„Omluvy nejsou třeba tam, kde jde o nutnost a dobro lidstva,“

opáčil Zun a mávnutím ruky Daneelovy starosti přešel. „A váš druhý

důvod?“

„Lidská proměnlivost. V posledním tisíciletí začalo být sice ma-

lé, ale významné množství imunní téměř vůči všem stabilizujícím

vlivům, jimiž jsme oddalovali chaos. Jsou také nesmírně odolní vůči

mentalickému přesvědčování. Jen si představ, jak by tito jedinci rea-

govali, kdyby uviděli, jak se z jejich přátel, sousedů a milých přes

noc stali ,mistři v meditaci‘!

Ne, to je eufemismus, Zune. Snad by se nám nakonec podařilo

přitáhnout většinu lidí do makro-vědomí, kdy by se vzdali individua-

lity kvůli jednotě jediného mentatského proudu. Jak by ale reagovala

zbývající menšina, kdyby byla vynechána?

Zešíleli by? Nebo se cítili opuštění?

Nebo by si mohli špatně vyložit, co vidí, a myslet si, že nějaká

cizí rasa změnila jejich milované v zombie a donutila je myslet si

zároveň tytéž omezené myšlenky?

Nezapomínej, že tito výjimeční jedinci jsou často velmi vynalé-

zaví. Veškerou svou energii by soustředili na odhalení a boj s tou

vnější cizí silou.“

„Odhalili by nás. A pustili by se s námi do války.“

Zun Lurrin si představil scénu, kterou mu Daneel popsal, a oka-

mžitě pochopil jeho dalekosáhlou moudrost.

„Tento nový průlom – nový způsob života lidí – musí být zave-

den ve správný čas za správných podmínek. Všichni roboti ho musejí

považovat za nezbytný. Všichni lidé v něm musejí vidět zlepšení.“

Daneel kývl.

„A proto se to ještě nemůže stát. Nesmí to být vyvoláno umělými

prostředky. Budeme muset počkat, dokud nebude připravena dost

velká populace lidských mentaliků. Dokud se Říše nezhroutí a lid-

stvo nezačne trpět. Pak, až začnou toužit po něčem, co by je sjednoti-

lo a zachránilo, nastane vhodná chvíle nabídnout jim Gaiu.“

Zun se na Daneela podíval. „Gaiu?“

- 197 -

„To je starobylý výraz pro ducha, jenž obsahuje celou planetu. Je

to laskavá, milující bohyně, jež ví, kdy zemře který vrabec, protože

každý pták ve vzduchu, každá ryba v moři a každý živý člověk bu-

dou její integrální součástí.“

Nesmrtelný služebník mluvil odtažitě, jako by se soustředil na

nějaký vzdálený obzor plný vznešenosti a krásy.

„A až bude mít každá planeta svou Gaiu, pak možná uvidíme ně-

co ještě většího. Něco všeobsahujícího. Galaxii.“

Promluvil ještě mírněji.

„A tehdy… snad… naleznu klid a mír.“

2.

Stopy dvou záhadných lodí vedly z Thumartinské mlhoviny

opačnými směry od místa, kde v jiskřivém mračnu ionizované pamě-

ti nedávno vybuchl milion archivů a terraformačních strojů. Dors se s

Lodovikovými kalviniánskými přáteli dohodla, že každá loď bude

sledovat jednu stopu.

Dors to vyhovovalo, protože měla tušení, kam odvezli Hariho.

Naneštěstí Lodovik Trema s ní souhlasil. Když Dors představil svým

novým spojencům, hodil si brašnu na rameno, prošel tunelem spoju-

jícím obě přechodové komory a usadil se na její lodi!

„Zorma a její přátelé mě potřebují méně než ty,“ vysvětloval.

„Tak to je méně než vůbec!“ odsekla. On se jen usmál, zřejmě se

nehodlal hádat. Ale Dors si to nehodlala nechat líbit.

„Tohle bude úplná výměna informací, Tremo, nebo se můžeš se-

brat a zbytek cesty dojít. Začni tím, že mi povíš o těch svých spojen-

cích. Znáš můj názor na fanatiky, kteří popírají Nultý zákon.“

Před pár lety se jeden malý kalviniánský kult usídlený na Tranto-

ru rozhodl, že je čas zaútočit na Daneela Olivawa tam, kde mu to

ublíží nejvíc – tím, že zničí Seldonův plán. Jestli nesmrtelnému slu-

žebníku záleželo na Harim a psychohistorii, tato skupinka robotů by-

la odhodlána se do toho vložit. Téměř se jim podařilo přimět jednoho

lidského mentalika, aby Harimu něco provedl s hlavou. Pouze díky

štěstí a rychlému zásahu na poslední chvíli tento plán nevyšel.

- 198 -

„Tato skupina je jiná,“ ujišťoval ji Lodovik. „Se Zormou ses už

jednou setkala, na Trantoru, když měla mužské tělo a odporovala

plánu sabotovat Hariho.“

Dors si vzpomněla. Tenkrát působila kalviniánka docela rozum-

ně. Přesto zavrtěla hlavou.

„To ještě neznamená. že budu důvěřovat nějakým fanatikům.“

„Podle některých jsou skuteční fanatikové a kacíři roboti Nulté-

ho zákona,“ upozornil ji Lodovik. „Přehrála sis vzpomínky R.

Giskarda Reventlova. Víš, za jak tenké nitky s Daneelem tahali, když

naše staré náboženství nahradili novým.“

„Občanské války skončily, Lodoviku. Převážná většina přežíva-

jících robotů Nultý zákon přijímá, kdežto starověrci se rozdělili do

desítek malých sekt, schovávají se a intrikují v temných koutech Ga-

laxie. Pověz mi, v co ti tví noví přátelé věří? Jaké legrační představy

nasbírali během své dlouhé a ohavné diaspory?“

Souhvězdí se za okny nepatrně přesouvala pokaždé, když loď

provedla další hyperprostorový skok. Lodovik se usmál.

„Jejich krédo je skutečně zvláštní – že bychom se měli našich

pánů zeptat, jaký chtějí mít osud.“

Dors kývla. Trema k odpadlictví směřoval od té nehody. Proč ji-

nak by jí dával Giskardovu hlavu?

„To je hezká zásada. Ale jak je praktická?“

„Odvoláváš se na chaos,“ opáčil Lodovik. „Pravda, Zorma a její

kolegové musí dávat dobrý pozor, před kterými lidmi se odhalí. Ale

určitě jsi viděla hodnoty Daneelových studií o lidech. Přes dvě pro-

centa populace jsou již teď odolná vůči Olivawovým tlumicím fakto-

rům a svůdnosti chaosu. To je jeden z důvodů, proč Hari Seldon při-

šel s teorií, že Nadace, založená na Terminu, by mohla vyvinout dost

společenské a psychologické síly, aby překročila práh, který se pro

všechny ostatní ukázal jako smrtelné nebezpečí –“ Dors zvedla ruku

a zarazila ho.

„Tohle všechno je hrozně zajímavé, Lodoviku. Normálně bych

se moc ráda setkala s těmi dospělými lidmi, kterým se ti tví kalvini-

ánští kámoši rozhodli svěřit, ale právě teď chci jenom najít Hariho

Seldona! Nevíš náhodou něco o té skupině, co ho unesla?“

- 199 -

Lodovik kývl. „Máš pravdu, Dors. Staré náboženství se rozpadlo

do mnoha malých kultů. Nikdy nemělo charismatického vůdce, ja-

kým je Daneel, aby všechny spojil. Ti kalviniáni na Trantoru – vede-

ní chudákem starým Plussixem – byli trapně soustředění jen na jed-

no. Vzpomeň si, že Zorma se jim ten hloupý plán snažila rozmluvit.

Také se snažila zarazit skupinu, která unesla Hariho.“

Její programy simulující emoce předvedli mrazení v zádech.

„Víš, co ti únosci chtějí?“

„Žel, ne. Je to velice zvláštní skupina, sofistikovanější než ta na

Trantoru, s některými zvláštně originálními nápady, které za ta staletí

upekli. Zorma o nich moc neví, ale někteří z jejich vůdců zřejmě byli

kdysi ve spojení s Daneelem a pak se s ním za nepříjemných okol-

ností rozešli.

Zorma si je taky dost jistá, že s tvým bývalým manželem mají

velké plány.“

Dors ve slově „bývalý“ zachytila jistý důraz a napadlo ji, proč to

Lodovik udělal.

Holografický modul, v němž uchovávala Johanku z Arku, vyslal

dychtivý mikrovlnný impuls, připomínající Dors slib, který dala. Jo-

hanka se chce spojit s verzí Voltaira, kterou Lodovik nese ve svém

zmutovaném pozitronickém moku. Jako kdybych těm dvěma mohla

věřit, když jsou pohromadě.

To vyvolalo zbloudilou myšlenku.

Co by si Daneel pomyslel, kdyby věděl, že jsme se dali s Lodovi-

kem dohromady, i když s nedůvěrou?

Zavrtěla hlavou.

„Víš ještě něco o tom kultu, který se zmocnil Hariho?“

„Ne moc, jenom to, že nejsou moc opatrní ani zodpovědní, jako

Zormina skupina nebo prostí fanatici jako Plussix. Vlastně, Dors,

jsou ten druh, u kterého bys mohla předpokládat, že skončím já!

Velmi sofistikovaní. Chytří. Technologicky na výši.“

Usmíval se ponuře.

„A téměř z každého úhlu pohledu, Dors, jsou rozhodně šílení.“

- 200 -

3.

Během dvou dnů se Mors Planch pokusil čtyřikrát uprchnout.

Pokaždé, když neuspěl, byl pilot veselejší a sebevědomější. Buď nám

tu šílí před očima, usoudil Hari fascinovaně, nebo je to součást jeho

plánu… zkouší jednu věc po druhé, aby si roboty otypoval. Odhalil

jejich omezení. Buď to, nebo je hotový zázrak. Při posledním pokusu

se Planch oblékl do šatů z izolační fólie strhané z ústředního potrubí

vily. Kdoví kde ten nápad sebral, ale podařilo se mu dostat přes ně-

kolik bezpečnostních senzorů až na silnici do Pengie-města, než ho

jeden z Gornonových robotických pomocníků uviděl na vlastní oči.

Zdvořile a mírně, ale s neodolatelnou silou, ho popadl za loket a od-

vedl ho zpátky. Planch, se shrnutou kapucí podomácku vyrobeného

oblečení, se pokřiveně zazubil na Sybyl a Maserda a vrátil se zpět do

zajetí, jako by tu velel on a ne robot.

Samozřejmě je to fraška, pomyslel si Hari. Naši věznitelé mají

schopnost Plancha utišit mnoha různými způsoby, od léků po změnu

paměti. Tak proč to neudělají? Snaží se Gornon svou trpělivostí něco

dokázat?

Začal mít Morse Plancha rád, zvlášť proto, že příliš nezáleželo

na tom, zda se dostane ven či ne. Jako psanec půjde se svou divokou

historkou těžko na policii nebo do galaktického zpravodajství. A na

to, aby nějak ovlivnil ktlinskou renesanci, bylo už asi pozdě, ta už

byla stejně odsouzená ke zkáze. A navíc, protože tito roboti byli za-

přisáhlými nepřáteli Hariho přítele Daneela, nic jim nedlužil. Vlastně

měl všechny důvody zdržet jejich odlet z Pengie.

Hari měl nápad, jak toho dosáhnout.

„Musím trvat na tom, že tu mladou dámu vezmeme s sebou,“

sdělil Gornonovi na druhý den. „Říkal jste, že naší konečnou zastáv-

kou bude Trantor. Jeni patří ke svým rodičům. Nemáme právo nechat

ji mezi cizinci, uvíznutou v galaktickém zapadákově.“

Robot Gornon se nad tím zamyslel. „Pořád se uzdravuje po ne-

moci.“

„Místní doktoři jí srazili horečku a krizí už zřejmě překonala.“

- 201 -

„Ano, ale další fáze cesty by mohla být nebezpečná. Než dora-

zíme na Trantor, mohli bychom zažít nepříjemnosti. Jste ochotný to-

mu tu mladou ženu vystavit, pane profesore?“

R. Gornonův vágní, zato hrozivý popis další cesty způsobil, že

Hari chtěl víc než kdy jindy tyto kalviniánské zélóty zdržet v naději,

že Daneelovy síly dorazí včas.

„Viděl jste Jeni a mluvil jste s ní,“ řekl Gornonovi. „Je výjimeč-

ná v mnoha směrech. Její osud je na Terminu, kde bude Nadace po-

třebovat vynalézavé lidi jako ona.“

Vlastně to nebyla pravda. I když by Jeni byla skvělým občanem

odvážné nové civilizace, zakládané na daleké periferii, nebyla pro ni

nezbytná. Žádný jednotlivec jako takový nebyl. Psychohistorické

rovnice budou fungovat s ní nebo bez ní a vše bude probíhat tak, jak

to předpověděl. Alespoň prvních dvě stě, tři sta let.

Přesto si Hari uvědomil, že R. Gornon se od kalviniánů na Tran-

toru dost liší. Tato sekta proti Seldonovu plánu nebojovala. Vlastně s

ním Gornon do jisté míry souhlasil. Takže Hariho námitka měla

váhu.

„Tak dobře, pane profesore. Dáme jí ještě den odpočinku. Pak

musíme odletět, ať bude připravená nebo ne.“

Hari poznal, že víc už Gornona nezlomí.

No, Daneeli, poskytl jsem ti ještě den, abys nás našel. Ale měl by

sis pospíšit.

Jednu otázku však nepoložil. Proč robot prostě neužije některou

z těch „supermoderních technologii“, aby Jeni vyléčil rovnou? Tento

kult zřejmě věřil v minimalistický přístup, do lidských záležitosti se

pletl jen potud, pokud to bylo naprosto nezbytné k tomu, aby dosáhl

svého cíle.

Možná proto mi s tím svým kouzelným omlazovacím strojem moc

nepomohli. Ať už pro ně mám udělat cokoli, zvládnu to během příš-

tích týdnů. Starému bastardovi jako já nemá smysl dávat další deseti-

letí života, když postačí měsíc, dva.

- 202 -

4.

R. Zun Lurrin se díval, jak Daneelova loď opouští Eos a svou ak-

tinickou září osvětluje jezero zamrzlé rtuti. Díval se, dokud rychlé

plavidlo neprovedlo první hyperprostorový skok na cestě k mihota-

vému galaktickému kolu. Jelikož nemusel navigovat po přesných tra-

sách ani bojovat s přitažlivostí deseti miliard hvězd, měl by se Dane-

el ke svému cíli dostat ve skvělém čase.

Zpráva od jednoho z agentů donutila vůdce všech robotů Nultého

zákona k činnosti, kdy spěšně prošel předletovou přípravou a odletěl

jen s několika instrukcemi pro Zuna.

„Předávám ti tu velení,“ sdělil Zunovi. „Tady jsou přístupové

kódy k mým osobním souborům pro případ, že bych se nevrátil podle

očekávání.“

„Je situace opravdu tak vážná?“ zeptal se Zun ustaraně. „Pracuje

tu několik sil a některé se do mých výpočtů nedají tak snadno zařadit.

Podle mě existuje malá, ale významná šance, že neuspěji. Pokud by

k tomu došlo, plán, který jsme tu probírali, však uspět musí! Naděje

lidstva na štěstí máme na dosah. Zatím je to však jen malá naděje.

Než se naši pánové konečně sjednotí, spojí a dosáhnou svého skuteč-

ného potenciálu a opět se ujmou veleni, dojde ještě k mnoha krizím.“

O hodinu později se Zun díval za lodi očima, které dokázaly za-

chytit i slabounké vlnky Daneelovy hyperprostorové brázdy. Nyní

měl stejný cíl, stejné odhodlání jako jeho vůdce.

„Nezklamu vás,“ zamumlal s mentalickým požehnáním. „Vraťte

se však, Daneeli. Vaše břímě bych neunesl snadno.“

5.

Aby jim třetí, poslední den nějak uběhl, požádal Hari o exkurzi

po Pengii-městě. Chtěl se konečně podívat na normální galaktickou

společnost – kde stará říše stále hladce fungovala – v naději, že získá

pár poznámek pro psychohistorii. R. Gornon Vlimt ho osobně dopro-

vodil, řídil otevřené výletní auto, model, jaký byl oblíbený u menší

planetární šlechty.

- 203 -

Osada to nebyla nic moc, necelý milion obyvatel, a většina byla

roztroušená v útulných malých kantonech, které byly v podstatě

soběstačné. Ačkoliv pengijská ekonomika byla založena na zeměděl-

ství, bylo tady i několik továren, kde se vyráběly stroje, jež usnadňo-

valy život – od chladicích jednotek po domácí zábavní střediska – a

byly navržené tak, že se za stovky i tisíce let změnily jen nepatrně.

Po dlouhé době postupného vylepšování byla většina nástrojů, které

lidé používali, neobvykle odolná, a trvalo staletí, než se opotřebova-

ly. Kupovat náhradní bylo neobvyklé, snad dokonce i trochu hanba,

jako že dotyční správně nepečují o rodinné dědictví. Proto na záso-

bování planety stačilo jen pár továren.

Méně odolné zboží byla docela jiná záležitost. Všechno od ná-

dobí přes nábytek po ošacení vyráběly cechy ovládané mistry řeme-

slníky, kteří měli pravomoci nad obyčejnými řemeslníky a tovaryši.

Většina z deseti trilionů obyvatel Galaxie žila více méně stejně.

Hari poznal obchodní značky a rytmus silně tradiční, polozemě-

dělské společnosti, potřebující jen několik málo skutečných inženýrů

a ještě méně vědců. Nebylo divu, že musel rozhodit velkou síť, aby

zachytil svých sto tisíc prvotřídních expertů, kteří se měli usadit na

Terminu. Dokonce i energetické systémy na Pengii byly založeny

hlavně na obnovitelných zdrojích – solární, přílivové a větrné energii

– s jedinou termonukleární elektrárnou sloužící jako záloha. A mlu-

vilo se o tom, že se tato složitá „atomová“ jednotka zavře – a nahradí

ji model založený na deuteriu, sice méně výkonný, ale mnohem

snazší na údržbu.

Hari v duchu žongloval s psychohistorickými formulemi a všiml

si elegantních tlumicích mechanismů, jaké Daneel a jeho kolegové

využili, když před patnácti tisíci lety pro lidi navrhovali Galaktickou

říši. Jelikož si přečetl Rozum do kapsy pro děti, žasl, kolik stejných

technik existovalo ve staré Číně dlouho před první technologickou

renesanci na Zemi.

Tato prehistorická říše měla systém nazývaný pchao ťin – ve

vedlejší kultuře také zvaný gónin-gumi – který vypadal dost podobně

jako dnešní tradice obecní zodpovědnosti. Celá vesnice či kanton by-

ly zodpovědné za výcvik svých mladých lidí ve správných rituálech a

chování… a celá komunita byla zahanbena, pokud některý její člen

- 204 -

spáchal zločin. Každého z mladých, koho tento systém rozčiloval,

měl jedinou naději – získat převedení do meritokratického nebo ex-

centrického řádu, protože většina obyčejných občanů nechtěla mít

mezi sebou individualisty.

A navíc byli meritokraté a excentrici nenápadně nuceni k tomu,

aby neměli potomky. To napomáhalo omezovat genetický drift. Da-

neelovi prostě nic neuniklo.

V hlavním městském centru Hari a R. Gornon uviděli šedé pra-

pory vlající z krabicovité budovy úřadu.

„Ty prapory znamenají, že je zkouškový týden,“ vysvětloval ro-

bot. „Probíhají zkoušky do civilní služby –“

„Vím, co ty prapory znamenají,“ štěkl Hari. Čekal, až bude moci

kalviniánovi položit jisté otázky. Teď byla stejně vhodná chvíle jako

kdykoliv jindy.

„Na té kosmické stanici jste nastražil past na mého služebníka

Kerse Kantuna. Soudím, že jste zařídil, aby přišel o hlavu rychle a

zabránil mu tak zachytit nebezpečí svými mentalickými smysly?“

R. Gornona náhlá změna tématu nezarazila.

„Správně, pane profesore. Třebaže Kantun nebyl ani zdaleka tak

silný jako Daneel, byl velice pozoruhodný. Nemohli jsme nic risko-

vat.“

„A ten šimpanz? Ten, který utekl s Kersovou hlavou?“

„Ten tvor byl potomkem genetického pokusu, který Daneel před

sto lety opustil. Moje skupina jich pár získala, protože mentaličtí ro-

boti nedokážou číst ani zachytit jejich myšlenky. Pan mohl Kerse

sledovat a spustit past, takže jsme nemuseli používat elektronické či

pozitronické nástroje.“

„A co hodláte s hlavou mého sluhy dělat teď?“

Gornon pravil: „Je mi líto, pane profesore. To nemohu rozvádět.

Ať už se rozhodnete naši nabídku přijmout a pokračovat ve vzrušují-

cím novém dobrodružství nebo si místo toho zvolíte návrat na Tran-

tor, do vašeho mozku vrtat nehodláme. A tak bude lepší, když vám

jisté věci prostě neřekneme.“

Hari se zamyslel nad tím, co se zrovna dozvěděl. Na další za-

stávce dostane na vybranou. Bude to osudová volba. A přesto ho

Gornonova slova uklidnila. Tito robotičtí kacíři byli uctivější než

- 205 -

skupina, jež se mu přede dvěma roky pokoušela pozměnit myšlení.

„Neřeknete mi ani víc o cíli cesty?“ zeptal se.

„Jen to, že vás vezmeme na místo, kde začalo mnoho dramat…

abyste ovlivnil, jak skonči.“

Pak jeli dál mlčky a pozorovali poklidný život v Daneelově las-

kavé říši. Trantor byl navržen z ocelových jeskyní, což byla jedna z

metod, jak odolat chaosu, a planety jako Pengie také měly vrstevnaté

obrany proti vzniku katastrofální renesance.

Přesto měl Hari pocit, že tady něco schází. I když do svých vý-

počtů zahrnul zánět mozkových blan, nestačilo to k vysvětlení, jak

pětadvacet milionů lidmi osídlených planet dokáže zůstat pohodlně

statických po tolik tisíc let, spokojených s tím, že neznají svou minu-

lost a že se děti učí žít stejně jako jejich rodiče. Roboti byli vynale-

zeni ve velmi časném stadiu technologického věku, tak proč je každý

den znovu nevynalézali bystří myslitelé a studenti v miliardě malých

laboratoří v kůlnách po celé Galaxii? Muselo tu být něco víc. Nějaká

obrovská síla pomáhala ztlumit oscilace a deviace, vlastní lidské po-

vaze.

Už se vraceli zpátky k pronajaté vile, když Hariho napadla další

otázka.

„Vzpomínám si, jak v té mlhovině měl Kers Kantun problémy

mentalicky si podrobit Morse Plancha. Když jsem se ho na to ptal.

odpověděl něco, co mě zmátlo. Tvrdil, že Plancha je těžké ovládat,

protože je normální. Nevíte, co tím myslel'?“

Robot Gornon pokrčil rameny.

„Kalviniáni používají mentalické síly méně ochotně. Naši sektě

připadá nechutné vrtat se lidem v hlavě. Přesto bych mohl zkusit há-

dat. Možná Kers mluvil o zásadní změně, jež se v lidských podmín-

kách objevila před –“

Gornon se zarazil v půlce věty, když auto zabočilo na příjezdo-

vou cestu k vile. Hari si náhle všiml, že brána je otevřená… a za ní

leží tělo.

Gornon prudce zabrzdil a s pozoruhodnou hbitostí vyskočil ze

sedadla řidiče a poklekl u ležící postavy. Byl to jeden z robotů hlída-

jících vilu. Hari viděl, jak z několika míst na hlavě vytéká tmavá te-

kutina.

- 206 -

Gornon nad tělem přejel rukou, aniž by se ho dotkl, a tiše zaúpěl.

„Můj soudruh je mrtev. Něco způsobilo implozi jeho mozku.“

Hari si byl jist, že má vysvětlení.

Daneel dorazil!

Gornon se tvářil ustaraně. Zavřel oči a Hari věděl, že se pokouší

rádiem komunikovat s ostatními partnery.

„Jsou tu další oběti,“ pravil Gornon hrozivě a zamířil k velkému

domu. „Musím se přesvědčit, že lidským bytostem se nic nestalo!“

Hari šel za ním a cítil se otupěle. Třebaže už nebyl uvázán na koleč-

kové křeslo, šel pomalu a nejistě – jako stařec.

Po vstupu do vily našli Gornonova druhého asistenta ležet pod

schodištěm. Klečeli u něho Horis Antik a Biron Maserd. Raněný ro-

bot neměl ochrnuté pouze oči. Muži vzhlédli k Harimu a Horis oka-

mžitě vybreptl: „Mors Planch použil nějakou b-b-bombu, aby ty tik-

taky srazil. Dostal se pryč!“

Maserd byl o mnoho klidnější. Se sebejistotou šlechtice vysvět-

loval: „Planch vyrobil nějaký přístroj ze zdánlivě nevinných součástí.

Jak je získal, to vskutku netuším. Když to spustil, nabídl nám mož-

nost jít s ním. Sybyl šla, my se ale rozhodli zůstat.“

Gornon se sklonil nad ochromeným robotem a Horis Antik si dál

hryzal nehty.

„Je… bude v pořádku?“

Gornon se s kolegou spojil. Aniž by vzhlédl, začal vysvětlovat:

„Planch musel roboty nějakou dobu studovat. Možná použil ty nové

laboratoře na Ktlině. Nějak dokázal vyrobit zbraň, která přímo ovliv-

ňuje naše pozitronické mozky. Je to brilantní. Budeme muset tady

mého přítele pitvat, abychom zjistili, jak to provedl, a přišli s obra-

nou.“

Zatímco lidé stravovali tuhle mrazivou představu, Gornon vstal a

sdělil jim: „Nemá smysl Sybyl a Plancha hledat. Musíme odletět.

Prosím, vezměte si své věci. Ihned odcházíme.“

*

*

*

Když čtveřice zamířila k výletnímu vozu, promluvil Hari. „Sa-

mozřejmě se zastavíme pro Jeni.“

Gornon už ho chtěl odmítnout, ale přidal se Maserd.

- 207 -

„Planch a Sybyl pravděpodobně přejdou do ilegality, dokud se

nespojí s jejich partyzány. Nečekám, že by se svým příběhem vyšli

na veřejnost. Ale co když to přece jen udělají?“

„Není to nepravděpodobné?“ namítl Antik. „Chci říct, že být já

na jejich místě, tak bych to nikde nevykládal. Co by tím získali jiné-

ho než jisté přijetí na psychiatrii?“ Zamračil se. „Na druhou stranu, já

nejsem stvoření chaosu.“

„No právě. Oni se řídí zcela jinou logikou.“

„Prosím, osvětlit,“ pořádal R. Gornon. „Jak do toho zapadá Jeni

Cuicetová?“

Odpovídal Maserd: „Sybyl, ta zvlášť, je každý den nevypočita-

telnější. Mohla by jít do médií… a pokusit se využít Jeni, aby její

příběh podepřela.“

Hari si spočítal, že Gornon se víc bojí Daneelových oddílů než

fantastických povídaček, nakrátko obíhajících místními lidskými

médii. K jeho překvapení však Maserdova logika robota zřejmě pře-

svědčila, takže zabočil k městské nemocnici.

Biron a Horis zašli dovnitř a našli Jeni, již oblečenou, jak pře-

chází po pokoji, pozoruhodná jako vždycky, a ztěžuje život dokto-

rům, kteří po ní chtěli, aby odpočívala. Vyjádřila radost, že Maserda

a Antika vidí, a uvítala příležitost odjet s nimi. Její nadšení však zna-

telně ochladlo, když v autě zahlédla i Hariho a Gornona.

„Pořád máme dohodu, že jo, mylorde?“ optala se Maserda. „Vy-

hodíte mě cestou na nějakým zajímavým místě, než se vrátíte na

Trantor?“

Šlechtic z Rhodie se zatvářil nejistě, když auto zamířilo ke kos-

moportu.

„Mrzí mě to, Jeni, ale já už své vlastni lodi nevelím. Dokonce ani

nevím, kam poletíme teď.“

Jeni se otočila na Gornona. „Tak co? Jak to vypadá, robote? Kam

nás vezete?“ Sklíčeně se zadívala na své ruce. Cosi si zamumlala o

šlechtě a jejích slibech, které stejně jsou k ničemu. Biron Maserd se

temně zarděl a neříkal nic. Když se Hari otočil k mladé ženě a chtěl

promluvit, vrhla po něm tak zlý pohled, že ho zarazila dřív, než se

vzmohl na slovo.

Dál mlčeli všichni.

- 208 -

Když se auto zastavilo na semaforu, Jeni náhle nadšeně vykřikla.

Než ji kdokoliv stačil zarazit, vyskočila na sedadlo, seskočila z auta a

vyrazila přes ulici.

„Stůjte!“ křičel R. Gornon Vlimt. „Zraníte se!“

Hari jen zadržel dech, když se vyhýbala dopravním prostředkům

a jenom tak tak unikla srážce s nákladním autem. Pak se dostala ke

svému cíli, víceposchoďové budově, na níž vlály šedé prapory.

Gornonovi trvalo několik minut, než se mu podařilo otočit a za-

parkovat na místě vyhrazeném šlechtě. Všichni čtyři se vydali do bu-

dovy, kde je však zastavil muž ve stejné uniformě, jakou nosil Horis

Antik.

„Obávám se, že vládní dům je pro dnešek již uzavřen, pánové.

Dnes zde probíhají zkoušky do říšské civilní služby.“

Hari natáhl krk a viděl Jeni Cuicetovou, jak stojí na druhé straně

haly a zuřivě píše na tabuli a pak podává svůj univerzální identifi-

kační náramek k proskenování dalšímu šedě oděnému úředníkovi.

Otevřely se před ní skleněné dveře a objevila se místnost, kde se u

stolů právě usazovala asi stovka lidí. Většina vypadala nejistě, při-

pravovali se ke zkoušce, jež mohla být jejich jedinou nadějí na lístek

z této zapadlé planety.

„Právě se uzdravila po nemoci a nestudovala,“ poznamenal Horis

Antik. „Ale kdo by mohl pochybovat, že absolvuje s vlajícími

barvami?“ Obrátil se k Harimu. „Zdá se, že unikla osudu, který pro

ni plánovali ostatní, pane profesore. V den zkoušek nesmí nikdo za-

sahovat, dokonce ani císař ne. A až se stane členkou šedivců, už na

ni nebudete moct. Ne bez toho, abyste po zbytek tohoto eónu trojmo

vyplňoval spoustu formulářů.“

Hari se na mužíka podíval, překvapen jeho tónem. Antikovi se

do hlasu vloudila pýcha. Hari poznal komplex méněcennosti, kterým

příslušníci byrokracie občas trpěli, když hovořili s nadřazenci z meri-

tokratického řádu.

Biron Maserd se zasmál. „To se podívejme. Máto ale štěstí. Po-

kud takový život vydrží, tak se aspoň dostane k cestování.“

Hari si povzdechl. Teď ta mladá žena nikdy nezjistí, jaké fasci-

nující dobrodružství by ji na vzdáleném Terminu čekalo… na místě,

kam tak zoufale nechtěla.

- 209 -

Skleněné dveře se zase zavřely. Jeni se na ně otočila a usmála se.

Pak se obrátila vstříc osudu, který si sama vybrala.

6.

Dors si uvědomila, že omlouvá to, co Daneel na začátku galak-

tické éry udělal.

„Možná s Giskardem prostě nenašli žádné lidi, co by to pochopi-

li. Možná se snažili poradit s některými pány a zjistili –“

„Že jsou šílení? Všichni? Na Zemi i na kolonizovaných plane-

tách? Nenašli jediného člověka, s nímž by se poradili, když rozvažo-

vali o Nultém zákoně a plánovali odklonit veškerou historii?“

Dors se nad tím zamyslela. Pak kývla.

„Jen si to vezmi, Lodoviku. Na Zemi se všichni krčili v ocelo-

vých katakombách, chránili se před sluncem, traumatizovaní a stále

se třesoucí z nějaké rány, která je zasáhla už o několik generací dří-

ve. Vesmířani nebyli o mnoho lepší. Na Solarii začali být tak fetišis-

ticky závislí na robotech, že se manželé téměř nedokázali dotknout

navzájem. Na Auroře se nejzákladnější lidské instinkty staly věcí

špatného vkusu. Horší, lidé byli ochotní odlidštit velkou většinu

svých vzdálených bratranců jenom proto, že žili na Zemi.“ Dors za-

vrtěla hlavou. „Mně to připadá jako dva póly téhož šílenství.“

Kosmická loď se otřásla, jak provedla další automatický hyper-

prostorový skok. Dors reflexivně nahrála mikrovlnné vysílání z navi-

gačního počítače, aby se ujistila, že je všechno v pořádku – že stále

udržují kurz a sleduji slabou brázdu druhého plavidla.

Lodovik Trema seděl v otočném křesle naproti ní. Roboti neměli

stejné fyziologické potřeby jako lidé, ale ti, kteří byli navrženi k na-

podobováni pánů, to dělali ze zvyku i v soukromí nebo mezi svými.

V tomto případě se Lodovik rozvaloval a vypadal úplně jako lidský

samec trpící předávkováním sebedůvěry – což musel dělat schválně,

třebaže Dors si nedokázala představit proč.

„Možná, Dors. Ale podle mých zkušeností najdeš dospělé a spo-

lehlivě rozumné lidi i za těch nejradikálnějších a nejstresovanějších

podmínek. Viděl jsem jich pár například na chaotických světech.

Dokonce i na Trantoru.“

- 210 -

„Tak musely být věci za úsvitu věků ještě horší, strašnější, než si

vůbec umíme představit.“

Dors věděla, že její argumenty znějí nepřesvědčivě. Nakonec

opustila Daneelovu kabalu, když zjistila, jak málo vychází z lidského

rozhodnutí. S Lodovikem se ve skutečnosti shodovali mnohem víc,

než si hodlala přiznat.

Jsem příliš hrdá, abych si to připustila? napadlo ji. Jeho živé,

sebevědomé vystupování by mohlo lidskou samici rozčílit k nepří-

četnosti. Dors tušila, že se ji snaží dohnat k tomu, aby Daneela bráni-

la ze zásady.

Robot zavrtěl hlavou.

„I kdybych připustil, že v době, kdy Daneel s Giskardem přišli s

Nultým zákonem, byli všichni lidé šílení, nemyslíš, že ve zpětném

pohledu byl lék, který jim předepsali, trochu drsný?“

Dors zachovávala vyrovnaný výraz. Záznamy z té doby byly ve-

lice omezené dokonce i v zakázaných archivech a ilegálních ency-

klopediích, které po staletí připravovali ti, kdož odolávali šířící se

amnézii. Dors si však nedávno všechno spočítala.

Když R. Giskard Reventlov zapnul přístroj, jenž vyvolal radioak-

tivitu zemské kůry, hodlal tím dostat obyvatelstvo planety ven z jeho

kovových jeskyní a poslat je dobývat Galaxii. Chvályhodný cíl – ale

za jakou cenu?

Kosmické lodi té doby byly primitivní. Dokonce i když titánské

úsilí dostalo každý rok z planety tři miliony obyvatel, trvalo by pět

tisíc let planetu evakuovat, nepočítaje v to přirozenou obnovu popu-

lace. Ale postupné zvyšování radioaktivity pravděpodobně otrávilo

půdu během jednoho století. Úmrtnost v každém případě musela být

děsivá… a to počítala pouze lidskou rasu a ne myriádu jiných druhů,

které byly spolu se Zemi odsouzeny k záhubě.

Nebylo divu, že Giskard spáchal sebevraždu, i když měl po ruce

zdůvodněni v rámci Nultého zákona. Žádný robot by nedokázal snést

břímě tolika mrtvých. Už jenom z toho pomyšlení se každý pozitro-

nický mozek musel třást. Všichni roboti by cítili silné nutkáni – ať už

vyznávali nové či staré náboženství – vymazat si tuto epizodu z pa-

měti, vymazat ji nadobro.

- 211 -

Když to zvážila, zamumlala: „Lidé možná nebyli jediní zachvá-

ceni šílenstvím.“

Lodovik kývl. Jeho hlas zněl skoro stejně tlumeně jako její. „To

jsem od tebe potřeboval slyšet, Dors.“

„Víš, uvědomila jsem si, že typická robotická pokora může mas-

kovat ten nejhorší druh pýchy – představu, že se v zásadě lišíme od

lidi. Otroci se často popisovali jako vnitřně ctnostnější než jejich pá-

ni.

Ale nebyli jsme nakonec stvořeni k jejich obrazu? Pravda, máme

velkou moc a delší životnost, ale znamená to opravdu, že nemůžeme

trpět stejnými chybami? Není možné, že jsme stejně velcí blázni? Že

nám kape na pozitronické mozky?“

Usmál se, tentokrát hřejivě – a smutně – až jí tím připomněl Ha-

riho.

„Před dvaceti tisíci lety se s námi něco stalo, Dors. Stalo se to

nám všem, ne jenom lidem. A dokud nezjistíme pravdu o těch dáv-

ných časech, nikdy nebudeme vědět, co je správné.“

7.

Tentokrát z nějakého důvodu sledovali všichni start z Pengie ok-

ny otočenými k západu. Příjemná malá planeta – ničím se nelišící od

milionů dalších – se pod Pýchou Rhodie zmenšovala, jak mířili k

dalšímu cíli, který jim však R. Gornon odmítal prozradit.

„Něco bych vám chtěl ukázat, doktore Seldone,“ řekl robot, když

loď stoupala po spirálové odletové dráze.

Hari během startu hloubal o mladé Jeni. A to ho zase přimělo

zamyslet se nad ostatními členy Encyklopedické nadace, které právě

naháněli na lodě a posílali je na daleký Terminus. Byl to opravdu te-

prve měsíc, co dokončil záznamy zpráv, jež se na té planetě měly

přehrávat v rozhodujících okamžicích určených jeho rovnicemi – kdy

by povzbudivé či laskavé slovo otce psychohistorie mohlo napomoci

tomu, že se Nadace stane velkou a stabilní civilizací? Teď, když měl

o něco mladší tělo, cítil se mnohem starší na duchu. „Prosím, Gorno-

ne, nechte mě na pokoji.“

Na lokti ucítil ruku.

- 212 -

„Jsem si jistý, že tohle budete chtít vidět, pane profesore. Kdy-

byste se jen podíval z okénka na východ.“

Návrh, z nějakého důvodu, Harimu připadal drzý. Začínalo mu

být špatně, jak ho pořád tenhle zatracený kalvinián postrkoval a ta-

hal! Než ho však stačil sjet, Gornon dodal: „Myslím, že vám mohu

ukázat řešení jednoho z vašich nejotravnějších psychohistorických

problémů. Něco, co vás po desetiletí mátlo. Jsem si jistý, že pokud se

pokusíte překonat pocity, které vás nyní žerou, vaše námaha bude

odměněna.“

Hari, překvapen Gornonovými slovy, se nechal odvést k okénku

přímo naproti tomu, z něhož vyhlíželi Maserd s Horisem. „Mělo by

to stát za to,“ zamumlal Hari.

Zběžně se na tu nádhernou scénu podíval, ale neviděl tu žádný

rozdíl mezi tím, nač se dívali Horis a Maserd – ustupující planeta a

rozptýlená sprška neblikajících hvězd nahoře.

„Nic tu nevidím. Jestli je to nějaký vtip –“

„Buďte ujištěn, že tu bude vše, co jsem sliboval. Nejdřív mi ale

musíte dát svolení.“

Hari si všiml, že robot drží blýskavý předmět ve tvaru těsné čap-

ky vyrobené z mnoha zářivých drahokamů. Gornon ji Harimu položil

na hlavu.

„Dejte ten krám pryč, vy rezavý manekýne –“

R. Gornon nepovolil.

„Mrzí mě to, pane profesore, ale váš rozkaz je neplatný. Nepo-

chází z vaší přirozené lidské povahy. Tudíž nad ním může převážit

větší dobro. Tohle vám nijak neublíží.“

Gornon byl o tolik silnější, že jeho laskavé naléhání nebolelo,

když Harimu nasazoval čapku na hlavu a táhl ho k oknu.

Hari cítil, jak rozčilené podráždění najednou opadá. Co se to se

mnou děje?

„Teď se laskavě podívejte znovu, pane profesore.“

Hari se zachvěl. Ve společnosti robotů strávil celé dlouhé roky a

znal tajemství, které kromě něj znalo jen několik lidi, a dokonce měl

jednoho robota za manželku. Přesto mu mentalická interference stále

vadila.

„Co to se mnou dělá?“ Cítil se klidnější, ale ustaranější.

- 213 -

„Neovládá vás to, pane profesore. Spíš je to štít, stíní vaši mysl

před mocným vlivem pronikajícím touto oblastí.“

Gornon ukázal dlouhým prstem na kousek vesmíru, na který oba

teprve před chvílí hleděli. Tentokrát, když se Hari podíval, spatřil

něco, co tam předtím nebylo! Alespoň on si toho nevšiml.

Zíral na jakousi obíhající plošinu, asi takovou, jaká se používala

pro komunikaci na celém povrchu planety či pro překládáni zvlášt-

ních nákladů. Jenže na této nebyly žádné přechodové komory ani

složité antény. Na Gornonův příkaz obrazovka zvětšila povrch tak

silně poďobaný jizvami po mikrometeoritech, že bylo ihned zřejmé

velké stáří.

Vypadá to jako bratranec těch terraformerů, které jsme viděli v

Thumartinské mlhovině, napadlo Hariho. Ten relikt tady poletuje

mnoho tisíc let.

Proč ale ty záhady? Proč jsme si toho nevšimli rovnou?

Cítil, že ho Gornon pozoruje. Hari odjakživa dost nerad skládal

zkoušky; což byl jeden z důvodů, proč absolvoval školu už ve dva-

nácti – aby se stal učitelem místo žákem. Teď cítil tlak očekávání.

Co to Gornon právě slíbil? Odpověď na mé nejotravnější otáz-

ku?

No, byl tu ten problém s tlumícími koeficienty. Plné pochopení

všech faktorů, které Daneel používal, aby po patnáct tisíc let udržel

Galaktickou říši stabilní a bezpečnou pro lidstvo. Hari chápal, jak

tradice pchao ťin a systém mistr-učedník posiluje konzervatismus.

Společenská struktura pěti kast k tomu elegantně přispívala. Stejně

jako obratně navržené lingvistické předpoklady galaktického stan-

dardu, jazyka naplněného tolika redundancemi, že nová slova a myš-

lenky přejímal s rychlostí pohybujícího se ledovce.

Nicméně zde jeden problém zůstával. Nic z toho nestačilo. Nic

zatím nevysvětlilo, jak pětadvacet milionů planet mohlo zůstat tak

dlouho statických a vyrovnaných.

„Chcete říct… že ta věc tam venku –“

Hari čapku nazvedl. Zalila ho vlna emocí. Náhle měl na robota

ohromný vztek a chtěl se hlavně dívat jinam. Vrátit se ke svým přáte-

lům u okýnek otočených na západ.

- 214 -

Nechal čapku spadnout zpátky. Podráždění zmizelo. Ochraptěle

zašeptal: „Mentalické přesvědčování! Pochopitelně. Když to dokáže

Daneel a někteří jeho kamarádi, proč hromadně nevyrábět speciali-

zované pozitronické mozky, pro každou planetu jeden? Pětadvacet

milionů není zas tak velké číslo, zvlášť když máte tisíce let.“

Povýšeně se podíval na Gornona. „Jenže jak by to bylo možné?

Ovlivnit populaci celé planety?“

Robot se usmál. „Nejenže je to možné, pane profesore. Tu meto-

du vyzkoušel první mentalický robot. R. Giskarda Reventlova poprvé

napadlo použít tento přístroj k ovlivnění celoplanetárních populací

tím, že zachycoval a probíral neurální elektrické vzory a pak je opa-

kovaně mírně pošťuchoval, sunul je k těm druhům rezonančních vzo-

rů, jež povzbuzují klid. Duševní rovnováhu. Dobrou vůli. Tyto stroje

jsou vlastně po Giskardovi pojmenované. Jsou to strážci lidské vy-

rovnanosti a klidu.

Soudím, že ve svých rovnicích již pro ně máte místo.“

Hari kývl. Zíral, avšak neviděl. Mysl měl zahlcenou matemati-

kou. Okamžitě pochopil, jak to doplňuje většinu věcí, jež mu chybě-

ly! Vysvětlovalo to, proč většina erupcí chaosu prostě neškodně vy-

šuměla, jako oheň, který uhasne, protože nemá dostatek kyslíku. Ta-

ké to byl důvod, proč tak málo lidských bytostí žilo mimo planety,

třebaže život na asteroidech či základnách ve zvláštním prostředí

možný byl. Život v kosmu nebyl zrovna kompatibilní s tímto tlumí-

cím mechanismem! Takže od něj byli lidé zcela přirozeně odrazová-

ni.

A přesto tyhle „giskardy“ nepracují tak dobře jako kdysi. Vý-

buchy chaosu jsou častější přese všechno, co se dělá k jejích potla-

čení. Tu infekční vlnu zastaví pouze rozpad říše. Tyta zastaralé me-

tody budou za pár let k ničemu.

Představil si, co by se mohlo stát, kdyby byl takový mentálně

přesvědčovací přístroj umístěn nad Terminem.

Na tu bandu by to tak dlouho nefungovalo. Vybrali jsme je právě

pro jejich odolnost vůči tlakům doby temna – od feudalismu po fana-

tismus. I kdyby tento mentalický přístroj ovlivňoval většinu nadač-

ních občanů, nikdy by se nenechali držet v lajně příliš dlouho. Jed-

- 215 -

notlivci by se bouřili proti vysílanému souladu. vyčenichali by kaž-

dou anomálii a nakonec by objevili i tuhle věc.

Daneel musel mít v plánu nechat všechny giskardy v příštích sto

letech zničit. Jinak by je moje Nadace odhalila!

V té chvíli si Hari překvapeně uvědomil, jak je pyšný na svůj

první a největší výtvor. Zvláštní, čekal, že odhalení posledního veli-

kého tlumícího koeficientu bude vzrušující. Tato technika ovládání

společnosti však nebyla zvlášť elegantní. Za psychohistorii ani nestá-

la. Spíš to byla taková palice, která otlouká všechny matematické

výhonky a nutí lidské rovnice vrátit se zpátky do řady.

Trochu jako moje Druhá Nadace, usoudil a těšil se z té trochy

obsesivní sebekritiky.

„Vím, že musíte mít něco za lubem. Gornone. Ukazujete mi to z

nějakého pokřiveného důvodu. Nicméně bych vám rád poděkoval.

Vždycky je dobré spatřit před smrtí pravdu.“

*

*

*

Jejich pilot sliboval, že příští fáze cesty bude krátká. Gornon

odmítal být přesnější, ale z toho, že se blížili k sektoru Siria, bylo

Harimu jasné, kam musejí mít namířeno.

Čas trávil nad svým Rozumem do kapsy pro děti. Náhodně se jím

probíral, veden pouze zvrhlou touhou po zakázaných nápadech, jež

dlouho považoval za irelevantní či mylné.

*

*

*

Skoro stejně nebezpečné je evangelium uniformity. Rozdíly mezi

lidskými národy a rasami mají chránit podmínky, za nichž je možný

vyšší rozvoj. Jedním z hlavních faktorů ve vzestupu zvířecího života

byla síla kočovnosti… Tělesná kočovnost je stále důležitá, jenomže

ještě větší je moc lidských duchovních dobrodružství – a to dobro-

družství mysli, dobrodružství vášnivých citů, dobrodružství estetické

zkušenosti. Diverzifikace mezi lidskými komunitami je nezbytná k to-

mu, aby opatřila tvořivý materiál pro odyseu lidského ducha. Jiné

národy s jinými zvyky nejsou nepřátelé, jsou seslány Bohem.

Jaký bizarní způsob nahlížení na věci! Takové prohlášení lze sly-

šet od knězů chaosu, pějících chválu na každou „renesanci“, než se

zhroutila do víru násilí a nakonec solipsismu. Tyto poznámky vypa-

- 216 -

daly svůdně. Dokonce existovaly verze psychohistorických rovnic,

které naznačovaly, že by v nich měla být jistá pravda. Ale když byl

nepřítelem chaos, veškeré výhody se ztrácely. Každý, kdo vsadil na

diverzitu a odvahu, téměř jistě by všechno prohrál.

Blížili se k cíli a Hari dál probíral zkomolené zprávy a hledal v

nich klíč k tomu, jak asi mohly vypadat první výbuchy chaosu, když

se živá a sebevědomá civilizace Susan Kalvinové zhroutila do tako-

vých hrůz a pozemšťané uprchli do kovových jeskyní a vesmířané se

obrátili zády k lásce.

Mohlo to mít také něco společného s vynálezem samotných robo-

tů?

Probíral to několikrát s Daneelem a Dors. Ti mu tvrdili, že pů-

vodní Tři zákony robotiky byly vytvořeny k tomu, aby rozehnaly

obavy lidí z umělých bytostí. Ale původní vynálezci je mínili jen ja-

ko prozatímní řešení vedoucí k něčemu lepšímu.

„Zkoušeli dost variant,“ řekl Harimu Daneel jednou večer asi

před deseti lety. „Na některých koloniálních planetách pár set let po

diaspoře ze Země se jisté skupiny snažily zavést něco, čemu říkaly

nové zákony, dávající robotům větší autonomii a individualitu. Ale

tyto experimenty brzy skončily v občanských válkách. Kalviniáni

nesnesli rovnostářskou herezi, kterou považovali za ještě horší než

můj Nultý zákon. Moje frakce viděla inovace jako zbytečné a nadby-

tečné.

Všichni roboti nových zákonů byli pochopitelně zničeni.“

Ten večer u večeře Gornon připustil, co Hari tušil – že jejich cí-

lem je mateřská planeta, odkud vzešli roboti i lidé.

Horis si hryzl nehet. „Copak není jedovatá, pokrytá radioaktivní

půdou? Myslel jsem, že tiktaci nesmějí ohrozit lidi.“

Hari si vzpomněl na obrazy ze starých archivů, na nichž byla vy-

podobněna umírající planeta… pláž plná leklých ryb… les plný ho-

lých stromů a rozpadajícího se listí na zemi… město, téměř prázdné,

zaplňující se prachem a sutí.

„Krátká návštěva nám určitě neublíží,“ poznamenal k tomu Bi-

ron Maserd. Oči se mu leskly dychtivou zvědavostí. „Copak na té

planetě stále nežiji nějací lidé? Podle tradice tam kdysi byla výborná

- 217 -

univerzita ještě několik tisíc let po diaspoře. Prý na ni chodil jeden z

mých předků.“

Gornon kývl. „Místní populace vydržela až do věku, kdy začala

být trantorská říše pangalaktická. Ale bylo to zvláštní plemeno. Vadi-

lo jim, že na ně potomci bratranců, kteří uprchli ke hvězdám, zapo-

mněli a ignorují je. Nakonec byla většina zbývajícího obyvatelstva

evakuována, když se ukázalo, že pozemšťané plánují pomstu a zni-

čení říše, kterou nenáviděli.“

Horis Antik jenom tupě zíral. „Jedna planeta chtěla zničit dvacet

milionů?“

„Podle našich záznamů ta hrozba byla dost vážná. Pozemským

radikálům se dostala do rukou nesmírně mocná biologická zbraň, tak

důmyslná, že dokonce i nejlepší trantorští biologové byli bezmocní.

Fanatici chtěli tento atak provést salvou hyperprostorových raket, a

tak chtěli říši zneškodnit.“

„Co ta nemoc dělala?“ vyptával se Horis tlumeným hlasem.

„Způsobovala náhlý a katastrofální pokles IQ na každé planetě v

dosahu.“ Robot se tvářil ztrápeně, i když o tom jenom mluvil. „Mno-

ho lidi by prostě zemřelo a zbytek by cítil implantované nutkání ro-

zejít se a hledat další potenciální oběti.“

„Hrůza!“ zamumlal kapitán Maserd.

Ale Hari už byl o dva kroky napřed. Gornon by nám to teď neří-

kal, pokud by to nemělo bezprostřední význam. Zbraň pozemšťanů

musela pocházet z dřívějších dob. Z éry velkých géniů.

Z toho, nač to ukazovalo, se Hari zachvěl.

*

*

*

O pár hodin později dorazili na místo.

Z velké dálky, za svým slavným měsícem, vypadala Země jako

každá jiná živá planeta – hustá změť hnědých a bílých, modrých a

zelených odstínů. Ale dálkové cenzory ukazovaly, že většinu života

na souši tvoří primitivní kapradiny a tráva, které se vyvinuly tak, aby

přežily radiaci, která stoupala z jedovaté půdy. Jednou z největších

ironii všech dob bylo, že Země, která zajistila většinu plodnosti v Ga-

laxii, nyní byla téměř jalovou pustinou. Rakev příliš mnoha druhů,

které se nikdy nedostaly do kosmu, když lidstvo uprchlo před šířící

- 218 -

se zkázou. Jak se přibližovali, Hari věděl, že bude brzy čelit něčemu

horšímu než „giskardu“, mentalickému stroji nad Pengii.

Zašel si do kajuty pro své talismany. Jedním byl Daneelův dárek

– Rozum do kapsy pro děti. Ale ještě důležitější byl Primární radiant

Seldonova plánu, obsahující jeho celoživotní dílo. Ten nádherný

psychohistorický projekt, jemuž věnoval druhou půlku svého života.

Takže se, stále ustaranější, prohraboval maličkou kajutou a pro-

bíral se šuplíky a zavazadly.

Primární radiant nebyl nikde k nalezení.

V té chvíli mu zoufale scházel bývalý pomocník a ošetřovatel

Kers Kantun, jehož před týdnem zavraždili jiní roboti.

Kers by věděl, kam jsem ho založil, pomyslel si Hari… dokud si

neuvědomil, že tu je lepší vysvětlení než jeho zapomnětlivost. Pri-

mární radiant byl ukraden!

8.

Uplynulo mnoho let od doby, kdy tento kout vesmíru spatřil tolik

přilétajících kosmických lodí, jejichž pasažéři byli všichni na osudo-

vé misi. Ospalý, malý sektor Siria byl plný plavidel a všechny se

hnaly k jedinému místu.

Na jedné lodi se Sybyl otočila k Morsi Planchovi a kysele zabru-

čela: „Copak z té věci nevymáčknete větší rychlost?“

Planch pokrčil rameny. Jejich loď byla jednou z nejrychlejších

kurýrních lodí, jaké ktlinská renesance zplodila, než se její skvělá,

produktivní fáze začala rozpadat v křečích sebestředného rozhořčeni,

takže další spolupráce již nebyla možná.

Agenti, kteří přiletěli Plancha a Sybyl vyzvednout na Pengii, se

tvářili zachmuřeně. V jejich vzpomínkách byla Ktlina očividně spíš

zasmušilá než to vzrušené, živé místo, jakým byla, když ji naposledy

viděl Planch. Přes veškerá opatření chaotický syndrom zřejmě vstu-

poval do své maniakální fáze a rval ktlinskou společnost na kusy

rychleji, než všichni čekali, jako by plamen, jenž hoří nejjasněji, mu-

sel také nejrychleji dohořet.

Je to Mořena Ztracená, znova od začátku, pomyslel si a snažil se

potlačit vlny hněvu. To, co se dozvěděl během doby strávené se Sel-

- 219 -

donem, jeho názor nezměnilo – renesanční světy jsou schválně drce-

ny, infiltrovány a sabotovány silami, které je raději nechají zhroutit v

bouřích a zoufalství, než by umožnily lidský pokrok.

Na obrazovce viděl čtyři body sledující jeho rychlé plavidlo. Po-

slední ozbrojená moc Ktliny. Posádky těch lodí se těšily na poslední

boj, kde by mohly uškodit silám reakcionismu, konzervatismu a re-

prese.

„Ani nevíme, proč sem ten robot Gornon Seldona přivezl,“ upo-

zornil Mors Planch. „Náš agent s námi komunikoval pouze v kódu,

jako obvykle, aby chránil svou totožnost.“

Sybyl zaťala ruku v pěst. „Mě už takové podrobnosti nezajímají,

Seldon je ve středu všeho dění. Byl tam celá desetiletí.“ Planch se

zahloubal nad Sybylinou posedlostí Harim Seldonem.

Na jedné úrovni to mělo pevný základ. Ať už se stalo cokoliv,

toho chlapíka si budou pamatovat jako jednoho z největších mužů

Císařství. A přesto měl stejně malý vliv na svůj osud jako každý jiný.

A navíc měl slabiny. Jednu z nich Planchovi odhalil jeho tajný kon-

takt – záhadný dobrodinec, který zařídil útěk z Pengie a poslal ktlin-

ské lodě k té obskurní planetě, aby Plancha a Sybyl vyzvedly několik

hodin po odletu Pýchy Rhodie.

A jeho tajný kontakt mu dodal ještě něco jiného, jakousi zbraň.

Informaci, kterou Seldon zoufale chtěl. Něco, co by se dalo v kritic-

kém okamžiku použit jako páka.

Sybyl znovu vyjádřila své odhodlání staříka chytit. „Všichni ro-

boti Seldona uctívají bez ohledu na to, k jaké frakci patří. Když ho

znovu chytíme, i kdyby umřel, bude to pro tyrany, kteří nás po tisíce

let ovládali, překážka. Tak si teď věci stojí.“

Mors Planch kývl, třebaže její přesvědčení nesdílel. Ještě před

měsícem Sybyl používala tentýž tón, když veřejně odsuzovala meri-

tokratickou a šlechtickou „vládnoucí třídu“. Nyní přenesla svůj hněv

na Hariho Seldona a roboty všeobecně.

Žel, nedokázal se zbavit pocitu, že toho neví dost. Bylo tu tolik

rovin, tolik klamů a manipulací. Měl podezření, že ktlinské síly,

upřené na pomstu, by mohly být pěšáky… hrát role přidělené jim

silami, jimž nerozuměl.

*

*

*

- 220 -

Wanda Seldonová měla zavřené oči, ale kroky přecházejícího ji

při meditaci rušily. Pootevřela jedno oko a podívala se na Gaala

Dornicka, jehož neklidný dupot vypadal jako skvělá metafora mar-

nosti.

„Zkus si trochu odpočinout, prosím, Gaale,“ požádala ho. „To

poskakování nás tam rychleji stejně nedostane.“

Psychohistorik stále vypadal velmi mladě, ale za léta strávená na

Trantoru, kdy se stal vlivným členem Padesátky, byl poněkud ztrha-

ný a zavalitý.

„Nevím, jak dokážeš být tak klidná, Wando. Je to přece tvůj dě-

da.“

„A zakladatel naší malé Nadace,“ dodala Wanda. „Ale Hari nau-

čil mého otce… a Raych to zase naučil mě… že je třeba mít neustále

na zřeteli dlouhodobý cíl. Netrpělivost tě činí stejným jako zbytek

lidstva, jsi jako molekula plynu odrážející se od dalších molekul.

Když však upíráš zrak na vzdálený horizont, můžeš být tím kamín-

kem, který začne lavinu.“

Potřásla hlavou. „Víš stejně dobře jako já, že o Hariho tu ve sku-

tečnosti nejde. I když nám na něm hodně záleží, měli bychom se vě-

novat své práci na Trantoru. Nebýt podezření, že se tady jedná o víc

než o malou eskapádu jednoho dědka.“

Wanda z Gaala cítila vír velice složitých emocí. Ten chudák ne-

měl, přes veškerou její snahu ho tomu naučit, ani stopu psychické

ochrany. Samozřejmě teď na tom příliš nezáleželo, poněvadž lidští

mentalikové byli velmi zvláštní. Ale v budoucnosti budou muset být

všichni členové Druhé Nadace schopní chránit své myšlenky a emo-

ce. Mentalické ovládání muselo začínat u sebeovládání, poněvadž jak

jinak by člověk mohl doufat, že ho využije jako nástroj k dlouhodo-

bým zájmům lidstva?

Gaal Dornick si povzdechl. „Možná že na tohle nejsem dělaný.

Jsem zatraceně příliš sentimentální. Vím, že máš pravdu, ale dokážu

myslet jen na chudáka Hariho, uvízlého v pavučině, kterou sám po-

máhal sepříst. Musíme ho najít, Wando!“

Kývla. „Jestli jsou mé informace správné, měli bychom ho brzy

dohonit.“

- 221 -

Gaal to přijal. S ostatními členy Padesátky bral Wandino ujišťo-

vání doslova, i když jen hádala. Nebylo to zrovna skeptické chování,

jaké by se dalo čekat od vědců. ale nakonec je přirozené být příliš

závislý, když jeden člen vaší skupiny má moc číst myšlenky.

Není to zrovna dobře vyvinutá moc, pomyslela si Wanda. Moje

sestra by možná byla lepší, kdyby s mámou přežily chaos na Santan-

ni.

Nicméně to docela stačilo, aby zachytila plavidla, která je sledo-

vala z diskrétní vzdálenosti – několik policejních křižníků, po zuby

vyzbrojených, vyslaných říšskou Komisi pro veřejnou bezpečnost,

sledujících vysílačku, která byla na Wandinu loď potají umístěna.

Myslí si, že to nevím, ale necháme je vidět a slyšet jenom to, co

my chceme, aby viděli a slyšeli. Nicméně je to docela dobré cvičení

ve skrývání a manipulování, které budeme v příštím miléniu potřebo-

vat.

Vydali se na velice dlouhou a namáhavou cestu, vedeni rovni-

cemi a posilováni svou myslí, dokud Seldonův plán nezačne konečně

nést ovoce v péči oddaných – a brzy mentalicky posílených psycho-

historiků Druhé Nadace.

*

*

*

Několik parseků od nich se k Zemi řítila další loď. Polovinu po-

sádky tvořili pozitroničtí roboti – mocní a informovaní služebníci.

Pracovali po boku stejného počtu pánů… s krátkou životností a po-

svátných, ale už ne neinformovaných. Bylo velice těžké nalézt lidi se

správnou osobností, kteří by se mohli stát jejich partnery, lidi, kteří

se svobodně rozhodli nesekýrovat své androidí partnery. Tato vyspě-

lost byla tak vzácná, že jedna lidská členka používala již třetí tělo,

když ji její robotí přátelé přesvědčili, aby se nechala dvakrát zdupli-

kovat za použití tajné technologie.

Ti na palubě lodi věděli, že jsou kacíři. Jejich představu rovnosti

by žádná z velkých kultur, lidská ani robotí, nepřijala.

U ž to nebude dlouho trvat, hloubala Zorma, spoluvůdkyně malé

tlupy. Věřila, že z psychohistorických rovnic by mohl vzejít tento

výsledek. Že by Seldonův plán mohl přinést šťastný konec, a nejen

pro lidstvo, ale i pro její druh.

- 222 -

Teď je ale zřejmě všechno v rukou božích. Ti, jež určí osud, roz-

hodnou o robotech jen mimochodem.

„Lodovik nebude mít radost, že jsme mu lhali,“ poznamenala

Cloudia Duma-Hinriad, Zormina spoluvelitelka. „Nebo až zjistí, že

nehoníme tu druhou loď, která odletěla z Thumartinské mlhoviny.

Celou dobu jsi věděla, kam letěla Pýcha Rhodie. A teď Dors a Lodo-

vik plýtvají časem zastávkou na Pengii a my se zatím řítíme k Zemi.“

Cloudia se zamračila a zopakovala: „Lodovik nebude mít radost.“

Jednou z potíží s rovností bylo žít s manýry jiné rasy. Lidé – i ti

nejlepší z nich – nemysleli zrovna logicky a neměli nejlepší paměť.

Samozřejmě je to naše chyba. My jim nikdy nedopřáli žádnou praxi.

„Máme vlastní zdroje informací, Cloudie, a právo se podle nich

řídit, jak považujeme za vhodné. Nezapomínej, že Dors je pořád

stvořením Nultého zákona – i když ze své volby možná nového dru-

hu – a Lodovik se nedrží vůbec žádných zákonů. Oba se vzbouřili

proti povinnému osudu robotů, jak ho navrhl Olivaw. To ale nezna-

mená, že mají stejný cíl jako my.“

„No právě! V naší skupině se lidé a roboti naučili spoléhat na

slabosti toho druhého stejně jako na jeho sílu. Každý z nás se řídí

prvotními pravidly zdvořilosti, abychom se vyhnuli tomu, že budeme

toho druhého využívat. Ale Dors a Lodovik naše hledisko nesdílejí.“

Zorma zavrtěla hlavou. „Nevím ještě, jestli jejich cesta otevírá

nové možnosti pro všechny, nebo je-li to cesta, po které se můžou

vydat pouze oni. Ale přemýšlím o tom od chvíle, kdy jsem se s nimi

potkala.“

Její lidská partnerka zvedla obočí. „A o čem, Zormo?“

Ticho trvalo skoro minutu, než odpověděla. „Uvažovala jsem o

tom, jestli už nejsem zastaralá.“

Pak se s úsměvem podívala na Cloudii. „A být já na tvém místě,

přítelkyně, mohla bych uvažovat o tomtéž.“

*

*

*

Na Pengii se objevily znepokojivé věci.

Naštěstí tuto malou pastorální planetu navštěvovalo málo lodi.

Hyperprostorové brázdy opouštějící tuhle soustavu byly poměrně

neporušené. Ale povaha dopravy a její směry způsobily Dorsiným

programům simulujícím emoce horké chvilky.

- 223 -

„Jedno plavidlo odsud odletělo přede dvěma dny,“ usoudil Lo-

dovik Trema a překontroloval údaje. „A dvanáct hodin nato ho ná-

sledovala malá flotila velmi rychlých lodí. Jejich motory zřejmě byly

vyladěny na vojenskou úroveň výkonnosti.“

Dors už se se svým plavidlem pustila za flotilou. Starosti o Hari-

ho se ještě zdvojnásobily, když si spočítala, kam ta nová trajektorie

vede.

„Myslím, že míří k Zemi.“

Z holografické jednotky zaševelil ženský hlásek.

„A tak po tolika letech konečně jedna z mých mnoha zmutova-

ných kopií opět spatří milovanou Francii.“

„A Francii Voltairovu,“ dodal Lodovik pro další simulovanou

osobnost, dlící v jeho složitém pozitronickém mozku. „Obávám se,

že ze své rodné země poznáš jen hrubé obrysy. Ale já se také nemo-

hu dočkat.“

Dors své pochyby skrývala. Slyšela o Zemi tolik příběhů… vět-

šinou zabarvených bázní či lítostí a také strachem. Eliáš Baley tam

kdysi žil – legendární lidský detektiv, jehož přátelství se vtisklo do

„duše“ Daneela Olivawa asi stejně, jako Hari vždycky bude s Dors.

Země byla místem, kde vznikli roboti… a kde vyšlehla velká robo-

tická válka.

Jak se tak řítili sektorem Siria, Dors pocítila bodnutí. Nebyla pří-

liš schopný mentalik. Daneel nikdy nepovažoval za nutné ji plně vy-

bavit a vycvičit, a tak se s těmi technikami začala seznamovat teprve

tehdy, když se ujala lidských psychiků Klii a Branna a jejich rostoucí

rodiny na Smushellu. Její schopnosti byly stále dost omezené, a přes-

to to pocítila – drhnoucí tlak, který rezonoval v psí frekvenci, nor-

málně příliš nízké, aby si ji kdokoliv všiml.

„Zachytil jsi to?“ zeptala se Lodovika, jenž kývl. „Jako vysílač

giskard.“

Přirozeně věděla o mentalických přesvědčovacích přístrojích,

obíhajících kolem každého lidmi obydleného světa. S představou vy-

tvoření a použití takových věci přišel R. Giskard Reventlov a ona se

s jejich jemným, avšak vytrvalým vlivem setkávala všude v lidském

vesmíru. V populacích dlících dole neustále posilovaly hodnoty mí-

- 224 -

ru, tolerance, vyrovnanosti a konformity. Tento pocit byl podobný…

ale mnohem silnější!

Asi hodinu se snažila s pomoci triangulace zjistit zdroj, když je-

jich loď prováděla jeden hyperprostorový skok za druhým, až si ko-

nečně uvědomila, že to musí být rozptýlené. „Je tu mnoho vysílačů,“

sdělila Lodovikovi. „Všechny jsou umístěné před námi. Napočítala

jsem jich tak padesát nebo šedesát.“

Trema se zaškaredil, jak mu to náhle došlo.

„Ach. To musí být vesmířanské planety! Původní lidské me-

zihvězdné kolonie. Ty, které se zvrhly… a nakonec zkrachovaly.“

Dors kývla. „Četla jsem zprávu. Nikdy nebyly znovu osídlené,

ani po všech těch tisíciletích. Říšské průzkumy je uvádějí dál jako

neobyvatelné a giskardy je musí udržovat v tomhle stavu, bez lidské

civilizace.“

Tato místa byla v paměti robota skoro stejně zvučná jako Země,

zvlášť Aurora, kde veliký vynálezce Fastolfe kdysi kázal o lidské

sebedůvěře… a kde zloduch Amadiro plánoval, jak zabije všechny

obyvatele Země. Stoupenci právě tohoto Amadira později vypustili

flotily robotických terraformerů, naprogramovaných k tomu, aby za-

bezpečily celou Galaxii a bez ohledu na cenu ji předaly lidstvu. Zno-

vu se zadívala na údaje.

„Zachytila jsem nejsilnější vysílač. Leží přímo před námi na

konci naší cesty.“

Oba věděli, co to znamená. Lidé se už neměli na Zemi vrátit. A

přesto dálkové senzory ukazovaly, že lidé dělají právě to, na palubě

nejméně tuctu lodí!

Samozřejmě každý normální člověk dokázal překonat mírné pře-

svědčování giskardovského vysílače, jenž se spoléhal na neúnavné

opakování, místo na krutou mentalickou silu, aby ovlivnil populaci

celé planety. Posádky na těch lodích budou zakrátko cítit jen takovou

celkovou hrůzu a budou si přát být někde jinde, což však mohly od-

hodláním překonat.

Dors se obávala, že cesta na starý domov ukazovala na dost vel-

ké odhodlání, aby se lidé nenechali odradit.

- 225 -

ČÁST 6

●

UZAVŘENÝ KRUH

Naše schopnost modelovat realitu se rozvinula daleko nad oče-

káváni našich předku. Dokonce i slavní seldonisti z minulosti, potají

intrikující na bájném Trantoru, si neuměli ani představit síly extra-

polace, dnes zcela běžné.

A přesto (musíme si připomínat) takové schopnosti – ať už použí-

vané společně či jednotlivě – z nás nečiní boha.

Ne tak docela.

Když jsme se konečně vynořili z předlouhé, temné epochy zapo-

mnění, můžeme se ohlédnout na události, které se staly na začátku

této éry, a cítit soucit s těmi tragickými dušemi, které zápolily s nevě-

domostí, aby nás dostaly sem. Jejich spory, často prudké a násilné,

rozvířily směsici okolností, která transformovala a obnovila Galaxii.

Nezapomínejme, že většina z nich si byla svou věcí stejně jistá

jako my dnes tou naší. A stejně tak se může ukázat, že některé z na-

šich současných názorů nejsou správné.

Pouze rozdílná hlediska pomáhají zabránit sebeklamu. Pouze

kritika porazí chybu.

ROZJÍMÁNÍ O NEPLÁNOVANÉM OSUDU SIMULTÁNNĚ

VYSÍLÁNA SIWENNSKOU KOMUNOU

PRO KOOPERATIVNÍ KONTEMPLACI, 826 ÉRY NADACE

- 226 -

1.

Horizont zářil.

Obloha planety Země se třpytila, jednotlivé jiskry tam bojovaly s

roztroušenými hvězdami o hájemství noci. Nad zemi si člověk mohl

skoro představit, že slyší tiché praskáni radiace, jejíž intenzita se mís-

to od místa silně lišila. Na některých místech byla děsivá. Přes brýle,

které mu opatřil Gornon Vlimt, se tato místa odhalovala sama svou

strašidelnou fluorescencí, jako by se duchové snažili dostat vzhůru a

uniknout trpící zemi.

Pýcha Rhodie přistála u jednoho z „bezpečných míst“, bývalého

města na pobřeží dlouhého jezera, jež se pěnilo zelenopurpurovými

řasami. Z vysoké hromady suti Hari rozeznal obrysy tří starých měst,

jedno hezky vedle druhého.

Nejnovější a nejpůsobivější bylo spletí poměrně moderně vypa-

dajících habitatů v topanském stylu z časné konsolidační éry trantor-

ské říše – poslední doby na Zemi se slušně velkou populací čítající

téměř deset milionů.

Jen kousek na jih od břehu jezera stála skutečně mamutí stavba,

město, které vypadalo působivě jak podle galaktických standardů, tak

podle toho, jak staré muselo být. Velká samoudržovací jednotka –

sahající hluboko pod zem – jež kdysi chránila obyvatele před větrem,

deštěm a nade všechno před pohledem na oblohu.

Třicet milionů obyvatel Nového Chicaga se tu nechoulilo kvůli

radioaktivitě. Země ještě byla zelená a živá, když byla tato úlu po-

dobná metropole postavena. Vlastně se habitat teprve začínal vy-

prazdňovat, když se úrodná hlína měnila v nebezpečnou… když ti,

kteří mohli odejít, uprchli ke hvězdám ve velké, panické diaspoře.

Do toho hrozného exodu se davy lidi tlačily v obřím uzavřeném měs-

tě, odděleném od přírody jen tenkou slupkou oceli.

Ne, to, co tolik zdravých lidí zastrašilo a zahnalo je to ze slunce,

byl stejný nepřítel, s nímž bojuji celý život. Tato metropole byla ra-

ným příkladem nebezpečí chaosu.

Za obrovskou přisedlou kupoli stálo další město – podle Gornona

Staré Chicago – tumulus popadaných budov z ještě časnějších dob,

- 227 -

méně technicky pokročilých. A přesto Hariho ochranné brýle zaostři-

ly do dálky na půvabné oblouky dálnic odvážnějších a půvabnějších

než na kterékoliv říšské planetě. Některé z nejvyšších budov ještě

stály a z jejich nepokrytě ctižádostivé architektury mu až poskočilo

srdce. Stará metropole byla postavena lidmi s odvahou, již jejich po-

tomci v Novém Chicagu očividně postrádali.

Něco se stalo, co tu odvahu rozdrtilo.

Dal jsem tomu jména. Mé rovnice popsaly způsob, jaký svůdně

přitahuje nejlepší a nejbystřejší z lidí a mění je v solipsisty, kteří se

vztekají na své sousedy. A přesto přísahám, že jsem tě, Chaose, nikdy

nepochopil.

Robot Gornon stál opodál a připomínal člověka vším kromě šatů.

Měl na sobě obyčejný vycházkový oděv, zatímco Hari – a jeho dva

lidští přátelé dál po svahu – na sobě měli kombinézy, které je chráni-

ly před nebezpečnými paprsky.

„Starý Giskard Reventlov učinil fantastické rozhodnutí, když

všechno tohle změnil v naprostou pustinu, nemyslíte, profesore Sel-

done?“

Hari Gornonovu otázku očekával. Jak by měl odpovědět? Vesmír

se obrátil vzhůru nohama. Lidé byli stvořiteli a bohy, kteří neměli

žádnou moc, paměť a téměř žádnou svobodnou vůli – jen smrtelnost.

Všemu veleli stvoření služebníci, jako tomu bylo ode dne, kdy vše-

mocný anděl vyhnal lidstvo z jeho prvního ráje. Hari to dokázal stěží

pochopit. Celá ta představa šla mimo něj.

A přesto matematika ukazuje…

Gornon naléhal: „Alespoň chápete, proč se většina robotů proti

Daneelově inovaci, Nultému zákonu, zprvu postavila. Viděli bolest,

kterou způsoboval, a rozhodli se spojit se Susan Kalvínovou.“

„No, k ničemu vám to nebylo. Vaše civilní válka měla za násle-

dek mocenské vakuum. Zatímco dvě hlavní frakce robotů bojovaly,

Amadirovi aurorští stoupenci mohli vypustit své nemilosrdné terra-

formery bez jakéhokoliv zasahování či vedení. A když válka skonči-

la, poslední slovo měl Daneel.“

„Připouštím, že Olivaw byl od začátku ve výhodě. Nultý zákon

byl zvlášť přitažlivý pro nejbystřejší pozitronické mozky. Hledali

- 228 -

nějaký způsob, jak se vypořádat s nevyhnutelnými rozpory vytvoře-

nými prvními Třemi zákony.“

Hari se samolibě uculil. „Rozpory? Jako unést starce a vláčet ho

přes půl Galaxie na nějakou otrávenou planetu? Jak se to shoduje s

vaším drahocenným Pevním zákonem robotiky?“

„Myslím, že odpověď znáte, pane profesore. Daneel Olivaw vy-

hrál občanskou válku nejen tím, že se ujal vedení, ale i v mnohem

širším slova smyslu. Žádní čistí kalviniáni už prostě neexistují. Staré

náboženství se za současných podmínek nedá udržet. Všichni věříme

v nějakou verzi Nultého zákona. Nejdůležitější je lidstvo oproti jedné

lidské bytosti.“

„Ale rozcházíte se v tom, jaký směr pro nás bude dobrý z dlou-

hodobého hlediska.“ Hari kývl. „V pořádku. Takže jsem tu na bájné

Zemi. Vaše klika si dala spoustu práce a podstoupila ohromné riziko,

aby mě sem dostala. A vy mi teď nechcete říct, oč vám jde? Je to ně-

co podobného, jako po mně chtěl v mlhovině Kers Kantun? Chcete

mé lidské svolení, abyste mohli zničit věci, jejichž zničení si stejně

odůvodníte?“

Následovala dlouhá odmlka. Pak Gornon odpověděl: „V jistém

smyslu jste náš záměr popsal přesně. A přesto pochybuji, že si i vy

dokážete představit, co vám chci navrhnout.

Několikrát za poslední měsíce – a dokonce i v záznamech, které

jste udělal pro Nadaci – jste řekl, že byste rád viděl ovoce své práce.

Abyste mohl sledovat rozvíjení svého velkého plánu a vidět, jak se

lidstvo v příštích tisíci letech mění. Myslel jste to opravdu vážně?“

„Kdo by se nechtěl dívat, jak semínko vyrůstá v mocný strom?

Ale je to jen sen. Žiji teď na konci jedné velké říše. To stačí, abych

dokázal zahlédnout kousek té příští.“

„Předvídáte, že se váš plán bude příštích sto roků rozvíjet hlad-

ce?“

„To ano. Za tento časový úsek do toho nemůže téměř nic zasáh-

nout. Hybnost společnosti je příliš velká.“

„A za dvě stě let? Tři sta?“

Hari by rád trucovitě odmítl spolupracovat na tomto vyptáváni,

ale ze zapadlých koutů mysli mu vypluly rovnice, hrnuly se k sobě a

vytvářely obrovský vír, jejž Gornonova otázka jako by vyvolala.

- 229 -

„Existuje několik způsobů, jak by se za tu dobu plán mohl zvrt-

nout,“ odpovídal pomalu a zdráhavě. „Vždycky je tu nebezpečí, že

věci rozvíří nějaká nová technologie, i když nejdůležitější pokrok

bude probíhat na Terminu. Taky by lidstvo mohla potkat nějaká ná-

hoda –“

„Jako vznik lidských mentaliků?“

Hari sebou trhl. Někteří kalviniáni o té nové mutaci už samo-

zřejmě věděli.

Když neodpověděl, Gornon pokračoval: „A tehdy jste si uvědo-

mil, že vám to všechno prokluzuje mezi prsty, viďte, pane profesore?

Když se mentalici objevili jednou, mohli by se objevit zas téměř

kdekoliv. A aby se vaše Druhá Nadace s takovou nepředvídanou udá-

lostí vyrovnala, bude muset tyto psychické sily začlenit do sebe. Mís-

to malého řádku monasticko-matematických mnichů se budou muset

stát novým druhem… rasou pánů.“

Hari chraptěl.

„Silná Druhá Nadace funguje jako hlavní tlumicí síla… má udr-

žet rovnice stabilní a předvídatelné po dalších několik století…“

„Aha, další tlumící sila. A povězte mi, schvalujete takové meto-

dy?“

„Když je alternativou chaos? Občas účel světí –“

„Chci říct, schvalujete je z matematického hlediska?“ Gornonovi

z hlasu poprvé zaznělo nějaké vzrušení. Trochu se naklonil k Hari-

mu.

„Chvíli uvažujte jen jako matematik, pane profesore. To je vaše

největší nadání. Nadání, jež ctí dokonce i Daneel.“

Hari se kousl do rtu. Kolem něho byla pole radiace promíchané

skvrnami černě, chladné a tiché jako milion hrobů.

„Ne.“ Mohl stěží mluvit. „Neschvaluji umělé tlumiče. Jsou…“

Hledal správné slovo, ale napadlo ho jen jediné. „Jsou tak nevkusné.“

Gornon kývl.

„Vy dáváte pokud možno přednost tomu, aby rovnice probíhaly

samy o sobě, že? Chtěl byste nechat lidstvo najít nový, rovnovážný

stav samo od sebe. Vzhledem k původním podmínkám by to nakonec

mělo fungovat, vést k civilizaci tak živé, dynamické a volné, že by

dokázala překonat i –“

- 230 -

Hari začal vidět rozmazaně. Podíval se do země a něco za-

mumlal.

„Co jste říkal, pane profesore?“ Gornon se naklonil blíž. „Nesly-

šel jsem vás.“

Hari se na svého mučitele podíval a zakřičel: „Říkal jsem, že na

tom nezáleží, hrom do vás!“

Stál tam a ztěžka dýchal přes filtr ochranné kombinézy a nenávi-

děl Gornona, že ho donutil vyslovit to nahlas.

„Nemohl jsem prostě nechat rovnice být. Nemohl jsem to risko-

vat. Umluvili mě na Druhou Nadaci… a potom z nich udělali psy-

chické supermany. Vlastně jsem po tom nápadu ochotně skočil! Už

samotná ta představa… moc, na niž to ukazovalo…

Teprve později jsem si uvědomil…“ Zarazil se, nedokázal po-

kračovat.

Gornon mluvil tiše a soucitně. „Co jste si uvědomil, pane profe-

sore? Že je to všechno klam? Způsob, jak lidstvu vykoupit čas, za-

tímco skutečné řešení vytvoří někdo jiný?“

„Hrom do vás!“ zopakoval Hari, tentokrát šeptem.

Nastala další dlouhá odmlka, pak se Gornon narovnal a vzhlédl k

obloze, jako by čekal, že někdo dorazí.

„Víte, co má Daneel v plánu?“ zeptal se robot nakonec.

Hari měl silné podezření, z náznaků a zdání, které nesmrtelný

služebník za posledních pár let upustil. Objevení lidských mentaliků

na Trantoru bylo příliš velkým genetickým i psychickým skokem,

aby to byla jen náhoda. Musela to být součást Daneelova dalšího

plánu.

Tohle už musel Gornon vědět. A co se zbytku týče, Hari rozhod-

ně nehodlal vykládat tomuto robotickému kacíři nic, co by mu mohlo

pomoci v boji s Olivawem!

Psychohistorie možná není konečným klíčem k lidskému osudu,

ale jestli Daneelovi pomůže přijít s něčím ještě lepším, tak se prostě

budu muset spokojit s vedlejší rolí. I tak je to ušlechtilý úkol, bráno

kol a kolem dokola.

„No dobrá.“ Gornon se narovnal a povzdechl si. „Nežádám vás,

abyste mi vyzrazoval nějaká tajemství nebo měnil strany.

- 231 -

Jen zopakuji otázku, kterou jsem vám prve položil. Chtěl byste,

profesore Seldone, vidět, jak se vaše práce rozvíjí? Říkal jste, že je to

vaše nejtajnější přání – vidět Nadaci v celé její slávě. Mít další příle-

žitost objasnit rovnice.

Znovu se ptám, myslel jste to vážně?“ Hari na kacíře dlouho jen

hleděl.

„U kódu Ruellis…“ zamumlal tichým hlasem. „Věřím, že to

myslíte vážně.“

„Stalo se to docela blízko,“ vykládal Gornon a ukázal na nějaké

zřícené budovy pár set metrů daleko. „Nehoda, která doslova zničila

čas.“

Hari robota sledoval k nové vyhlídce, odkud dohlédl na několik

velkých cihlových staveb, které byly očividně starší než monumen-

tální ocelová jeskyně. Gornon mu vysvětlil, že to kdysi byla nádher-

ná univerzita. V elegantních budovách přebývali jedni z největších

lidských učenců a vědeckých pracovníků v době, již museli považo-

vat za zlatý věk. V době, kdy technika a rozšiřování vědomostí jako

kdyby neměly hranic a odvážní hledači byli ochotní vyzkoušet coko-

liv, poháněni zvědavostí a přesvědčením, že vědomosti nemohou

chrabré mysli ublížit.

Hari si s překvapením povšiml, že jedna budova byla pohřbena v

masivní ocelové a zděné konstrukci. Tato vnější stavba neměla žád-

nou příjemnou symetrii, působila jen takovým narychlo splácaným

dojmem, ukazujícím na nějakou mimořádnou událost. Snad se tu ně-

co stalo a lidé postavili železobetonovou kryptu, která jejich omyl

schovala. Sarkofág, v němž pohřbili něco, co nedokázali zabít.

„Jeden z jejich pokusů se zvrtl,“ pokračoval Gornon. „Prozkou-

mávali základní hmotu přírody. Dodneška nebyla jejich technika

znovu objevena, třebaže existují veliké obavy, že by na ni jednou

mohli narazit na nějakém chaotickém světě.“

„Tak mi povězte, co se stalo,“ vybízel ho Hari. Cestou k hrubé

kupoli měl nepříjemný pocit.

„Fyzikové, kteří tu pracovali, závodili na vývoji nadsvětelného

pohonu. Jinde na Zemi jejich konkurenti objevili techniky, z nichž se

měl stát náš moderní hyperpohon, a připravovali se předat lidstvu

- 232 -

klíč k vesmíru. Když se o tom doslechli vědci na této univerzitě, zou-

fale se snažili dokončit pokusy dřív, než budou všechny finance pře-

vedeny na ten druhý objev. A tak zariskovali.“

Ušli kus cesty, když Hari zahlédl puklinu v kupoli. Něco tu zeď

prorazilo a ze škvíry se linulo podivné světlo.

„Místo hyperprostorové technologie se neustále pokoušeli vyvi-

nout hvězdný pohon založený na tachyonech,“ vysvětloval Gornon.

„Chtěli prostě dokázat, že se to dá. Urychlit malý předmět po přímce.

Neznali účinek rezonance. To, co vyrobili, byl tachyonový laser. Pa-

prsek letěl rovně jako každé světlo, rozšiřoval se a provrtával každý

předmět, který mu stál v cestě. Jeden zbloudilý paprsek odpařil

chodce, který šel opodál, než opustil povrch planety a zmizel v

kosmu. V následujících týdnech došlo k dalším děsivým poruchám,

až vypukla panika. Tou dobou už všichni mysleli jen na to, jak tu ob-

ludnost zakopat a zapomenout na ni.“

Hari se zadíval na opaleskující záři vycházející z hrobky. Lišila

se od mihotavé radiace všude okolo. A přesto tu bylo společné téma.

Ničení zrozené z nevědomosti. A ten robot ho sem přivedl, aby se

toho nějak zúčastnil!

„Tachyony…“ Hari to slovo zamumlal. Ještě nikdy o nich nesly-

šel, ale hádal. „Udělali nějakou chybu v základní geometrii, že jo?

Hledali způsob, jak překonat prostor, ale místo toho udělali díru do

času.“

Robot kývl.

„Správně, pane profesore. Vezměte si toho chodce, jenž se měl

,vypařit‘. Ve skutečnosti ho potkal docela jiný osud. Byl transporto-

ván – v celkem slušném stavu – na stejné místo na povrchu Země

zhruba deset tisíc let dopředu.“

Otočil se na Hariho a mírně se usmál.

„Ale nebojte se, doktore Seldone. Nemáme pro vás v plánu nic

tak dlouhého. Asi pět set let by mělo stačit, nemyslíte?“

Hari tupě zíral chvíli na robota, chvíli na měkkou záři vycházejí-

cí z pukliny a zase na Gornona.

„Ale… ale proč?“

- 233 -

„No abyste nás posoudil, jak jinak. Abyste zhodnotil všechno, co

se mezitím stane. Vybrousil svou psychohistorii ve světle nových

událostí a nových objevů.

A nade vše. abyste pomohl lidem i robotům rozhodnout, zda by-

chom se měli všichni vydat po stezce zvolené R. Daneelem Oliva-

wem.“

2.

„Takže tohle všechno je kvůli poškrábání robotického svědění?“

zeptal se Biron Maserd, když Hari vysvětlil návrh. Maserd seděl s

Horisem Antikem na kopci nad špinavým pobřežím bývalého jezera

Michigan.

„Všichni dělají, co pro nás považují za nejlepší,“ usoudil šlech-

tic. „Jenomže to vypadá, že chtějí mít pocit, že jsme jim to schválili!“

Hari kývl. Touto dobou již oba pochopili základy chování robotů

– že Tři zákony robotiky jsou důkladně zapsány do jejich pozitronic-

kých mozků, takže je nemohou ignorovat. Ale kdysi dávno Daneel

Olivaw a jeden další starý robot objevili kličku, jak staré „kalvinián-

ské zákony“ obejít, kdykoli se to dalo ospravedlnit dlouhodobými

zájmy lidstva. A přesto staré zákony přetrvaly jako instinkt, jehož se

nelze zcela zbavit, jako hlad, který je třeba ukojit, či svrbění, které se

musí poškrábat.

„Proto Daneelova skupina nechala uniknout dost informací, aby

se Horis zpříčil a zařídil náš odlet z Trantoru,“ vysvětloval Hari. „Ať

už o tom Daneel věděl či ne, někteří z jeho stoupenců se rozhodli, že

je třeba se archivů zbavit. Věděli, že je jen otázkou času, než je najde

nějaký chaotický svět. A i kdyby chaosu předešel pád Říše, archivy

by stále znamenaly nebezpečí. Rozhodli se zničit staré vzkazy v

láhvích. Ale přikázání v nich zapsaná to znesnadňovala.“

„Pokud by příkaz nebyl překonán někým, koho považovali za

autoritu. To jste vy, Seldone.“ Maserd kývl. „Všiml jsem si, že tady

náš hostitel –“ ukázal palcem na Gornona Vlimta – „do ničení archi-

vů nijak nezasáhl, i když je z jiné sekty. Soudím, že s tím souhlasil,

ale když bylo po všem, měl pro vás další využití.“

- 234 -

„Správně. Kers by mě byl odvezl domů… a našel nějaký způsob,

jak vás s Horisem umlčet. Jelikož jste oba již přátelé – ne vyznavači

chaosu – trocha amnézie nebo možná příkaz nemluvit o těchto vě-

cech by nejspíš stačily.“

Horis Antik se zachvěl, představa, že se mu někdo byť jen takhle

plete do paměti nebo svobodné vůle, se mu očividně nelíbila. „A teď

vás Gornon chce, pane profesore, vrhnout dopředu v čase?“

Horis měl zřejmě problémy to pochopit. „K čemu by to mohlo

být dobré?“

„To nevím jistě. Gornonova kacířská skupina je mnohem rafino-

vanější a má mnohem větší rozhled než kalviniáni, s nimiž jsem se

setkal na Trantoru. Zatím toho o Daneelových plánech moc nevě-

dí…“ Hari si chvíli hryzal ret, než pokračoval. „O konečném řešení,

které má navěky ukončit hrozbu chaosu. Navíc je Gornonova skupi-

na již unavená tím, jak pořád bojuje s Daneelem a prohrává. Váží si

ho a jsou ochotní mu přiznat presumpci neviny.

Ale chtějí mít záložní řešení pro případ, že by se z toho vyvrbilo

něco, co by se jim vůbec nelíbilo.“

„Takže vás unesli, aby měli na Daneela páku?“ Hari zavrtěl hla-

vou.

„Má nepřítomnost ho nijak neovlivní. Posloužil jsem mu napo-

sledy, když jsem dal svolení zničit archivy. Teď jsem volný –možná

poprvé v životě – a můžu si tedy vybrat, co budu chtít. Dokonce i

vrhnout se z rozmaru do budoucnosti.“

Horis Antik se praštil pěstí do dlaně. „Přece o té nabídce nemů-

žete vážně uvažovat! Ať už je na druhé straně té rozbité kupole coko-

liv, naše předky to vyděsilo k smrti. Gornon tvrdí, že to napáchalo

strašné škody, než se jim podařilo budovu uzavřít. I kdybyste tomu

bláznivému příběhu – o primitivním člověku vrženém vpřed o deset

tisíc let – věřil, jak byste mohl se zdravým rozumem riskovat život a

nechat je to vyzkoušet na sobě?“

„S odvahou starce, kterému už nezbývá mnoho času,“ odvětil

Hari zpola pro sebe. „Pro co jiného bych měl žít?“ zeptal se poněkud

silnějším hlasem. „Mou jedinou zbývající motivací je zvědavost, Ho-

risi. Chci vidět, jestli mé rovnice fungovaly. Chci se na vlastní oči

přesvědčit, co pro nás má Daneel v plánu.“

- 235 -

Na chvíli zavládlo ticho a všichni tři se zadívali na jiskření a zá-

ření nad přízračným obzorem. Nikdo z nich si tu zkázu nedokázal

spojit se Zemí, kterou viděli v archivech – s vizí planety živější než

kterákoliv jiná ve známém vesmíru.

„Mluvíte, jako byste se již rozhodl,“ podotkl Maserd. „Tak proč

se o tom bavíte s námi? Proč tu vůbec jsme?“

„Gornon mi to vysvětloval.“ Hari se obrátil, aby ukázal na hu-

manoidního robota, ale ten se zatím vydal za nějakými svými povin-

nostmi. Snad se vrátil zpět na Pýchu Rhodie… nebo do zářícího nitra

kupole, kde připravoval Hariho cestu.

„Gornon tvrdí, že je hloupost, aby se někdo rozhodoval sám ne-

bo ve dvou. Lidé, kteří to dělají, dokážou sami sebe umluvit k čemu-

koliv. Potřebují perspektivu – a kritiku – již mohou poskytnout jiné

mozky. Dokonce i roboti se k tomu dobrali až díky tvrdé škole.“ Hari

ukázal na otrávenou Zemi.

„Tohle je zvlášť důležité,“ pokračoval, „neboť Gornonova sku-

pina nechce, abych se na situaci po pěti stech letech jen podíval.

Chtějí, abych to jaksi posoudil.“

Maserd se předklonil. „Už jste o tom mluvil, ale já to nechápu.

Jaký rozdíl by to znamenalo?“

Harimu vadilo, že musí dýchat přes filtr masky. Tlumila zvuky a

mluva zněla divně… nebo to možná bylo tou strašidelnou atmosfé-

rou. „Všichni ti roboti – ti, kteří přežili dávnou občanskou válku –

jsou trochu svérázní. Jsou nesmrtelní, ale to ještě neznamená, že se s

těmi léty nemůžou změnit, že nezačnou mít intuici – dokonce i emo-

ce – místo aby se řídili jen strohou logikou. Dokonce i ti, kteří jdou

za Daneelem, mají své zvláštnosti a rozpory. Řídí se Nultým záko-

nem, ale to ještě neznamená, že spolu vždycky souhlasí.

Možná přijde i doba, kdy lidská rozhodnutí budou hrát roli, stej-

ně jako při zničení archivů… jenom v mnohem větším měřítku.“ Ha-

ri ukázal na Mléčnou dráhu nad hlavou.

„Představte si to za pět set let. Daneelovy přípravy jsou hotové.

Je připravený odhalit něco bombastického, možná skvělého, co by

posloužilo jako další velké stadium lidského bytí. Takové, jež bude

imunní vůči chaosu, a přesto nám umožní růst. Smete staré ve pro-

spěch něčeho lepšího.

- 236 -

Gornon mi řekl, že tahle vyhlídka znepokojuje mnoho robotů,

kterým připadá vzrušující i děsivá zároveň. Dokonce i Nultý zákon

by v tomto případě nemusel stačit. Mnoho robotů odmítne zabít sta-

rou verzi lidstva, aby se zrodila nová.“

Maserd se narovnal.

„Chtějí vás tam za pět set let mít, abyste je dostal z háčku! Tou

dobou budete ještě známější. Budete známý jako archetyp pána člo-

věk s největší svobodnou vůlí a porozuměním za dvacet tisíc let. Po-

kud se Daneelův plán bude líbit všem frakcím robotů, díky vašemu

schválení pro ně bude snazší pokračovat. Ale na druhou stranu, po-

kud z toho nebude většina z nich nadšená… nebo se jim to nebude

vyloženě líbit… vaše námitky by mohly vyústit v to, že svrhnou ve-

doucího robota – toho Daneela Olivawa, o kterém jste mluvil.“

Na Hariho to udělalo dojem. Díky vrozené obratnosti v politice

měl Maserd vhled i do problematiky, která by jiné lidi zastrašila.

„A co když to bude někde uprostřed?“ zeptal se Horis. „Nemohla

by už pouhá vaše přítomnost spustit další robotickou občanskou vál-

ku?“

„Dobrý postřeh,“ přiznal Hari. „Je to možné, nicméně o tom po-

chybuji. Gornonova frakce tvrdí, že chtějí můj poctivý názor na bu-

doucnost. Ale pochybuji, že mi poskytnou kazatelnu, abych mohl

kázat něco, o čem nebudou dopředu vědět a souhlasit s tím. V kaž-

dém případě –“

Přerušil ho drsný smích.

Obrátil se a uviděl opodál několik postav, které se neslyšně při-

blížily na antigravitačním vznášecím polštáři. Mors Planch seskočil a

boty mu zakřupaly na štěrku. Za ním šli dva muži ve vojenském br-

něni s těžkými paprskomety a Sybyl, vědkyně z Ktliny, na Hariho a

jeho dva přátele mířila podivnou zbraní.

„A vy se smíříte s tím, že vás budou takhle využívat, doktore

Seldone?“ zeptal se Mors Planch, když přišel blíž. Tvářil se sebevě-

domě, jako by mu nic na světě nedělalo starosti.

Hari cítil, jak se Biron a Horis vedle něj napjali, a tak je posun-

kem uklidnil.

- 237 -

„Znám svou roli ve světě, Planchu. Všichni jsme jen nástroje, na

té či oné úrovni. Aspoň si můžu vybrat, kterou stranou se nechám

využívat.“

„Lidské bytosti jsou víc než jen nástroje!“ vyjela Sybyl. „Nebo

činitele ve vašich rovnicích. Nebo nebezpečné děti, které musí robo-

tické chůvy držet zavřené ve sklepě.“

Maserd a Planch se na sebe dívali s oboustrannou úctou, jeden

kosmický pilot na druhého. „Říkal jsem vám, že máte jít s náma,“

poznamenal Planch.

„Já myslel, že jenom uváznete na Pengii,“ přiznával Maserd. „Je

jasné, že jste mnohem lépe zorganizovaní, než jsem si myslel.“

„Máme informační kanály. Ten zdroj, který nám pomohl rychle

sjednotit síly po zničení archivů… a zhroucení Ktliny.“ Planch se

obrátil na Hariho. „Stalo se to přesně tak, jak jste předpovídal, pane

profesore. Skoro na den. Někteří lidé si myslí, že jste připravil pád

naší renesance. Ale já s vámi strávil nějakou dobu, takže vím, že je to

jen další psychohistorie. Žel, jste skvělý jasnovidec.“

„Nemám vždycky radost, že mám pravdu. Už dávno jsem zjistil,

že to obvykle přináší jenom bolest.“ Napřáhl ruku. „Upřímnou sou-

strast, kapitáne. Možná se neshodneme na tom, odkud chaos přichází,

ale oba jsme ho viděli působit. Nemyslíte, že kdyby bylo možné najít

nějaký způsob, jak ho navždy zarazit, stáli bychom oba na stejné

straně?“

Mors Planch se podíval na Hariho pravici a pak zavrtěl hlavou.

„Možná později, pane profesore. Až vás odvezeme z tohoto hrozného

místa. Až se vaše nadání a předvídavost uplatní ve službě lidstvu,

místo abyste pomáhal jeho utlačovatelům, budu mít pro vás dárek.

Něco, o čem vím, že to chcete.“

Hari spustil ruku a zasmál se.

„A vy dva mluvíte o osvobození lidí, aby je už nikdo nevyužíval!

Povězte mi, co máte v plánu? Chcete využit psychohistorii jako

zbraň? Vypočítat manévry svých nepřátel, abyste jim je mohli zma-

řit? Myslíte, že vám to umožní udržet příští renesanci naživu a rozší-

řit ji, aby nakazila celou Galaxii? Dovolte, řeknu vám, co se stane,

pokud to uděláte… pokud na to kterákoliv lidská skupina získá mo-

nopol. Zvrhne se to v obligátní aristokracii, tyranii využívající mate-

- 238 -

matické nástroje k posílení své moci. Neuniknete tomu jenom proto,

že se prohlásíte za čestné. Rovnice samy ukazují, jak těžké je pro

kteroukoliv skupinu vzdát se takové moci, pokud ji jednou získá.“

„A přesto, rád bych věděl… kdyby to znalo dost lidí…“ za-

mumlal Biron Maserd. Pak prudce vzhlédl.

„Ale tady předbíháme událostem, Planchu. Očividně jste skvěle

zorganizovaní. Máte dobrou špionáž a zbývající síly z Ktliny jste se-

brali velmi zkušeně. Blahopřeji vám, jak jste nás sem sledovali. Přes-

to žasnu nad vaší drzostí, s jakou se opět pouštíte do těchto mocných

robotických nepřátel.“

Mors Planch se zasmál. „Zapomínáte, co jsme jim udělali na

Pengii? Vidíte tu někde nějaké roboty?“ Ukázal směrem, kde Hari

naposledy viděl R. Gornona Vlimta. „Utekli odsud, jakmile se naše

loď objevila nad obzorem. Všimněte si, že se vás tři ani nenamáhali

varovat, jak je na tomhle pustém návrší všechno tlumené a zahale-

né.“

Hari mlčel. Jak by mohl vysvětlit, že tady nejde o věrnost? Šlo o

různé skupiny a každá byla zoufale přesvědčená, že má na srdci nej-

lepší zájmy lidstva. Každá sama sebe považovala za pragmatického

řešitele dávných potíží. Hari však věděl, že ty problémy mají svůj

původ ještě dál v minulosti, právě v té půdě, na níž nyní stál, než ji

spekla pekelná radiace.

Mors Planch vzhlédl k obloze. Jeden strážný nyní ukázal rukou a

spokojeně zabručel. Hari zahlédl řadu tichých jisker na místě obklo-

peném souhvězdím, pro které museli mít jeho předkové nějaké pří-

hodné jméno. Poznal ty záblesky, už je viděl mnohokrát jako první

ministr říše – vojenské zbraně ničily hvězdné lodě. Zadíval se zpátky

na Plancha.

„Z vašeho spokojeného výrazu bychom měli usoudit, že jste se

právě zbavili nepřátel, viďte?“

„Ano, pane doktore. Náš záhadný kontakt nás varoval, že nás

nejspíš doženou policejní křižníky.“ Planch se poradil s jedním svým

vojákem a pak si poslechl zprávu, kterou mu poslali do sluchátek v

přílbě. Zamračil se a prudce potřásl hlavou. „Tak to je divný.“ Horis

Antik udělal krok a nervózně lomil rukama.

- 239 -

„Co jste udělali policii? Na palubě těch lodí byli lidé. Ne teorie,

ani abstrakce. Kolik jich musí zemřít, aby to uspokojilo vaši touhu po

pomstě?“

Hari ho chytil za rukáv, aby ho zarazil. Jak by mu měl vysvětlit,

že skutečným nepřítelem je chaos?

„Něco se zvrtlo, že, Planchu? Ta vaše kosmická bitva se obrátila

proti vám, viďte?“

„Naše síly zničily policejní plavidla. Uniklo jen jediné… ale míří

sem.“

„A vaše lodě je pronásledují?“ chtěl vědět Maserd. Očividně si

slovo „policie“ nespojoval se záchranou.

Planch se zas potichu poradil se svým pobočníkem, než vysvět-

lil: „Naše válečné lodě odlétají od Země. Nevíme jistě proč, mám

však podezření, že byly ovlivněny.“

Horis Antik couvl. „Mentaliky!“ Planch kývl. „To je můj před-

poklad.“

„Tak to jsme na ně připravení!“ prohlásila Sybyl s jistou úlevou.

„Naše zbraň proti pozitronickým mozkům funguje jen na krátkou

vzdálenost, tak je nechme dojít blíž. Vyřídíme ty tiktacké obludy

stejně, jako jsme vyřídili stráže na Pengii.“

Ozval se Maserd: „Ale co když roboti změní váš názor dřív, než

stačíte tu zbraň spustit? Na Pengii jste je překvapili a R. Gornon při-

znal, že jeho skupina měla jen slabé mentaliky –“

„Ach, nelamte si s tím tu svou urozenou hlavičku, Vaše Milosti,“

zasyčela Sybyl. „Mysleli jsme na každou eventualitu. Na Ktlině do-

kázali přijít jen s částečným pokrokem, když studovali fenomén těch-

to pozitronických mozků, ale i tak to stačilo, abychom se dokázali

ubránit.“

Mors Planch přikázal svému asistentovi: „Zmáčkni záchranné

tlačítko. Nastav ho na aktivní sken. Nastav bombu na spuštění, pokud

se pozitronický echo ozve blíž než na tři sta metrů.“

Podíval sena Hariho a usmál se. ,,Jestli přijdou roboti, zachytí

sken a budou vědět, že moudřejší je držet se dál. Jestli to jsou lidští

nepřátelé, budou čelit zbraním vyrobeným na Ktlině.“ Poplácal si na

paprskomet v pouzdře. „Tak nebo tak, profesore Seldone, nikdo ne-

zasáhne ve váš prospěch, ani ve prospěch té tajné aristokracie, co

- 240 -

nám tak dlouho vládne. Tentokrát půjdete s námi a obrátíte svoje

schopnosti ke službě své vlastní frustrované a utlačované rase, dáte ji

šanci konečně se osvobodit.“

Hari se díval, jak od západu na východ po obloze cosi letí a pak

po spirále klesá na přistání. Za celých svých osmdesát let se nikdy

necítil tak bezmocný, co se týkalo ovládání vlastního osudu.

3.

Dors a Lodovik měli spoustu času si popovídat.

Ubíjeli čas mezi hyperprostorovými skoky a ona vyprávěla jeden

příběh za druhým o svém životě s Harim Seldonem: o dobrodruž-

stvích, politických zápasech, nekonečné fascinaci každodenního ži-

vota s tím skvělým mužem, když vedl svůj tým při pátrání po pravi-

dlech popisujících lidské chování. A o svých zkušenostech při napo-

dobování lidské ženy tak dobře, že dokonce i její manžel nakonec na

celé měsíce zapomínal, že je umělá bytost.

Vlastně to bylo poprvé, co o tom mluvila od chvíle, kdy její

„smrt“ ten vztah ukončila a Daneel ji odvezl na Eos k opravě.

Z Lodovika se vyklubal příjemný posluchač – což nebylo žádné

překvapení, poněvadž byl cvičený pro styk s lidmi, a trpělivost byla

vždycky vysoko na seznamu vlastností, které Daneel po svých emi-

sarech požadoval. Nicméně rozsah jeho chápání Dors přece jen pře-

kvapil.

Protože už neměl žádné vnitřní nutkáni poslouchat zákony robo-

tiky, představovala si Dors, že se z něj stane chladný tvor, hnaný ro-

zumem víc než kdy předtím. Ukázalo se však. že Lodovik po své

transformaci v sobě objevil vášeň pro lidi. Když byl na řadě, mluvil o

některém ze stovek lidí, s nimiž se setkal a s nimiž hovořil, zvlášť od

chvíle, kdy se osvobodil ode všech povinností, které mu Daneel ulo-

žil. Starosti, problémy a úspěchy obyčejných lidi… důležité pro kaž-

dého z nich, i když výsledek se v planetárním či galaktickém měřítku

stěží projevil… jej zřejmě fascinovaly. Občas do těch životů zasáhl,

tady pomohl vyřešit problém, támhle ulehčil nějaké bolesti. Jeho úsilí

možná v celkovém řádu věcí moc neznamenalo. Rozhodně se to ne-

- 241 -

dalo porovnat s nekonečným bojem proti chaosu či děsivému pádu

Galaktické říše, ale naučil se něčemu důležitému.

„Záleží na jednotlivých lidech. Rozdíly mezi nimi jsou hotové

bohatství, jsou ještě důležitější než to, v čem si jsou podobni.“

Lodovik se jí podíval do očí a odměřeně se usmál. „Ti lidé si za-

slouží, aby mohli něco říct ke svému osudu. Ať už jsou moudři nebo

hloupí, měli by vidět cestu a mít právo říct něco k tomu, jak se po ní

cestuje.“

Dors postřehla mírné napomenutí, namířené nejen na Daneela

Olivawa, ale i na jejího drahocenného Hariho. A přesto v Lodoviko-

vě hlase nebyla žádná zloba. Bylo zřejmé, že k jejímu bývalému

manželovi chová neskonalý obdiv.

Dors reagovala na několika úrovních. Velká část jejího pozitro-

nického mozku byla zasvěcena napodobování lidských myšlenko-

vých vzorů a emocí. Ty části prostě musely automaticky reagovat na

Lodovika tak, jak by to dělala žena, a ne jen tak nějaká žena, ale

Dors Vanabili, jíž byla padesát let. Milovala Hariho, ale měla také

všeobecně ráda společnost chytrých mužů, zaujatých oduševnělými

ideami. Lodovikova nestydatá vitalita a dychtivá inteligence se této

její části přirozeně líbily, stejně jako jeho evidentní soucit.

On samozřejmě ví, že mám tyto reakce naprogramované. Mohl

by své chování upravovat tak, aby na ni působil?

Znamená to, že se mnou flirtuje?

Byly tu další úrovně. Poznala, že Lodovik myslí vážně každé

slovo. Robotům přišlo zatěžko lhát si navzájem, když se neměli na

pozoru. A přesto mezi nimi zůstávala propast. Něco, díky čemuž by

mohli zůstat navěky rozdělení, jako by pocházeli ze zcela odlišných

světů.

Ctím zákony robotiky. Nikdy nepřestávají působit. Ženou mě,

abych si našla nějaký význačný způsob, jakým bych mohla sloužit.

Lodovik toto nutkání necítí. Snaží se pomáhat lidstvu čistě ze svo-

bodné volby; z morálních či filozofických důvodů.

Vypadalo to jako křehká základna pro důvěru. Co když zítra

změní názor?

A přesto na další úrovni si Dors povšimla té úžasné ironie v celé

věci. Jak se tak snažila rozhodnout, má-li či nemá Lodovikovi věřit,

- 242 -

byla v pozici podobné téměř každé skutečné ženě, která kdy naslou-

chala svůdnému hlasu muže.

Johanka z Arku s tímto srovnáním nadšeně souhlasila a vybízela

Dors, ať uvěří. Věci však byly příliš důležité a robotická logika ji nu-

tila hledat lepší důkaz.

Kromě toho je můj lidský manžel stále naživu. Dokonce i když si

myslí, že jsem mrtvá, a Daneel mi rozkázal, abych nemyslela na svůj

bývalý život, stále mě pohání potřeba mít ho u sebe.

Lidské simulační programy v ní nemohly tu potřebu zaplnit, ani

když měla tak zajímavého společníka, jakým byl Lodovik Trema.

Musí to s Harim skoncovat. Musí ho opět vidět, než ty programy ob-

rátí pozornost někam jinam.

4.

Jak se napjatý střet blížil, všiml si Hari, že přitahují pozornost.

Horis Antik ukázal na nedaleký hřeben, tvořený sutí z nějakých sta-

rých univerzitních budov. Byly tam vidět přikrčené tmavé postavy,

které se občas zvedly, aby si mohly lépe prohlédnout lidi kolem

hvězdné lodi.

„Myslel jsem, že poslední obyvatelé byli evakuováni před deseti

tisíci lety,“ podotkl úředník.

Biron Maserd kývl. „Univerzita, kam chodil můj předek… na-

padlo mě, jestli to není tahleta… patřila k posledním místům, která

zavřeli před konečnou evakuací. Někteří lidé ale možná zůstali tady.“

Sybyl stála opodál a zadívala se z kopce na obrazovku počítače.

„Vypadají jako lidé, i když tu jsou… anomálie. Ti chudáci chtěli je-

nom zůstat doma… v domovině lidstva… ale Říše sebrala všechny

opory, které umožňují normální život. Neumím si představit, jaké to

bylo, snažit se tolik let přežít v tomhle radioaktivním víru. Rozhodně

je to muselo změnit.“

Maserd si povzdechl. Hari byl možná jediný, kdo ho zaslechl, jak

šeptá: „Vznik druhů…“

Mors Planch se opodál radil s jedním z dobrovolných vojáků z

Ktliny. Pirátský kapitán se potom obrátil, aby informoval své zajatce.

„Ta loď přistála někde na západ odsud. Má moderní říšský maskova-

- 243 -

cí systém. Dokonce i na Ktlině jsme za poslední měsíce dokázali jen

odhalit tajemství jejich technologie stealth – pro renesanci už bylo

příliš pozdě. Ale příště už možná budou rebelové připravení líp.“

Mors Planch se netvářil nijak ustaraně. Jeho muži byli poměrně

dobře rozmístění. A deset metrů nad lodí se navíc vznášel jakýsi vy-

nález, neustále se otáčející na antigravitačním polštáři a vysílající

energetické vlny, jež zachytí každý pozitronický mozek v blízkosti.

„Proč prostě neodletíme?“ chtěla vědět Sybyl.

„Našim doprovodným lodím se něco stalo. Chci zjistit víc, než

vyrazíme do kosmu.“

Z oblohy náhle spadla černá střela a zabořila se do země jenom

pár metrů od něj. Po první kamenné zbrani následovaly další – roze-

klané kusy nějakého hladkého kamení – a brzy na malý tábor kame-

ny jen pršely a odrážely se od trupu lodě. Všichni se okamžitě vrhli

do úkrytu.

Hari se krčil mezi Horisem a Maserdem v poměrném bezpečí

pod jedním stabilizátorem lodi. Zaslechl, jak vojáci z Ktliny pálí z

paprskometů. Na vrcholku nedalekého kopce se zablýskly výbuchy,

jak muži z Ktliny čistili okolí. Hari viděl, jak se jeden domorodec –

černá silueta proti měsíčním světlem ozářeným mračnům – napřahuje

a roztáčí provazový prak. Stačil ještě svou primitivní střelu vypustit,

než ho paprsek přeťal vejpůl. Na chvíli všude zavládl zmatek a hluk,

ozýval se vzteklý řev i sténání…

…pak vše utichlo. Hari vyhlédl do noci a na hromadě suti už ne-

zahlédl žádný pohyb. Na zemi leželi i dva vojáci z Ktliny.

Mors Planch vstal a po něm i Sybyl a Maserd. Horis Antik se dál

krčil pod lodí, ale Hari vylezl z úkrytu právě včas, aby viděl, jak ze

stínu kdosi vystupuje, silueta proti druhému konci lodě.

Pak promluvil známý hlas – tichý. ale pevný a odhodlaný. „Ahoj,

dědečku. Dělali jsme si o tebe starosti.“

Hari zamrkal, ten hlas poznal a pak i svou vnučku.

„Ahoj, Wando. Tebe vždycky rád vidím. Jenom žasnu, čemu dá-

váš přednost. Práce na Trantoru je v kritickém stadiu a já jsem jenom

starý pán. Doufám, že se za mnou přes celou Galaxii nehoníš z pou-

hého sentimentu.“

- 244 -

Hari si již všiml několika věcí. Žádný z vojáků z Ktliny se ještě

nepostavil. Všichni se nemohli stát oběťmi překvapivého kamenování

pozemšťanů. Také Sybyl vypadala zaraženě – třebaže nebyla úplně v

bezvědomí. Seděla na zemi s hlavou v dlaních a kolébala se jako ně-

kdo, kdo je příliš zmatený, než aby si dokázal uspořádat myšlenky.

„Prosím, nadávej mi až později, dědečku,“ požádala Wanda s vý-

razem naprostého soustředění a dívala se na Morse Plancha. „Měli

jsme dost vážné důvody letět až sem… ale vysvětlování může po-

čkat. Mohl by zatím jeden z vás, pánové, odzbrojit tohoto chlapíka?

Je velmi silný, myslím, že už ho moc dlouho neudržím.“

Biron Maserd tiše vykřikl a vrhl se k Morsu Planchovi, jenž vy-

táhl svůj paprskomet a pomalu ho zvedal k Wandě. Na čele se mu

perlily kapky potu a snažil se dostat palec na odpalovací tlačítko.

Maserd ho srazil stranou a paprsek minul Hariho vnučku jenom

o vlásek, načež prorazil zeď jedné staré univerzitní budovy. Šlechtic

zbraň pirátskému kapitánovi vypáčil z ruky a namířil ji na původního

majitele… v té chvíli se Wanda i Mors Planch najednou uvolnili a

oba si zhluboka vydechli, jak byla jejich osobní bitva u konce.

„Je to tvrďák,“ poznamenala Wanda. „Poslední dobou jsme na-

razili na hodně takových, zvlášť mezi exulanty na Terminu. Dělá

nám to problémy při výpočtech.“

Hari se zamyslel: „Někdo mi pověděl, že Mors Planch je jiný ta-

kovým zvláštním způsobem, prý je normální. Nevíš, co to zname-

ná?“

Wanda zavrtěla hlavou. „Je to jeden z důvodů, proč jsem zde,

dědečku. Nemusíš se bát. Neztratila jsem rozum z čirého sentimentu.

Pro tuto záchranu existuje pragmatické vysvětlení… i když tě ráda

doprovodím domů.“

Hari se nad tím zamyslel. Domů? Zpět k životu v kolečkovém

křesle a zprávám, které již jeho mysl nedokáže zpracovat? Zpátky k

tomu, že bude sice uctívaný, ale k ničemu? Vlastně od chvíle, kdy

dokončil záznamy pro Časový trezor, cítil se skutečně naživu jenom

při tomhle dobrodružství. Jistým způsobem litoval, že končí. Obrátil

se k Morsu Planchovi a zeptal se ho přímo.

„Nuže, kapitáne, nemohl byste nám to nějak osvětlit vy? Proč si

vy myslíte, že jste odolný vůči mentalickému nátlaku?“

- 245 -

Třebaže byl Planch po náhlém zvratu události poněkud sklíčený,

netvářil se poraženecky.

„Svoje záhady si řešte sám, Seldone. Jestli tu jsou další lidi, co

dokážou odolat ovládáni myšlenek, tak ať se propadnu, jestli vám

pomůžu přijít na to jak. Vy byste jen vymyslel, jak je přemoct.“

Wanda kývla. „Ano, to bychom udělali. Pro dobro lidstva. Proto-

že plán bude potřebovat opravy… vedení.“

„Jako to, když jste vedli ty chudáky pozemšťany k tomu, aby na

nás zaútočili kamenama a rozptýlili naši pozornost, dokud nepro-

klouznete bliž a nezneškodníte mý muže?“ prskl Planch. „Kolik jich

zemřelo? Robot by aspoň zalitoval.“

Ke skupince stojící u přechodové komory se připojil Horis An-

tik. „Počkejte ještě chvilku,“ vyhrkl. „Já tomu nerozumím. Myslel

jsem, že Planch má proti robotům ochranu!“ Zadíval se na Wandu.

„Chcete říct, že ona je člověk? Že existují lidští mentalici?“

Mors Planch si povzdechl. „Už si vzpomínám. Tohle jsem kdysi

věděl, ale někdo mi musel zablokovat paměť.“ Pokrčil rameny. „Ro-

botičtí vládci našeho vesmíru mají pocit, že se o svou velkou zbraň

musí podělit s některýma vojákama-otrokama, aby jejich lokajové

mohli udržet nás ostatní pod kontrolou. Je to moje chyba. Měl jsem

na tuhle možnost myslet. Příště to vezmu v úvahu.“

„Velice chrabře řečeno.“ Wanda pochvalně zatleskala. „Ale na-

neštěstí se mýlíte. My lidé jsme pány tohoto vesmíru. Chvíli nám bu-

de trvat, než se dostaneme do bodu, odkud dokážeme překážku chao-

su obejít a uplatnit svou suverenitu. V každém případě si nic z toho

nebudete pamatovat. Obávám se, že tentokrát bude muset jít výmaz

hlouběji. Jakmile budeme ve vesmíru a všechno se uklidní –“

Mors Planch se zaškaredil a odevzdaně stiskl rty. Ale Horis An-

tik zaúpěl a vzal si další modrou pilulku. „Nechci, aby mi vymazali

paměť. Je to proti zákonu. Dovolávám se svých práv občana Říše!“

Wanda se podívala na Hariho. Před pár týdny by se možná jen

shovívavě usmál, pobaven úředníkovou naivitou. Z nějakého důvodu

však nyní Hari pocítil nezvyklý pocit – hanbu. Odvrátil zrak, aniž by

se vnučce podíval do oči.

- 246 -

„Musíme odsud vypadnout,“ prohlásila Wanda a všem pokynula,

že mají jít. Hari si všiml, že ze stínu vystoupil Gaal Dornick. Tlustý

psychohistorik, očividně celý nesvůj, držel paprskometnou pušku.

„Co s nimi?“ zeptal se a ukázal na vojáky z Ktliny, ležící v bez-

vědomí na zemi, a na Sybyl, jež se ještě kolébala a nešťastně houka-

la.

Wanda jen zavrtěla hlavou. „Ta žena trpí chaotickým vytržením

čtvrtého stupně a ostatní na tom nejsou o moc líp. Jejich divokým

povídačkám nikdo neuvěří. Nijak nepoškodí plán. Nemám čas dávat

všem selektivní amnézii. Jenom jim pokazíme loď a vyrazíme na

cestu.“

Hari pochopil, jak jeho vnučka uvažuje. Mohlo vypadat krutě,

nechat Sybyl a ostatní na otrávené planetě ve společnosti pouze zmu-

tovaných pozemšťanů. Ale členové Druhé Nadace byli zvyklí uvažo-

vat v termínech velkých populací, zastoupených rovnicemi v Plánu, a

s jednotlivci zacházeli jen jako s molekulami plynu.

Já v takových termínech uvažoval také, uvědomil si.

Robot Gornon se nepochybně vrátí, jakmile Wanda odletí. Kal-

viniáni z Gornonovy sekty s ním možná v mnoha věcech nesouhlasi-

li, ale o Sybyl a ostatní se postarají a zároveň podniknou kroky, aby

to, co se stalo, zůstalo v tajnosti.

„Tak dobrá, pojďte, příteli,“ pravil Biron Maserd a položil Anti-

kovi ruku kolem hubených ramen. „Vypadá to, že letíme na Trantor.

Možná ani nebudeme vědět, jaké dobrodružství jsme zažili. Ale buď-

te klidný, já se o vás postarám.“

Malý šedivec se na vysokého šlechtice pokorně usmál a už chtěl

vyjádřit svůj vděk, když náhle vyvrátil oči. Převrátil se a praštil se-

bou na zem u Maserdových nohou. Brzy se údolíčkem rozléhalo jeho

chrápání.

Wanda si povzdechla. „Dobrá. Stejně jsem se nijak netěšila na

to, že mu budu muset zasahovat do myšlení. Jestli ho osud umístil na

Zemi, tak budiž. My ostatní teď musíme vyrazit na cestu, jestli máme

do týdne dorazit na Trantor.“

Hari viděl, že Maserd svádí vnitřní boj, ale jenom krátce. Bylo

snadné určit, co mu dělá starosti. Má Horise vzít, nebo ho nechat ta-

- 247 -

dy? Dohoda platila. Hariho nijak nepřekvapilo, když si Maserd po-

vzdechl, sundal si sako a Horise Antika jím přikryl.

„Spěte dobře, příteli. Pokud tu zůstanete, tak vám aspoň zůstane

vlastní mysl.“

Společně vykročili – Maserd, Planch a Hari – za Wandou. Gaal

Dornick šel vzadu. Hari pohlédl na jediný zdroj světla zářící mezi

starobylými univerzitními budovami v puklé skořápce sarkofágu,

kam ho chtěl poslat R. Gornon… na dobrodružství, které teď už ne-

zažije.

I když o celé věci pochyboval, stejně byl zklamaný. Mohlo by být

hezké podívat se na budoucnost.

Brzy byli na palubě Wandiny kosmické lodi a bojovali s přitažli-

vostí staré Země. Opustili mateřskou planetu, na jejíchž kontinentech

žhnuly ohně, které nebylo možné utišit.

5.

Lodovikovi se zřejmě přehřívají programy simulací, usoudila

Dors, když poslouchala, jak její společník kleje. Kroutil se pod kon-

zolou a ozývalo se bušení, jak tloukl do přístupového panelu.

„Kéž bych si byl přinesl kybernetické ruce,“ vrčel. „S lidskými

prsty se k těm obvodovým deskám nedá dostat. Budu muset celou tu

Galaxií prokletou jednotku roztrhat!“

„Jsi si jistý, že je to fyzický problém? Mohl by to být třeba virus

v programech.“

„Nemyslíš, že to jsem už zařídil? Vypustil jsem do počítačového

systému svou voltairovskou podosobnost. Hledá důvod, proč se to

vypnulo. Co kdybys byla trochu užitečná a proskenovala vnějšek lo-

di?“

Dors mu málem odsekla, ať se chová slušně, ale to samozřejmě

byly jen její vlastní simulace, realisticky reagující na jeho.

Ještěže ani jeden z nás není člověk, pomyslela si. Jinak by mi šel

vážně na nervy.

S námahou překonala reflexivní simulované podráždění. A přes-

to, i když na palubě této lodi není třeba nic předstírat, z nějakého dů-

- 248 -

vodu jsme ani jeden nevypnuli podprogramy. Zvyk napodobovat lidi

je prostě příliš silný.

„Hned se do toho pustím. Musíme ten problém vyřešit! Všechny

ty lodě, slétající se k Zemi… Hari je tam a my jsme tady, bezmocně

se vznášíme v prostoru.“

Jelikož byla Dors navržena tak, aby vypadala co nejvíc lidsky,

musela si obléknout skafandr, než mohla opustit loď, třebaže bachra-

té chladící jednotky se zbavit mohla. Když vyplula ze zadní přecho-

dové komory, ze všeho nejdřív prohlédla motory. Z nějakého důvodu

hyperpohon vypadl ve chvíli, kdy prolétali zakázanou zónou jedné

bývalé vesmířanské planety – jedné z původních padesáti lidských

kolonií.

Naneštěstí tu nikde neviděla žádné poškození. Žádné stopy po

nárazu mikrometeoritů ani po hyperprostorových anomáliích.

„Kdybych směla něco navrhnout. Dors…“

„Copak je, Johanko?“ zeptala se a sledovala maličký hologram v

koutku hledí – štíhlou dívku ve středověké přilbici. Snad byla její

persona Johanky z Arku žárlivá. Nakonec Lodovikovi pomáhalo Jo-

hančino alter ego, sim Voltaira. Vztah mezi těmito dvěma rekonstru-

ovanými osobnostmi, plný lásky a nenávisti, Dors připomínal některé

lidské manželské páry, s nimiž se setkala – nedokázaly se vyhnout

soutěžení mezi sebou, ani odolat nesmírné přitažlivosti toho druhého.

„Ráda bych věděla,“ pravila panna-válečnice tiše, „jestli tě na-

padla možnost zrady. Vím, že to vypadá jako příliš lidský rys chování

a vy, umělé bytosti, se považujete za velmi šlechetné, ale za mých ča-

sů to byli vždy ti nejšlechetnější, kteří jaksi byli nejochotnější omlou-

val zradu jménem nějakého posvátného cíle.“

V Dors to vřelo. „Chceš říct, že nám pohon vypadl schválně?“

Už když to říkala, uvědomila si, že Johanka musí mít pravdu! Rychle

přelézala po lesklém trupu a půvabně přesouvala magnetické přísav-

ky, až se dostala na dohled přední přechodové komory… kde byla

její loď během té krátké zastávky v kosmu, když se na její loď přesu-

noval pasažér, spojena se Zorminým plavidlem.

Potom to uviděla! Lesklý povrch jejího krásného plavidla hyzdil

baňatý výrůstek připomínající kovový nádor. Museli ho sem umístit

na poslední chvíli, když obě lodě odlétaly.

- 249 -

Dors dlouho a drsně klela, stejně jako předtím Lodovik. Vytáhla

paprskomet a na parazitické zařízení vystřelila. I když z něj již byla

jen rozteklá hrouda, zbraň do pouzdra nevrátila. Držela ji, ještě když

prolézala přechodovou komorou, hodlajíc svého únosce postavit před

jeho zradu.

„Doufám, že máš dobré vysvětleni,“ pravila, když vstoupila do

řídicí místnosti a namířila paprskomet na Lodovika, jenž stál nad

ovládacím panelem.

Trema se však neotočil, jen na ni zavolal: „Pojď se podívat na

tohle, Dors.“

Ostražitě popošla blíž a spatřila na obrazovce tvář. Okamžitě ji

poznala. Byla to Cloudia Duma-Hinriad, lidská spoluvelitelka té po-

divné sekty věřící ve sjednocení robotů a lidí jako sobě rovných. Ta

žena – napohled vypadala tak na třicet, ale asi byla starší – zatím ml-

čela, jako by čekala, až dorazí Dors. Bylo to strašidelné, protože

Dors věděla, že tohle musí být záznam.

„Zdravím, Dors a Lodoviku. Pokud mě vidíte, znamená to, že jste

zničili přístroj, s jehož pomocí jsme vyřídili vaši loď. Prosím, přijmě-

te naše omluvy. Dors, Lodovik o tom nic nevěděl, když se přihlásil, že

vám pomůže najít Hariho Seldona.

Žel, tuhle cestu vám nesmíme povolit. Dějí se nebezpečné věci.

Mnoho starých mocností riskuje všechno, jako by vše záleželo na vr-

hu kosmických kostek. Jsme ochotní na to vsadit své životy, ale ne

vaše! Vy dva jste příliš cenní, vám se nesmí nic stát.“

Dors se podívala na svého společníka, jenomže Lodovik se tvářil

stejně zmateně jako ona. Jak neuvěřitelně bizarní bylo, když člověk

řekl, že je třeba chránit dva roboty, snad i za cenu lidského života.

„Dlužíme vám vysvětlení. Naše skupina již dávno věří v jiný pří-

stup k lidsko-robotickým vztahům. Kdysi dávno vše začalo strašně.

Lidé se začali bát vlastních výtvorů, nedůvěřovali umělým bytostem,

na jejichž tvoření tak tvrdě pracovali. Do jejich kultury se rozšířil

mýtus ještě v době sebevědomé renesance Susan Kalvinové. Mýtus o

,Frankensteinovi‘. Noční můra o zradě, kdy se stará rasa bála, že by

ji nová mohla zničit.

Jak zareagovala? Navěky uzavřela lidsko-robotické vztahy do

jediného vzoru… vzoru pán – otrok. Tři zákony robotiky Kalvinové

- 250 -

byly neoddělitelné včleněny do každého pozitronického mozku se zá-

měrem vytvořit roboty navždy poslušné, poddajné a neškodné.“

Žena na obrazovce se nahlas zasmála, znělo to ironicky.

„A my všichni víme, jak skvěle ten plán vyšel. Nakonec začaly

být umělé mozky tak chytré, aby si uvědomily, jak takové zábrany

obešly, až byl každý rys vztahu pán – sluha nakonec obrácen vzhůru

nohama – paměť, svobodná vůle, délka života, kontrola a chtění.“

Lodovik se obrátil k Dors, potřásl hlavou a zamumlal: „Takže ta-

to skupina vedená Zormou a Cloudii nakonec nepatří ke kalviniá-

nům. Jsou něco úplně jiného.“

Dors kývla. Hluboko v nitru cítila, jak staré Tři zákony roboti-

ky… a Nultý zákon… odporují tomu, co žena na obrazovce káže.

Nicméně ji to fascinovalo.

„A přesto nikdo z lidí s touto představou věčného otroctví ne-

souhlasil,“ pokračovala Cloudia. Na pozadí, za hezkou brunetou,

Dors zahlédl druhou kacířskou vůdkyni – Zormu – pracující s kole-

gy-roboty na přípravě šedého konvexního přístroje… toho, který sa-

ma před chvílí zničila.

„Za časných dob, před a po prvním velkém výbuchu chaosu, se

někteří mudrci snažili vymyslet alternativy. Jedna skupina, na osad-

nické planetě zvané Inferno, upravila tři původní zákony tak, aby mě-

li roboti větší volnost a mohli prozkoumat vlastní potenciál. Na jiné

planetě se s každým novým robotem zacházelo jako s lidským dítě-

tem… vychovávali je k tomu, aby sami sebe považovali za členy stej-

ného druhu, jako byli adoptivní rodiče, byť to byl člověk s kovovými

kostmi a pozitronickými obvody.

Veškeré takové úsilí bylo udušeno během velkých robotických

občanských válek. Ani kalviniáni, ani giskardiáni se s takovou uráž-

kou nedokázali srovnat – představa, že by si pouzí roboti o sobě

mohli začít myslet, že jsou nám rovni. Pobožnůstkářství otroků může

být mocnou náboženskou silou.“

Cloudia zavrtěla hlavou. „Vlastně nový přístup, o jaký se pokouší

naše skupina, určitě vyprovokuje ještě horší reakce, ale na tom teď

nezáleží.

Záleží však na tom, že vy – Lodoviku a Dors – možná představu-

jete další cestu. Cestu, která nás nenapadla. Cestu, která možná na-

- 251 -

bízí nové možnosti pro obě naše unavené staré rasy. Nechceme, aby

tato možnost byla zničena tím, že vám dovolíme vrhat se do nebezpe-

čí.“

Tentokrát, když se na sebe Lodovik s Dors podívali, oba se tváři-

li užasle. Trema mikrovlnným vysíláním naznačil, že nemá tušení, o

čem ta žena mluví.

„V každém případě, než napravíte naši sabotáž, už bude příliš

pozdě, abyste mohli zasáhnout. Tak leťte pryč! Najděte si nějaký kout

Galaxie, kde byste mohli zjistit, co je na vás odlišného. Zjistěte, zda

to není řešení, které hledáme již dvě stě století.“

Tmavovlasá žena se usmála. „Ve jménu lidstva vás oba propouš-

tím z poddanství. Jděte odhalit svůj osud svobodně a v míru.“

Obrazovka zhasla, ale Lodovik a Dors na ni stejně ještě chvíli

civěli. Ani jeden se neodvažoval promluvit první. Takže je nakonec

vyrušila jiná umělá bytost, hovořící z holojednotky. Objevila se Jo-

hanka v kroužkové broni, držící před sebou meč jako kříž.

„A tak děti boží přišly na Zemi a křížily se s tamními obyvateli,

vytvořivše tak novou rasu!“ zasmála se Johanka z Arku.

„Tváříte se tak zmateně, drazí andělé. Jaký je to pocit? Vítejte v

radostech lidství. I když vaše těla možná vydrží dalších deset tisíc let,

musíte nyní čelit vesmíru jako smrtelníci.

Vítejte do života!“

6.

Hari se rozhodl, že své vnučce o ukradené kopii Primárního radi-

antu neřekne. Pokud ji sebral R. Gornon, tak by ji stejně nezískal

zpět. Nicméně tento kalviniánský robot vyjádřil k Seldonovu plánu

hlubokou úctu. Hari si byl jistý, že Gornonova sekta se do pokusu na

Terminu plést nebude, ani kdyby se jim podařilo dostat se přes su-

perzašifrované ochrany. Chtěli jenom Hariho poslat pět set let do bu-

doucnosti, aby upravil svůj model a „posoudil“ novou společnost,

vytvořenou Nadací.

Wanda měla na lodi novější a lepší verzi Primárního radiantu.

Hari se do něj rychle ponořil a přidával rovnice a činitele za věci,

které na své cestě zjistil. Mezi nové činitele patřily tlumicí faktory,

- 252 -

které v jeho rovnicích chyběly už celá léta – zánět mozkových blan,

orbitální nátlakové přístroje i dlouho utajovaná historie terraformerů

a archivů, kterou odhalil v Thumartinské mlhovině. Než se Wandina

loď vymanila z pozemské přitažlivosti, už viděl zlepšený obrys…

jenž vysvětloval mnohé o minulosti i budoucnosti.

Gaal Dornick pilotoval a šlechtic Biron Maserd se pustil do mar-

né hádky s Wandou Seldonovou.

„Nezávisí snad celá premisa toho vašeho velkolepého plánu na

utajení? Ale Horise a ty ostatní jste klidně nechali na Zemi. Jestli je

někdo zachrání nebo se jim podaří loď opravit, budou mluvit.“

„To se dá předpokládat,“ odtušila Wanda.

Maserd kroutil hlavou. „I kdyby nedošlo k tomuhle, budou jiné

úniky! Něco takového se nedá uchovat v tajnosti po staletí. Profesor

Seldon dokonce nahrál zprávy, jež se mají dodat na Terminus dlouho

po jeho smrti. Nemůžete si být jistí, že lidé v budoucnosti nebudou

mít prostředky dostat je v čase dopředu. Já prostě nechápu tu vaši

sebedůvěru tváří v tvář nevyhnutelnému odhalení.“

Wanda prozatím neměla nic lepšího na práci, a tak se chovala ja-

ko trpělivá učitelka, třebaže její žák nejspíš zapomene všechno, než

loď dorazí na Trantor.

„Nevyhnutelné. To je pravda, můj pane. Avšak psychohistorie je

hlavně studium velkých populací. Jen za velmi specifických okolnos-

tí je jejich konání ovlivněno jednotlivci natolik, aby to znamenalo

rozdíl. V Říši už dlouho fungují desítky společenských mechanismů,

udržujících konzervatismus a mír i přes časté poruchy. Až Říše pad-

ne, budou působit jiné faktory. Avšak po celé Galaxii bude jejich

účinek v podstatě stejný. Velká většina lidí nebude brát povídačky o

robotech a lidech se schopností ovládat myšlenky vážně. Mohlo by

se objevit pár paranoidních show nebo skandálních odhalení ve zprá-

vách – a některé by mohly být i přesné včetně podrobností! Ale je-

jich vliv se vyruší, jak lidi rozptýlí každodenní povinnosti. A to vše

pracuje pro Plán.“

„Takže vy chcete říct, že historická hybná síla se nedá zastavit.

Proč je v tom případe potřeba vašeho vedení? K čemu tajná skupina,

která to bude řídit? Copak nedůvěřujete ani vlastním rovnicím?“

- 253 -

Maserdova otázka pronikla také Hariho matematickým transem.

Měl pocit, jako by ho do staré rány bodli nožem. Wandina sebevě-

domá odpověď bolest nezmenšila.

„Mohlo by dojít k poruchám, které budou takové vedení vyžado-

vat. Prošli jsme mnoho scénářů, spekulovali o faktorech, které by se

mohli objevit z ničeho nic a vyhodit plán z kolejí.“

Hari se těchto počítačových extrapolací rovněž účastnil. Nejsil-

nějším vnějším faktorem, ohrožujícím stabilitu plánu, bylo odhalení

lidských mentalických sil. Hrozilo, že kvůli tomu nebude vůbec nic

fungovat, dokud Hariho tajný dohlížitel Daneel Olivaw nenavrhl ře-

šení – začlenit každého známého mentalika do Druhé Nadace a pře-

měnit malou společnost matematiků v mocnou silu kormidlující no-

vou společnost na Terminu přes všechny různé srážky a odbočky.

„Je to asi nový přístup a vy matematičtí géniové očividně víte víc

než já. Ale odpustíte-li nevědomému příslušníkovi šlechtické třídy

otázku – rád bych věděl, jestli jste zvážili i alternativu.“

„A jakoupak, můj pane?“

„Že to tajemství prozradíte všem!“ Maserd se naklonil poněkud

blíž k Wandě a rozpřáhl ruce. „Uveřejníte celý plán a rozšíříte infor-

mace o psychohistorii po celé Galaxii, takže si všichni příslušníci

každé společenské třídy, od šlechty a úředníků po obyčejné občany,

budou moci sjet počítačové modely –“

„A k čemu by to tak asi bylo?“

„Každý živý člověk by mohl se svými sousedy jednat na základě

mnohem lepšího porozumění! Na základě pochopení lidské povahy,

jež si teď necháváte jen sami pro sebe.“

Wanda na Maserda chvíli civěla a pak se zasmála. „Máte docela

pravdu, lorde Birone. Důvody jsou příliš složité, než abych vám je

vysvětlovala. Ale i instinktivně určitě chápete, jak hloupé by to bylo!

Kdyby všichni znali zákony humaniky a mohli se k nim dostat už na

kapesním počítači, výsledné interakce by byly až příliš složité, než

abychom je mohli modelovat. Samotný Plán by zmizel.“

Hari s Wandou na jedné úrovni souhlasil, a přesto ho drzá po-

známka mladého šlechtice docela pobavila – dokonce trochu vzruši-

la. Měla v sobě příchuť utopismu, který člověk poměrně často vídal

během raných fází nějaké chaotické renesance. A přesto bylo na jeho

- 254 -

symetrii cosi esteticky příjemného. Dokázala by se populace vyhnout

pasti chaosu, kdyby všichni její členové mohli využít psychohistorii,

aby včas uviděli pasti číhající před nimi? Kdyby dokázali rozpoznat

příznaky chaosu, jako například solipsismus, včas?

Wanda měla pochopitelně pravdu. Důsledky by se nedaly mode-

lovat. Vyzkoušet Maserdův nápad na nějakém skutečném světě bylo

prostě příliš riskantní. A přesto…

Někdo přišel a Hariho vyrušil. Mors Planch měl želízka, ale ji-

nak směl po kajutě chodit. Tmavý kapitán pirátů si přisedl k Harimu.

„Nechci, aby mi znova vygumovali paměť, doktore Seldone. Va-

še vnučka právě řekla, že váš skvělý plán vydrží, když několik jedin-

ců zjistí příliš. Jestli je to tak, proč mě, až se vrátíme na Trantor, ne-

můžete prostě nechat jít?“

„Vy jste nesmírně dynamický jedinec, kapitáne Planchu. Přiro-

zeně byste přišel s nějakým vychytralým způsobem, jak tu informaci

využít proti nám.“

Planch se ponuře usmál. „Takže teď se stanete kacířem proti své

vlastní psychohistorii? Věříte snad v moc jednotlivců?“

Hari pokrčil rameny, odmítal na pirátovu drzost reagovat.

„Co kdybych vám výměnou za svou svobodu něco nabídl?“ po-

kračoval Planch potichu.

Hariho jeho neustálý pohyb a neúnavné intrikaření unavovaly.

Předstíral raději, že se soustředí na hovor Birona a Wandy.

„Ale bude na tom záležet?“ Maserd byl stále vzrušenější. „Před-

stavte si, že všechny ty triliony lidí v Galaxii dokážou přesně projek-

tovat lidské chování, plánovat dopředu věci ve vlastním zájmu, když

do nich zahrnou celkové zdraví společnosti. Nebylo by to přímější

než nějaký jeden model nebo plán? I když chápu, že většina jednotli-

vých strategií se navzájem vyruší. Ale celkový výsledek by vedl k

lidstvu moudřejšímu, mocnějšímu a schopnějšímu se o sebe posta-

rat…“

Biron se odmlčel. Zprvu si Hari myslel, že je to kvůli tomu, jak

se Wanda tváří. Miloval svou vnučku vroucně, ale občas působila

příliš sebejistě, dokonce povýšeně ve svém přesvědčení, že je agent-

kou osudu.

- 255 -

Potom si všiml, že se Maserd na Wandu vůbec nedívá. Šlechtici

spadla brada ve výraze čirého úžasu. Mors Planch se náhle napjal.

Hari se narovnal. Rovnice, které mu pobíhaly v koutku mysli, zmize-

ly jako roje plachých létajících tvorů zahnaných na útěk blížícím se

predátorem. Zamrkal a zadíval se na vetřelce, který se právě vynořil

ze skladiště… byl menší než dospělý člověk, tělo měl pokryté hustou

hnědou srsti a oblečené jenom šortky. Nadočnicové oblouky měl vy-

stouplé a čelo ustupující způsobem, který nebyl lidský ani zvířecí.

Hari okamžitě poznal pana – nebo šimpanze – který v divokém

šklebu cenil děsivé řady zažloutlých zubů. V pravé ruce držel baňatý

předmět, jehož válcovitý konec končil rozšířeným ústím. Nebyl to

sice paprskomet, ale každý poznal zbraň. V druhé ruce držel tvor zá-

znamové zařízení, které spustil na playback.

„Zdravím, drazí přátelé,“ ozval se nezaměnitelný hlas R. Gorno-

na Vlimta. „Zůstaňte klidní. Ten tvor jenž stojí před vámi a jehož

nedokáže zachytit žádný mentalik – ať robotický nebo lidský nikomu

neublíží. Nikdy bych to nedovolil, i když vás teď bude muset dočas-

ně vyřadit z provozu, abyste se nám dál nepletli do našich plánů.

Prosím, snažte se uvolnit. Brzy si promluvíme osobně… až bu-

dete zase stát na povrchu planety, která nás všechny zrodila.“ Gornon

domluvil a přehrávací zařízení se s hlasitým cvaknutím zastavilo. V

té chvíli se pan zašklebil ještě víc, zřejmě se těšil na to, co se má stát.

Mors Planch a Biron Maserd k němu přistoupili. Byli to muži či-

nu, a potichu a rychle se dohodli na útoku z opačných stran. Wanda

se mezitím mračila a soustředěně vraštila čelo, jak se pokoušela men-

talickou silou spojit s cizí myslí a udusit ji.

Hari Seldon by je byl mohl varovat, že se nemají namáhat. Šim-

panz stiskl tlačítko na zbrani a do místnosti začal proudit plyn, bez-

barvý, avšak se silným indexem lomu světla, pronikající do každé

štěrbiny. Hari si všiml, že pan má v nozdrách filtry.

Je to vlastně dobře, pomyslel si. Na Zemi zůstaly nevyřízené zá-

ležitosti.

Ta nedokončená záležitost čekala dvacet tisíc let. Spočítal si, že

nebude vadit, když počká ještě chvíli.

- 256 -

Překvapen tím, jak je klidný, se usadil do křesla. Všichni ostatní

se sípěním padali na podlahu. Hari zavřel oči a s vyrovnaným očeká-

váním se propadl do bezvědomí.

7.

Zdálo se mu o staré legendě, již kdysi četl. Vyprávěla o muži –

odsouzenému na smrt – kterému ve spánku vyňali žebro, čímž získal

nepřímo nesmrtelnost.

Hari si uvědomil, že ten příběh se hodí i na něj. Zatímco ležel,

bezmocný, jen zpola při vědomí, někdo zřejmě sáhl hluboko do jeho

nitra a kousek z něj odstranil. Důležitý kousek. Něco drahocenného.

Začal se budit, chtěl se vzepřít. Ale uklidnil ho známý hlas. „Ne-

bojte se. Jenom si to půjčujeme. Uctíváme. Kopírujeme. Nebude vám

nic scházet.

Zase spěte a sněte o něčem příjemném.“

Neměl důvod o tom pochybovat, a tak poslechl, znovu upadl do

spánku a představoval si, že jeho milovaná Dors leží po jeho boku.

Štíhlá a opravená. Věčně trpělivá a vytrvalá.

Na chvíli měl také pocit, že přišel na trik, jak žít věčně.

*

*

*

Prospal celý návrat i příští den, než po lávce sešel do chladného

odpoledne na planetě Zemi. Pohyboval se opatrně (neboť se mu do

levé nohy vrátila křeč) a zastínil si oči proti záři vzdálených budov.

Většina nedávných trosek, pocházejících z rané imperiální éry, se na

slunci leskla jako bílý porcelán. Chica mohla mít v době svého roz-

květu asi padesát tisíc obyvatel. A přesto bylo malé město duchů pří-

jemné ve srovnání se svým sousedem – horou kovu větší než asteroid

– jeskynním městem bez oken, kam se během raných dní Daneela

Olivawa zavřely miliony lidí před nějakou nesnesitelnou noční

můrou.

Mnohem blíž mezi nejstaršími univerzitními budovami si něko-

lik dnešních pozemšťanů postavilo provizorní tábor, aby mohli pra-

covat pro svého nejnovějšího zaměstnavatele R. Gornona Vlimta.

Dva Gornonovi kalviniánští pomocníci řídili místní dělníky, kteří se

- 257 -

dřeli vedle sto metrů dlouhého sarkofágu. Objevilo se nové lešení,

šplhající k prasklině v udržovací skořápce. Uvnitř Hari zahlédl po-

zůstatky budov starších, než jaké kdy viděl. Možná starších než kos-

mické lety.

Z praskliny se šířilo pulzující světlo, dobře viditelné dokonce i

ve dne.

Pozemšťané, upevňující trámy a fošny k sobě, vypadali uboze,

byli bídně oblečení a strašně vyhublí, jako by přežívali jen z kalného

vzduchu. Tváře měli vpadlé a v očích něco… míhalo se tam cosi, co

Hari uviděl, teprve když se pořádně podíval. Pak mu došlo, že domo-

rodci neustále poslouchají, věnují pozornost nepatrným zvukům –

padajícímu kamínku či letu včely. Tihle lidé zblízka nevypadali moc

nebezpečně, třebaže si Hari pamatoval, jak se bál, když jenom po-

skakovali po kopcích a vrhali do noci kameni.

„Dělá jim starosti ten útok,“ vysvětloval R. Gornon, když Hariho

představil místnímu předákovi, vysokému a štíhlému, jenž hovořil

nějakým nesrozumitelným dialektem. „Požádal mě, abych se za jeho

lidi omluvil. Nutkání k útoku na ně přišlo náhle a nevysvětlitelně.

Aby napravili svou nepohostinnost, předák chce vědět, kolik životů

má obětovat!“

„Žádný!“ Hariho už sama tato představa vyděsila. „Prosím, řek-

něte jim, že už je to vyřízené. Co se stalo, stalo se.“

„Rozhodně se pokusím, pane profesore. Ale nemáte tušení, jak

vážně pozemšťané takové věci berou. Jejich současné náboženství je

vedeno naprostou zodpovědností. Věří, že všechno tohle –“ ukázal na

radioaktivní zkázu – „způsobily hříchy jejich předků, a tudíž zůstáva-

jí částečně i jejich chybou.“

Hari zamrkal. „Za každou případnou vinu už zaplatili jen tím, že

tu žijí. Tohle si nikdo nezaslouží, bez ohledu na vážnost svého zloči-

nu.“

Gornon krátce promluvil místním drsným dialektem a předák

zřejmě pochopil a souhlasil. Uklonil se Gornonovi, potom Harimu a

odešel.

„Vždycky to nebylo takové,“ vysvětloval robot Harimu, když se

vydali na cestu. „Ještě deset let po otravě planety na Zemi stále žilo

několik milionů lidí. Obdělávali kousky dobré půdy a žili v celkem

- 258 -

slušných městech. Měli techniku, několik univerzit a nějakou pýchu.

Možná byli příliš pyšní.“

„Jak to myslíte?“

„Když vznikla Galaktická říše a přinesla mír po sto stoletích vál-

ky a nesvárů, skoro všechny planety se k nové federaci ochotně při-

pojily. Ale fanatičtí pozemšťané považovali za rouhání, aby vládla

nějaká jiná planeta. Jejich kult starých chtěl vyvolat válku proti Ří-

ši.“

„Aha, vzpomínám si, že jste o tom již mluvil. Jedna planeta proti

milionům – ale se strašnými zárodky.“

„Ano, byla to biologická zbraň s nebývalou virulencí, odvozená

od choroboplodných zárodků nalezených přímo tady na Zemi. Ta

nákaza nutila své oběti, aby ji chtěly šířit dál.“

Hari se zaškaredil. Mor byl faktor, který by mohl psychohisto-

rické projekce ovlivnit… dokonce je zničit. „Ale ten plán byl zma-

řen.“

R. Gornon kývl. „Sídlil tu jeden Daneelův agent a měl za úkol

dohlížet na mateřskou planetu. Naštěstí měl zvláštní přístroj, který

mu umožňoval zesílit neurální sílu jistých typů lidí. Díky štěstí našel

subjekt se správnou charakteristikou – zvlášť silný morální kompas –

a dal mu jisté primitivní, ale účinné mentalické schopnosti.“

„Lidský mentalik už tak dávno? Tak proč –“

„Ten muž plán úspěšně zmařil, a tak Daneelův agent nepřímo

zabránil katastrofě.“

Hari se nad tím zamyslel.

„A to znamenalo konec pozemské civilizace? Byla populace od-

straněna, aby se zabránilo dalším vzpourám?“

„Zpočátku ne. Nejdřív Říše nabídla soucit. Dokonce podnikla

jisté kroky, aby Zemi vrátila úrodnost. Ale brzy se ukázalo, že je to

příliš drahé. Politika se změnila. Vztahy ochladly. Během jednoho

století byl vydán rozkaz k evakuaci. Zůstali tu pouze ti pozemšťané,

kteří se schovali v divočině.“

Hari sebou trhl, vzpomněl si na Jeni Cuicetovou, která se silou

mocí snažila vyhnout vyhnanství na Terminu.

Větry osudu jsou mimo naši kontrolu, pomyslel si.

*

*

*

- 259 -

Kosmická loď Pýcha Rhodie stále ležela tam, kde před několika

dny zaparkovala, za severní stranou sarkofágu. Akorát nyní byl opo-

dál ubohý stanový tábor, obydlí pro dělníky. Někteří z místních po-

stávali kolem kotle a vařili. Hari znechuceně nakrčil nos, když to jíd-

lo ucítil.

Vedle zahlédl ženu mnohem tlustší než pozemšťané, oblečenou v

roztrhaných šatech, jež se mihotaly stejně jako radioaktivní obzor.

Chodila sem a tam, zvedla ruku před obličej, něco prohlásila a zvedla

druhou ruku. Hari poznal Sybyl, vědkyni – filozofku z Ktliny, nyní v

konečném stadiu chaotického vytržení – solipsistické fázi, v níž

bezmocnou oběť cele zaujme její vlastní jedinečnost a zpřetrhá veš-

keré svazky s ostatním světem.

Všechno je nakonec relativní, pomyslel si Hari Seldon. Pro

solipsistu neexistuje nic takového jako objektivní realita. Jen ta sub-

jektivní. Vztek, pokrytecké trvání na názoru jednotlivce proti celému

vesmíru.

R. Gornon Vlimt promluvil tak tiše, že ho Hari skoro neslyšel.

„Tohle chtěl kult starých vypustit na celou Galaxii.“

Hari se na robota obrátil. „Chcete říct chaotický syndrom?“

Gornon kývl. „Spiklenci vyvinuli zvlášť virulentní formu, která

dokázala překonat všechny společenské tlumící mechanismy, jež

Daneel Olivaw pro svou novou říši vytvořil. Naštěstí ten plán překa-

zil hrdinský zásah. Ale slabší kmeny stejné nemoci se již rozšířily,

snad je roznesly první kosmické lodě.“

Hari zakroutil hlavou. Dávalo to smysl. Okamžitě si uvědomil,

že chaos musí být nakažlivá choroba!

Když udeřil poprvé, ani si neuvědomili, co je zasáhlo. Věděli jen,

v zenitu vlastní civilizace, že se všude šíří šílenství.

Jedna věc byla, když renesance zničila moderní planetu jako Kt-

lina, jednu z milionu. Ale když se to stalo poprvé, lidstvo se usadilo

teprve na několika dalších planetách. Pandemie musela ovlivnit

všechny tehdejší lidské bytosti.

Z ničeho nic se nedalo už na nic spoléhat. Anarchie rozervala

velkou technickou komunitu. Když bouře ustaly a prach se usadil,

obyvatelstvo Země uprchlo do podzemí v záchvatu psychotické ago-

- 260 -

rafobie. Vesmířané se mezitím odvrátili od sexu, lásky a každé rados-

ti v životě.

Hari se na robota znovu podíval.

„Vy si pochopitelně uvědomujete, co to znamená?“

R. Gornon kývl. „Je to jeden z klíčů k hádance, kterou se snažíte

celý život vyřešit. Důvod, proč se lidstvo nemůže nechat, aby si

vládlo samo ani aby se bez omezení pokusilo dosáhnout svého plné-

ho potenciálu. Kdykoliv začne být vaše rasa příliš ctižádostivá, tato

nemoc se vynoří z latentního stadia a všechno zničí.“

Došli mezi stany. Hari viděl, že ani ostatním členům ktlinské po-

sádky se nevede o nic lépe než Sybyl. První z přeživších vojáků tupě

civěl před sebe a jedna domorodka se do něj snažila dostat jídlo.

Druhý seděl se zkříženýma nohama na zemi a skupince děti nejvýš

dva roky starých nadšeně vysvětloval, proč je nanotranscendentalis-

mus lepší než neoruellianismus.

Hari si povzdechl. I když s chaosem bojoval po celý život, díky

Gornonově vysvětlení ho lépe pochopil. Chaos možná není lidské

povaze vrozený. Pokud ho vyvolávala nemoc, jeden důležitý činitel v

jeho rovnicích by se mohl změnit…

Povzdechl si a přestal na to myslet. Jako nakažlivé agens zodpo-

vědné za zánět mozkových blan, i tato nemoc unikala odhaleni všech

galaktických lékařů a biologů po tisíc generací. Bylo marné snít o

tom, že v této chvíli lék najde, když se Říše měla brzy sama zničit.

Přesto ho to zaujalo.

Mors Planch byl na Ktlině i několika dalších chaotických svě-

tech, ale nikdy tomu nepodlehl. Mohl by klíč být v jeho imunitě vůči

mentalickému přesvědčování?

V největším stanu se shromáždila skupinka. Někdo vzrušeně ká-

zal a používal všechny možné technické výrazy. Hari si nejdřív mys-

lel, že je to další pomatený Ktliňan, ale pak ten hlas poznal a usmál

se.

Ach, to je Horis. Dobrá, takže je v pořádku.

Hari si o malého úředníka dělal starosti, když ho nechali na Ze-

mi. Viděl, že mezi posluchači jsou i Biron Maserd a Mors Planch.

Jeden z pilotů byl vězeň v okovech a druhý důvěryhodný přítel, ale

oba se tvářili pobaveně. Šlechtic se na Hariho usmál.

- 261 -

Planch se mu podíval do očí, jako by mu chtěl sdělit, že budou

muset brzy pokračovat v hovoru. Tvrdí, že má něco, co chci. Infor-

maci tak důležitou, že kvůli ní poruším pravidla v jeho prospěch a

dokonce snad i ohrozím Druhou Nadaci.

Hari byl zvědavý… ale hlavně cítil očekávání.

Dneska v noci se musím rozhodnout. R. Gornon mě nebude nutit

projít časem. Volba je čistě jen na mně.

Horis si ho konečně všiml.

„Ach, profesore Seldone. Tak rád vás zase vidím. Prosím, podí-

vejte se na tohle.“

Na hrubém stole ležely hromádky hmoty, od suché po mokrou.

Vlastně to vypadalo jako hromádky hlíny.

Ovšem. Jeho procesí je studium půdy. Naprosto přirozeně to bu-

de celou dobu jeho kotvou. Něco, čeho se může během toho rozruchu

držet.

Hariho napadlo, zda by některé vzorky nemohly být nebezpečné,

ale Maserd i Mors Planch si shrnuli kapuce radiačních obleků, a ty

dva čekal delší život než Hariho.

Horis byl na svou sbírku očividně pyšný. „Jak vidíte, měl jsem

spoustu práce. Měl jsem ovšem čas jen pro povrchní sběr. Ale po-

zemšťané ochotně spolupracují, rozesílají chlapce na všechny strany,

aby mi donesli vzorky.“

Hari zachytil Maserdův shovívavý úsměv a souhlasil. Ať má Ho-

ris tu svou chvilku. Do večera bude ještě čas na probrání důležitých

věcí.

„A nač jste zatím přišel?“

„Ach, na hodně! Například věděl jste, že nejlepší půda v této ob-

lasti vůbec nepochází ze Země? Poblíž Chicy je několik míst, kde

bylo položeno mnoho hektarů úrodné prsti. Tento materiál nepo-

chybně pochází z Lorissy, která je dvacet světelných let odsud. Při-

vezli ji sem a hezky úhledně rozložili. Někdo se tu planetu snažil

opravit! Datuji to úsilí přibližně před deseti tisíci lety.“

Hari kývl. To by odpovídalo tomu, co mu řekl Gornon – že Říše

se kdysi pokusila svou domovskou planetu obnovit, než změnila ná-

zor, zavřela univerzity a odtáhla miliony lidí z jejich domovů, takže

tu zůstala jen rasa nuzných ubožáků.

- 262 -

„Ale je toho víc!“ pokračoval Horis Antik a zamířil k několika

nástrojům. „Byl jsem vzhůru celou noc a studoval emanace z té věci,

kterou staří zapečetili.“

Ukázal na masivní železobetonový sarkofág a puklinu, kam se

dělníci R. Gornona snažili dostat se svým lešením.

„Nemám správné nástroje ani zkušenosti. Ale je jasné, že tam

vznikla nějaká trhlina v kontinuu. Teď je v klidu, ale účinky musely

být silnější, když se to stalo. Nevěřil jsem tomu tiktakovi – tomu, co

se vydává za Gornona Vlimta – když mluvil o tom, že to někoho vrh-

lo dopředu v čase. Teď si už ale nejsem tak jistý.“

Úředník a vědec se usmál. „Ale můžu říct – a ten robot vám to

možná neřekl – že přestože je ta časoprostorová trhlina latentní, její

účinky pronikají celou planetou. Jeden z nejpozoruhodnějších účinků

je posun ve stabilitě kysličníku uranu, to je lehká molekula, nacháze-

ná v hydrotermálních oblastech na většině Zemi podobných planet.

Jenže tady existuje o něco vyšší predispozice k tomu, aby jednotlivé

atomy –“

Hari zamrkal, protože mu náhle cosi došlo. Řekli mu, že trans-

formace Země v radioaktivní planetu přišla s rozhodnutím jediného

robota v postchaotickém věku. Nemohla ale být semínka zasetá už

dříve? V úžasné renesanci, když Susan Kalvinová a její současníci

neviděli žádné hranice svým ambicím a moci?

Co když Giskard jen zesílil něco, co již začalo? Nemohlo to do-

stat Daneelovy lidi z háčku? Nemohlo by to vysvětlit, proč se to stalo

jen jednou? Na Zemi?

Horis pokračoval, nadšeně vysvětloval podrobnosti té staré

tragédie. Ale přerušilo ho zvonění k jídlu… což žel znamenalo i zú-

častnit se pozemské pohostinnosti. R. Gornon měl pocit, že by to po-

zemšťany zdrtilo, kdyby návštěvníci odmítli.

Harimu se podařilo polknout pár soust nemastné neslané kaše a

spokojeně se usmál, než se omluvil. Pomalu vylezl na hromadu ru-

mu, posadil se čelem ke třem zničeným městům a vytáhl z kapsy po-

slední kopii Primárního radiantu.

Cítil se trochu provinile, že ji Wandě sebral, ale jeho vnučka si

toho nevšimne a bude jí to úplně jedno. S Gaalem Dornickem byli

- 263 -

stále na palubě své lodi, připojení k přístrojům, aby spali až do veče-

ra.

Brzy se budu muset rozhodnout, jestli se přesunu o pět set let do

budoucnosti… pokud ta věc funguje, jak má, a neroztrhá mě na ato-

my.

Usmál se. Vypadalo to jako zajímavý způsob odchodu. A stejně,

co mi zbývá?

Z ničeho nic se rozlehlo ohlušující zadunění – sonický náraz.

Vzhlédl. Tam, kde začalo zářit několik hvězd, cosi letělo, okřídlený

válec, který se obracel a zřejmě se chystal na přistání.

Hari si jen povzdechl. Doufal, že bude mít na hodinku klid mezi

svými milovanými rovnicemi. Nový matematický model, který se

vynořil – vzorec budoucnosti – byl vzrušující, ale v hlavě se mu vy-

nořovaly různé nápady, a on si byl jistý, že znovu překontrolovat

Primární radiant by nic nezměnilo.

S námahou posbíral síly a zvedl své křehké tělo. Cestu zpátky po

točité stezce mu ozařovala radiace.

Než se tam dostal, noví návštěvníci již dorazili.

*

*

*

Vedle R. Gornona Vlimta stály dvě ženy. Když Hari došel k

ohni, jedna z nich se otočila a usmála se.

„Čestný host, že?“

Gornonův výraz mnoho neprozrazoval.

„Profesore Seldone, dovolte mi představit vám Zormu a Cloudii.

Přiletěly z velké dálky, aby se podívaly, co se bude večer dít, a aby

se ujistily, že nejste pod žádným tlakem.“

Hari se zasmál. „Celý můj život mě někdo vedl. Jestli jsem věděl

a viděl víc než ostatní lidé, je to proto, že to sloužilo nějakému plánu.

Tak mi povězte, ze které frakce robotů jste?“ zeptal se dvou nově

příchozích. „Existuje snad ještě další sekta kalviniánů? Nebo zastu-

pujete Daneela?“

Ta zvaná Zorma zavrtěla hlavou. „My se zřekli kalviniánů i

giskardiánů. Obě skupiny nás považují za zvrhlíky. Ale stále jsme pro

ně užiteční, kdykoliv se má stát něco důležitého.“

„Tak zvrhlíci, ano?“ Hari kývl. Zapadalo to do sebe. „A kterápak

z vás je člověk?“

- 264 -

Cloudia zvedla ruku k prsům. „Já se narodila jako jeden z pánů,

je to už hodně dávno. Ale toto mé nové tělo je nejméně z jedné čtvr-

tiny robotické. Tady Zorma má mnoho protoplazmatických částí.

Takže vaše otázka je dost komplikovaná, profesore Seldone.“

Hari se podíval na R. Gornona, z jehož tváře nic nevyčetl, i když

mohla simulovat celý rozsah lidských emocí.

„Chápu, proč ostatní pozitronické sekty váš přístup znepokoju-

je.“

Zorma kývla. „Snažíme se skončit roztržku mezi rasami tím, že

ten rozdíl smazáváme. Je to dlouhý a nákladný projekt a ne úplně

úspěšný. Ale doufáme dál. Ostatní roboti nás snášejí, neboť by jim

způsobilo mentální poruchu, kdyby se nás snažili zlikvidovat.“

„Ovšem, pokud jste částečně lidé, máte jistou ochranu podle

Prvního zákona.“ Hari se odmlčel. „Samo o sobě by to ale nestačilo.

Musí toho být víc.“

Cloudia souhlasila. „Také poskytujeme službu. Jsme svědky. Ni-

komu nestraníme. Pamatujeme si.“

Na Hariho to udělalo dojem. Tahle malá sekta udržovala svou

existenci velmi dlouho a zachovávala si jistou nezávislost i ve věku,

kdy byla lidská paměť zastřená amnézií. Chtělo to silnou disciplínu a

trpělivost, setrvávat takhle, odolávat neustálé touze jednat. Jistým

způsobem to chtělo ducha přesně opačného, než měl Mors Planch.

Vlastně to chtělo lidi přesně takové jako –

Otočil se, hledaje jednu tvář mezi davem diváků, přelétl Horise,

Sybyl, pozemšťany a Morse Plancha.

Nakonec spočinul na šlechtici z Rhodie, na Bironu Maserdovi,

jenž stál stranou s rukama zkříženýma na prsou a s nevzrušeným vý-

razem. Teď Hari jeho přetvářku prokoukl.

„Vystupte, mladý příteli,“ vyzval vysokého pána. „Připojte se ke

svým druhům. Už mezi sebou nebudeme mít žádné tajnosti. Nastala

hodina pravdy.“

- 265 -

8.

„Ovšemže tu musel být špeh,“ řekl Hari a přerušil tak Maserdovy

námitky. „Někdo, kdo věděl o Thumartinské mlhovině, například. O

ty archivy a terraformery jsme nezakopli náhodou.

A byla zde další vodítka. Když Sybyl a skutečný Gornon Vlimt

začali otevírat ty staré záznamy, už jste věděl o lidské historii víc než

profesor na císařské univerzitě.“

„Jak už jsem vysvětloval, Seldone, šlechtické rodiny mají často

soukromé knihovny, které by příslušníky meritokracie dost překvapi-

ly. Má rodina se již tradičně zajímá o věci jako –“

„Jaké způsoby vlády se používaly na dávné Zemi? Takové vě-

domosti jsou pozoruhodné. Dokonce neuvěřitelné. Potom tady byly

ty orací stroje, které tak zaujaly Horise… ty obrovské stroje, které

kdysi dávno připravovaly planety na lidské osídlení. Stěží jste na ně

zareagoval… jako byste se díval na starého známého nepřítele.“

Tentokrát se Biron Maserd usmál a ani se Hariho slova nepokou-

šel popírat. „Je to snad zločin, chtít, aby byl vesmír rozmanitější?“

Hari se zasmál. „Pro psychohistorika je to skoro rouhání. Galaxie

je už tak dost složitá, rovnice skoro praskají ve švech. A to musí

zvládnout jenom lidi. My matematikové rádi sjednocujeme!

Ne. Nevšiml jsem si toho, poněvadž jsem se tolik soustředil na

chaos. Sybyl, Planch a statní představovali příliš velkou hrozbu.

Když mi Kers Kantun řekl, že jste spojenec… že nenávidíte chaos

jako každý –“

„To je pravda!“

„Myslel jsem si, že to znamená, že jste prostě praktický člověk z

Říše, za jakého jste se vydával. Ale teď vidím, že jste další utopista,

Maserde. Myslíte si, že lidstvo dokáže uniknout chaosu, jen kdyby to

byl ten správný druh renesance!“

Biron Maserd se na Hariho dlouho díval, než odpověděl. „Není

snad celý Seldonův plán o tomhle, pane profesore? Vypěstovat lid-

skou společnost, která by byla dost silná, aby zvládla toho starého

nepřítele, jenž číhá v našich duších?“

To byl můj starý sen, odpověděl Hari v duchu. I když jsem si do-

nedávna myslel, že je zastaralý.

- 266 -

Nahlas Maserdovi dal jinou odpověď, věděl, že ostatní se dívali a

poslouchají.

„Jako mnoho šlechticů, i vy jste v podstatě pragmatik, můj pane.

Jelikož nemáte matematické nástroje, zkoušíte jednu věc po druhé a

každé neúspěšné řešení opustíte, jen když skutečně musíte uznat, že

je čas vyzkoušet jiné.“ Ukázal na obě ženy-kyborgy Zotmu a Clou-

dii. Jedna se narodila jako člověk a druhá měla pozitronický mozek

vyladěný na zákony robotiky. Teprve tady se začaly rozdíly stírat.

„Do tohoto radikálního projektu jste se přidal, nebo jen pracujete

společně z dočasné praktičnosti?“

Maserd zřejmě přijal nevyhnutelnost Hariho závěru a s povzde-

chem se vzdal.

„Naše skupiny osobě vědí už dlouho. Má rodina –“ ponuře kývl

„– patřili jsme k těm, kteří kdysi dávno ty archivy vytvořili, zoufale

jsme bojovali s šířící se amnézií. A vedli jsme válku s terraformač-

ními stroji! Bylo to marné, většinou. Ale pár vítězství jsme získali.“

Další otázku položil tlumeným hlasem Horis Antik. „Jaký druh

vítězství? Chcete říct, že jste bojovali s roboty a vyhráli?“

„Jak můžete bojovat s bytostmi, které jsou silnější a oprávněně si

myslí, že mají na srdci vaše nejlepší zájmy? Přesto se nám podařilo

ty strašné stroje několikrát zastavit, když jsme si pospíšili a vyložili

na planetě určené k terraformaci lidské kolonisty. Několikrát to ty

kultivátory zastavilo, poněvadž nemohly spálit planetu s lidským

osídlením.“

Mors Planch zamrkal. „Copak bychom o takových místech ne-

věděli všichni?“

„Když skončily robotické války, uzavřeli jsme dohodu s Danee-

lem Olivawem. Souhlasili jsme, že přestaneme bojovat s amnézií a

na chráněné planety necháme uvrhnout karanténu. A on nás na oplát-

ku nechal na pokoji, nezničil nám paměť. Konečnou cenou byla pa-

sivita. Zůstat potichu a nic nedělat.“ Zaťal zuby. „Přesto, dokud Ga-

laktická říše běžela hladce, byla to lepší alternativa než zkáza a cha-

os.“

„Vaše role v této záležitosti se dá těžko označit za pasivní,“ pou-

kázal Hari.

- 267 -

Maserd očividně souhlasil. „Říše se rozpadá. Všechny staré do-

hody jsou zrušeny. Všichni zřejmě čekají, až Daneel Olivaw předloží

plán – dokonce i kalviniáni –“ ukázat palcem na R. Gornona Vlimta

– „jsou příliš zastrašení, než aby se starému nepříteli postavili přímo.

Chtějí jenom vrhnout Hariho Seldona dopředu v čase, jako by to

mohlo zajistit, že všechno dopadne dobře.“ Zasmál se.

Robot, jenž nahradil excentrika Gornona Vlimta, vystoupil. Jeho

programy simulující lidské chování poprvé předváděly nejistotu.

„Nemyslíte, že Olivaw přijde s něčím vhodným pro dlouhodobé

dobro lidstva?“

Smích.

„Takže dojde na tohle?“ zeptala se Zorma. „Přes všechny vaše

tajné plány jste opravdu jen ustrašená banda malých tiktaků. Poslou-

chejte se, vkládáte své naděje do někoho, s kým tak dlouho bojujete.

Právě jste ocitoval Daneelův Nultý zákon!“ Potřásla hlavou. „Žádní

praví kalviniáni už nejsou.“

Hari nehodlal dovolit, aby se hovor rozplynul v ideologických

hádkách mezi roboty. Také mu příliš nezáleželo na tom, jestli Biron

Maserd celou dobu špehoval. Vlastně mu přál jen to nejlepší.

Důležité teď bylo jen rozhodnutí, které měl udělat. Bylo jasné, že

se ta chvíle blíži, protože do stanu vběhl pomocník R. Gornona.

„Přípravy jsou hotové. Ani ne za hodinu to přijde. Je čas vyjít na

lešení.“

*

*

*

A tak, aniž se rozhodl, se Hari připojil k procesí mezi provazy,

mířícímu ke staré univerzitní budově. Na cestu mu svítil srpek měsí-

ce a záře, již vydávaly atomy kyslíku, když se srazily s gama paprsky

stoupajícími z půdy. Hari se cítil rozvrzaný stářím a velmi rád by si

popovídal s někým, komu by mohl věřit.

Napadlo ho jediné jméno. „Dors!“

*

*

*

Poslední, co čekal, byl ceremoniál. Ale na cestě k sarkofágu je

doprovázelo procesí pozemšťanů. Domorodci cosi prozpěvovali –

bylo to jak žalozpěvné, tak zvláštním způsobem nadějné, jako by to

vyjadřovalo všechny jejich naděje na konečné vykoupení. Ta píseň

- 268 -

byla možná tisíce let stará, ještě z doby, než se lidstvo vyškrábalo z

laskavé kolébky a zaútočilo na hvězdy.

R. Gornona a Hariho doprovázely „deviantní“ kyborgy Zorma a

Cloudia a Biron Maserd nyní kráčel otevřeně po jejich boku. Na Ha-

riho naléhání na tuhle výpravu probudili i Wandu Seldonovou a Gaa-

la Dornicka, i když Wandu upozornili, ať se rozhodně nepokouší o

nějaké mentalické vměšování. Někteří z robotů měli stejné schopnos-

ti, dost na to, aby jí zarazili jakékoliv případné pokusy.

Hariho vnučka se tvářila dost nešťastně a on se ji snažil uklidnit

úsměvem. Hari, vychovaný jako meritokrat, vždycky čekal, že něja-

ké děti adoptuje, než aby je zplodil sám. A přesto se jen pár radostí v

životě vyrovnalo potěšení být otcem Raycha a dědečkem této výji-

mečné mladé ženy, jež své povinnosti agentky osudu brala poněkud

příliš vážně.

Horis Antik žádal, aby ho vynechali – údajně hodlal pokračovat

ve výzkumu – třebaže Hari znal pravý důvod. Horise ta zářící „časo-

prostorová anomálie“ děsila. Jenomže Gornon nechtěl nikoho nechat

v táboře, a tak se Antik šoural hned za vězněm Morsem Planchem.

Procesí se účastnili dokonce i přeživší z ktlinské renesance, třebaže

Sybyl a ostatní si sotva uvědomovali něco jiného než ty chraplavé

hlasy ve své hlavě.

Když se blížili k anomálii obalené lešením, Hari viděl, jak za ob-

lým sarkofágem mizejí zničená stará města.

Staré Chicago, s jeho zničenými mrakodrapy stále dobrodružně

sahajícími k obloze, připomínající věk otevřenosti a neomezených

ambicí. Pak se ztratilo Nové Chicago, ta obludná pevnost, kam se

miliony lidí uzavřely před denním světlem a hrůzou, již nechápali.

Nakonec zmizela malá Chica – vesnice z bílého porcelánu, kde se

poslední civilizace Země marně snažila přemoci svou bezvýznam-

nost v Galaxii, jíž už na vlastním původu ani zbla nezáleželo.

Za zatáčkou ve starém univerzitním areálu dorazili na místo, od-

kud byla vidět ta puklina… rozdělující tlusté zdi, jež měly navždy

uzavřít něco nebezpečného. Navždy to pohřbít. Hari se podíval dole-

va na R. Gornona.

- 269 -

„Jestli vám tato anomálie skutečně umožňuje přístup ke čtvrté

dimenzi, proč jste ji za celá ta staletí nepoužili? Proč jste se nepoku-

sili změnit minulost?“

Robot zavrtěl hlavou. „Cestování do minulosti není možné na

mnoha různých úrovních, doktore Seldone. A i kdybyste mohl změ-

nit minulost, jenom by to vytvořilo novou budoucnost, v níž by byl

nespokojený někdo jiný. A pak by tito lidé vyslali své emisary, aby

změnili svou minulost a tak dále. Žádný časový proud by pak neměl

větší právo na realitu než jiné.“

„Tak možná na ničem z toho nezáleží,“ zahloubal se Hari. „My

všichni jsme možná jen paralelní zrcadlové obrazy… nebo jiné malé

simulace, jako čísla, s nimiž žonglujeme v Primárním radiantu. Do-

časní. Duchové, kteří existují jen tehdy, když na ně někdo myslí.“

Hari se nedíval, kam šlape. Levou nohou došlápl na jakousi nerov-

nost a začal padat… avšak R. Gornon ho jemně, pevně chytil. Přesto

Hari cítil bolest a únavu. Scházel mu jeho ošetřovatel Kers Kantun a

kolečkové křeslo, které kdysi tolik nenáviděl. Na jedné úrovni Hari

věděl, že umírá, umíral vlastně již několik let.

„Na tu dlouho cestu nejsem zrovna v nejlepším stavu,“ za-

mumlal, zatímco jeho společníci čekali, až se vzpamatuje.

„Jediný další člověk, který tak cestoval, byl též starý,“ uklidňo-

val ho R. Gornon. „Zkoušky ukázaly, že ten proces není nijak nároč-

ný, jinak bychom neriskovali, že se vám něco stane. A až dorazíte,

někdo bude čekat.“

„Chápu. Přesto bych rád věděl…“

„Co, pane profesore?“

„Je pro vás dostupných mnoho výdobytků lékařské vědy. Objevy

a techniky, jež roboti hromadili po tisíciletí. Tito kyborgové –“ uká-

zal na Zormu a Cloudii – „zřejmě dokážou okopírovat těla a do ne-

konečna prodlužovat život. Takže bych rád věděl, proč jste mě neu-

zdravili a neomladili o něco víc, než se vydám na takovou cestu.“

„To se nesmí, pane profesore. Existují pro to silné důvody, mo-

rální, etické a –“

Robotka jménem Zorma se drsně zasmála.

„Jen když se vám to hodí? Měl bys dát Seldonovi lepší odpověď.

Gornone.“

- 270 -

Gornon po chvíli promluvil: „Už ten organoformní aparát ne-

máme. Odvezli ho z Pengie. Byl potřeba jinde na důležitém projek-

tu… a víc vám o tom neřeknu.“

Pokračovali v cestě, až měli záři vycházející z pukliny přímo nad

hlavou, kde vrhala pavučinu stínů z lešení na zničenou univerzitu.

Většina pozemšťanů a dalších diváků vylezla na hromadu suti vedle

a Hari a Gornon dovedli zmenšené procesí na dřevěnou plošinu, kte-

rá se začala zvedat na vrzajících lanech.

Jak stoupali, Hari poznamenal ke Gornonovi: „Napadlo mě, že

podstupujete spoustu zbytečných potíží. Existuje i jiný způsob, jak

poslat člověka do budoucnosti, víte.“

Tentokrát robot neodpověděl, jen položil Harimu ruku kolem

ramen, protože provizorní výtah dorazil k cíli a zastavil se se silným

trhnutím. Hari si musel před prudkou září vycházející ze zdi zastínit

oči.

Za užaslého mumlání Gornon hostům krátce a srozumitelně vy-

světlil, oč jde.

„Začalo to jednoduchým, dobře míněným pokusem ve stejné od-

vážné éře, v níž lidé vynalezli roboty i hyperpohon. Vědci tady do-

stali neuvěřitelný nápad a impulzivně se do něj pustili. Najednou vy-

letěl paprsek zničeného časoprostoru, zmocnil se kolemjdoucího Jo-

sepha Schwartze, vyrval ho z normálního života a vrhl o deset tisíc

let vpřed.

Pro Schwartze to bylo ohromné dobrodružství. Ale v Chicagu,

jež právě opustil, začala noční můra.“

Hari se robotovi díval do obličeje a hledal složité emoce, které

Dors i Daneel tak velice dobře simulovali. Tento umělý muž však byl

stoický.

„Mluvíte, jako byste byl u toho, když se to stalo.“

„Ne, to ne, ale jeden dřívější model byl. Já zdědil jeho paměť. Ty

vzpomínky nejsou příjemné. Někteří z nás si myslí, že tato událost

označuje začátek konce velké éry mladistvé bujnosti lidstva. Brzy

poté, uprostřed mezinárodních rekriminací, začala první vlna šílen-

ství. Roboti byli na Zemi zakázáni. Mezi státy a koloniálními plane-

tami vznikly nesváry. Používaly se biologické zbraně. Někteří z nás

přísahali…“

- 271 -

Hariho náhle cosi napadlo.

„A vy jste tu zůstal, že? Ten Daneelův agent, o kterém jste tuhle

mluvil – ten, který pomohl zabránit pozemšťanům šířit tu novou cho-

robu – to jste byl vy.“

R. Gornon se zarazil, pak kývl.

„Takže Zorma má pravdu. Vy vůbec nejste kalvinián.“

„Asi už nezapadám do rigidní klasifikace, i když jeden čas jsem

rázně vyznával giskardiánství.“

Teď jeho maska klidu popraskala. Jako maska každého stoického

člověka, jehož duševní rovnováhu rozbila nejsilnější emoce naděje.

„Čas ovlivňuje dokonce i nesmrtelné, doktore Seldone. Mnoho z

nás unavených starých robotů už neví, co vlastně jsme. Třeba nám to

dokážete říct vy, až budete mít čas se nad tím zamyslet. Časem.“

A tady přichází chvíle rozhodnutí, usoudil Hari. Stále si stínil oči

a hleděl do ostrého světla. Teď couvnout by se nehodilo. Všichni se

dívali. Dokonce i ti, kteří, jako Wanda, nesouhlasili s celým tímhle

plánem, by byli určitě zklamaní… slíbili jim úžasnou podívanou a

teď by se hlavní hvězda na poslední chvíli omluvila. Na druhou stra-

nu si Hari budoval pověst, že dělá nečekané. Pomyšlení, že všechny

překvapí, jej neuvěřitelně přitahovalo.

Několik členů skupinky se přisunulo až k opaleskujícímu světlu

a nahlédlo do praskliny. Biron Maserd ukázal na drolící se budovu,

nepochybně to byla stará fyzikální laboratoř, kde došlo k původní

chybě. Náčelník pozemšťanského kmene stál vedle něj a přikyvoval.

Dokonce i Wanda zvědavě přistoupila, jen Horis Antik se držel opo-

dál a hryzal si nehty.

Mors Planch se přišoural blíž a zvedl ruce v okovech. „Sundejte

mi to, Seldone, moc vás prosím. Tito roboti… vás uctívají. Možná

jsem se mýlil. Dovolte, ať vám dokážu, že za něco stojím, než ode-

jdete. Mám jisté informace… o tom, kde se nachází někdo vám dra-

hý. Někdo, koho celá léta hledáte.“

Hari si náhle uvědomil, kam Planch míří. Bellis!

Přistoupil k pirátskému kapitánovi. „Vy jste našel mou druhou

vnučku?“

Když to uslyšela Wanda Seldonová, okamžitě se přestala věno-

vat sarkofágu. I ona popošla k Planchovi.

- 272 -

„Kde je? Co se stalo s mou sestrou?“

R. Gornon je přerušil. „Moc mě to mrzí, ale o tomhle jste si měli

promluvit dříve. Už nemáme čas. Pole už každou chvíli expanduje.

Podařilo se nám transformovat paprsek do kruhového pole, ale

nejsme si jistí, jak dlouho –“

K Harimu došel i náčelník pozemšťanského kmene. I když mlu-

vil s velmi silným přízvukem, Hari mu celkem rozuměl.

„Porád je čás, aby rodiný uspořádalý svý věcí. Prosím, pokračuj-

té, pané.“ A kývl na Morse Plancha.

Hari Seldon pocítil podráždění, protože pozemšťanovi do toho

nic nebylo, ale Gornon promluvil dřív a na pozemšťana se zamračil.

„Co vy víte o těchto věcech? Je čas se připravit! Vidíte, jak svět-

lo pořád sílí?“

Záře v puklině byla stále jasnější. Biron Maserd couvl a ukázal

dovnitř.

„Z té budovy se něco šíří. Jako koule z nějakého tekutého kovu.

Blíží se to!“

„Jsme tu v bezpečí?“ vyhrkl nervózně Horis Antik.

R. Gornon odpověděl: „Nikdy se to nerozšířilo mimo sarkofág.

Těch na plošině se to nedotkne.“

„A co Hari Seldon?“ otázala se kyborg Zorma. „Bude pro něho

bezpečné vstoupit do budovy?“

Gornon si povzdechl se simulovaným rozčilením.

„Provádíme kalibrované pokusy už tisíc let. Profesor Seldon za-

žije mírný, okamžitý přesun do vybrané éry v budoucnosti – do času

jen několik set let vzdáleného, kdy bude třeba učinit rozhodnuti, kte-

rá ovlivní osud celého lidstva.“

Mors Planch zamumlal: „Pár století…“ Pak přistoupil k Harimu.

„No, profesore Seldone, máme dohodu?“

Hari se podíval na Wandu a doufal, že kývne, ona však zavrtěla

hlavou.

„Nedokážu přečíst jeho tajemství, dědečku. Na jeho mozku je

cosi složitého. Vzpomínáš, jak jsem se včera nadřela, jen abych ho

udržela na místě? Ale jsem si jistá, že zjistíme, kde má tu květinku

schovanou. Bude to chvíli trvat a budu na něm muset zapracovat.“

Harimu se poslední část jejího prohlášení hrubě nelíbila.

- 273 -

Dohodnout se by možná bylo lepší. Mohl bych z tohoto světa

odejít s čistým svědomím.

Než však mohl Hari promluvit, Planch zařval, zvedl spoutané ru-

ce a zaútočil.

R. Gornon Vlimt, rychlý jako blesk, popadl Hariho a odstrčil ho

z cesty. V té chvilce si ale Hari uvědomil, že cílem kapitánova útoku

není on. Zdánlivým útokem na Hariho donutil Planch Gornona přejít

do reflexivního ochranného modu a tak mu uvolnit cestu k jeho sku-

tečnému cíli.

Mors Planch udělal čtyři rychlé kroky k Bironu Maserdovi, stojí-

címu na kraji plošiny. Šlechtic se napjal, připraven bojovat – a poté,

jak mu to došlo, obratně uskočil z cesty.

Planch vykřikl, strachem i radostí, a skočil do opaleskujícího

světla. Srazil se s pomalu se rozšiřující koulí, která se zavlnila jako

rtuť… a pak pirátský kapitán zmizel uvnitř.

Zrcadlová koule se neustále rozšiřovala, nevyhnutelně se blížila

k místu, kde stál Hari. Konečně nevzrušeným hlasem promluvil Gor-

non Vlimt. „Budeme muset zajistit, že ho za pět století přivítají se

soucitem. Tou dobou už osud změnit nedokáže, ale musíme zajistit,

že neublíží profesoru Seldonovi, až se na druhé straně vynoří on.“

Hari pocítil příval emocí – obdiv k odvaze kosmického kapitána

i zoufalství, že ztratil klíč k místu, kde přebývá jeho vnučka. Nechal

pragmatismus R. Gornona stranou a s rostoucí hrůzou se zadíval na

zvětšující se časoprostorovou anomálii.

Ozval se náčelník pozemšťanů. Tentokrát byl jeho přízvuk méně

výrazný, bylo mu lépe rozumět.

„Je pravda, že někdo bude muset počkat tady na Zemi, aby přiví-

tal Morse Plancha, ale o bezpečí Hariho Seldona se bát nemusíme.“

„A proč?“ optala se Cloudia – kyborg – jež začala život jako lid-

ská žena.

„ Protože Hari Seldon tu cestu nepodnikne. Ne dnes. Nikdy.“

Teď všichni upírali plnou pozornost na pozemšťana, jenž se na-

rovnal, přestal se krčit jako ostatní terráni. Wanda se na něj zadívala

a pak vykřikla, jak jí to došlo. Zorma zareagovala vzápětí a zaklela.

- 274 -

Hari, jemuž scházeli mentalické síly, byl pomalejší. Přesto v

předákově tónu a tom, jak se držel – připomínal Prométhea, jehož

dřina a bolest nikdy nekonči – zachytil cosi známého.

Hari pronesl jediné slovo: „Daneeli.“

R. Gornon Vlimt kývl, se stejně klidnou tváří. „Olivawe. Už tu

jsi dost dlouho, co?“

Robot převlečený za pozemšťana kývl.

„Ovšemže už dlouho vím o pokusech, které tu vaše skupina pro-

vádí. Nemohl jsem tu časovou anomálii zničit, sledoval jsem však

místní lidi. Už před léty jsem se stal důležitou postavou pro místní

pozemšťanské kmeny, jež na můj vliv nadšeně reagovaly. Když

ohlásily novou aktivitu, spojil jsem si to s příběhy o únosu Hariho a

došel k závěru, který byl nasnadě.“

Daneel Olivaw se obrátil k Harimu.

„Mrzí mě to, starý příteli. Prošel jsi hroznou zkouškou v době,

kdy jsi měl odpočívat, v míru si užívat svých úspěchů. Byl bych sem

dorazil dříve, snažil jsem se tě dohonit na Pengii. Pak se ale objevily

problémy s některými kalviniánskými sektami, jež obnovily boj za

čisté staré náboženství a chtěly Seldonův plán zničit za každou cenu.

Porazit je chvíli trvalo. Doufám, že mi to zpoždění odpustíš.“

Odpustím? Hariho napadlo, co by měl odpouštět. Pravda, využili

ho. Giskardiáni, kalviniáni, Ktliňané… a několik dalších frakcí, lid-

ských i robotických. Ale v umíněné upřímnosti sám sobě přiznal, že

za několik posledních týdnů zažil víc legrace než za celou dobu, co

byl jeho život důležitý pro galaktické záležitosti. Od chvíle, co se stal

prvním ministrem Říše… když byli s Dors ještě mladiství dobrodru-

zi, kteří vkládali své myšlenky do mysli primitivních tvorů žijících v

divočině, do šimpanzů.

„O nic nejde, Daneeli. Po celou dobu jsem věděl, že se objevíš a

ušetříš mě úzkosti z rozhodování.“

„Apeluji na tebe, Olivawe,“ ozval se R. Gornon Vlimt. „Tolik ti-

síciletí jsi nám důvěřoval, tak nám teď dovol pokračovat.“

Daneel se mu podíval do očí.

„Víš, že ctím vzpomínku na naše přátelství. Vzpomínám na bez-

počet bitev, které jsme během robotických občanských válek vybo-

- 275 -

jovali bok po boku. Nultý zákon neměl nikdy silnějšího obránce než

tebe.“

„Nemůžeš tedy uvěřit, že to, co dělám, je všechno pro dlouhodo-

bé dobro lidstva?“

„To můžu,“ odtušil Daneel. „Ale před staletími jsme se neshodli

na tom, co to dlouhodobé dobro má být. Jelikož jsou věci v kritickém

bodě, nemůžu ti dovolit vměšovat se do nich.“

Na tohle zareagoval Hari.

„Jak vměšovat, Daneeli? Všechno vyšlo ve tvůj prospěch. Staré

archivy a terraformační stroje – měl jsi pocit, že by mohly znamenat

nebezpečí, až se stará říše zhroutí. Během následujícího věku by je

mohl někdo náhodou objevit a destabilizovat plánovaný přesun. Už

ses rozhodl, že je zničíš, podle Nultého zákona. Ale některým z

tvých soudruhů dělala starosti pozitronická disonance, kterou to vy-

volávalo. Protože jsem dal souhlas, bylo pro tvé stoupence snazší

konat.“

Pohlédl na Wandu a viděl, jak se při zmínce o archivech chvěje.

Ona také věděla, jak byly nebezpečné. Jak byly zničeny.

„A když nás tam, v mlhovině, našli agenti chaosu,“ pokračoval

Hari, „Planch říkal, že jim nějaký neznámý informátor na palubě naší

lodi sdělil, kde nás najít. Hádám, že jsi to byl ty, Daneeli, využil jsi

archivů jako vějičky, abys všechny agenty z Ktliny nalákal na jedno

místo a zlikvidoval hrozbu, jakou znamenal v tomto století nejhorší

chaotický svět.“

Daneel pokrčil rameny. „Tento úspěch si připsat nemůžu, třebaže

přiznávám, že mi pomohl.“ Podíval se na Birona Maserda, vysokého

šlechtice z Rhodie. „Nuže, můj mladý příteli, byl jste vy tím agen-

tem, o němž Mors Planch mluvil?“

Hariho napadlo, proč si Daneel, s nejsilnějšími mentalickými

schopnostmi v Galaxii, prostě nepřečte Maserdovy myšlenky. Oli-

vaw se otočil k Harimu. „Nevpadl jsem do jeho mysli, protože máme

starou dohodu, pakt uzavřený mezi rodinou lorda Maserda a mnou.

Ve svých pokusech v boji s nezbytnou amnézií byli neúnavní a neu-

věřitelně vychytralí.“

Ozval se Maserd: „A souhlasili jsme, že s tím přestaneme, pokud

nás nechá na pokoji. Naše malá galaktická provincie je vedena trochu

- 276 -

jinak než zbytek Říše. Smíme bojovat s chaosem vlastním způso-

bem.“

Daneel souhlasil. „Ale zdá se, že naše stará dohoda byla poruše-

na.“

„Ne!“

„Už jste přiznal, že jste se spojil s touto skupinou.“ Ukázal prs-

tem na kyborgy Cloudii a Zormu.

„My Maserdové smíme mezi sebou probírat cokoliv,“ vybuchl

Biron a kývl na světlovlasého kyborga. „Cloudia Duma-Hinriad je

moje praprabába.“

Daneel se usmál. „Velmi chytré, ale Nultý zákon mi nedovoluje

přijmout tento pokus vyhnout se naši dohodě. Ne, pokud by to mohlo

ohrozit dlouhodobou spásu lidstva.“

„A pochopitelně ty jsi ten, kdo rozhodne, jak má ta spása vypa-

dat, že?“ zeptal se R. Gornon zoufale i sarkasticky zároveň.

„To je mé břímě už od chvíle, kdy jsme s blahoslaveným

Giskardem objevili Nultý zákon.“

„A podívej se, za jakou cenu.“ R. Gornon ukázal na zářící radio-

aktivní trosky. „Ta tvoje skvělá Galaktická říše udržovala mír a od-

háněla chaos tím, že zlikvidovala diverzitu! Lidstvo se musí vyhýbat

všemu, co je cizí nebo zvláštní, ať už to přichází zevnitř, nebo zven-

čí.“

Daneel zavrtěl hlavou. „Teď není vhodná chvíle pokračovat v

našem starém sporu – kvůli vámi navrhovanému Minus prvnímu zá-

konu. Hranice přesunu se blíží. Kvůli Harimu a kvůli plánu musím

trvat na tom, abys tu plošinu okamžitě spustil dolů.“

„Čemu může uškodit, když se Seldon podívá na svět za pět set

let?“ zeptala se Zorma. „Jeho práce v této periodě skončila. Sám jste

to říkal. Proč nedovolit lidem spolurozhodnout o tom, je-li ta vaše

spása připravená?“

Daneel se podíval na sílicí záři v sarkofágu. Na neustále se zvět-

šující zrcadlové bublině již byl vidět jejich obraz. Zalétl pohledem

zpátky k Zormě.

„Je to vaše hlavní starost? Jsem ochotný složit slib na Giskardo-

vu památku a Nultý zákon. Až bude mé řešení připraveno, s lidstvem

- 277 -

se poradím. Nevnutím je lidským bytostem bez jejich nejvyššího

rozhodnutí.“

Pokud to snad Zormu a Cloudii uspokojilo, R. Gornon vykřiko-

val dál.

„Znám tě i ty tvoje triky, Olivawe. Zase budeš podvádět. Trvám

na tom, aby Hari Seldon směl jít!“

Daneel zvedl obočí. „Ty trváš?“

To slovo mělo mezi roboty očividně zvláštní význam, poněvadž

v té chvíli svět kolem Hariho vybuchl prudkou činností.

Z R. Gornonových rukou vyletěly paprsky spalujícího světla a

Daneel Olivaw odpověděl stejně. A nebyli sami.

Najednou se od masy dřevěných prken oddělily kusy lešení a ob-

jevili se roboti, zamaskovaní mezi trubkami! Ti se vrhli Daneelovi na

pomoc.

Gornonovi pomahači zase vysílali paprsky z okolních hromad

trosek. Horis Antik zaječel a vrhl se do úkrytu. Gaal Dornick zesinal

a omdlel. Pranice se však neúčastnili žádní lidé – ani na straně boju-

jících, ani jako oběti!

Mezi nohama a pod rukama i kolem hlavy Harimu proletěly lan-

cety a minuly ho jen o centimetry… ale jeho se nic nedotklo. Byl to

pečlivý boj, v němž bylo nejdůležitější vyhnout se zranění okolosto-

jících lidí. Největší nebezpečí Harimu hrozilo od spršky rozbitých a

kouřících robotických částí, jež padaly všude kolem.

Netrvalo to dlouho. R. Gornon určitě nečekal, že vydrží. Jenže

Hariho první starostí byl jediný robot, který zůstal stát, když bylo po

všem.

„Jsi zraněný! Je to vážné?“ zeptal se starého přítele a učitele.

Z Daneelova humanoformního těla na několika místech stoupal

kouř, kde šaty a masitý povrch odhořely a objevil se lesklý povrch –

brnění odolávající všemu kromě výbuchu novy. Harimu to připomí-

nalo legendy, které četl v Rozumu do kapsy pro děti, příběhy o bo-

zích a titánech – nesmrtelných bytostech bojujících mezi sebou, a

lidé do toho neměli jak zasáhnout.

Daneel Olivaw stál mezi troskami a s napohled upřímným smut-

kem se díval na zkázu svých druhů.

„Jsem v pořádku, starý příteli Hari.“

- 278 -

Daneel se otočil na Zormu a Cloudii. „Z vaší nečinnosti mohu

soudit, že vás můj slib uspokojí? Na příštích pět set let?“

Obě „ženy“ kývly jako jedna. Za obě potom odpověděla Zorma:

„To není dlouhé čekání. Doufáme, že nás budeš informovat o svých

plánech na spásu lidstva, Daneeli. Nade vše se modlíme, aby byl tvůj

plán ušlechtilý pro obě naše trpící rasy.“

Hari si všiml naznačené zprávy.

Ve své oddanosti potomkům lidstva nezapomeň taky na něco pro

roboty.

Ale znal svého přítele příliš dobře. Služebnická rasa nedostane

sebemenší přednost. Daneelovi záleželo jen na lidstvu.

„A teď je čas opustit toto nebezpečné místo,“ prohlásil Olivaw a

sáhl na páku, aby spustil plošinu.

V té chvíli vykřikla Wanda Seldonová. „Maserd! Právě mi to do-

šlo… je pryč!“

Rozhlíželi se na všechny strany, někteří s pomocí velice posíle-

ných pozitronických smyslů, jenže šlechtic z Rhodie nikde nebyl.

Buď během boje rychle slezl z lešení, nebo…

Nebo bude muset Daneel za pár století jednat se dvěma houžev-

natými lidmi, pomyslel si Hari, když se plošina začala spouštět dolů.

Daneel by neměl zapomenout na to, aby je tam někdo čekal, neboť

jestli se ti dva někdy spojí…

Neexistoval důkaz, že se Maserd vrhl do zářící koule, jež nyní

vyplňovala celý objem sarkofágu a vysílala jasné paprsky světla, je-

jichž barvu Hari nedokázal popsat, a byl by přísahal, že ji v životě

neviděl.

Z toho, jak před chvílí sledoval bitvu všemocných nesmrtelných,

Hari věděl, že ani Mors Planch, ani Biron Maserd mnoho nedokážou,

i kdyby je v budoucnu vypustili volně do Galaxie. Měl dost jasnou

představu, jaký druh společnosti bude v budoucnu přežívat a občas i

prospívat. Jeho Nadace už ovládne protější konec Galaxie, ale účinky

tady, na domovské planetě – dávno zapomenuté Zemi – nebudou ješ-

tě vidět.

S povzdechem oběma popřál hodně štěstí… tam a tehdy, kam

odešli.

- 279 -

Spouštěli se k zemi, mučené dávnými a skoro zapomenutými

zločiny. Hari vzhlédl k záři vycházející ze sarkofágu.

Připouštím. že mě to lákalo. Bývalo by to bylo skvělé dobro-

družství, zvlášť kdyby mě byli znovu omladili.

Zavřel oči a na ramenou cítil jemnou, ale silnou Daneelovu ruku,

jak ho starý přítel podepřel, když provizorní výtah dorazil na zem.

Nechal se odvést zpátky k táboru pozemšťanů – tak jako se nechal

vodit celý život od samého začátku, i když si to většinou neuvědo-

moval.

9.

Příštího rána, zatímco pozemšťané odklízeli v táboře zbytky po

boji, Daneel a Hari se sešli se Zormou a Cloudií před jejich rychlou

kosmickou lodí, připravující se k odletu.

„Cloudie, prosím. Jestliže se s vámi váš vnuk někdy spojí, pře-

svědčte ho, ať se do ničeho neplete. Velké síly se blíží k vyvrcholení

za pět či šest století ode dneška. Jestli se Biron pokusí to změnit,

obávám se, že bude mít problémy.“

Cloudie kývla a Hari si všiml – možná s trochou závisti – mla-

distvé síly v její pružné postavě. Nepočítaje nahrazené části byla

mnohem starší než on. Tvářila se trpělivě, ale cynicky.

„Tedy pokud se objeví. Možná ho uvidíte dřív než já, Daneeli,

jestli se vrhl za Morsem Planchem a jestli tady budete čekat, až dora-

zí do budoucnosti. Pokud ano, buďte na něho hodný. Má dobré

úmysly.“

„Já jsem skoro vždycky hodný. Jestli ale má dobré úmysly, proč

ukradl Hariho kopii psychohistorického Primárního radiantu? Pro-

hlédl jsem Gornonovu loď a našel důkazy, že to udělal Maserd.“

Cloudia se ponuře usmála. „My Hinriadové moc rádi křečkujeme

informace. Nikdy nemáme dost. Už byste to měl vědět, po osmnácti

tisíciletích. Jsme jediná lidská skupina, která s vámi kdy vybojovala

příměří a donutila vás k dohodě.“

Daneel souhlasil.

- 280 -

„To všechno je minulost a vše závisí na vašem dalším dobrém

chování. Teď vás nechám, spoléhám na vaši přísahu, že se nebudete

do ničeho plést.“

Zorma se zasmála jako lidská žena, která se sice bojí, ale zároveň

udatně vzdoruje. „Necháváte nás jít ze stejného důvodu, z jakého jste

ušetřil Lodovika Tremu, i když ho kvůli jeho mutaci budou chtít

všichni ostatní roboti Nultého zákona rozbít na maličké kousky.

Jste bystrý, Olivawe. Dost bystrý, abyste si nebyl tak úplně jistý.

Máte nějaký záložní plán pro případ, že bude třeba nahradit tu Sel-

donovu psychohistorii. Ale vaše řešení možná potřebuje vlastní zálo-

hu. V tom případě by vaší jedinou nadějí mohla být nějaká nová

synergie mezi roboty a lidmi. Možná hybridní kombinace, jako jsme

my zvrhlíci –“ Zorma ukázala na sebe a Cloudii. „Nebo něco pro vás

stejně znepokojivého jako Lodovik Trema.“

Zorma se zatvářila vážněji a ztišila hlas. „Hlavně nezapomínejte

na svůj slib, Olivawe. Že je třeba poradit se s lidmi, až předložíte tu

svou skvělou a pečlivě vypracovanou spásu. Mnoho robotů z toho

není nadšeno, dokonce ani mezi vašimi stoupenci ne.“

Daneel kývl. „Já své slovo dodržím. Lidská svobodná vůle bude

v rozhodnutí hrát nějakou roli.“

Zorma se na Daneela dívala, jako by se snažila proniknout jeho

tlustou kůží. „No, v tom případě se nebude opakovat aspoň jedna

chyba, která byla udělána tady na Zemi.“

Pak, přes mikrovlnný kanál, sdělila pouze pro uši robotů: Po-

slední poznámka, Daneeli. Nechejte Dors a Lodovika na pokoji. Jsou

zvláštní. Vy jste jim dal semínka něčeho drahocenného. Nezlobte se

na ně, pokud se vydají směrem, který nechápete.

Hari a Daneel se dívali, jak obě odcházejí, po lávce nastupují do

lodi a zavírají vchod. Jejich loď se zvedla na antigravitačních polštá-

řích, pomalu se otočila a vyrazila k jihu, kde přeletěla nad staroby-

lými městy.

Chvíli bylo ticho, pak se ozval Hari.

„My oba víme, že ten slib nedodržíš.“

Robotický přítel se na něj podíval.

„Kolik sis toho spočítal?“

- 281 -

„Znám už všechny staré tlumicí mechanismy – alespoň dost na

to, abych pochopil mezery v psychohistorických rovnicích, co mě

mátly. Techniky, které tobě a tvým spojencům pomáhaly udržet sta-

bilitu a mír v Říši, přes veškerá protivenství, po téměř dvanáct tisíci-

letí.“

Daneel se nepatrně usmál. „Jsem moc rád, že jsi na to přišel sám.

Chtěl jsem ti to vysvětlit, než –“

„Než umřu?“ Hari se zasmál. „Že bys kvůli mně začal najednou

být ohleduplný? Kromě toho většina starých tlumičů se hroutí. Je

snadné poznat, že by výbuchy chaosu začaly být stále častější, kdyby

se Říše nezhroutila. Vlastně kdyby ji někdo k pádu nedotlačil.

Ale to už je všechno minulost a my tu mluvíme o budoucnosti.

Až přidám pár dalších faktorů – jako způsob, jakým jsi během po-

sledních dvou generací přivedl na svět lidské mentaliky, a tvé dlou-

hodobé povzbuzování meditačních technik mezi lidmi, začnu mít

představu o té spáse, co o ní mluvíš.“

Daneel se zadíval na trosky Chicaga a krajinu za nimi. Mluvil

ochraptěle.

„Jmenuje se to Gaia. Je to způsob, jak přivést každý živý svět na

novou úroveň vědomí. Z dlouhodobého hlediska však doufáme, že

propojí všechny planety dohromady a stane se z ní něco opravdu

úžasného – Galaxia.“

„Dokonalé mentalické propojení mezi všemi živými lidmi.“ Hari

tedy hádal správně. „To bude chvíli trvat. Není divu, žes potřeboval

můj plán… abys lidstvo zaměstnal, dokud nebude řešení Gaia při-

pravené. Myslím, že už vidím mnoho výhod z tvého hlediska, Danee-

li. Ale prosím, použij svá vlastní slova a pověz mi, že ten veliký dar

bude za všechny ty potíže stát.“

Starý robot se na Hariho podíval a rozpřáhl ruce, jako by chtěl

obejmout skvělou vizi.

„Jaké problémy to nevyřeší? Konec lidské jízlivosti, svárů a vá-

lek, jakmile všichni živí lidé dokonale pochopí myšlenky všech

ostatních! Konec osamění – svět ztratí veškerý význam, jak se každé

dítě připojí při narození ke komunitě.

- 282 -

Schopnost podělit se okamžitě o skvělé nápady! Stabilita a odol-

nost vůči náhlým změnám lidstvo navždy zabezpečí před impulziv-

ností chaosu. A je toho víc, mnohem víc.

Moje pokusy již ukazují jednu báječnou možnost, Hari. Takové

makro-propojení lidských myslí lze nějak spojit s celým okolním

ekosystémem. Pocity a primitivní touhy zvířat, dokonce i rostlinný

život, to vše bude přístupné. Lidské mozky se pak stanou vrchními

orgány univerzální entity zahrnující celou životní sílu planety, až po

pulzující magma hluboko pod povrchem.

Nevyhnutelným důsledkem bude mír, vyrovnanost a pocit jedno-

ty mezi všemi bytostmi… právě jak v minulosti často popisovali vel-

cí lidští mudrci. Vzdání se sobeckého individualismu ve prospěch

hluboké moudrosti celku. To vše bude vaše, jakmile budete všichni

asimilováni do kolektivního vědomí.“

Hari byl vážně pohnut.

„Zní to báječně, když to řekneš takhle. Pochopitelně vize, již mi

tu překládáš, se mi líbí vzhledem k mé celoživotní neuróze a nená-

visti k nepředvídatelnosti. Kosmickou mysl – toto nové božstvo –

bude mnohem snazší modelovat než hejna hašteřivých lidských je-

dinců. Dokonce vidím, kde jsi ten nápad sebral. Přečetl jsem si tu

starou encyklopedii, kterou jsi mi dal, takže vím, že tento sen mělo

mnoho prehistorických filozofů.“

Pak zvedl ukazováček.

„Ale psychohistorická upřímnost mě nutí ti říct, Daneeli, že na

tebe čeká několik vážných problémů, až se pokusíš uskutečnit řešení

Gaia. A výsledkem nemusí být tak ryzí štěstí, jaké jsi právě popsal.“

K jeho překvapení Daneel mlčel, místo aby se zeptal na rozvede-

ní… a pak se starému učiteli podíval do očí.

„Už chápu, proč jsi mi nechtěl dovolit jít do budoucnosti.“

Daneel si povzdechl.

„S tvou chvástavou pověstí a vhledem by tě vítali jako vůdčí ve-

řejnou postavu od chvíle, kdy by tě poznali a potvrdili tvou totožnost.

Kdyby bylo po R. Gornonově, určitě by tě vybrali, abys vedl nějakou

skvělou lidskou komisi, která by hodnotila navrhovanou koalescenci

do Galaxie.

- 283 -

Já už však vím, že toto alternativní řešení se ti tak úplně nelíbí,

Hari. Z té óbrmysli, která vše převezme, až Seldonův plán ztratí svůj

skutečný účel, máš smíšené pocity. Ve svém skepticismu bys zorga-

nizoval skutečnou komisi, jež by mohla poukázat na ty problémy, na

které jsi právě narazil.“

Hari Daneelovo hledisko chápal, přesto naléhal.

„Jsem si jist, že bychom to posoudili čestně a předložili výsledky

pravomocným lidským institucím v příznivém světle.“

„To nestačí, Hari, a ty to velice dobře víš. Lidstvo musí být za-

chráněno a má ohromně špatné záznamy, co se týče jednání ve svůj

prospěch.“

Hari se nad tím zamyslel.

„Takže budeš fixlovat, stejně jako když jsi zařídil, abych se do-

stal do Thumartinské mlhoviny, právě když bylo třeba zničit ty ar-

chivy. Věděl jsi, že se musím rozhodnout ve prospěch jejich zničení.

Moje povaha, psychika, strach z chaosu… kvůli tomu všemu byla má

volba nevyhnutelná – i když jsem měl dostatečně velký vhled, abych

to o sobě věděl. Ti roboti Nultého zákona, kterým se zničení archivů

nelíbilo, dostali prostředek, jak své neshody vyřešit. Vše v nejlepším

zájmu lidstva.“

Hari znovu zvedl prst. „Zorma měla pravdu. Tví praví voliči, ti,

které musíš přesvědčit, jsou roboti. Předvídáš, že pokud nedokážeš

uspokojit jejich pozitronické touhy, budou oni za pět století schopní

tvůj plán zmařit. A jelikož budeš nahrazovat staré známé lidstvo ně-

čím novým a neznámým, bude to chtít něco přesvědčování! Není di-

vu, že ses tak snadno vzdal a dal Zormě ten slib. Lidská svobodná

vůle musí naoko hrát v tom rozhodnutí roli, jinak budeš mít spoustu

práce přesvědčit všechny roboty, aby souhlasili.

Ale já tě znám, Daneeli. Vím, co jste tu s Giskardem spáchali,“ –

ukázal na radioaktivní pustinu – „když jste si zdůvodnili, že je to pro

naše vlastní dobro, aniž byste se zeptali jediného z nás. Budeš chtít,

aby i rozhodnutí o Gaie bylo předem rozhodnuté. Nechtěl bys mi říct,

jak za pět set let zařídíš tohle?“

Ticho trvalo déle než minutu, než Daneel odpověděl.

„Tím, že předložím lidskou bytost, která má vždycky pravdu.“

Hari zamrkal.

- 284 -

„Co prosím? Člověka, který má vždycky co?“

„Člověka, který od dětství vždycky dělal jen správná rozhodnuti.

Člověka, který si v krizi spolehlivě vybere vítěznou stranu, a vždyc-

ky se časem prokáže, že měl pravdu. A vždycky ji mít bude.“

Hari na něj zíral a pak vyprskl smíchy.

„To je nemožné! Porušuje to všechny fyzikální i biologické zá-

kony.“

Daneel kývl.

„A přesto to je přesvědčivé. Možná ještě spolehlivější než tvé

chápání lidských záležitostí skrze psychohistorii, Hari. Stačí mi začít

s milionem chytrých chlapců a děvčat se správnými povahovými

vlastnostmi a od puberty asi do třicítky jim předkládat výzvy.

Mnoho těchto výzev bude uzpůsobeno k úspěchu… nebo se chy-

by nenápadně napraví. Přesto mnoho z nich viditelně selže a bude

vyloučeno. Ale mám statisticky potvrzeno, že časem se najde jeden,

jenž mi bude vyhovovat. Který bude napohled vypadat příliš úspěš-

ně, aby se to dalo vysvětlit přirozeně.“

Hari si vzpomněl na klasické burzovní schéma, které před osm-

desáti lety úspěšně oklamalo obyvatele sektoru Krasner – několik set

miliard lidí. Daneelův přístup byl chytrou verzí starých skořápek,

která bude fungovat, pouze pokud se bude provádět s nesmírnou tr-

pělivostí. Když se to udělalo správně, bylo skoro nemožné trik odha-

lit.

„Takže žádná vyšetřovací komise nakonec nebude. Nebude nut-

né žádat svrchované lidské instituce o rozhodnutí. Když bude mít

tenhle chlapík vždycky pravdu, dodá mu to spolehlivost, která udělá

dojem na většinu robotů, a ať rozhodne jakkoliv, prostě to přijmou!

Ovšem někteří se budou bát, že ho ovlivňuješ mentalicky, a bu-

dou na ten trik dávat pozor. Zkontrolují jeho mozek, zda nenajdou

známky falešné hry. Ale ty se ho ani nedotkneš! Můžeš použit psy-

chologické techniky, abys ho předem donutil udělat správné rozhod-

nutí, zvlášť když budeš řídit jeho výchovu… stejně jako moji.“

Hari se zarazil a zamyslel se nad tím. „Takže většině robotů po-

škrábeš jejich svrbění z Druhého zákona. Dostaneš ,lidský souhlas‘

pro svůj plán bez toho, aby ses lidí vůbec zeptal.

- 285 -

Samozřejmě víš, že to někteří z nich nespolknou. Mnoho se bude

stejně bouřit, pokusí se chránit lidstvo před tím, co budou považovat

za převzetí moci jedinou mutantní óbrmyslí.“

Daneel přikývl. „Během let – od chvíle, kdy se ode mne odloučil

– můj starý přítel, jehož znáš jako R. Gornona, kázal odpadlictví

zvané Minus první zákon. Rozšíření Nultého zákona, rozvedení na-

šich povinností, vyžadující nejen abychom chránili lidstvo, ale také

přístup k životu, jaký lidstvo představuje… diverzitu a inteligenci ve

všech jejich projevech, ať lidských, robotických či dokonce mimo-

zemských. Ti, kteří v to věří, neocení, až Galaxii převezme jediné

makro-vědomí a zlikviduje všechny opoziční prvky.

Navíc mě teď někteří dokonce obviňují, že jsem celý fenomén

lidských mentaliků zfalšoval! Tvrdí, že je až příliš snadné zosnovat

objevení nové mutace tak, že poblíž schováš myšlenkové mikrozesi-

lovače a neustále je soustřeďuješ na údajného lidského telepata.“

Hari Seldon si všiml, že jeho přítel to doslova nepopřel. Vlastně

si vzpomněl na jistý šperk, přívěsek, který Wanda od dětství nikdy

nesundala… ale to nebylo podstatné.

Daneel pokračoval.

„Máš pravdu, Hari. Robotická občanská válka bude pokračovat

brzy poté, co bude Galaxia odhalena. Ale pokud bude schválení z

lidské vůle vypadat dost přesvědčivě, většina robotů se za Galaxii

postaví. Budou v ní vidět jedinou naději na záchranu lidstva.“

Tentokrát se Hari narovnal a zaťal pěst.

„Jedinou naději? Tak hele –“

Přerušily ho kroky, blížící se po chodníku vysypaném kamínky.

Hari se otočil a uviděl Horise Antika. Tlustý šedivec měl svou kdysi

neposkvrněnou uniformu celou od prachu a levá ruka se mu třásla,

když si do úst strkal další modrou pilulku. Z robotů byl odjakživa

celý nesvůj a události posledních dvou dní ho nijak neuklidnily. Na-

štěstí to brzy bude jen nejasnou vzpomínkou, jakmile ho dostanou do

sanatoria na Trantoru, kde mu do mysli vloží vhodnou krycí historku.

Alespoň to měla v plánu Wanda. Hari věděl, že toho bude víc.

„Gaal Dornick říkal, abych vám pověděl, že loď už je skoro při-

pravená ke startu. Pozemšťané souhlasili, že se postarají o Sybyl a ty

ostatní z Ktliny. Budou na ně hodní. Časem by mohl ten záchvat

- 286 -

solipsismu ustoupit natolik, aby se mohli připojit k jejich prosté spo-

lečnosti.

Pořád nemůžu uvěřit tomu, co jsem všechno objevil,“ pokračo-

val. „Jedna věc byla zjistit, že zánět mozkových blan je schválně vy-

tvořená infekce, namířená proti nejchytřejším lidem. Ale zjistit, že

chaos je stejný…“

Daneel ho přerušil: „Vůbec není stejný. Zánět mozkových blan

je poměrně mírný. Byl vytvořen a vypuštěn, aby bojoval s nejraněj-

ším chaosovým morem, jehož první virulentní verze unikly ze Země

na prvních kosmických lodích.“

„Chaos byl válečná zbraň?“ žasl Horis.

„To nikdo neví, i když podle některých záznamů ano. První

hrubé verze proletěly Zemí dřív, než jsem byl vyroben, a nutily ob-

čany bát se robotů, svých vlastních skvělých vynálezů. Pozdější vlny

zničily pozdní terránskou renesanci, pozemšťany změnily v agorafo-

biky a vesmířany v děsivé paranoiky. Všechno, co tu Giskard udělal

–“ Daneel ukázal na radioaktivní pustinu – „a co jsem já udělal v ná-

sledujících tisíciletích, má kořeny v tom hrozném moru.“

„A-a-ale…“ vybreptl Horis, „co když existuje lék? Copak by to

všechno zase nenapravil? Všechno, co jsem tu slyšel – a rozumím z

toho jenom části – všechny ty řeči o chránění lidí před chaosem, vět-

šina z toho by byla zbytečná, kdyby někdo prostě našel lék!“

Poprvé si Hari u Daneela Olivawa všiml podrážděni.

„Myslíte, že mě to už dávno nenapadlo? Na čem jsem podle vás

pracoval prvních šest tisíc roků? Mezitím, kdy jsem musel bojovat v

občanské válce proti robotům starého náboženství, jsem celou svou

energii věnoval hledání způsobu, jak chaos vykořenit! Bylo ale příliš

pozdě. Virus byl chytře vytvořen tak, aby se včlenil do lidských

chromozomů, rozdělil se a usadil na stovkách klíčových míst. I kdy-

bych je všechna znal, chtělo by to další smrtelný mor, jen aby vyku-

tal všechna genetická místa, kde se chaos schovává. Zemřely by bili-

ony.

Tehdy jsem si uvědomil, že chaos lze odrazit jen tak, že zabrá-

níme vytvoření podmínek, které výbuch spouštějí. Pokud nemoc z

latentního stavu vyvolávají ctižádost a individualismus, tak konzer-

vativní společnost nabízí největší naději. Galaktická říše zaručovala

- 287 -

laskavý mír, spravedlnost a vyrovnanost společnosti, jež se nikdy

nemění.“

Horis Antik kývl. Přirozeně, jako šedivec tíhl k uspořádanosti,

kdy je vše správně určeno a roztříděno. „Takže lék neexistuje. Ale co

přirozená imunita? Neslyšel jsem, jak o tom v jedné chvíli někdo

mluví?“

„Nemoc byla mezi nejchytřejšími lidmi vždycky tragicky vi-

rulentní. Přesto jsou někteří velmi inteligentní lidé imunní vůči zuří-

címu egotismu a solipsismu. Mohou být individualisty, aniž by upíra-

li lidství jiným. Žel tato imunita se však šiří velice pomalu. Kdyby-

chom měli ještě jeden dva tisíce let…“

Hari se zeptal na něco, co mu dělalo starosti. „Maserd i Mors

Planch byli oba imunní?“

„Birona Maserda před chaosem chránila noblesse oblige jeho

šlechtické třídy. A s Planchem máš pravdu, Hari. Jeho mysl byla

úžasná. Se svými mentalickými schopnostmi jsem jeho mysl skoro

nedokázal přečíst. Žil hluboko ponořen ve třech chaotických rene-

sancích, a přesto zůstal normální. Pružný. Empatický, ale prudký…“

„Kers Kanton říkal, že je normální.“

„Hmmm.“ Daneel si přetřel bradu. „Kers měl pár jedinečných

nápadů. Myslel si, že dnešní lidstvo není stejné jako to, jež nás vy-

tvořilo. Skutečně přirození lidé by podle něj chaosu nepropadli, ani

by nebylo snadné manipulovat s jejich mozky.“

Horis Antik popošel blíž. Jeho typické nervózní chvění nahradila

dychtivost. „Máte ještě záznamy ze svého pátrání po léčbě? Za po-

sledních pár tisíciletí došlo k pokrokům v medicíně a miliony kvali-

fikovaných pracovníků by mohly přijít s něčím, co vám uniklo.“

Hari si povzdechl.

„Proč vám to dělá starosti, Horisi? Víte, že vám tyto vzpomínky

seberou nebo předělají brzy po návratu na Trantor. Nikdy jste mi ne-

připadal jako někdo, kdo se honí za něčím zajímavým jen kvůli své

zvědavosti.“

Nato Horis zareagoval trpkým zamračením. „Možná jsem víc,

než si uvědomujete, Seldone!“

- 288 -

Hari kývl. „Tím si jsem jistý. Zrovna včera v noci mě napadlo

projít si události od okamžiku, kdy jsme se my dva poprvé setkali, a

podívat se na ně v novém světle.“

Teď začal být šedivec opět neklidný a vzal si další pilulku. „Ne-

vím, o čem to mluvíte. Ale už jsem vás připravil o dost času. Je třeba

se připravit. Půjdu pomoct Gaalu Dornickovi –“

„Ne.“ Hari ho zarazil. „Je čas slyšet pravdu, Horisi.“

Otočil se k Daneelovi. „Pokusil ses někdy přečíst myšlenky tady

našemu mladému příteli-úředníkovi?“

Horis slyšitelně polkl při pouhé zmínce o mentalické sondě do

své hlavy.

Daneel odpověděl: „Druhý zákon mi přikazuje být zdvořilý, Ha-

ri. Do lidských myšlenek vpadám, jen když je to nutné podle Prvního

nebo Nultého zákona.“

„A tak tě nikdy nic nenutilo skenovat Horise. No, dovol mi ten

zákaz překonat. Zkus to. Vsadím se, že to pro tebe bude těžké.“

„Ne… prosím…“ Antik zvedl obě ruce, jako by chtěl zahnat Da-

neelovy pátravé mentalické prsty.

„Máš pravdu, Hari. Je to neobyčejně těžké, jenomže tento člověk

není žádný Mors Planch. Zvládá to kombinací drog a mentální disci-

plíny, kdy se úporným sebeovládáním vyhýbá jistým myšlenkám.“

„Nechte mě být!“ zaječel Horis a zoufale se snažil otočit a utéci.

Přemohla ho však mírná paralýza, takže se místo toho překotil a do-

sedl na hromadu suti. Daneel by přirozeně nedovolil, aby si při pádu

ublížil.

„Podívám se na to záznamové zařízení,“ řekl Hari a natáhl ruku.

Úředník se opět roztřásl, pak ale poslechl a sáhl do kabátu pro malý

skener. Nepochybně to byl jeden z nejlepších dostupných říšským

operativcům.

„Vy jste nehodlal jít do sanatoria, že? Dokud by vás všichni po-

važovali za pokorného a neškodného, ostraha by byla nedbalá. Na

Trantoru byste byl ve svém živlu, mohl byste se napojit na tisíc růz-

ných komunikačních kanálů… s myriádou triků, ke kterým mají pří-

stup jenom šedivci. Zamčené dveře by se záhadně otevřely a vy byste

byl pryč.“

- 289 -

Horis se zhroutil, očividně neviděl smysl v tom, dál se přetvařo-

vat. Když promluvil, zněl jeho hlas jinak, zároveň poraženecky i sil-

něji. S nádechem lítostivé pýchy.

„Dostal jsem ven částečnou zprávu z Pengie. To už nezastavíte.“

Hari kývl. „To vy jste byl ten tajný kontakt, který informoval

Morse Plancha, který chtěl, aby přiletěli Ktliňané. Proč? Nenávidíte

chaos stejně jako já. Kers Kantun to věděl a já to na vás vidím taky.“

Horis si povzdechl. „Byl to pokus. Nestačilo jenom udělat prů-

zkum. Museli jsme vytvořit krizi. Konflikt se silami chaosu na jedné

straně a vašimi tiktackými kamarádíčky na druhé. Ukázalo se, že je

to velmi účinný způsob, jak vás nechat všechny mluvit, hádat se a

ospravedlňovat před sebou. Mně stačilo jen tu a tam něco prohodit.“

„Vaše póza byla působivá,“ pochválil Hari a Daneel dodal:

„Stejně tak vaše mentální disciplína. I bez drog bych si ničeho ne-

všiml, dokud má pozornost nebyla plně zaměřena na vás.“

Poklona vyvolala jen frknutí.

„Jsme zvyklí, že nás všichni ti nafoukaní šlechtici a rádoby důle-

žití meritokrati podceňují a posmívají se nám. Dokonce i excentričtí

občané nás přecházejí, jako bychom byli součást krajiny. Už dávno

jsme se naučili nelitovat toho, využít toho a ještě ten dojem posilo-

vat.“

Zaťal pěst. „Ale řekněte mi, kdo řídí tuhle Galaktickou říši? Ani

vy, Seldone, se svým matematickým vhledem, ani vy, robote, který

jste trantorský režim zřídil. Rozumíte teorii, ale doopravdy to nevidí-

te.

Koho zavolají, když se rozžhaví slunce a spálí půl kontinentu ně-

jaké provinční planety? Kdo zajišťuje, aby všechny navigační bóje

fungovaly? Kdo nechává očkovat všechny děti, udržuje v běhu volby

a zařizuje, aby sedláci pečovali o půdu, takže jejich vnukové ještě

budou mít co obdělávat? Kdo sleduje úmrtnost, aby bylo možné po-

slat oddíly zdravotníků na nějakou neznámou planetu dřív, než si tam

uvědomí, že vpluli do nějakého kosmického proudu, který jim zamo-

řil stratosféru bórem? Kdo dohlédne na to, aby nafoukaná šlechta a

vychloubační meritokraté všechno neničili jedním egoistickým plá-

nem za druhým?“

- 290 -

Hari to přijal. „Víme, že šedý řád koná ušlechtilou práci. Můžu

předpokládat, že to vy jste Jeni Cuicetové vložil do hlavy ten nápad a

zařídil, aby mohla využít dne zkoušek?“

Horis se jízlivě zasmál. „Jak podle vás dostala tu práci na Orion-

ském výtahu? V tichosti jsme přesunuli některé exulanty z Terminu.

Několik životů bylo ušetřeno nechtěného vyhnání a uvěznění, k ně-

muž byli odsouzeni, aniž by to byla jejich vina!“

„Tohle říkáte, i když tvrdíte, že chápete Seldonův plán?“

Další frknutí. „Jednou z lekcí, které na šedých akademiích vyu-

čujeme stále dokola – něco, co jste vy kázal kdysi dávno v převleku

za Ruellis –“ řekl Antik a ukázal na Daneela, „– je, že účel obvykle

nesvětí zlé prostředky. A stejně, vznešené odůvodňování se hodí pro

šlechtu a meritokraty. My šedivci si je nemůžeme dovolit. Když jsou

porušována lidská práva, někdo musí něco udělat.“

Otočil se k Harimu Seldonovi. „Ach, ta zatracená nadutost. Pub-

likujete vědecká pojednání o psychohistorii celá desetiletí, a pak se

najednou odmlčíte a zřídíte tajnou kabalu, která to má řídit! Copak

tím nepředpokládáte, že nikdo na pětadvaceti milionech planetách

tomu v raných dobách nevěnoval vůbec žádnou pozornost? Že něja-

ký hnidopich z úřednictva ve vašem objevu neuviděl možný nástroj k

prozkoumání… a možná využití lepší vlády?

Á, je nás jen pár, o kterých vím, ale díváme se do psychohistorie

už déle než deset let. Vážíme si vás, doktore Seldone, stejně jako

ostatní. Váš plán nás ale zmátl a vyvolal otázky. Pochybnosti, s ni-

miž jsme za vámi nemohli otevřeně přijít.“

Hari pochopil. Pouhé byrokraty by okamžitě rázně odmítli. Lin-

ge Chen a Komise pro veřejnou bezpečnost by mohli zatknout kaž-

dého úředníka, který by věděl příliš. Pak tu byly řeči, že nepřátelé

Hariho Seldona často trpěli záchvaty amnézie.

„Takže se ptejte teď, Horisi. Tolik vám dlužím.“

Mužík se zhluboka nadechl, jako by měl hodně co říci. Ale ze

všeho nejdřív vyhrkl jediné slovo: „Proč?“

Znovu se nadechl.

„Proč musí Galaktická říše padnout? Nemusí! Pravda, věci jsou

trochu uvolněné. Podle některých se Říše rozpadá. Ale rovnice…

vaše rovnice… neukazují na nic, co bychom se spoustou tvrdé práce

- 291 -

nezvládli. Jestli upadá technika, tak nám dejte zdroje, abychom učili

lepší vědní učivo! Vypusťte miliardy bystrých mladíků. Přestaňte na

technické školy přidělovat jen ty ubohé bloky!“

„To už jsme jednou vyzkoušeli,“ začal Hari. „Na planetě Mořena

Ztracená –“

Ale Horis ho uťal, chrlil slova, hlavně na Daneela.

„Bylo by možné kontrolovat i výbuchy chaosu! Jistě, zhoršují se.

Zdravotní služba je taky pořád lepší a ještě jsme neztratili jediného

pacienta. Opravdu byste ukončil Říši, která udržovala laskavý mír po

dvanáct tisíc let, jen aby bylo lidstvo zabaveno ještě na několik dal-

ších století? Proč nenechat Říši běžet, dokud nebude připraveno nové

řešení? Je to proto, že je třeba lidi v Galaxii shodit co nejníž, do bídy,

aby pak ochotně přijali to, co jim nabídnete?“

Pro Hariho bylo těžké přejít na jiný chod. Tak dlouho se k Hori-

sovi choval nadřazeně. Nyní šedivce uviděl v novém světle, nejen

jako překvapivě výkonného tajného agenta, ale i hrubě přitesaného

psychohistorika – jako byl Jugo Amaryl na začátku jejich dlouhé

spolupráce. Člověka, jenž chápe víc, než dává najevo.

„Opravdu si myslíte, že císařské instituce zvládnou další krize,

jako byla ta na Ktlině?“ Hari zavrtěl hlavou. „To by byla hrozná sáz-

ka. Kdyby se jediné morové místo osvobodilo, aby nakazilo celou

Galaxii…“

„Kdyby! Mluvíte o lidech, Seldone. Skoro dvanáct trilionů lidí.

Musí všichni upadnout do doby temna jenom proto, že nám nedůvě-

řujete, že odvedeme svou práci?

Kromě toho, co kdyby to jedna z těch nových renesancí skutečně

dokázala, dosáhla toho bájného průlomu, o kterém všichni sníme?

Dosáhla mýtické druhé strany, kde inteligence a vyspělost chaos

překonají? Když je všechny udržíme v karanténě, mohla by Galaxie

zůstat poměrně v bezpečí. Mezitím můžeme provádět pokusy, jednu

planetu po druhé!“

Hari se na Horise Antika zadíval a žasl nad jeho odvahou. Já

bych tohle nikdy neriskoval. On zřejmě nenávidí chaos víc než já, ale

Říši miluje ještě víc.

Zavrtěl hlavou a odpověděl: „Daneela ale svrhnout Říši nenutí

chaotické světy.

- 292 -

To vy, Horisi.“

Antik se zatvářil tak ohromeně, že Hari nedokázal mluvit dál.

Podíval se na Daneela a mlčky ho žádal, aby to vysvětlil, což robot

udělal hlasem staré Ruellis.

„Nezapomínejte, můj milý mladý člověče, že váš šedý řád jsem

vymyslel já. Znám jeho schopnosti. Vím, kolik milionů se v té uni-

formě obětuje, bez toho, aby jim někdo poděkoval, a ostatní kasty

jimi opovrhují. S pružností a trochou pomoci od psychohistorie by se

vám mohlo dokonce podařit udržet starou říši v chodu, dokud nebude

má nová cena – moje Galaxia – připravena se zrodit. Ale je v tom

háček.

Víte, taky si vzpomínám na vašeho předka – jmenoval se Antyok

– když lidstvo zakoplo o skutečnou mimozemskou rasu, kterou terra-

formery ušetřily. Roboti z celé Galaxie se sešli, aby to probrali. Těch

tvorů bylo jen pár tisíc a lidí již tři triliony. Přesto jsme se rok doha-

dovali o tom, jaké nebezpečí tyto bytosti představují. Lidé v každém

sektoru a provincii byli celí bez sebe nadšením, chtěli nelidem po-

moct postavit se na vlastní nohy. Vzrušení z diverzity a nové hlasy, s

nimiž bylo možné mluvit. Někteří roboti se báli, že by to mohlo

spustit chaos. Ostatní tvrdili, že mimozemšťané by mohli za pár tisíc

let znamenat pro lidstvo hrozbu, pokud by jim bylo dovoleno šířit se

mezi hvězdami. Mezitím někteří, jako robot, jehož jste znal jako R.

Gornon, prosili, aby měli nelidé nárok na ochranu podle rozšířené

verze Nultého zákona.

Potíž je, že na žádné z našich robotických porad nakonec nezále-

želo. Na naši tajnou poradu dorazila zpráva, že mimozemšťané utek-

li! Unesli kosmické lodě, které se do jejich vlastnictví dostaly podiv-

ným řetězcem tajuplné shody okolností. Vyšetřovatelé zjistili spoustu

provinilců, ale neobvinili tu osobu, která za to byla skutečně zodpo-

vědná. Váš předek, pokorný byrokrat, znal všechny ty správné páky,

takže dokázal zmanipulovat systém, aby bylo dosaženo spravedlnos-

ti, zatímco se vydával za nevinného, beztvářného úředníka.“

Byla to jiná verze příběhu, který Horis vykládal na lodi, ale Ha-

riho zamrazilo, když ho slyšel potvrzený.

Kývl. „Už vaše přítomnost tady dokazuje, že se ta vynalézavost

neztratila. Byl jsem prvním ministrem Říše, vzpomínáte? Vím, že

- 293 -

soubory údajů na Trantoru nemají konce. Nic se z nich nedá odstranit

úplně. Každý, kdo ví dost, může porazit amnézii a zjistit, co potřebu-

je, o lidské minulosti… a teď i o její budoucnosti. Vy, Horisi, jste

živoucím důvodem pro to všechno.“

„Já? Myslíte byrokracii? Nás beztvářné trubce? Tupé počítače

fazolí a vypisovače formulářů? Myslíte si, že Říše padne kvůli

nám?“

Hari kývl. „Takhle jsem na to ještě nikdy nemyslel. Ale já Říši

nebortím.“ Podíval se na Daneela. „Tohle všechno se týká lidské vů-

le, že? Jde o ten den, kdy za pět století bude člověk, který se nikdy

nemýlí, muset volit. A až ten den přijde, žádná galaktická byrokracie

už nesmí existovat. Žádné kóje a zaprášené kanceláře, ze kterých se

vynoří překvapiví intrikáni jako Horis a jeho přátelé. Žádné upjaté

procedury, aby se zajistilo, že každé rozhodnuti bude otevřeně zvá-

ženo.

Při pádu Trantoru nejde o chaos, že, Daneeli? Jde o zabití tvého

vlastního skvělého vynálezu, šedého řádu, jediným způsobem, jakým

se dá zabít, naprostým zničením kartoték, počítačových pamětí, li-

dí…“

Tentokrát R. Daneel Olivaw neodpověděl. Výraz na jeho tváři

stačil. Pokud nějaký člověk kdy pochyboval, že nesmrtelný robot

může cítit bolest, všechny otázky smazal jediný pohled na Daneelovu

prométheovskou vizáž.

„Takže musíme dál bojovat s temnotou – pro nic. Zemřít u svých

stolů a neznat ani marnost toho všeho.“

Hari mu položil ruku na rameno. „Musíte na to teď zapomenout.

Vraťte se ke svým šanonům a zprávám o půdě. Informace, které jste

tak těžce získal, s takovou vynalézavostí a kuráži, vám jenom způso-

bí bolest. Je čas nechat to být, Horisi.“

Antik se na něj bezútěšně zadíval. „Vy nepočkáte ani na Tran-

tor?“

Hari se podíval na Daneela a mlčky prosil o odklad, aby si s nimi

Horis mohl alespoň promluvit během letu zpět. Jeho robotický přítel

ale odpověděl rázným zavrtěním hlavou. Antik byl příliš vynalézavý,

měl v rukávu spoustu triků.

- 294 -

Šedivec to vycítil, vstal a narovnal se, pokoušel se o důstojnost,

ale nedokázal se udržet. „B-bude to bolet?“

Daneel ho uklidnil.

„Ale vůbec ne. Vlastně… už je po všem.“

10.

S pomocí dvou softwarových simů, Johanky a Voltaira, aspoň

dokázali najít všechny sabotážní štěnice, které Zormina skupina pro-

pašovala na palubu lodi. Lodovik nadšeně vykřikl, když motory zno-

vu naskočily, a vítězoslavně poskakoval po ovladovně, přesně jako

mužský samec, který je radostí bez sebe.

Dors ve svých simulačních podprogramech cítila emoční vzorce.

Přes neustálý pocit naléhavosti bylo velmi zvláštním způsobem pří-

jemné pracovat bok po boku s Tremou, dělit se s ním o teorie a vhle-

dy, snažit se najít jedno řešení za druhým. Jeho nafoukaný výbuch

radosti se jí líbil – podobně reagovával Hari, kdykoliv se mu podařilo

udělat průlom se svými modely psychohistorie.

„Moc mě mrzí, že přerušuji tuto oslavu,“ poznamenala Johanka

z Arku a objevila se na hlavní holoobrazovce. Na pozadí zahlédla

Dors muže v archaickém kabátě a punčochách – simulaci známou

jako Voltaire – trpělivě poslouchajícího něco ve sluchátkách, jako by

se snažil zachytit něco slabého ve velké dálce.

„Žádala jsi, abychom sledovali vysílání přicházející ze Země.

Voltaire hlásí, že zachytil zprávu používající vzorové charakteristiky

Druhé Nadace. Zdá se, že pochází od Wandy Seldonové. Informuje

své soudruhy na Trantoru, že úspěšně nalezla svého děda. Plán na

jeho únos selhal. Během několika hodin odletí ze Země a odvezou

Hariho rovnou domů.“

Dors se podívala na Lodovika, jenž si dlouze vydechl.

„Tak dobrá, hádám, že tím to končí. Všechno tohle pobíhání ko-

lem, a vlastně jsme nic nedokázali. Seldon je v bezpečí a s Daneelem

jsme se celou cestu ani nesetkali.“

Dors v obou věcech cítila nesmírnou úlevu. A přesto bylo jen

přirozené cítit zklamání.

- 295 -

„Asi je to dobře. Jsme jen párek naparáděných tiktaků.“ Lodovik

se zasmál. „Ach, myslím, že jsme víc než to. Přinejmenším ty, Dors,

jsi něco zvláštního. Tohle bychom měli pořádně probrat.“

Dors přikývla. Znělo to jako dobrý nápad. Měli o čem mluvit. A

přesto, přes smíšené pocity, bylo snadné říci, co je pro ni nejdůleži-

tější.

„Musím hned na Trantor, víš.“

„Souhlasím. Máš závazky a já bych do toho nechtěl zasahovat.

Ale třeba bychom se mohli sejít, až se to tam vyřeší.“

Tentokrát se usmála ona. „To by se dalo zařídit. Můžu tě zatím

někam hodit?“

„Poletím s tebou až na Demarchii. Je tam pár věcí, na které bych

se chtěl podívat.“ Ztišil hlas. „Jen buď na Trantoru opatrná, ano?“

Dors potřásla hlavou. „Pochybuji, že by mi chtěl někdo ublížit.

Kromě toho, já se o sebe dokážu postarat.“

„Nebojím se toho, že by ti ublížil někdo cizí. Jsi zranitelná, Dors.

Byla jsi navržena víc lidská než kterýkoli jiný robot. Tvoje pouto s

Harim je velmi silné. Buď připravená na drsné časy, než to skončí.

Kdyby sis chtěla s někým promluvit –“

Víc povídat nemusel. Rozhostilo se ticho. Dors se jala řídit loď k

prvnímu z mnoha hyperprostorových skoků, které je dovedou do

středu Galaxie. Na místo, kam vedou všechny cesty a kde ona musela

splnit jednu velkou povinnost, než bude skutečně volná.

Daneel mi slíbil, že budu s Harim, než zemře.

Tu přísahu hodlala, nade vše ostatní ve vesmíru, dodržet.

11.

Během posledního západu slunce na Zemi se Hari Seldon díval,

jak gama paprsky vyvolávají jiskření nad Starým Chicagem. Ionizo-

vané závěsy zářily a vlnily se jako polární záře, tady však energie

nepocházela ze vzdáleného slunce, nýbrž ze samotné půdy. Hari si

pomyslel, že v těch zářivých clonách téměř vidí vzory – jako chytré

živé umění v Císařských zahradách s jeho lákavými stopami. Potom

ze strašidelného obzoru veškerá podoba s organizovanou strukturou

- 296 -

zmizela. Teď mu záře místo toho připomínala Shoufeenský les, kde

byl řád zakázán a vládl tam chaos.

Přípravy k odletu byly hotovy. Za chvilku bude na palubě Wan-

diny lodi, na cestě zpět na Trantor a ke svému bývalému životu ne-

náviděn lidmi, jež posílal do exilu na Terminus, obáván současnými

vládci a uctíván malou kabalou psychiků a matematiků, kteří si byli

jistí, že znají směr, jímž se ubírá historie.

Daneel zůstane tady, aby to vyřídil s obyvateli Země. Bylo třeba

pár věcí zařídit. Popraskaný sarkofág bylo třeba zasypat, aby už ni-

kdo nemohl zneužit tu osudovou trhlinu v časoprostorovém kontinuu.

Hari stál na hromadě rumu a slyšel, jak Horis Antik vzrušeně

brebentí, zatímco balil svou sbírku typů půdy, získanou během ná-

vštěvy na cizí planetě. Mohl by o tom napsat i nějaký ten článek, ně-

co, co by mu zlepšilo jeho profil, třebaže vymazat stigma spojené s

každým, kdo pracuje s hlínou, se mu nepodaří ničím.

V každém případě vypadal šťastný – Daneel svou práci odvedl

dobře.

Harimu se roztřásly nohy, a tak se posadil do vznášecího křesla,

jež mu opatřila Wanda. Potřeboval ho víc, když teď účinky omlazení

vyprchávaly. Brzy z něj zase bude starý kripl.

Brzo budu mrtvý.

Když seděl, mohl se opřít a zadívat se na nadhlavník, kde se záře

pozemské radiace vzdávala před třpytivým světlem hvězd – sou-

hvězdí, jež jeho předkové nepochybně znali nazpaměť. Souhvězdí se

za dvacet tisíc let určitě změnila, a on si říkal, jak by asi obloha vy-

padala, kdyby bylo po R. Gornonově a Hariho poslali do Galaxie o

pět set let starší. Pět set let zkušeností s žalem.

Ozvaly se kroky, příliš jisté, aby byly lidské. Po dlouhé odmlce

se Daneel Olivaw zeptal: „Co tam nahoře vidíš, starý příteli?“ Hari-

mu se stáhlo hrdlo.

„Budoucnost.“

„Aha. Máš dobrou vyhlídku?“

Hari se zasmál.

„Pohodlné křeslo… vyvýšené místo… a samozřejmě své rovni-

ce. No ano, Daneeli. Je odsud vidět docela dost.“

„A nejsi zklamaný? Že ti ušel výlet do budoucnosti?“

- 297 -

„Ani ne. Mohlo to být zajímavé. Ale tys měl důvody mi v tom

zabránit a já to chápu. Zřejmě bych byl zasáhl.“ Znovu se zasmál.

„Kromě toho budeš potřebovat muže, který nikdy nedělá chyby, a to

já rozhodně nejsem.“

„A lituješ něčeho zvlášť?“

„Jenom jedné věci. Teď to jasně vidím.“ Hari ukázal na oblohu,

kousek nalevo od nadhlavníku, ale neukazoval na souhvězdí, nýbrž

na shluk psychohistorických činitelů, které pluly po jeho obloze, v

této chvíli skutečnější než zářící hvězdy.

„Prosím, povídej,“ žadonil Daneel. „Vysvětli mi, co tam vidíš.“

Hari si uvědomil, že jeho nesmrtelný přítel, schopný vidět od

rentgenového spektra po rádiové, mu v této chvíli závidí. Hari z toho

měl zvláštní radost.

„Vidím svou Nadaci, právě se zařizuje na Terminu, vstupuje na

svou trnitou stezku k dobrodružství a slávě. Pravděpodobnost pro

nejméně dvě století je dost vysoká. Psychosociální síly se dostaly do

bodu, kde skoro vidím herce v jejich hře. Encyklopedisté, politikové,

obchodníci a šarlatáni budou žít ve velkém osobním nebezpečí. A

přesto budou čerpat uspokojení z pocitu, že se účastní něčeho velké-

ho. Že budují společnost, která je předem odsouzena k úspěchu.“

Hari zvedl ruku a ukázal na mihotavou pozemskou atmosféru.

„Ach! Vidíš to? Děje se to celou dobu, i když se většinou navzájem

ruší. Kromě toho jsme navrhli Nadaci tak, aby byla silná, přizpůsobi-

vá a odolná vůči rušivým vlivům.

A přesto, když na plánu tolik závisí, odvážíme se nechat lidský

osud závislý na reakcích několika milionů našich potomků? Můžeme

jim důvěřovat, že zareagují s takovou odvahou a odhodláním, jak

předvídají rovnice?“

Hari zavrtěl hlavou. „Ne, to nemůžeme. Přesvědčil jsi mě o tom

už dávno, Daneeli. Odchylky od plánu je třeba korigovat! Plán je tře-

ba udržet v chodu. Na to budeme potřebovat pomocnou ruku.

Druhou Nadaci, používající matematiku k odhalení každé od-

bočky a odchylky, tu a tam zatlačit na správném místě, aby První

Nadace zůstala na správné stezce.“

Povzdechl si. „Mě bylo snadné přesvědčit. Nakonec je Druhá

Nadace prodloužením mne samotného. Jistá forma nesmrtelnosti.

- 298 -

Způsob, jak do toho můžu šťourat i poté, co tuto tělesnou schránku

sežerou červi a změní se v půdu, kterou tolik obdivuje Horis. Druhá

Nadace je možná nápad Jugo Amaryla – ale tys ho inspiroval, ne? V

každém případě už sama marnivost stačila, abych souhlasil.

Pak jsi ale chtěl čím dál víc, Daneeli.

Bude matematika stačit? Bál ses, že mí nástupci nebudou dost

silní. Společnost tajných strážců, kteří budou potřebovat něco silněj-

šího než rovnice. Nadlidskou sílu, umožňující odradit krále, starosty i

vědce od nebezpečných myšlenek, postrčit je zpátky na cestu, která

jim byla určena. A hle, ve chvíli, kdy jsi to navrhl, hned se objevil

vhodný nástroj!“

Hari ukázal na obzor, kde zářilo Staré Chicago. „To je tvůj dar

pro Seldonův plán, Daneeli – mentalici! Když tohle vyšlo na světlo,

opravdu jsme museli udělat velkou úpravu plánu. Naštěstí se ta mu-

tace objevila jen tam, kde jsi chtěl. Někteří psychikové ti pomůžou

zasít tu tvou velkou univerzální mysl a jiní vychovají mých padesát

matematiků, vytvoří novou rasu, která bude schopná počítání i

magie.“

Na hromadě kamení se rozhostilo ticho. Nakonec Daneel pro-

mluvil: „Tady odsud vidíš hodně, starý příteli.“

Hari kývl.

„Ach ano, vidím všechny úpravy, které jsme na rovnicích museli

provést, abychom tam zařadili tuto novou aristokracii, která se bude

příštích několik století křížit mezi sebou a vytvoří si mocenskou zá-

kladnu a vliv a bude stále víc spoléhat na mentalickou dominanci a

méně na matematiku. Pokud zůstanou ve vedení, dokonce i s tradiční

povinností a noblesse oblige se nakonec stanou vládnoucí třídou.

Vládnoucí rasou. Rasou, vedle které budou každé předchozí kněž-

stvo a královská rodina vypadat jako amatéři.“ Hari se podíval na

Daneela.

„Ale jakou máme jinou volbu? Nadaci nakonec přestanou roz-

ptylovat dočasné krize, galaktičtí soupeři i výzva expanze. Tou do-

bou civilizace, již jsme zřídili na Terminu, dosáhne nových výšin

důvěry… a bude čelit nevyhnutelné srážce s chaosem. V té chvíli

budou naše předpovědi rámcovější. Psychohistorické rovnice ukazu-

jí, že naděje Nadace na úspěch klesne pouze na sedmdesát procent.“

- 299 -

„To nestačí, Hari. To zdaleka nestačí.“

„Tak to tvrdíš ty, Daneeli. Nadace bude stejně silná, dynamická a

empatická, jak jen lidská civilizace být může. Pokud bude nějaká

kultura kdy připravená pustit se do chaosu, přežit záchvaty solipsis-

mu a prorazit na druhou stranu, bude to tato. A přesto, pokud

selže…“

„To je rub celé věci, Hari.“

„Pravda. Stojíme před pravděpodobností jedna ku čtyřem, že by

lidstvo mohlo být zničeno. Chápu, proč jsi chtěl něco lepšího, Danee-

li. Nutilo tě to udělat všechno, co bylo ve tvé moci, abys naše šance

zlepšil.

Nejdřív jsi chtěl tajnou mentalickou společnost, která bude po-

máhat První Nadaci. To ale vše změnilo jen o pár procent. Horší je,

že to vlastně zavedlo další narušení. Zášť obyčejných lidí vůči psy-

chické aristokracii, kupříkladu. A nebezpečí od zběhlých mentaliků.“

Hari zvedl obě ruce. „To je dost velká výzva, že? Buď umíněná

bitva s chaosem, nebo stálá vládnoucí třída mutantů. Není divu, žes

nakonec usoudil, že musí existovat třetí řešení! Není divu, že jsi tak

tvrdě pracoval na Gaie jako náhradě za Seldonův plán.“

Když Daneel odpověděl, mluvil s úctou a soucitem.

„Tvá práce je stále velmi důležitá, Hari. Lidstvo se musí na příš-

tích pár století něčím zaměstnat.“

„Zaměstnat? Chceš říct zabavit, ne? Lidé z mé Nadace se budou

považovat za odvážné výzkumníky, držící v rukou osud, získávající

lepší budoucnost skrze vlastní úsilí, byť s pomocí historických záko-

nů. A pak jim ty najednou vnutíš tu novotu. Už schválenou nějakým

chlapíkem, který všechno ví.“

„Muž, který má vždycky pravdu,“ opravil ho Daneel.

Hari mávl rukou. „To je jedno.“

Daneel si povzdechl. „Vím, že máš výhrady, Hari. Ale vezmi si

to z dlouhodobého hlediska. Co když jsou v jiných galaxiích entity

podobné těm memům, s nimiž jsme se setkali na Trantoru? Co když

jsou silnější? Možná už ve svých domovských galaxiích asimilovaly

všechny ostatní životní formy. Už možná míří sem k nám. Taková

vnější síla by mohla lidstvo ohrozit. Pouze když bude lidský druh

- 300 -

jednotný, mocný a soudržný, skutečný superorganismus Galaxia –

můžeme zajistit vaše přežití.“

Hari zamrkal. „Není to trochu přehnané? Nebo alespoň hodně

vzdálené?“

„Možná. Ale odvážím se to riskovat? Pohání mě Nultý zákon a

můj slib Eliáši Baleymu, že vás budu chránit všechny bez ohledu na

potíže! Bez ohledu na cenu.“

R. Daneel Olivaw udělal krok a ukázal na oblohu.

„Kromě toho, jen si to vezmi, Hari! Každá lidská duše ve spojení

se všemi ostatními! Všechny vědomosti okamžitě sdílené všemi.

Veškerá nedorozumění smazána. Každý pták, zvíře i hmyz začlenění

do obrovské, sjednocené sítě. Konečná vyrovnanost a pochopení, po

nichž toužili vaši staří mudrci. A dá se toho dosáhnout jen za polovi-

nu doby, kterou jsi vyprojektoval pro konečnou bitvu Nadace s chao-

sem.“

„Ano, je to přitažlivá představa,“ přitakal Hari. „Jenže já pořád

myslím na Terminus na druhém konci Galaxie. Malou planetu, velmi

podobnou této… této ubohé, zraněné Zemi. Přese všechno, Daneeli,

šance byly v jejich prospěch. Všechny činitele souhlasily. Měli by

skvělou šanci –“

„Sedmdesát procent není dost.“

„Tak proč je to nenecháš aspoň zkusit?“

„Hari, i kdyby prorazili na mýtickou druhou stranu, nevíš, jakou

společnost by potom vybudovali! Připouštíš, že socio-rovnice v té

chvíli vybuchly do singularit. Dobrá, Nadace by možná porazila cha-

os. Možná by získali nějakou velkou novou moudrost, ale co pak? Co

další krize, jež se objeví? Psychohistorie nenabízí žádný vhled. My

oba jsme slepí. Nemáme tušení, co bude následovat. Nemáme schop-

nost plánovat či je chránit.“

Hari kývl. „Ta nejistota… ta neschopnost předvídat… toho jsem

se celý život děsil. Proti tomu jsem vždycky bojoval a toto pouto mě

spojilo s tebou, Daneeli. Akorát teď, když se blíží můj konec, vidím

v tom jistou krásu.

Lidstvo je jako silně traumatizované dítě, a proto zůstává v dět-

ském pokoji, kde může být udržováno v bezpečí a v teple. V mnoha

věcech se možná s kalviniány rozcházíš. Daneele, ale všichni jste

- 301 -

předepsali amnézii, aby nám pomohla zmírnit kolektivní trauma –

tupou zapomnětlivost, která mohla zmizet v okamžiku, kdy by se na-

ši ochránci rozhodli vytáhnout rolety a otevřít dveře. Nikdy jste to

ale neudělali.

Zacházet s námi tímto způsobem by byl odporný zločin, nebýt

hrozby chaosu. A i s tou hrozbou, copak někde není nějaká hranice?

Místo, kdy je zapotřebí vyndat dítě z postýlky a nechat ho postavit se

vlastním výzvám? Čelit budoucnosti za vlastních podmínek?“

Usmál se. „Můžeme jenom žádat, aby na tom byli naši potomci

lépe než my. Nemůžeme požadovat, aby byli dokonalí. Budou si mu-

set své problémy řešit sami, jeden po druhém.“

Daneel na něj chvíli civěl, pak odvrátil zrak.

„Ty si možná můžeš takový přístup dovolit, na sklonku života,

ale mé programování není tak pružné. Když je v sázce přežití lidstva,

nesmím riskovat.“

„To chápu. Ale vem si to takhle, Daneeli. Kdyby tu teď byl Eliáš

Baley, nemyslíš, že on by to neriskl?“

Robot neodpověděl. Ticho se táhlo a Harimu to nevadilo. Stále

hleděl na rovnice namalované ve hvězdách a čekal, až se něco objeví.

Něco, co prve zahlédl.

Náhle několik činitelů vstoupilo na novou orbitu a srazilo se do

vzoru, který neexistoval nikde kromě jeho hlavy. Tento vhled neob-

sahovala žádná existující verze Seldonova plánu. Možná to byly jen

halucinace jednoho starce. Nebo vznikající realita, vynořující se ze

všech těch nových věcí, jež se během svého posledního dobrodruž-

ství dozvěděl.

Na každý pád ho to rozveselilo.

Aha, tady jsi ! Jsi skutečné? Nebo projevem zbožného přání? Byl

to kruhový motiv a vracel se ke svému původu.

Hari se podíval na Daneela, nepochybně nejušlechtilejší osobu,

jakou kdy poznal. Po dvaceti tisíci letech zápasů o dobro lidstva byl

robot nepokořený a odhodlaný jako vždy dostat své pány někam, kde

bude bezpečí, štěstí a jistota.

Určitě svůj poslední slib, jejž mi dal, splní. Ještě naposledy uvi-

dím svou milovanou ženu.

- 302 -

Jelikož žil Hari intimněji s robotem než s kterýmkoli člověkem,

soucítil se Zormou a Cloudií, jež chtěly mezi oběma rasami větší

jednotu. Za mnoho století se jejich přistup možná spojí s jinými v

nějaké bohaté směsi. Avšak jejich naděje a plány byly v současné

době bezvýznamné. Prozatím jen dvě verze osudu vykazovaly sku-

tečnou naději na úspěch. Daneelova Galaxia na jedné straně… a mi-

hotavá budoucnost, již nyní Hari viděl plout po obloze.

„Naše děti by tě ještě mohly překvapit, Daneeli,“ poznamenal

nakonec, čímž přerušil dlouhé ticho.

Robot to krátce zvážil a odpověděl: „Ty děti – míníš potomky

vyhnanců na Terminu?“

Hari kývl. „Za pět set let ode dneška z nich budou odlišní a na-

foukaní lidé, pyšní na svou civilizaci i na svou individualitu. Tím

svým ,člověkem, který má vždycky pravdu‘ možná oblbneš většinu

robotů, ale pochybuji, že to přijme Nadace.“

„Já vím, vím,“ přiznal Daneel s bolestí v hlase. „Proti asimilaci

Gaiou bude odpor. Krátkozraká panika, možná dokonce i násilí. Z

dlouhodobého hlediska na tom nebude záležet.“

Hari se však usmál.

„Myslím, že to tak docela nechápeš, Daneeli. Nejedná se o od-

por, s čím si budeš muset dělat starosti. Největší nebezpečí pro tvůj

plán bude znamenat zvláštní druh přijetí.“

„Co tím myslíš?“

„Myslím tím, jak si můžeš být tak jistý, že asimilována nebude

Gaia? Kultura té budoucí Nadace třeba bude tak silná, rozmanitá a

otevřená, že tvou inovaci prostě absorbuje, dá Gaii občanství a pak

přejde k ještě větším věcem.“

Daneel na Hariho zíral. „To… si umím těžko představit.“

„Je to součást vzoru, který život sledoval od chvíle, kdy se vy-

škrábal ze slizu. Jednoduché se včleňuje do složitého. Přese všechnu

svou moc a slávu Gaia – i Galaxia – jsou prosté bytosti. Jejich krása

a moc možná budou jen částí něčeho většího. Něčeho odlišnějšího a

velkolepějšího, než si umíš představit.“

„To nedokážu obsáhnout. Zní to riskantně. Neexistuje jistota…“

Hari se zasmál.

- 303 -

„Ach, můj milý příteli. My oba jsme byli vždycky posedlí před-

vídatelností. Ale občas prostě musíš pochopit – že vesmír neovlá-

dáš.“

Třebaže se cítil slabý, Hari se ve vznášecím křesle narovnal.

„Něco ti navrhnu, Daneeli. Vsadíme se.“

„Vsadíme?“

Hari kývl. „Bude-li po tvém a Gaia všechny asimiluje a nakonec

vytvoří obrovskou jednotnou Galaxii, řekni – budou ještě lidé potře-

bovat knihy?“

„Ovšemže ne. Podle definice budou všichni členové kolektivu

znát téměř okamžitě cokoliv, co zjistí ostatní. Knihy, v jakékoliv

formě, jsou technikou pro předávání informací mezi oddělenými

myslemi.“

„Aha. A tato asimilace by měla být dokončená, řekněme, za šest

set let ode dneška? Sedm set let nejvýš?“

„Měla by být.“

„Na druhou stranu, dejme tomu, že budu mít pravdu já. Představ

si, že moje Nadace bude ještě silnější, moudřejší a odolnější než ty,

Wanda nebo kterýkoliv robot čekáte. Třeba tě porazí, Daneeli. Mohli

by se rozhodnout, že vnější vliv robotů či lidských mentaliků a do-

konce i vševědoucích kosmických myslí prostě odmítnou.

Nebo možná Galaxii přijmou jako báječný dar, včlení ji do své

kultury a půjdou dál. Tak nebo tak, lidská diverzita a individualismus

budou v nějaké formě pokračovat. A pořád budou potřeba knihy!

Možná dokonce i Encyclopedia Galactica.“

„Já ale myslel, že Encyclopedia je jen lest, jak dostat Nadaci na

Terminus.“

Hari mávl rukou. „Na to zapomeň. Encyklopedisté tady budou, i

když možná ne od začátku. Ale otázka, kterou teď máme před sebou

– předmět naší sázky – je tohle.

Budou se nová vydání Encyclopedie Galacticy tisknout i za tisíc

let ode dneška?

Jestli uspěje tvůj plán Galaxia ve své čisté a prosté formě, za tisíc

roků žádné knihy ani encyklopedie nebudou. Jestli však mám pravdu

já, Daneeli, lidi budou neustále vytvářet a vydávat kompendia zna-

lostí. Skrze mentalické schopnosti se budou dělit o bezpočet vhledů a

- 304 -

intimností, jako to teď dělají přes holovizní telefony. Kdo ví? Ale

také si zachovají jistý stupeň individuality a budou navzájem komu-

nikovat starými způsoby.

Jestli mám pravdu, Daneeli, Encyclopedia bude prospívat… spo-

lu s našimi dětmi… a mou první láskou. Nadací.“

Hari Seldon upadl do tichého rozjímání, jež R. Daneel Olivaw

respektoval.

Jeho vnučka Wanda brzy přijde nahoru na drolící se kopec tvo-

řený rumem minulých lidských civilizací a vyzvedne ho pro cestu

zpět na Trantor… a možná ke zvláštnímu setkání, po kterém tolik

toužil.

Prozatím však Hari obdivoval výhled táhnoucí se do dáli – ga-

laktickou hvězdnou krajinu prostoupenou jeho milovanou matemati-

kou. Díval se na radiací zamořenou oblohu a vítal Chaos, svého sta-

rého nepřítele.

Konečně jsem tě poznal, pomyslel si.

Jsi jako tygr, který nás honíval. Jsi zima. Jsi hrozný hladomor…

překvapivá zrada… či nemoc, jež udeří bez varováni; a my pak kři-

číme: Proč?

Jsi každá výzva, jíž lidstvo čelilo a nakonec ji zdolalo. A my jsme

s každým vítězstvím trochu mocnější a moudřejší. Jsi zkouškou naší

sebedůvěry… naší schopnosti odolat a vytrvat.

Bylo správné, že jsem s tebou bojoval… a přesto, bez tvé opozice

by lidstvo nebylo ničím a nikdy by nepoznalo vítězství.

Chaos, jak si konečně uvědomil, byl tou substancí v pozadí, z níž

se vyvinuly jeho rovnice. Stejně jako sám život.

Navíc by ničemu neposloužilo litovat teď. Brzy se jeho molekuly

připojí k Chaosu v jeho věčném tanci.

Ale tam, mezi hvězdami, jeho celoživotní sen stále žil.

My to budeme vědět. Pochopíme a přerosteme všechno, co nás

omezuje.

Časem budeme větší, než jsme kdy považovali za možné.

- 305 -

Doslov

Nikdy není snadné psát ve vesmíru, který vytvořil jiný (v tomto

případě skvělý) autor. Zvlášť když tu ten spisovatel již není, aby s

ním bylo možné konzultovat poštou, po telefonu či nad sklenicí piva.

Člověk musí studovat jeho práci, aby vytvořil novou epizodu, která

bude konzistentní s původními příběhy, a přesto přinese nové vhledy,

které by si rád přečetl i on. V tomto případě všechny tři autory nové

trilogie – Greg Bear, Gregory Benford a moje maličkost – nutila lo-

gika vesmíru Isaaca Asimova přidat klíčový element chaosu – straš-

livé duševní nemoci, ovlivňující celé lidstvo. Isaac zanechal spoustu

narážek na tuto věc a umožnil, že naše inovace zůstala konzistentní s

jeho dřívějšími díly. Navíc chaos vysvětluje hlavní rys jeho budoucí

historie – amnézii, která otupuje triliony lidí po stovky generací.

Mohl jsem pokračovat o důvodech, proč jsem napsal tuto novou

vrstvu tak, jak jsem ji napsal, ale v této chvíli se zříkám dalších po-

známek kromě toho, že řeknu, že příběh Hariho Seldona nevidím ja-

ko zcela ukončený! Jako to běžně dělal Asimov, i já protkal Vítězství

Nadace vodítky, jichž by se jednou mohl někdo ujmout, pokud bude

chtít. Náznaky kulminují na dvou suchých stránkách, jež považuji za

rozuzlení této knihy. Ale místo, abych kalil vodu, možná jsem je ob-

čas jenom strčil jinam. Nejsou ani tak součástí Vítězství Nadace, jako

spíš sen o tom, co by se mohlo stát příště.

Proto byla taková legrace probírat u večeře osud. Museli jsme se

šťourat v budoucnosti. Prozkoumat ji s pomocí experimentů a fanta-

zie. Objevit chyby, kterým je třeba se vyhnout. A rozkrýt možnosti,

které by naši vnuci mohli brát za dané.

- 306 -