Isaac Asimov

Nemesis

- 1 -

Název originálu: NEMESIS

Ilustrace na obálce: Tim White

Grafická úprava obálky: Petr Bauer

eklad: Vladimír Lackovi

Redakce: Helena Šebestová, Magda Novotná

Copyright © 1989 by Nightfall, Inc.

All Rights Reserved

Copyright © 1994 for the Czech translation by V.Lackovi

Copyright © 1994 for Cover by T. White via Agentur Schlück

Copyright © 1994 for the Czech edition by Laser

ISBN 80-85601-83-4

- 2 -

AUTOROVA POZNÁMKA

Tato kniha není sou ástí cyklu Nadace, cyklu o robotech ani cyk-

lu íše. Je to samostatná kniha. Jen m napadlo, že na to upozorním,

abych p edešel p ípadnému nedorozum ní. Jist , jednoho dne ji mo-

hu jiným románem v lenit mezi ostatní, ale, znovu podotýkám, také

nemusím. Koneckonc , jak dlouho si m žu lámat hlavu tím, aby do

sebe zapadaly všechny spletitosti historie budoucnosti?

Další v c. Už je to dlouho, co jsem se rozhodl držet se jednoho

zásadního pravidla – být srozumitelný. Vzdal jsem se veškerých

myšlenek na poetický, symbolický, experimentální i jakýkoli jiný

zp sob vyjad ování, který by mi mohl (kdybych byl dost dobrý) za-

jistit Pulitzerovu cenu. Chci psát výhradn srozumiteln a nastolit tak

elý vztah mezi mnou, tená i a profesionálními kritiky – vlastn , ti

si mohou myslet, co cht jí.

Nicmén se obávám, že mé p íb hy se tvo í samy, a já se zd še-

ním shledal, že píšu ve dvou asových rovinách. Jeden sled událostí

se odehrává v sou asnosti p íb hu a druhý v jeho minulosti; ten se

ovšem sou asnosti neustále p ibližuje. Jsem si jist, že jejich sledová-

ní vám nebude init problémy, ale jelikož jsme p ece sta í p átelé,

napadlo m , že vás na to upozorním.

- 3 -

Marku Hurstovi

mému neocenitelnému editorovi,

který má, podle mého,

s mými rukopisy více práce

než já sám.

- 4 -

PROLOG

Sed l sám, obklí ený.

Venku svítily hv zdy, zvlášt pak jedna s malou soustavou sv

kolem. Vid l ji p ed svým vnit ním zrakem stejn z eteln , jako by ji

vid l ve skute nosti, kdyby odtemnil okno.

Malá hv zdi ka, nar žov le rudá – barva krve a zkázy, s p í-

zna ným jménem.

Nemesis!

Nemesis, bohyn pomsty a boží spravedlnosti.

Znovu si p ipomn l p íb h, který zaslechl v mládí – legendu,

mýtus, pov st o Potop sv ta, která smetla h íšné a zdegenerované

lidstvo a ponechala naživu jedinou rodinu, se kterou za alo vše od

za átku.

Tentokrát žádná potopa. Jen Nemesis.

Lidstvo znovu degenerovalo a Nemesis, jež se k n mu blížila,

byla spravedlivým trestem. Žádná Potopa. Nic tak jednoduchého

jako Potopa.

I kdyby se n kterým p ece jen poda ilo uprchnout – kam by se

pod li?

Pro necítil žádnou lítost? Lidstvo takto nemohlo dále existovat.

Pomalu umíralo na vlastní zlo iny. Byla vým na pomalé mu ivé

smrti za mnohem rychlejší p

inou ke smutku?

Zde byla planeta obíhající kolem Nemesis. Satelit obíhající ko-

lem planety. Rotor obíhající kolem satelitu.

Starov ká Potopa odnesla do bezpe í hrstku lidí v arše. M l je-

nom mlhavou p edstavu o tom, jak archa vypadala, ale Rotor byl její

paralela. Odnášel vzorky lidstva, které z stanou v bezpe í, a z nich

vzejde nový a neskonale lepší sv t.

Avšak pro ten starý – zbývá jen Nemesis!

Znovu si ji p edstavil. Rudý trpaslík šinoucí se po své stezce ne-

úprosn vp ed. On sám a jeho sv ty byly v bezpe í. Zem nikoli.

Nemesis je na cest , Zem !

A rozsévá Boží trest!

- 5 -

JEDNA

MARLENE

1.

Marlene vid la naposledy slune ní soustavu, když jí bylo n co

málo p es rok. Samoz ejm si to nepamatovala.

Hodn o ní p

etla, ale nikdy p i tom nem la pocit, že by n kdy

byla ástí slune ní soustavy, nebo že by slune ní soustava m la jak-

koliv obsahovat ji samu.

Celých patnáct let svého života si pamatovala jen Rotor. Vždyc-

ky o n m p emýšlela jako o sv

. Koneckonc , m l osm kilometr v

pr

ru. Od svých deseti let ho as od asu – p ibližn jednou za

síc, když to šlo – aby nevyšla ze cviku, obešla kolem dokola a

íležitostn se sklouzla po nízkogravita ních chodnících. Pokaždé to

byla legrace. A už klouzala nebo krá ela, Rotor, spolu se svými

budovami, parky, farmami, a hlavn lidmi, let l stále dál a dál.

Zabralo jí to celý den, ale matce to nevadilo. íkala, že Rotor je

naprosto bezpe ný. „Ne jako Zem ,“ dodávala obvykle. Pro ale ne-

byla Zem bezpe ná, se už nezmínila. „A v bec,“ skon ila vždycky.

Co se Marlene zamlouvalo nejmén , byli lidé. Nové s ítání, jak

tvrdili, ukázalo, že jich je na Rotoru šedesát tisíc. P íliš. P esp íliš. A

všichni s maskou pokrytectví na tvá i. Marlene se nemohla dívat na

ty falešné obli eje s v domím, že se pod nimi skrývá n co docela

jiného. Také o tom nemohla mluvit. Když byla mladší, n kolikrát to

zkusila, ale matka se vždycky rozhn vala a p ikázala jí, že takové

ci nesmí nikdy íkat.

ím byla starší, tím z eteln ji faleš rozeznávala, ale už jí tak ne-

vadila. Nau ila se ji brát jako fakt a snažila se trávit co nejvíce asu

sama, jen se svými myšlenkami.

- 6 -

Poslední dobou se jí myšlenky asto zatoulávaly k Erythro, pla-

net , kolem které obíhali po v tšinu Marlenina života. Nev

la,

pro ji tolik p itahuje, ale jak m la chvilku as, nechala se vyvézt na

pozorovací plošinu a upírala na planetu toužebný pohled. P ála si být

tam – p ímo na povrchu Erythro.

Matka se jí podrážd

a netrp liv ptávala, pro by cht la být

na prázdné a pusté planet , ale ona na to nikdy nedokázala odpov -

t. Nev

la to. „Prost chci,“ odpovídala.

Dnes op t stála sama na pozorovací plošin , planetu p ed sebou,

sama. Roto ané sem zabloudili jen z ídkakdy. Už ji znali, vysv tlo-

vala si to Marlene a z n jakého d vodu je Erythro víc nezajímala.

Tady byla; polovina ve sv tle, polovina ve tm . Mlhav si vzpo-

mn la na to, jak ji n kdo zdvihá, planeta se p ehoupne do jejího zor-

ného pole, vždycky jednou za as, a pokaždé je v tší, to jak se k ní

Rotor po celá ta léta pomalu p ibližoval.

Byla to skute ná vzpomínka? Vlastn jí tehdy už byly skoro ty-

i, tak pro ne.

už byla vzpomínka skute ná i nikoli, te ji p ekrývaly jiné

myšlenky – Marlene si postupn uv domovala, jak velká vlastn

planeta je. Erythro nem la v pr

ru osm kilometr , ale dvanáct

tisíc. Nemohla takovou velikost pochopit. Na obrazovce se tak velká

nezdála a Marlene si nedokázala p edstavit, že stojí na jejím povrchu

a vidí na stovky – nebo dokonce tisíce – kilometr daleko. Ale v

-

la, že to chce. Moc.

Aurinela Erythro nezajímala a to ji mrzelo. íkal, že má jiné sta-

rosti, jako t eba p ípravu na vysokou. Bylo mu sedmnáct a p l.

Marlene bylo nedávno teprve patnáct. Když vezmeme v úvahu,

že dívky dospívají rychleji, nebyl to tak velký rozdíl, pomyslela si

umín

.

inejmenším by m ly. Pohled se jí svezl po vlastním t le a s

obvyklým pocitem roztrp ení si uv domila, že ona p esto vypadá

stále jako dít , malé a podsadité.

Pohlédla znovu na Erythro, velikou, krásnou a na osv tlené stra-

matn

ervenou. Byla dost velká na to, aby mohla být planetou,

ale Marlene v

la, že ve skute nosti je to m síc. Obíhala kolem

Megas, to Megas (ta byla ješt v tší), byla planetou, i když tak

všichni nazývali Erythro. Ob , Megas i Erythro, a také Rotor, obíha-

ly kolem Nemesis.

- 7 -

„Marlene!“

Marlene za sebou zaslechla n í hlas a poznala, že pat í Aurine-

lovi. V poslední dob m la p ed ním stále víc a víc svázaný jazyk a

ina ji uvád la do rozpak . Hrozn se jí totiž líbilo, jak vyslovoval

její jméno. Vyslovoval ho správn , trojslabi

– Mar-LE-ne – s ma-

lým trylkem na „r“. Lahodilo to sluchu.

Oto ila se a špitla: „Ahoj, Aurinele,“ a snažila se p itom ne-

zrudnout.

Usmál se na ni. „Koukáš na Erythro, že jo?“

Neodpov

la. Samoz ejm , že koukala na Erythro. Všichni v -

li, co cítí k Erythro. „Kde ses tu vzal?“ ( ekni, že jsi m hledal,

zatoužila.)

Aurinel odv til: „Poslala m tvá matka.“

(Aha.) „Pro ?“

íkala, že máš špatnou náladu a že pokaždé, když jsi smutná,

jdeš sem nahoru. A já t mám dovést zpátky, protože když tu z sta-

neš, tak prý budeš ješt mrzut jší. Tak co, pro máš špatnou náladu?“

„Nemám. A jestli mám, tak k tomu mám d vod.“

„Jaký? No tak, ven s tím, už nejsi malé dít a m la by ses um t

vyjád it.“

Marlene zdvihla obo í. „Výmluvnost mi nechybí, nem j strach.

vod je prostý – cht la bych cestovat.“

Aurinel se rozesmál. „Vždy jsi cestovala. Procestovala jsi víc

než dva sv telné roky. Za celou historii slune ní soustavy nikdo ne-

procestoval ani zlomek sv telného roku. – Krom nás. Takže nemáš

vod si st žovat. Ty, Marlene Insignová Fisherová, Galaktický

poutník.“

Marlene potla ila výbuch smíchu. Insignová bylo mat ino dív í

íjmení. Kdykoli Aurinel vyslovil její jméno v plném zn ní, zasalu-

toval a ud lal p itom grimasu. A to už se dlouho nestalo. P edpoklá-

dala, že je to proto, že už byl skoro dosp lý, a musel se u it zachová-

vat d stojnost.

„Já si tu cestu ale nemohu pamatovat,“ ekla. „To dob e víš. A

když si na n co nevzpomínám, tak je to, jako by to ani neexistovalo.

Jsme te tady, více než dva sv telné roky od slune ní soustavy, a

nikdy se tam nevrátíme.“

„Jak to m žeš v

t?“

- 8 -

„Ned lej se. Už jsi n kdy n koho slyšel mluvit o tom, že bychom

se m li vrátit?“

„I kdybychom se nem li vrátit, komu by to vadilo? Zem je p e-

lidn ný sv t, a stejn tak p elidn ná a obnošená za ínala být celá

slune ní soustava. Není nám tu lépe – nejsme snad pány všeho, co je

na dohled?“

„Ne. Erythro je na dohled, ale abychom se stali jejími pány, mu-

seli bychom na ni sestoupit.“

„A neud lali jsme to snad? Máme na Erythro skv le fungující

Kopuli, to dob e víš.“

„Ta není pro nás, ale pro pár v dc . Já mluvím o nás. A nám sejít

dol nedovolí.“

asem,“ ekl povzbudiv Aurinel.

„Jist , až ze m bude stará bába. Nebo mrtvola.“

„Tak zlé to nebude. A je to, jak chce, te polez ven a ud lej

matce radost. Nem žu tu z stat. Mám n co na práci. Musím Dolo-

rette –“

Marlene zahu elo v uších a už konec v ty nezaslechla. Sta ilo

íct – Dolorette!

Marlene Dolorette nesnášela. Byla vysoká a – a tupá.

Ale jaký to m lo smysl? Aurinel se kolem ní to il a Marlene

esn v

la (sta ilo se na n j podívat) co ho k Dolorette táhne.

A te ho n kdo pošle, aby hledal ji a ztrácel tím as. Poznala, že

práv tak to cítil. Také poznala, jak už se nemohl do kat, aby byl

zpátky u té své – Dolorette. (Pro musela vždycky všechno poznat?

Bylo to n kdy tak nesnesitelné.)

Náhle zatoužila ho n jak zranit, najít slova, která mu zp sobí bo-

lest. A p itom aby byla pravdivá. Nedokázala by mu lhát.

„Nikdy se nevrátíme do slune ní soustavy,“ ekla. „A já vím

pro .“

„Ááá, tak pro tedy?“ Když Marlene váhav ml ela, dodal: „Ta-

jemství?“

Marlene byla v pasti. Nem la to íkat. „Vlastn bych to nem la

t,“ zabru ela. „Nem la bych to v

t.“ Ale cht la o tom mluvit.

V tu chvíli si p ála, aby se všichni cítili mizern .

„Ale mn to ekneš, že? Jsme p ece kamarádi?“

„Že by? Dobrá, eknu ti to. Nikdy se nevrátíme, protože Zem

bude zni ena.“

- 9 -

Aurinelova reakce byla jiná, než o ekávala. Za al se hlasit

eh-

tat. Chvilku mu trvalo, než se uklidnil. Nasupen na n j hled la.

„Marlene,“ ekl, „kam na to chodíš? Že ses dívala na n jakou de-

tektivku?“

„Ne!“

„Tak jak m žeš n co takového íct?“

„Protože to vím. Poznám to. Z toho, co lidé íkají, ale ne eknou a

z toho, co d lají, když neví, že to d lají. A z toho, co mi ekne po í-

ta , když mu dám správné otázky.“

„Jako t eba co?“

„Tob to ne eknu.“

„Nebude to náhodou, jen irou náhodou, tak,“ – a zdvihl dva prs-

ty t sn u sebe – „že máš bujnou fantazii?“

„Ne, ani náhodou. Zem nebude zni ena hned – možná ani za ti-

síce let – ale zni ena bude.“ S napjatým výrazem vážn pokývala

hlavou. „A nic tomu nezabrání.“

Nato se oto ila a odešla, rozezlená, že jí Aurinel nev í. Ne – ne,

že jí nev í. Bylo to n co víc. Myslel si, že se pomátla. Dob e mi tak.

ekla p íliš mnoho a ni eho tím nedosáhla. Všechno špatn .

Aurinel za ní hled l udiven . Z jeho pohledné chlapecké tvá e

vyprchal úsm v a k ži mezi obo ím mu zbrázdil neur itý pocit úz-

kosti.

2.

Eugenie Insignová se b hem cesty k Nemesis a po dlouhém po-

bytu v její soustav dostala do st edních let. Celá ta léta se pravideln

ujiš ovala: D láme to pro život sám a pro životy našich d tí ve vzdá-

lené budoucnosti.

Tížilo ji to jako kámen.

Jak to? P ece znala nevyhnutelné d sledky jejich po ínání už ve

chvíli, kdy Rotor opustil hranice slune ní soustavy. Všichni na Roto-

ru – všichni dobrovolníci – je museli znát. Ti, kte í nenašli odvahu k

nému odlou ení, opustili Rotor ješt p ed startem a mezi t mi,

kdo odešli, byl –

Eugenie myšlenku nedokon ila. Napadala ji asto a ona se jejímu

ukon ení vždycky bránila.

- 10 -

Te jsou zde, na Rotoru, ale byl Rotor „domov“? Pro Marlene

ano; nikdy nepoznala nic jiného. Ale pro ni, pro Eugenii? Domov –

to byla Zem a M síc a Slunce a Mars a všechny ostatní sv ty, které

lidstvo doprovázely celou jeho historií a prehistorií. Tvo ily neodd -

litelnou sou ást života všude tam, kde život existoval. Pocit, že „do-

mov“ nebyl zde, na Rotoru, ji neopoušt l dokonce ani te .

Vždy také strávila prvních osmadvacet let svého života ve slu-

ne ní soustav a od jednadvaceti do t iadvaceti, když psala diplomo-

vou práci, pracovala na samotné Zemi.

Zvláštní, jak jí as od asu bleskla hlavou myšlenka na Zemi a

jaký as ji zam stnávala. Nem la Zemi ráda. Nem la ráda její lid-

ské masy, její chatrnou organizaci, zálibu v anarchii p i jednání o

ležitých otázkách a politické násilí p i bezvýznamných sporech.

Nem la ráda rozmary zemského po así, její zjizvený povrch, zne iš-

né oceány. Vrátila se tehdy na Rotor s pocitem nesmírné úlevy a s

manželem, kterému se pokusila nabídnout sv j malý, milovaný, otá-

ející se sv t – cht la, aby se jeho ustálené pohodlí stalo pro n j stej-

p íjemným jako pro ni, která se v n m narodila.

Jenže on si všímal pouze jeho velikosti. „Po p l roce tu lov ka

nem že už nic p ekvapit,“ prohlásil tehdy.

O moc déle ani ona neudržela jeho zájem. Co se dalo d lat –

Vy ešilo se to samo. I když ne pro ni. Eugenie Insignová už byla

navždy ztracena mezi sv ty. Zato d ti m ly nad ji. Eugenie se naro-

dila k životu na Rotoru a dokázala žít bez Zem . Marlene se narodila,

dá se íci, výhradn k životu na Rotoru a dokázala žít bez slune ní

soustavy, zbyl jí jen nejasný pocit, že z ní pochází. Její d ti nebudou

t ani to a ani je to nebude zajímat. Pro n bude Zem a slune ní

soustava n co jako mýtus, a z Erythro se stane rychle se rozvíjející

sv t.

Alespo v to doufala. Marlene m la už nyní zvláštní posedlost,

co se tý e Erythro, p estože se u ní projevovala teprve v posledních

kolika m sících a mohla pominout stejn rychle, jako za ala.

Vcelku vzato, st žovat si by byl vrchol nevd ku. Nikoho nemoh-

lo ani ve snu napadnout, že by na ob žné dráze kolem Nemesis mohl

existoval obyvatelný sv t. Podmínky, které tuto obyvatelnost umož-

ovaly, byly neuv itelné. Když si uv domíme úvahy pravd podob-

nost výskytu n eho takového, co se nacházelo v blízkosti Nemesis,

bylo to z pozemského hlediska tém nepochopitelné.

- 11 -

Obrátila se k po íta i, který s bezb ehou trp livostí vlastní jeho

„plemeni“ ekal, až si prohlédne denní hlášení.

Ale než mohla za ít, ohlásila se sekretá ka a z miniaturního

knoflíkového reproduktoru p ipíchnutého na levém ramínku jejích

šat se ozval tlumený hlas: „Aurinel Pampas chce s vámi hovo it.

Není objednán.“

Insignová zavrt la hlavou, ale potom si vzpomn la, že ho poslala

za Marlene. „A jde dál,“ ekla.

Vrhla letmý pohled do zrcadla. Její vzhled byl v po ádku. Osob-

se jí zdálo, že vypadá mladší než na ty icet dva let. Doufala, že

tak p ipadá i ostatním.

Vypadalo to jako hloupost, d lat si starosti s vizáží kv li sedm-

náctiletému chlapci, ale Insignová si všimla, jak se na chlapce

vždycky dívala ubohá Marlene a dob e v

la, co ten pohled zname-

nal. Nemyslela si, že by si Aurinel, který tak pe oval o sv j vzhled,

kdy na Marlene, ješt d tské a neohrabané, by i jen pomyslel v

jiných souvislostech než jako na zábavné dít . A když už se Marlene

musela v tomto ohledu do kat zklamání, a si aspo nemyslí, že k

mu její matka p isp la tím, že se k chlapci chovala jinak než mile.

I tak mi to bude klást za vinu, pomyslela si s povzdechem In-

signová, zatímco chlapec, s úsm vem, který ješt nedokázal zast ít

mladickou nesm lost, vešel dovnit .

„Tak co, Aurinele,“ ekla. „Našel jsi Marlene?“

„Ano, madam. P esn tam, kde jste íkala, že bude, a ekl jsem jí,

že chcete, aby šla odtamtud pry .“

„A jak se cítí?“

„Víte, paní doktorko – nevím, jestli je to deprese nebo n co jiné-

ho, ale ekla mi takovou divnou … v c. Asi by se jí nelíbilo, kdy-

bych vám to ekl.“

„Mn se také nelíbí, že ji musím dávat špehovat, ale mívá n kdy

tak podivné nápady. D lá mi starosti. Povíš mi, co ti ekla?“

Aurinel pokýval hlavou. „Dob e, ale ne íkejte jí, že jsem vám to

ekl. Tentokrát je to opravdu n co. ekla, že Zem bude zni ena.“

ekal, že se Insignová za ne smát.

Neza ala. Namísto toho vybuchla. „ Cože? Pro by n co takové-

ho íkala?“

„Nevím, paní doktorko. Je to moc chytrá holka, vždy víte, ale

mívá n kdy tak zt ešt né nápady. Anebo to možná na m jen hrála.“

- 12 -

Insignová ho p erušila. „V bec bych se nedivila, kdyby to tak

bylo. Má moc zvláštní smysl pro humor. Poslouchej m , Aurinele,

nechci, aby ses o tom n kde zmi oval. Nechci, aby vznikly n jaké

hloupé povída ky. Rozumíš?“

„Jist , madam.“

„Myslím to vážn . Ani slovo.“

Aurinel energicky p ikývl.

„Musím ti pod kovat, že jsi mi to ekl, Aurinele. Dob e jsi ud -

lal. Promluvím si s Marlene a zjistím, co ji trápí – nedozví se, žes mi

co ekl, neboj se.“

„Díky,“ ekl Aurinel. „Jenom ješt jedna v c, madam.“

„A to?“

„ Bude Zem zni ena?“

Insignová na n j civ la a potom se p inutila ke smíchu. „Ovšem-

že ne! Te m žeš jít.“

Dívala se za ním a p ála si, aby se byla dokázala zasmát p esv d-

iv ji.

3.

Janus Pitt vypadal p sobiv , což mu kdysi pomohlo na cest

vzh ru do ú adu komisa e Rotoru. V po átcích vzniku kolonií se

volalo po lidech, kte í m li nanejvýš pr

rnou výšku. Cht li tím

dosáhnout zmenšení pot eb na ubytovací prostory a celkovou spot e-

bu v pr

ru na jednoho kolonistu. asem se to ukázalo jako nepo-

ebná malichernost a upustilo se od toho. Avšak v genech prvních

kolonist tato tendence p etrvala a pr

rný Roto an z stal o centi-

metr, dva menší, než byla pr

rná výška obyvatel pozd jších kolo-

nií.

Pitt byl však vysoký, s ocelov šedými vlasy, podlouhlým obli-

ejem a hlubokýma modrýma o ima, a p estože mu už bylo padesát

šest, byl stále v dobré kondici.

Když Eugenie Insignová vešla, Pitt vzhlédl od stolu a usmál se,

ale obvyklý pocit neklidu ho neopustil. Na Eugenii bylo vždycky

co zneklid ujícího, snad až unavujícího. S t mi jejími D vody (s

velkým D) bylo pokaždé t žké po ízení.

„Musím ti pod kovat, že jsi m tak rychle p ijal, Janusi,“ ekla.

- 13 -

Pitt odložil klávesnici po íta e a op el se v k esle. Úmysln si

povzdechl.

„No tak,“ ekl, „my dva si nemusíme na nic hrát. Ušli jsme spolu

hodný kus cesty.“

„A sdíleli mnohé,“ dodala Insignová.

„Tak tak,“ p ikývl. „Jak se má tvá dcera?“

„Práv o ní chci s tebou mluvit. Jsme pod clonou?“

Pitt svraštil obo í. „K emu? Co je tady t eba tajit a p ed kým?“

Jeho vlastní otázka mu p ipomn la, v jak neobvyklé situaci se

Rotor nacházel. Prakticky vzato byl ve vesmíru sám. Slune ní sou-

stava byla více než dva sv telné roky daleko a v okruhu stovek, a,

pokud bylo známo, miliard sv telných let neexistovala žádná jiná

civilizace.

Roto ané možná mohli poci ovat záchvaty obav a nejistoty, ale

ur it nemuseli mít žádný strach z intervence zven í. Vlastn ani z

ehokoli jiného, napadlo ho.

Insignová ekla: „Dob e víš, co je t eba tajit. Byl jsi to p ece ty,

kdo vždycky trval na zachování ml enlivosti.“

Pitt aktivoval zvukovou clonu a poznamenal: „Musíme o tom

znovu za ínat? Eugenie, prosím t , tohle už je jednou provždy za

námi. Bylo to za námi, už když jsme p ed trnácti lety odešli. Chápu,

že ti to ob as nedá spát –“

„Nedá spát? Samoz ejm , že mi to nedá spát. Je to moje hv zda,“

a ud lala gesto, jakoby ukazovala k Nemesis. „ Moje zodpov dnost.“

Pitt sev el rty. Musíme s tím vším znovu za ínat? povzdechl si v

duchu.

Nahlas ekl: „Jsme pod clonou. Tak, co t trápí?“

„Marlene. Moje dcera. N jak se to dozv

la.“

„Co se dozv

la?“

„To o Nemesis a slune ní soustav .“

„Jak by se to mohla dozv

t? Pokud jsi jí to ovšem sama ne ek-

la?“

Insignová bezmocn rozhodila ruce. „Ovšem, že jsem jí to ne ek-

la, nebylo to totiž zapot ebí. Nevím, jak je to možné, ale vypadá to,

že Marlene slyší a vidí všechno. A z mali kostí, které zaslechne nebo

kterých si všimne, si poskládá zbytek. M la tuhle schopnost vždyc-

ky, ale b hem posledního roku je to k nevydržení.“

- 14 -

„Takže jen hádá a ob as se prost trefí do erného. Pov z jí, že

se mýlí a dohlédni na to, a si to nechá pro sebe.“

„Jenže ona už to sd lila jednomu mladíkovi, který s tím p išel za

mnou. Tak jsem se to dozv

la. Aurinel Pampas. Rodinný p ítel.“

„Ááá, ano. To jméno mi n co íká. Jednoduše mu ekni, aby ne-

poslouchal výmysly n jaké malé holky.“

„Ona už není malá holka. Je jí patnáct.“

„Pro n j je, to t mohu ujistit. Jak íkám, už jsem o n m slyšel.

Mám takový pocit, že se nem že do kat dosp losti, a taky si vzpo-

mínám, že když jsem byl v jeho letech, byla patnáctiletá d

ata pod

moji úrove , zvlášt když byla –“

„Chápu,“ ekla trpce Insignová. „Zvlášt když byla malá, zavali-

tá a nezajímavá. A že je vysoce inteligentní, to nic neznamená?“

„Pro m a pro tebe jist ano. Pro Aurinela ur it ne. Když bude

eba, tak s chlapcem promluvím. A ty si promluv s Marlene. Vysv t-

li jí, že je to nesmysl, že to není pravda, a že nesmí svými výmysly

lat zbyte ný rozruch.“

„A co když to je pravda?“

„To sem nepat í. Podívej se, Eugenie, ty a já jsme po léta tuto

možnost tajili, a bude nejlépe, když v tom budeme pokra ovat. Kdy-

by se to dostalo mezi lidi, ur it by se celá v c zveli ila a mohla by

vyvolat sentimentální nálady – zbyte

sentimentální nálady. Jenom

by to odvedlo naši pozornost od úkolu, který nás zam stnává od

chvíle, co jsme opustili slune ní soustavu a který nás bude zam stná-

vat možná po celé generace.“

Podívala se na n j – ot esen , nev ícn .

„Copak v tob opravdu není ani trochu citu ke slune ní soustav ,

k Zemi – ke sv tu, ze kterého vzešla lidská civilizace?“

„Ale ano, Eugenie, je a ne málo. Ale city jsou pudová záležitost,

a já si nemohu dovolit, aby m ovládly. Opustili jsme slune ní sou-

stavu, protože jsme se domnívali, že je na ase, aby se lidská civiliza-

ce rozší ila dál. Jiní, jsem si jistý, nás budou následovat; možná už to

práv d lají. Ud lali jsme z lov ka galaktický fenomén a už nem -

žeme uvažovat v rámci jediné planetární soustavy. Naše práce je

zde.“

Chvíli si up en hled li do o í, potom Eugenie odevzdan

ekla:

„Zase jsi m p emluvil. Tolik let a vždycky m p emluvíš.“

- 15 -

„Ano a p íští rok budu muset zase, p esp íští rok stejn tak. Ty

toho nikdy nenecháš, Eugenie, a m to už za íná zmáhat. M lo ti to

sta it hned napoprvé.“ A položil si na klín klávesnici po íta e.

- 16 -

DV

NEMESIS

4.

Poprvé ji p emluvil p ed šestnácti lety, v roce 2220, v tom vzru-

šujícím roce, kdy se p ed nimi otev ely brány Galaxie doko án.

Janus Pitt m l tehdy tmav hn dé vlasy a ješt nebyl komisa em

Rotoru, a koli o n m všichni mluvili jako o muži stoupajícím vzh -

ru. Už tehdy stál v ele Výzkumného a Obchodního odd lení, a pro-

jekt Dálková Sonda spadal pod jeho zodpov dnost a byl do zna né

míry výsledkem jeho snažení.

Šlo o první pokus o p ekonání vesmírného prostoru pomocí hy-

perposilovaného pohonu.

Pokud jim bylo tehdy známo, jediný Rotor vyvinul hyperposilo-

vací technologii, a Pitt byl nejsiln jším zastáncem návrhu, aby vyná-

lez z stal v tajnosti.

Na sch zi Rady tehdy ekl. „Slune ní soustava je p elidn ná.

Nové vesmírné kolonie pro sebe stále obtížn ji nacházejí dostate ný

prostor. Nebude trvat dlouho a všude bude nep íjemn t sno. A co

víc, každá kolonie má svou ekologickou rovnováhu a ta se nám za í-

ná vymykat z rukou. Omezujeme obchod ze strachu, aby se k nám

nedostaly zástupy n

ích parazit

i patogen .

Zbývá nám jediné ešení, vážení pánové, a to opustit slune ní

soustavu – bez fanfár, bez ohlášení. Odejít a najít si nový domov, kde

budeme moci založit nový sv t s vlastním lidstvem, vlastní spole -

ností, vlastním zp sobem života. A toho nejde docílit bez hyperposi-

lovaného pohonu – který my máme. Ostatní kolonie ho d íve i poz-

ji také vyvinou a vydají se do vesmíru. Slune ní soustava bude

jako odkvetlá pampeliška, jejíž chmý í je rozeseté po celém vesmíru.

- 17 -

Když vyrazíme jako první, najdeme možná vhodný sv t d ív, než

se ostatní rozhodnou následovat nás. Mezitím už m žeme být pevn

usídlení, takže když po nás p ijdou další a což se m že stát, narazí na

náš nový sv t, budeme dost silní na to, abychom je poslali jinam.

Galaxie je velká a vhodné sv ty musí být i jinde.“

Ozvaly se tehdy námitky, jak by ne, velmi ostré námitky. N kte í

protestovali ze strachu – strachu p ed neznámem. N kte í protestova-

li ze sentimentality – sentimentality v

i domovské planet . N kte í

protestovali z idealismu – z touhy p edat získané v domosti, aby

mohli s nimi jít i druzí.

Pitt mohl sotva ekat, že zvít zí. Odvážil se prosazovat sv j ná-

zor jen proto, že mu Eugenie Insignová dodala vít zný argument.

Bylo neuv itelné št stí, že s tím tehdy p išla nejprve za ním.

V té dob byla ješt mladá, šestadvacetiletá, vdaná, ale prozatím

bezd tná. Vešla celá vzrušená, s rum ncem ve tvá i a s náru í po íta-

ových sestav.

Vzpomn l si, že se tehdy zamra il, rozlad ný její opovážlivostí.

Byl sekretá em odd lení a ona – ona nebyla nikdo, i když, jak se dál

ukázalo, byl to ten úpln poslední okamžik, kdy nebyla nikdo.

V tu chvíli si to samoz ejm neuv domoval a byl pobou ený, že

bez ohlášení vtrhla dovnit . Její zjevné rozrušení v n m vzbuzovalo

odpor. Chystala se ho seznámit s nekone nou složitostí n eho, co

držela v rukou, a ud lat to navíc s takovým nadšením, že ho to muse-

lo ve chvilce odrovnat.

Správn m la vypracovat krátké shrnutí a p edat ho jednomu z

jeho asistent . To se jí také chystal íci. „Vidím, že máte s sebou n -

jaké údaje, paní doktorko, kterými chcete upoutat moji pozornost.

Rád se na n v pat

ném ase podívám. Co kdybyste je nechala u

jednoho z mých asistent ?“ A ukázal ke dve ím. Toužebn si p ál,

aby ud lala elem vzad a odkrá ela nazna eným sm rem. (N kdy, v

zahál ivých chvílích pozd jších let, p emítal, co by se asi stalo, kdy-

by to tenkrát opravdu ud lala. Tuhla mu p i té myšlence krev v ži-

lách.)

Ona ale ekla: „Ne ne, pane sekretá i. Musím mluvit s vámi a s

nikým jiným.“ Hlas se jí p itom chv l, jako by nemohla ovládnout

své rozrušení. „Jde o nejv tší objev, který kdo u inil, od doby – od

doby –“ Nenašla slova. „Prost ten nejv tší.“

- 18 -

Pitt pochybova

pohlédl na archy papír . T ásly se jí v rukou,

zatímco on na sob nezaregistroval žádnou odezvu odpovídající je-

jímu vzrušení. Tihle specialisté si vždycky myslí, že n jaký mikro-

pokrok v jejich mikrooboru m že rozmetat celý dosavadní systém.

„Tak dobrá, doktorko, m žete mi to n jak laicky vysv tlit?“ re-

zignoval.

„Jsme pod clonou, pane?“

„Pro bychom m li být pod clonou?“

„Nechci, aby to kdokoliv slyšel, dokud si nebudu jistá, že – že –

musím všechno znova projít a dvakrát zkontrolovat, až nebudu mít

nejmenší pochybnosti. Ale, abych ekla pravdu, žádné pochybnosti

nemám. Asi se nevyjad uji moc srozumiteln , že?“

„Ne,“ odpov

l mraziv Pitt a položil ruku na kontaktní tla ít-

ko. „Jsme pod clonou. Tak spus te.“

„Všechno je tady. Ukážu vám to.“

„Ne. Nejd ív mi to vysv tlete. Slovy. Stru

.“

Zhluboka se nadechla. „Pane sekretá i, objevila jsem nejbližší

hv zdu.“ O i m la rozší ené a prudce dýchala.

Pitt ekl: „Nejbližší hv zda je Alfa Centauri a ví se to ty i stale-

tí.“

„Nejbližší, o které víme, ale ne nejbližší, o které m žeme v

t.

Objevila jsem hv zdu, která je ješt blíž. Naše Slunce má vzdáleného

pr vodce. V il byste tomu?“

Pitt si ji pozorn prohlížel. Nebylo to nic neobvyklého. Sta ilo,

aby byli dostate

mladí a nezkušení a m li dostatek elánu, a stáva-

lo se každou chvíli, že p ed asn explodovali.

„Jste si tím jistá?“ zeptal se.

„Jsem. Opravdu. Podívejte se na moje údaje. Je to nejfantasti -

jší objev v astronomii od doby –“

„ Pokud je to ovšem pravda. A neukazujte mi žádné údaje. Podí-

vám se na n pozd ji. Vysv tlete mi to. Jestli existuje hv zda bližší

než Alfa Centauri, pro ji doposud nikdo neobjevil? Pro to muselo

ekat až na vás, paní doktorko?“ V

l, že to zn lo jízliv , ale nezdá-

lo se, že by tomu v novala pozornost. Byla p íliš rozrušená.

„Z jednoho prostého d vodu. Je za mra nem, hustým mra nem

hv zdného prachu, které se shodou okolností nachází mezi tímto

pr vodcem a námi. Kdyby prach netlumil její zá i, byla by to hv zda

osmé velikosti a bezpochyby by neušla pozornosti. Prach zeslabuje

- 19 -

její viditelnost a iní z ní hv zdu devatenácté velikosti, ztracenou

mezi miliony ostatních slabých hv zd. Nebylo pro si jí všímat. Ni-

kdo se jí nezaobíral. Je na konci jižní oblohy, takže v tšina teleskop

na prakoloniích na ni ani nešla nasm rovat.“

„Když je to tak, jak to, že jste si jí všimla vy?“

„Díky Dálkové Sond . Abyste pochopil, tato Sousední hv zda a

Slunce vzájemn st ídají svá postavení, relativn , samoz ejm . P ed-

pokládám, že se tato hv zda a Slunce otá ejí kolem spole ného gra-

vita ního centra, a to velmi pomalu, v period n kolika milion let.

Je možné, že p ed pár staletími bylo jejich vzájemné postavení tako-

vé, že hv zdu bylo na jedné stran mra na vid t v plném svitu, ale

bez teleskopu byste ji i tak nezpozoroval. A teleskopy jsou staré jen

šest set let – tedy mladší než místa na zem kouli, ze kterých byla

Sousední hv zda viditelná. Za pár století bude znovu jasn viditelná

a bude zá it na druhé strán prachového mra na. My na to ale nemu-

síme ekat. Dálková Sonda nám ta staletí ukrátila.“

Pitt cítil, jak se mu zrychluje tep, takový vzdálený pocit, jako by

se v n m n co rozho ívalo. ekl:

„Chcete tím nazna it, že Dálková Sonda po ídila snímek práv

toho úseku oblohy, ve kterém se Sousední hv zda nachází, a že byla

dostate

daleko ve vesmíru, aby vid la za mra no a vyfotila ji v

plném svitu?“

„P esn tak. Máme hv zdu osmé velikosti tam, kde by žádná

hv zda osmé velikosti nem la existovat a její spektrum je spektrum

rudého trpaslíka. A rudého trpaslíka nejde zpozorovat na p íliš vel-

kou vzdálenost, takže musí být velmi blízko.“

„Dobrá, ale pro blíž než Alfa Centauri?“

„P irozen jsem prostudovala daný výsek oblohy, jak je vid t z

Rotoru, a žádná hv zda osmé velikosti tam nebyla. Zato jsem kousek

vedle našla hv zdu devatenácté velikosti, která nebyla na snímku

po ízeném z Dálkové Sondy. Domyslela jsem si, že hv zda devate-

nácté velikosti je ve skute nosti utlumená hv zda osmé velikosti, a

fakt, že se nenacházely esn v tomtéž míst , musel být výsledkem

paralaxního posunu.“

„Ano, tomu bych rozum l. Blízké objekty pozorované z r zných

míst se na vzdáleném pozadí zdají jakoby posunuté.“

„To je pravda, ale hv zdy jsou tak daleko, že i kdyby se Dálková

Sonda vzdálila na kus sv telného roku, nezp sobila by zm na její

- 20 -

polohy významn jší zm nu postavení vzdálených hv zd. T ch blíz-

kých ovšem ano. A tato Sousední hv zda se posunula o ohromný

kus, samoz ejm v pom rném m ítku. Zkoumala jsem oblohu z r z-

ných bod , ve kterých se nacházela Dálková Sonda p i své cest do

vesmíru. B hem té doby byly po ízeny t i snímky a Sousední hv zda

na nich byla stále jasn jší, v závislosti na tom, jak ji Dálková Sonda

monitorovala stále blíž a blíž k okraji mra na. Podle velikosti para-

laxního posunu vychází, že Sousední hv zda musí být ve vzdálenosti

jen n co málo v tší než dva sv telné roky. To je polovi ní vzdálenost

Alfy Centauri.“

Pitt se na ni zkoumav díval. Dlouhé ml ení, které následovalo,

jen p idalo na její nervozit a nejistot .

„Pane sekretá i,“ ekla, „podíváte se te na ty údaje?“

„Ne,“ ekl. „Sta í, co jste mi ekla. Te vám musím položit n -

kolik otázek. Takže, pokud vás dob e chápu, pravd podobnost, že by

se n kdo soust edil na hv zdu devatenácté velikosti a snažil se získat

její paralaxu, aby ur il její vzdálenost, je zanedbatelná.“

„Prakticky nulová.“

„Existuje n jaký další zp sob, jak si všimnout, že n jaká matná

hv zda musí být velmi blízko?“

„M že mít velký vlastní pohyb – jako hv zda. To znamená, že

kdybyste ji neustále pozorovali, zm nila by vlastním pohybem, ví-

cemén po p ímce, své postavení na obloze.“

„Šlo by ji v tom p ípad zpozorovat?“

„Mohlo by, ale ne všechny hv zdy mají velký vlastní pohyb,

estože jsou blízko nás. Pohybují se v trojrozm rném prostoru a my

jejich vlastní pohyb vidíme ve dvojrozm rné projekci. Vysv tlím

vám –“

„Ne, hodlám vás i nadále držet za slovo. Má tato hv zda velký

vlastní pohyb?“

„To by se muselo spo ítat, a chvilku by to trvalo. Mám n kolik

starších snímk dané ásti oblohy a pokud má n jaký v tší vlastní

pohyb, mohla bych ho ur it. Musela bych na tom n jakou dobu pra-

covat.“

„Ale myslíte si, že má takový vlastní pohyb, který by upoutal

pozornost astronom , kdyby si hv zdy náhodou všimli?“

„Ne, to ne.“

- 21 -

„Takže je možné, že my na Rotoru jsme jediní, kte í o Sousední

hv zd v dí, protože jsme jako jediní vyslali Dálkovou Sondu. Je to

váš obor, doktorko. Souhlasíte s tím, že jsme jediní, kte í vyslali

Dálkovou Sondu?“

„Dálková Sonda není tak docela tajný projekt, pane sekretá i.

ijali jsme od ostatních kolonií do jeho programu n kolik experi-

ment a se všemi je diskutovali, dokonce i se Zemí, která se o astro-

nomii poslední dobou p íliš nezajímá.“

„Ano, p enechává ji koloniím, což je chvályhodné. Ale nevyslala

jaká kolonie vlastní Dálkovou Sondu, aniž bychom si toho

všimli?“

„O tom siln pochybuji, pane. K tomu by pot ebovali hyper-

posilovaný pohon, a technologii hyperposilování jsme drželi v na-

prosté tajnosti. Kdyby ji m li, tak bychom to v

li. Museli by pro-

vád t experimenty ve vesmíru, které by nás na to upozornily.“

„Podle Smlouvy o vým

v deckých informací mají být všech-

ny údaje získané Dálkovou Sondou ve ejn publikovány. Znamená

to, že jste již informovala –“

Insignová ho rozho en p erušila. „Ovšem, že ne. Než n co zve-

ejním, musím toho zjistit mnohem víc. Prozatím mám pouze p ed-

žný výsledek, který vám zde d

rn p edkládám.“

„Ale nejste jediný astronom, který pracuje na projektu Dálková

Sonda. P edpokládám, že jste své výsledky už ukázala koleg m.“

Insignová se za ervenala a odvrátila zrak. Potom omluvn doda-

la. „Ne, neukázala. Já ten údaj post ehla. Já za ním šla. Já rozpraco-

vala jeho význam. Já. A chci mít jistotu, že zásluha za to p ipadne

mn . Jen jedna hv zda m že být nejblíže Slunci, a já chci být zapsá-

na ve v deckých análech jako její objevitelka.“

„A co když se najde ješt bližší,“ Pitt si dovolil první úsm v b -

hem jejich rozhovoru.

„Dávno by se o ní v

lo. I o té mé by se v

lo, nebýt nezvyklé

existence toho nepatrného mra na. Další – ješt bližší – hv zda ne-

ichází v bec v úvahu.“

„Takže si to shrneme, doktorko. Vy a já jsme jediní, kdo ví o

Sousední hv zd . Mám pravdu? Nikdo jiný?“

„Ano, pane. Jen vy a já, prozatím.“

„Žádné prozatím. Musí to z stat v tajnosti, dokud nebudu p ipra-

ven seznámit s tím n kolik ur itých osob.“

- 22 -

„Ale Smlouva o vým

v deckých informací –“

„Tu musíme ignorovat. Každé pravidlo má svoji výjimku. Na váš

objev se vztahuje Bezpe nostní p edpis kolonie. A jakmile dojde k

aplikaci Bezpe nostního p edpisu, nem žeme váš objev zve ejnit.

Hyperposilovací technologii také nezve ej ujeme.“

„Ale existence Sousední hv zdy nemá nic spole ného s bezpe -

ností kolonie.“

„Práv naopak, paní doktorko. Možná si to neuv domujete, ale

išla jste na n co, co m že zm nit osud lidské rasy.“

5.

Stála a strnule na n j zírala.

„Sedn te si. Vy a já jsme te n co jako spiklenci a musíme si

ovat. Od této chvíle, když budeme sami, jste pro m Eugenie a

já pro vás Janus.“

„Nemyslím, že by to bylo vhodné,“ namítla Insignová.

„Bude muset, Eugenie. Konspirace založená na chladných, for-

málních vztazích je nemožná.“

„Jenže já nechci s nikým a o ni em konspirovat, to je všechno.

Nechápu, pro by m la fakta týkající se Sousední hv zdy z stat uta-

jena.“

„Máte strach o své prvenství, je to tak?“

Insignová na vte inku zaváhala, potom ekla:

„Mám. Na to m žete vzít jed, Janusi. Svoje prvenství mít mu-

sím.“

„Te na chvilku zapome te,“ ekl, „že n jaká Sousední hv zda

existuje. Víte, že už hodnou dobu prosazuji, že by m l Rotor opustit

slune ní soustavu. Co si o tom myslíte vy? Opustila byste slune ní

soustavu?“

Pokr ila rameny. „Nejsem si jistá. Bylo by to p kné, vid t popr-

vé zblízka pár astronomických objekt – ale taky z toho jde trochu

strach, ne?“

„Myslíte opustit domov?“

„Ano.“

„Ale ten byste neopustila. Váš domov je Rotor,“ rozp áhl paže.

„M la byste ho s sebou.“

- 23 -

„Ale i tak, pane sek – Janusi, Rotor není všechno, co znamená

slovo domov. Co naše sousedství, ostatní kolonie, planeta Zem , celá

slune ní soustava?“

„P elidn né sousedství. Nakonec bude stejn muset n kdo odejít,

cht necht . Na Zemi byla kdysi doba, kdy museli n kte í lidé p eko-

nat h ebeny hor, p eplout oceány. P ed dv ma staletími museli Po-

zemš ané opustit svoji planetu a založit kolonie. Toto je pouze další

kapitola téhož prastarého p íb hu.“

„Chápu, ale jsou lidé, kte í to nikdy neud lali. Jsou lidé, kte í

stále z stávají na Zemi. Jsou lidé, kte í už nekone né generace žijí v

jednom malém pozemském regionu.“

„A ty chceš být jednou z t ch soch.“

„Myslím, že to je to, co chce m j muž, Crile. O vašich názorech

se vyjad uje zcela otev en .“

„Pro ne, máme na Rotoru svobodu projevu i myšlení, takže se

mnou nemusí souhlasit, to jak má chu . Ale chci se zeptat na n co

jiného. Když lidé, obecn – a už na Rotoru nebo jinde, uvažují o

opušt ní slune ní soustavy, kterou oblast mají na mysli?“

„Alfu Centauri, samoz ejm . To je hv zda, o které si všichni

myslí, že je nejblíž. I s hyperposilovaným pohonem nedosáhnete

pr

rné rychlosti vyšší, než je rychlost sv tla, takže by vám to za-

bralo ty i roky. Kamkoli jinam by to trvalo mnohem déle, a ty i

roky je už i tak dost dlouhá doba na cestování.“

„A ekn me, že bychom mohli cestovat ješt rychleji, a že by-

chom mohli dorazit mnohem dál než jen k Alf Centauri, kam by-

chom pak šli?“

Insignová chvilku uvažovala a potom ekla: „Myslím – stále k

Alf Centauri. Bylo by to po ád v našem nejbližším sousedství.

Hv zdy by v noci vypadaly skoro stejn a to by uklid ovalo. A na-

cházeli bychom se blízko domova, pro p ípad, že bychom se cht li

vrátit. Krom toho, Alfa Centauri A, což je nejv tší ze t í hv zd sou-

stavy, je prakticky dvojníkem našeho Slunce. Alfa Centauri B je sice

menší, ale ne p íliš. A i kdybychom vyškrtli Alfu Centauri C, rudého

trpaslíka, stále by to byly dv hv zdy za jednu, jinak

eno, dv

planetární soustavy.“

ekn me, že by n jaká kolonie odlet la k Alf Centauri, našla

pom rn vhodnou obyvatelnou planetu, založila tam nový sv t a ve

- 24 -

slune ní soustav by se o tom v

lo. Kdyby se další kolonie roz-

hodla opustit slune ní soustavu, kam by se vydala?“

„K Alf Centauri, samoz ejm ,“ odv tila bez váhání Insignová.

„Lidská rasa by tedy stále sm ovala na 'vyzkoušená' místa a

kdyby m la n která kolonie úsp ch, ostatní by ji velmi brzy následo-

vali, až by byl nový sv t stejn p elidn ný jako ten starý, až by i tam

existoval nespo et menšin s nespo tem kultur a nakonec nespo et

kolonií s nespo tem ekologií.“

„Tak by nastal as vyrazit k další hv zd .“

„Jenže úsp ch na jednom míst , Eugenie, by vždycky p itáhl dal-

ší kolonie. Zdravá dobrá planeta p iláká zástupy dalších.“

„Asi máte pravdu.“

„Ale když se vydáme ke hv zd , která je pouhé dva sv telné

roky vzdálená, pouze polovi ní vzdálenost k Alf Centauri, a nikdo

krom nás o tom nebude v

t, kdo za námi p jde?“

„Nikdo, dokud nenajdou Sousední hv zdu.“

„Ale to m že trvat dlouho. Mezitím se všichni nahrnou k Alf

Centauri nebo k n které z mála hv zd, které p icházejí v úvahu. Ni-

kdy si nevšimnou rudého trpaslíka, kterého budou mít prakticky pod

nosem, a kdyby si ho p ece jen všimli, zavrhnou ho jako nevhodné

místo ke kolonizaci – pokud ovšem nebudou v

t, že z n j už lidé

inili 'prosperující podnik'.“

Insignová na n j nejist hled la. „Ale o em to vlastn mluvíme?

ekn me, že se vydáme k Sousední hv zd , aniž by se to n kdo do-

zv

l. Jaký z toho pro nás plyne užitek?“

„Budeme ten sv t moci zalidnit. Jestli tam najdeme obyvatelnou

planetu –“

„Nenajdeme. Ne kolem rudého trpaslíka.“

„Potom musíme využít všechny suroviny, které tam existují, k

vybudování neomezeného po tu kolonií.“

„Myslíte, abychom m li pro sebe v tší možnosti?“

„Ano. Mnohem v tší možnosti, než kdyby se hned za námi p i-

hnali ostatní.“

„Tím tedy získáme trochu víc asu. Ale i když budeme sami, na-

konec stejn zaplníme všechen vhodný prostor okolo Sousední

hv zdy. Jen nám to místo dvou set let bude trvat p t set. Jaký v tom

bude rozdíl?“

- 25 -

„Všechen, jaký si jen dokážeš p edstavit. Když tam necháš p ile-

t ostatní kolonie, budou tam tisíce odlišných kultur, které si s sebou

inesou všechnu zlobu a úpadek celé pozemské historie. Ale když

nám dáš as, abychom tam mohli být sami, vybudujeme si systém

kolonií jednotné kultury a ekologie. Bude to neporovnateln lepší

situace – mén chaotická, mén anarchistická.“

„Mén zajímavá. Mén rozmanitá. Mén živá.“

„V bec ne. asem se odlišíme, tím jsem si jistý. Každá kolonie

bude mít svoje specifika, ale všechna vystav ná na spole ném zákla-

, ze kterého budou tato specifika pocházet. Už jenom proto se naše

kolonie stanou neporovnateln lepšími. A i kdybych se mýlil, musí ti

být p ece jasné, že experiment tohoto druhu se musí jednou uskute -

nit. Je to logický vývoj, tak pro ho nevyzkoušet na jedné ur ité

hv zd ? Vybrat jednu hv zdu, rudého trpaslíka, o kterého by se nor-

máln nikdo nezajímal a zkusit, jestli dokážeme vybudovat spole -

nost nového typu a pokud možno lepší.

se ukáže, co dokážeme,“ pokra oval, „když nebudeme muset

vybíjet svou energii na zbyte ných kulturních odlišnostech a když se

naše biosféra nebude muset bránit neustálým útok m cizích ekolo-

gií.“

Insignová cítila, jak se v ní n co pohnulo. I kdyby to nefungova-

lo, lidstvo by se aspo n co nau ilo – to, že by to nefungovalo. A

kdyby to

ece fungovalo?

Ale potom zavrt la hlavou. „To je marný sen. Sousední hv zda

bude stejn objevena, bez ohledu na to, jak moc se budeme snažit

udržet ji v tajnosti.“

„Ruku na srdce, Eugenie, z jak velké ásti vd

íte za sv j objev

náhod ? Prost jste si náhodou všimla jedné hv zdy. Prost jste ji

náhodou srovnala s tím, co jste vid la na jiné map . Taky jste si jí

nemusela v bec všimnout. Stejn jako by si jí za podobných okol-

ností nemuseli všimnout ostatní.“

Insignová neodpov

la, ale výraz na její tvá i dával Pittovi za

pravdu.

Ztišil hlas, skoro jako by ji cht l hypnotizovat. „Když budeme

mít pouhých sto let náskok, pouhých sto let, abychom mohli vytvo it

novou spole nost, staneme se dost velcí a silní na to, abychom zajis-

tili vlastní obranu a p inutili ostatní, aby nás minuli a pokra ovali

dál. Potom už se nebudeme muset schovávat.“

- 26 -

Insignová znovu neodpov

la.

„P esv

il jsem vás?“

Ot ásla se. „Ne docela.“

„Tak o tom p emýšlejte. Žádám vás pouze o jednu laskavost.

Mezitím, co o tom budete p emýšlet, ne íkejte nikomu ani slovo.

Zatím uschovám všechna data týkající se Sousední hv zdy. Nezni ím

je, slibuji. Jestli se vydáme k Sousední hv zd , budeme je pot ebo-

vat. Ud láte pro m aspo tohle, Eugenie?“

„Ano,“ hlesla nakonec. Nato vypálila: „Ješt jedna v c. Pojme-

novat ji musím já. Když jí dám jméno, tak to bude moje hv zda.“

Pitt se malinko usmál. „A jak byste ji cht la pojmenovat?

Hv zda Insignové? Eugenina hv zda?“

„Ne. Zas tak pošetilá nejsem. Chci, aby se jmenovala Nemesis.“

„Nemesis? N-E-M-E-S-I-S?“

„Ano.“

„Ale pro ?“

„Na konci dvacátého století si pár v dc n jaký as pohrávalo s

myšlenkou o existenci sousední hv zdy Slunce. Nakonec z toho nic

nebylo. Žádná sousední hv zda se nenašla, ale dali jí tehdy pracovní

název 'Nemesis'. Cht la bych vzdát est on m dávným myslitel m.“

„Nemesis? Nejmenovala se tak jedna ecká bohyn ? Jedna z t ch

nesympatických?“

„Bohyn pomsty, spravedlivé odplaty a božího trestu. Slovo sa-

mo proniklo do jazyka spíše jako taková kv tnatost. Když jsem se na

zeptala po íta e, definoval je jako 'archaismus'.“

„A pro ji tehdy tak nazvali?“

„M lo to co d lat s ohonem n jaké komety. Nemesis, jak se zdá,

i svém ob hu kolem Slunce procházela jejím ohonem a zp sobova-

la kosmický déš , který každých dvacet šest milion let zahubil vel-

kou ást života na Zemi.“

Pitt vypadal p ekvapen . „Vážn ?“

„Ne, vážn ne. Tahle hypotéza nevydržela, ale i tak ji chci po-

jmenovat Nemesis. A chci, abych v análech figurovala jako ten, kdo

jí dal jméno.“

„To vám slibuji, Eugenie. Je to váš objev a jako takový vejde do

našich záznam . Až zbytek lidstva objeví Nemesis, dozví se, kdo ji

objevil a jak k tomu došlo. Vaše hv zda, vaše Nemesis, bude první

hv zdou, jinou než Slunce, jež bude svítit nad lidskou civilizací; a

- 27 -

první v bec, jež bude svítit nad lidskou civilizací, která vznikla n -

kde jinde.“

Pitt ji pozoroval, jak odchází. Mohl být spokojený. Zapadne do

ady. To, že ji nechal hv zdu pojmenovat, byl od n ho mistrovský

tah. Bezpochyby bude chtít vid t svou vlastní hv zdu. Bezpochyby ji

bude p itahovat p edstava o vybudování logické, spo ádané civiliza-

ce kolem její hv zdy, která se m že stát kolébkou civilizace rozeseté

po celé galaxii.

A potom, když už se vlastn m l oddávat blažené vidin zá ivé

budoucnosti, jím ot ásl slabý závan nevysv tlitelného strachu, pocitu,

který mu byl naprosto cizí.

Pro Nemesis? Pro ji napadlo dát jí jméno bohyn pomsty a bo-

ží spravedlnosti?

Byl málem ochoten v it, že je to zlov stné znamení osudu.

- 28 -

i

MATKA

6.

Byl as ob da a Insignová m la jednu z t ch nálad, kdy se tak

trochu bála své vlastní dcery.

Nechápala pro , ale v poslední dob m la tyhle nálady stále as-

ji. Možná to byl Marlenin nar stající sklon k ml enlivosti, ke sta-

hování se do ústraní, jako by se bez p estání zaobírala myšlenkami

íliš hlubokými na to, aby se daly vyjád it slovy.

A n kdy byl ten strach smíšený s pocitem viny; viny za nedosta-

tek mate ské trp livosti; viny za to, že si p íliš brala dív ino zaostá-

vání ve fyzickém vývoji. Marlene ur it nezd dila nic z mat iny

konven ní krásy ani z otcova prudce nekonven ního, podmanivého

vzhledu.

Marlene byla malá a – neohrabaná. Žádné slovo, které by ubo-

hou Marlene vystihovalo lépe, Eugenii nenapadalo.

A ubohá, p irozen . Tenhle p ívlastek používala b hem svých

vnit ních monolog tém neustále a jen málokdy ho nepoužila p i

i.

Malá. Neohrabaná. Podsaditá, i když ne tlustá, taková byla Mar-

lene. Nebylo na ní nic p vabného. Vlasy m la tmav hn dé, delší a

docela rovné. Zakulacený nos, ústa v koutcích troši ku sv šená, ma-

lou bradu; postoj ke sv tu naprosto pasivní a obrácený sm rem

dovnit .

Ješt tu, p irozen , byly její o i, velké a zá iv temné, nad nimiž

se klenula podezíravá tmavá obo í, dlouhé asy, které vypadaly skoro

jako um lé. Jenže samotné o i, jakkoli mohly být chvílemi nádherné,

nemohly vynahradit všechno.

- 29 -

Už když bylo Marlene p t let, Insignová v

la, že po t lesné

stránce sotvakdy upoutá mužskou pozornost, a rok od roku to bylo

patrn jší.

Aurinel se stal vlažným ochráncem jejích d tských let, upoután

její p ed asnou inteligencí a tém bezb ehou mírou porozum ní.

Marlene bývala v jeho p ítomnosti plachá a š astná, jako by mlhav

tušila, že na objektu zvaném „kluk“ je n co zvláštn p íjemného,

aniž by v

la co.

V posledních n kolika letech, jak se Eugenii zdálo, si Marlene

kone

vyjasnila, co slovo „kluk“' znamená. Její bezedné hltání

knih a sledování film p íliš 'velkých' na její t lo, když ne na její

rozum, jí p i tom bezpochyby napomohlo, ale Aurinel rostl také, a

hormony na n m za aly uplat ovat svá práva. Už to nebylo škádlení,

co hledal.

Dnes se Insignová p i jídle zeptala: „Jaký jsi dnes m la den, dra-

houšku?“

„Klidný. Hledal m Aurinel, p edpokládám, že ti nahlásil, že m

našel.“

Insignová si povzdechla:

„Když já nevím, co mám s tebou d lat. Zdáš se mi n kdy tak

smutná. Copak to není p irozené, že mám o tebe strach? Jsi p íliš

asto sama.“

„Jsem ráda sama.“

„Nevypadáš na to. Nejevíš známky spokojenosti, když jsi sama.

Je mnoho lidí, kte í by se s tebou rádi sp átelili a ty bys také byla

astn jší, kdybys jim to dovolila. Aurinel je tv j p ítel.“

„Byl. Má poslední dobou plnou hlavu jiných p átel, dnes to bylo

úpln z ejmé. Rozzu ilo m to. M las vid t, jak se tetelil, jen co po-

myslel na Dolorette.“

Insignová ekla: „Víš p ece, že to není tak docela jeho vina. Do-

lorette je stejn stará jako on.“

„Fyzicky,“ odsekla Marlene. „Taková vypatlaná lebka.“

„Jenže v jeho v ku si chlapci všímají hlavn fyzické stránky.“

„Taky to je na n m vid t. Je te z n j stejný vypatlanec jako ona.

ím víc nad ní slintá, tím víc mu to nadleh uje hlavu. To vidím.“

„On z toho vyroste, Marlene, a až bude trochu starší, možná zjis-

tí, že záleží docela na n em jiném. A ty budeš taky starší, víš, že-“

- 30 -

Marlene Eugenii pobaven pozorovala. Potom pronesla: „No tak,

máti, vždy sama nev íš tomu, co se mi tu snažíš nazna it. Nev íš

tomu ani za mák.“

Insignová zrudla. Najednou ji napadlo, že Marlene se nic ne-

dohaduje. Ona to

la – jenže jak to mohla v

t? Insignová ji

esv

ovala, jak nejup ímn ji dovedla. Tak, že se to snažila oprav-

du cítit. Ale Marlene ji bez námahy prokoukla. Nestalo se to poprvé.

Insignová za ínala mít dojem, že Marlene zvažuje modulaci hlasu,

rozpaky, pohyby, a vždycky pozná to, co lov k nechce, aby pozna-

la. Musela to být tato schopnost, pro za ínala mít Insignová z Mar-

lene stále v tší strach. Komu by se líbilo být kouskem irého skla pro

í opovržlivý pohled?

Tak t eba, co z toho, co jsem ekla, vedlo Marlene k tomu, aby si

myslela, že Zem je odsouzena k záhub ? O tom si s ní budu muset

promluvit.

Najednou na Insignovou dolehla únava. Jestli Marlene nem že

obelstít, na to zkoušet? „Tak dobrá,“ ekla, „poj me k v ci, dra-

houšku. Co chceš?“

„Vidím, že to opravdu chceš v

t, tak ti to tedy povím,“ ekla

Marlene. „Chci pry .“

„Pry ?“ Insignová udiven zjistila, že nem že pochopit význam

dvou prostých slov, která její dcera vyslovila. „Jak pry . Kam pry ?“

„Neexistuje pouze Rotor, mami.“

„Jist , že ne. Ale všechno ostatní je více než dva sv telné roky

daleko.“

„Ne, mami, to není pravda. Erythro je od nás necelých dva tisíce

kilometr .“

„Ta se nepo ítá. Tam se nedá žít.“

„N kte í lidé tam žijí.“

„Ano, ale v Kopuli. Žije tam skupina v dc a inženýr , protože

provád jí nezbytné v decké práce. Kopule je mnohem menší než

Rotor. Když ti je t sno tady, jak se asi budeš cítit tam?“

„Venku okolo Kopule je celý sv t. Jednoho dne ho lidé zabydlí.“

„Možná. Není to v bec nic jistého.“

„A já jsem si jistá, že je.“

„I kdyby, potrvá to staletí.“

„Ale za ít se s tím musí. Pro bych nemohla být kouskem toho

za átku?“

- 31 -

„Marlene, mluvíš nesmysly. Máš tady všechno, na si vzpome-

neš. Jak t to v bec napadlo?“

Marlene sev ela rty, potom ekla: „Ani nevím. Za alo to p ed pár

síci a je to stále siln jší. Prost na Rotoru z stat nem žu.“

Insignová se na dceru zamra en podívala. Myslí si, že p išla o

Aurinela, že má navždy zlomené srdce, a tak chce odejít a tím ho

potrestat – tím, že dobrovoln odejde do vyhnanství na pustou plane-

tu a on si to bude vy ítat –

Ano, bylo velmi pravd podobné, že práv takto uvažovala.

Vzpomn la si sama na sebe, když jí bylo patnáct. Lidská srdce jsou v

tomhle v ku tak k ehká, že pukají i po lehkém úderu. Srdce –

náctiletých se nicmén hojí rychle, ale žádný patnáctiletý lov k vám

to nikdy neuv í. V patnácti! To až pozd ji, až pozd ji se –

Nemá smysl o tom p emýšlet!

ekla: „Co t na Erythro p itahuje, Marlene?“

„Nevím p esn . Je to velký sv t. Není to snad p irozené, chtít

velký sv t –“ než dodala poslední t i slova, zarazila se, ale nakonec

je ze sebe n jak vysoukala, „- jako je Zem ?“

„Jako je Zem !“ vyrazila ze sebe Insignová. „Nikdy jsi na Zemi

nebyla. V bec nic o Zemi nevíš!“

„Vím o ní dost. Knihovny jsou plné film o Zemi.“

(Ano, to byly. Pitt jeden as zastával názor, že by m ly být

všechny vy azeny – nebo dokonce zni eny. Tvrdil, že opustit slune -

ní soustavu znamená opravdu ji opustit; že není dobré živit v sob

jaký um lý romantismus v

i Zemi. Insignová mu tehdy vehe-

mentn oponovala, ale te ji najednou napadlo, že chápe, o co mu

tehdy šlo.)

„Marlene, nem žeš se podle t ch film

ídit. Všechno idealizují.

Jsou v tšinou o vzdálené minulosti, kdy to bylo na Zemi lepší, i když

nikdy zas ne tak, jak se to snaží podat.“

„Ale stejn .“

„Ne, žádné 'ale stejn '. Víš, co je to Zem ? Stoka, kde se nedá

žít. Proto ji taky lidé opustili a postavili si kolonie. Odešli z d sivého

a velkého pozemského sv ta do malých a civilizovaných kolonií.

Nikoho ani nenapadne ud lat to naopak.“

„Existují miliardy lidí, kte í stále žijí na Zemi.“

- 32 -

„Proto z ní je také stoka. Ti, co tam jsou, ji opoušt jí p i první

íležitosti. Proto se postavilo tolik kolonií, a proto jsou p elidn né.

A proto jsme opustili slune ní soustavu a vydali se sem, milá ku.“

Marlene tiše namítla: „Otec byl Pozemš an a neopustil Zemi,

estože mohl.“

„Ne, neopustil. Z stal tam,“ zamra ila se, ve snaze, aby ji nezra-

dil hlas.

„Pro ?“

„Ale jdi, Marlene. Už jsme o tom mluvily. Hodn lidí z stalo

doma. Necht li opustit známá místa. Tém každá rotorská rodina má

na Zemi n koho z p íbuzných. Vždy to dob e víš. Chceš se vrátit na

Zemi? To t trápí?“

„Ne, mami. V bec ne.“

„I kdybys cht la, jsi od ní dva sv telné roky daleko a nejde to.

To snad chápeš.“

„Ovšem, že to chápu. Jenom jsem se ti pokoušela nazna it, že

máme jinou Zemi, p ímo tady. Erythro. Tam chci být. Po té toužím.“

Insignová se neovládla. Skoro vyd šen se slyšela, jak íká:

„Takže m chceš opustit. Stejn , jako m opustil tv j otec.“

Marlene sebou trhla ale hned se vzpamatovala. „Bylo to opravdu

tak, že on t opustil? T eba mohlo být všechno jiné, kdyby ses ty

tehdy zachovala jinak.“ A klidn , nevzrušen , jako kdyby íkala, že

je naob dvaná poznamenala: „To ty jsi ho odehnala, vi mami?“

- 33 -

TY I

OTEC

7.

Zvláštní – nebo snad hloupé – že se ješt po trnácti letech doká-

zala tak nesnesiteln trápit takovými vzpomínkami.

Crile byl metr osmdesát vysoký a pr

rná výška muž na Ro-

toru byla n co málo pod metr sedmdesát. Už jen to (stejn jako v

Janusov p ípad ) mu prop

ovalo impozantní aureolu síly, která

mu spolehliv vydržela až do chvíle, kdy poznala, aniž by si to cht la

sama p ipustit, že se na ni nem že spoléhat.

Jeho tvá byla také impozantní; vystouplý nos a lícní kosti, mo-

hutná brada – takový hladový, nezkrotný výraz. Mužnost z n j p ímo

išela. Mohla ji skoro cítit, když ho poprvé potkala. Okamžit jí pod-

lehla.

Insignová byla tehdy ješt studentkou astronomické fakulty, do-

kon ovala na Zemi studijní praxi. Už se nemohla do kat návratu na

Rotor, aby se kvalifikovala na místo v projektu Dálková Sonda.

edstavovala si, jak velký krok vp ed bude projekt Dálková Sonda

znamenat (a nikdy ji ani ve snu nenapadlo, že práv ona u iní ten

nejfantasti

jší).

A potom potkala Crila. Ke svému p ekvapení zjistila, že se bez-

hlav zamilovala do Pozemš ana – do Pozemš ana. Ze dne na den se

rozhodla zapomenout na Dálkovou Sondu a rad ji z stat na Zemi,

jen aby mohla být s ním.

Ješt si pamatovala, jak se na ni tenkrát užasle podíval a ekl:

„Z stat tady? To rad ji p jdu s tebou na Rotor.“ Nedokázala si p ed-

stavit, že by on mohl chtít opustit sv j sv t kv li ní.

Jak se mu poda ilo získat povolení k cest na Rotor, Insignová

nev

la a nikdy to nezjistila.

- 34 -

ist hovalecké zákony byly p ísné. Jakmile dosáhla populace

které kolonie ur ité hranice, brány P ist hovaleckého ú adu se

uzav ely – za prvé proto, že kolonie mohla zajistit pohodlný životní

standard jen ohrani enému po tu osob, a za druhé proto, že se zoufa-

le snažila o stabilizaci své ekologické rovnováhy. Lidé ze Zem , p i-

jížd jící na d ležitá obchodní jednání – nebo dokonce lidé z ostat-

ních kolonií – se museli podrobit zdlouhavé dekontamina ní proce-

du e, potom ur itému stupni izolace a nakonec vynucenému odjezdu

v nejbližším termínu.

A p esto tam Crile byl. Jednou si jí post žoval na týdny ekání,

které byly sou ástí dekontamina ní procedury, a jí v duchu lichotilo,

jak to všechno hrdinn snášel. Musel po ní nepochybn hodn toužit,

když se tomu všemu podrobil.

esto bývaly dny, kdy se vypadal zasmušile a nevšímav , a ona

si kladla otázku, co ho vlastn na Rotor zlákalo. Možná to, co ho

pohán lo, nebyla ona, ale pot eba dostat se ze Zem . Spáchal zlo in?

Ud lal si nep ítele na život a na smrt? Utekl od ženy, která ho omrze-

la? Nikdy se ho neodvážila zeptat.

A on se jí nikdy nesv il.

Dokonce i tehdy, co mu dovolili vstoupit na Rotor, z stávalo na-

dále otázkou, jak dlouho bude moci z stat. Aby se stal plnoprávným

obyvatelem Rotoru, musel by mu P ist hovalecký ú ad ud lit zvlášt-

ní povolení, a to se zpravidla nestávalo.

Insignová zjistila, že existuje celá ada v cí, které Crila Fishera

inily nep ijatelným pro p edstavy Roto an o sob samých. Zjistila,

že jeho pozemský p vod mu prop

uje jakýsi nádech cizokrajnosti a

tajemství. Rození Roto ané jím ur it jako cizincem pohrdali – ob an

neob an – ale také zjistila, že to m že být p

inou erotického zájmu.

Musela za n j bojovat, a vít zn , proti nep átelskému sv tu.

Když si hledal práci, aby m l n jaký p íjem a aby si zasloužil své

místo v nové spole nosti, byla to ona, kdo se zmínil, že kdyby se

oženil s Roto ankou – Roto ankou p es t i generace – znamenalo by

to pro P ist hovalecký ú ad silný impulz k tomu, aby mu ud lil plné

ob anství.

Crile se tvá il p ekvapen , jako by n co podobného jeho samot-

ného nenapadlo, pozd ji pot šené. Insignová tím byla trochu roz a-

rovaná. Vdát se z lásky by jí lichotilo mnohem víc než kv li ud lení

ob anství, ale potom si ekla: No co, když to má být cena za –

- 35 -

A tak byli po typicky dlouhém rotorském zásnubním období od-

dáni.

Život šel dál bez v tších zm n. Vášnivý milenec z n j nebyl, ale

to nebyl ani p ed svatbou. Poskytoval jí roztržitou lásku, ob asné

ejivé teplo, které ji neustále udržovalo v pocitu blízkém št stí, ne-li

docela v jeho centru. Nikdy k ní nebyl úmysln zlý ani nevlídný,

vzdal se kv li ní domova a prošel zna nými nep íjemnostmi, aby byl

s ní. To vše mu mohlo být p ipo teno k dobru a Insignová na to tak

pohlížela.

I s plným ob anstvím, jež mu bylo ud leno vzáp tí po svatb , v

m z stal zbytek jakéhosi znechucení, nespokojenosti. Insignová si

to uv domovala a nemohla mu to mít za zlé. Možná byl plnopráv-

ným ob anem, ale nebyl rozený Roto an a mnohé ze zajímavých

inností, které kolonie nabízela, byly pro n j nedostupné. Nikdy se jí

nezmínil, jaké má vzd lání, a tak ani nev

la, co p edtím d lal. Jako

nevzd lanec se nevyjad oval a na sebevzd lání nebylo nic zahanbují-

cího, ale Insignová v

la, že lidé na Zemi, na rozdíl od obyvatel

kolonií, se zpravidla spokojovali s povinným, základním vzd láním.

To ji zneklid ovalo. Že byl Crile Fisher Pozemš an a její p átelé

a kolegové museli zaklán t hlavu, aby mu vid li do o í, jí nevadilo.

Nev

la však, jak by se vypo ádala s faktem, že je nevzd laný Po-

zemš an.

Našt stí to nikdo z nich nikdy nenazna il. Crile jí s trp livostí

naslouchal, když mu vypráv la o své práci na Dálkové Sond . Nikdy

ji samoz ejm nenapadlo prov ovat si jeho vzd lání probíráním

technických detail . P esto, když se sám n kdy na n co takového

zeptal nebo n co poznamenal, m la z toho radost, protože se vždyc-

ky dokázala p esv

it, že to byly inteligentní otázky a poznámky.

Fisher pracoval na farm . Práce to byla naprosto p ijatelná, do-

konce velmi d ležitá, ale nefigurovala p íliš vysoko na spole enském

žeb

ku. Nest žoval si ani se kv li tomu zbyte

neroz iloval – to

musela uznat – ale nikdy o své práci nemluvil ani nedal najevo, že by

ho n jak t šila. A nade vším stále z stával ten pocit nespokojenosti.

Insignová se tedy nau ila nepokoušet se o zdvo ilosti typu „Co

bylo dnes v práci, Crile?“

kolikrát se ho takto zeptala, pouze n kolikrát, a vždycky se jí

dostalo mdlého „Nic zvláštního.“ To bylo, krom krátkého znechu-

ceného pohledu, všechno.

- 36 -

Nakonec se mu bála vypráv t i o kancelá ských pletichách a p e-

hmatech. Mohl by si to vyložit jako nemístné srovnávání její práce s

jeho.

Insignová si musela p iznat, že její obavy byly tehdy neopodstat-

né, vzniklé spíše vlastní nejistotou. Fisher nejevil netrp livost ani

tehdy, když, a kupodivu to nebylo z jejího podn tu, došlo na probírá-

ní jejího pracovního dne. N kdy se Eugenie dokonce s chabým zá-

jmem vyptával na hyperposilování, ale ona o n m v

la jen málo

nebo v bec nic.

Zajímal se o rotorskou politiku a neskrýval svou 'pozemskou' ne-

libost s omezeností jejího zájmu o ni. Musela se p emáhat, aby neda-

la najevo, jak ji to roz ilovalo.

A tak nakonec uvízli v krajin ticha, p erušovaného jen neutrál-

ními diskuzemi o filmech, které shlédli, o spole enských událostech,

jichž se zú astnili, o malých zpest eních života.

Ne, nevedlo to k aktivnímu nedorozum ní mezi nimi. Z kolá e se

brzy stal denní chléb a na sv

existovaly horší v ci než chléb.

Dokonce to m lo malou výhodu. Pracovat za p ísných bezpe -

nostních opat ení znamenalo také nemluvit s nikým o vlastní práci.

Kolik však bylo t ch, kte í svým ženám nebo manžel m nezašeptali

do ucha pár drobných tajemství? O Insignové to neplatilo, pokušení

nem lo pro ji svád t, její práce žádná zvláštní bezpe nostní opat ení

nevyžadovala.

Ovšem, když se objevení Sousední hv zdy dostalo najednou bez

varování pod pokli ku, co m la d lat? Jist , byla by nejp irozen jší

c na sv

pov

t vlastnímu muži o ohromujícím objevu, který na

né asy zapíše její jméno do astronomických p íru ek. Mohla mu

to dokonce pov

t d ív než Pittovi. Mohla se p

ítit dom se slovy:

„Hádej, co je nového! Hádej! Nebudeš tomu v it –“

Jenže to neud lala. Nenapadlo ji, že by to Fishera mohlo zajímat.

S jinými si možná o práci vykládal, t eba s farmá i nebo s d lníky ve

válcovnách, ale s ní ne.

Nem lo tedy smysl se mu o Nemesis zmi ovat. Toto téma bylo

pro n mrtvé, nepot ebné, nikdy neexistovalo, a to až do onoho straš-

ného dne, kdy se jejich manželství rozpadlo.

- 37 -

8.

Kdy tak oddan p ešla na Pittovu stranu?

Pomyšlení na to, že musí existenci Sousední hv zdy držet v taj-

nosti, ji d silo. Vyhlídka na odchod ze slune ní soustavy na místo, o

kterém v

li pouze to, kde se nachází, jí nahán la strach. Z etického

hlediska jí p ipadalo nesprávné, ba až vrcholn nemorální, vydat se

pokradmu založit novou civilizaci, ve které pro zbytek lidstva nem -

lo být místo.

Kapitulovala na základ Bezpe nostního p edpisu kolonie, ale

hodlala Pittovi nadále vzdorovat argumenty, které si na n j p ichysta-

la. V hlav je vybrušovala tak dlouho, až byly naprosto logické a

nevyvratitelné. A potom – nikdy na n n jak nedošlo.

Vždycky – vždycky – p evzal iniciativu on.

Hned na za átku jí ekl: „Pamatuj, Eugenie, že jsi našla pr vodce

vícemén náhodou a stejn tak se to m že poda it n komu z tvých

koleg .“

„Nemyslím, že –“ za ala.

„Ne ne, Eugenie, nesmíme se spoléhat na domn nky. Musíme si

být jistí. Musíš dohlédnout na to, aby tím sm rem nikdo nepohlédl,

aby nikoho nenapadlo prostudovat si po íta ové sestavy, které by

prozradily polohu Nemesis.“

„A to mám ud lat jak?“

„Velmi snadno. Hovo il jsem s komisa em a od této chvíle p ebí-

ráš veškerou kontrolu nad výzkumnou inností Dálkové Sondy.“

„Ale to by znamenalo, že jsem p esko ila šéfa –“

„Ano, to znamená v tší odpov dnost, v tší plat, vyšší sociální

status. Máš proti tomu n jaké námitky?“

„Ne,“ ekla Insignová a srdce se jí divoce rozbušilo.

„Jsem si jistý, že funkci hlavního astronoma hrav zvládneš.

Tvým hlavním úkolem bude dohlédnout na to, aby vaše práce byla

co nejkvalitn jší a nejvýznamn jší, s podmínkou, že nebude mít nic

spole ného s Nemesis.“

„Ale Janusi, p ece ti musí být jasné, že to neudržíme v

v taj-

nosti.“

- 38 -

„To ani nechci. Jakmile opustíme slune ní soustavu, tak už bu-

deme všichni v

t, kam máme namí eno. Ale do té doby se to dozví

jen pár lidí, a to až na poslední chvíli.“

Insignová s trochou zahanbení zaregistrovala, že povýšení zadu-

silo všechny její námitky.

i jiné p íležitosti se jí Pitt zeptal: „Co tv j manžel?“

„Co m j manžel?“ Insignová se okamžit ocitla v defenziv .

„Je to Pozemš an, pokud vím.“

Rty se jí sev ely.

„Má pozemský p vod, ale rotorské ob anství.“

„Rozumím. Mám zato, že jsi mu o Nemesis ne ekla nic.“

„Ani slovo.“

ekl ti v bec manžel n kdy, pro opustil Zemi a pro se tolik

snažil, aby se stal rotorským ob anem?“

„Ne, ne ekl, ani jsem se ho na to neptala.“

„A nevrtá ti to n kdy hlavou?“

Insignová zaváhala a potom ekla pravdu. „Ano, n kdy ano.“

Pitt se usmál. „Možná bych ti to m l tedy pov

t.“ A také jí to

ekl. Kousek po kousku. Žádným p íliš drastickým zp sobem. Žádné

neomalenosti, spíše to nadávkoval po troškách p i každém jejich roz-

hovoru. Donutilo ji to vystr it hlavu ze své intelektuálské ulity. Ko-

neckonc , když žijete na Rotoru, velmi snadno se m že stát, že se na

všechno díváte 'rotorsky'.

Ale díky Pittovi a tomu, co jí ekl, díky film m, které jí doporu-

il shlédnout, za ala chápat, jak je to se Zemí, s jejími miliardami

obyvatel, endemickými hladomory a násilím, drogami a úchylkami.

Za ala se na ni dívat jako na bezednou propast plnou strádání, jako

na n co, od eho se utíká. Už se nedivila, pro ji Crile Fisher opustil.

Divila se, pro jeho p íkladu následovalo tak málo Pozemš an .

Ne, že by kolonie na tom byly o moc lépe. Za ala si uv domo-

vat, jak jsou do sebe uzav ené, jak je lidem zabra ováno ve volném

pohybu mezi jednotlivými koloniemi. Žádná necht la mikroskopic-

kou flóru a faunu jiné kolonie. Obchod pozvolna skomíral a uskute -

oval se nej ast ji pomocí automatizovaných lodí s pe liv sterilizo-

vaným nákladem.

Kolonie se dohadovaly a nenávid ly mezi sebou. Ty, které obí-

haly kolem Marsu, na tom byly skoro stejn . Pouze v pásmu asteroi-

- 39 -

se mohly kolonie množit bez zábran, ale ty byly zase stále podezí-

rav jší v

i koloniím vnit ního okruhu.

Insignová cítila, jak za íná dávat Pittovi za pravdu. Únik z ne-

snesitelné bídy a založení systému sv

, kde se zárodek strádání

vyko ení hned na samém za átku, v ní dokonce probouzel nadšení.

Nový za átek, nová nad je.

A v té dob zjistila, že eká dít . Její euforie pozvolna opadávala.

Dát na dlouhé cest v sázku život sv j i Cril v možná stálo za to. Ale

riskovat život nemluvn te, dít te –

Pitt nepohnul ani brvou. Blahop ál jí. „Narodí se tady, nebudeš

mít mnoho asu zvyknout si na novou situaci. Potrvá p inejmenším

rok a p l, než budeme p ipraveni vyrazit. Mezitím si uv domíš, jaké

máš št stí, že nemusíš ekat déle. Tvé dít nebude mít žádnou vzpo-

mínku na zbída enou, zdevastovanou planetu a beznad jn rozd lené

lidstvo. Bude znát jen nový sv t s kulturním porozum ním jeho jed-

notlivých p íslušník . Š astné dít . M j syn a dcera jsou už velcí – a

tedy poznamenaní.“

A Insignová se na to op t za ala dívat z této stránky a než se

Marlene narodila, tém se hrozila zpožd ní. Toho, že d ív, než se

vydají na cestu, sta í ten p elidn ný krach, který slune ní soustava

edstavovala, její dít poznamenat.

V té dob už byla zcela na Pittov stran .

Fisher, k její velké úlev , byl Marlene fascinován. Nemyslela si,

že z n j bude kdovíjaký otec. A zatím se nad Marlene jen rozplýval a

sv domit plnil sv j díl její výchovy. Vlastn z ní byl celý pry .

A zatímco se schylovalo k Marleniným prvým narozeninám, po

slune ní soustav se rozk iklo, že Rotor se chystá na cestu. Zp sobi-

lo to n co, co by se dalo skoro nazvat 'celosoustavní krizí', a Pitt,

který zjevn sm oval rovnou do komisa ského k esla, se nad tím jen

ušklíbal.

„Co m žou d lat?“ ekl. „Zastavit nás nijak nedovedou a všech-

no to láte ení o zrad spolu s jejich vlastními ukázkami solárního

šovinismu bude mít za následek jen to, že se zpomalí tempo výzku-

mu hyperposilovacího pohonu, což nám m že být jen k užitku.“

Insignová poznamenala: „Stejn nechápu, jak se to dostalo ven.“

„Dohlédl jsem na to.“ Usmál se. „Pokud nebudou v

t, jaký je

cíl naší cesty, nemám už v sou asné situaci nic proti tomu, aby znali

fakta – to, že odjíždíme. Koneckonc , tajit to dál by bylo nemožné.

- 40 -

Musíme o tom dát hlasovat, to víš sama, a jakmile se o našem odjez-

du dozv dí všichni Roto ané, tak se to stejn dozví i zbytek sousta-

vy.“

„Hlasovat?“

„No ovšem. Uvažuj. Nem žeme p ece odlet t s palubou plnou

lidí, co jsou bu p íliš vystrašení nebo náchylní ke stesku po rodném

Slunci. Nikdy by to nefungovalo. Pot ebujeme jen takové, kte í p -

jdou z vlastní v le a rádi.“

l naprostou pravdu. Kampa na podporu návrhu na opušt ní

slune ní soustavy za ala vzáp tí, a to, že se zpráva už p edtím dosta-

la ven, sloužilo k tomu, aby se zmírnily reakce vn Rotoru – stejn

jako uvnit .

kte í Roto ané byli nadšení, jiní vystrašení.

U Fishera se to projevovalo zlov stným pohledem a jednoho dne

poznamenal: „To je šílenství.“

„Nevyhnutelnost,“ namítla pe liv neutrálním tónem Insignová.

„Pro ? Pro bychom se m li potulovat mezi hv zdami? Kam by-

chom šli? Nic tam není.“

„Jsou tam miliardy hv zd.“

„A kolik planet? Neznáme jedinou obyvatelnou planetu a t ch

ostatních jen pár. Slune ní soustava je jediný domov, který známe.“

„Cesty za poznáním má lidstvo v krvi.“ To byla jedna z Pitto-

vých frází.

„To je romantický nesmysl. Copak si n kdo opravdu myslí, že si

lov k zvolí odlou ení od lidstva a zmizí n kde ve vesmíru?“

Insignová ekla: „Pokud vím, Crile, tak na Rotoru p evládá ná-

zor, že ano.“

„To je jen propaganda Rady. Myslíš, že lidé budou hlasovat pro

to, aby opustili Zemi? Aby opustili Slunce? Nikdy. Kdyby k tomu

došlo, tak se vracím na Zemi.“

Ucítila, jak jí n co sev elo srdce. „To tedy ne. Chybí ti ten váš

samum, blizard, mistral nebo jak je všechny nazýváte? Chybí ti

hroudy ledu, lijáky, vich ice a sku ení v tru?“

Pozdvihl obo í. „Není to tak hrozné. K bou ím sice n kdy do-

chází, ale dají se p edpovídat. Vlastn jsou zajímavé – pokud nejsou

íliš silné. Je to spíše fascinující – teplo, zima, srážky. Vítaná zm -

na. Drží t to p i život . A co teprve rozmanitost ve stravování.“

- 41 -

„Stravování? Jak tohle m žeš íct? V tšina lidí na Zemi hladoví.

Neustále po ádáme sbírky na zásilky potravin na Zemi.“

„

kte í lidé hladoví. Neplatí to pro všechny.“

„Na tom nezáleží, ur it nechceš, aby Marlene žila v takových

podmínkách.“

„Miliardy d tí tak žijí.“

„Ale mé dít nebude jedno z nich,“ vybuchla Insignová.

Všechny její nad je te spo ívaly v Marlene. Táhlo jí na desátý

síc, m la dva zoubky v horní dásni a dva v dolní, dokázala se vrá-

vorav p idržovat za p

ky ohrádky a pozorovala sv t t ma svýma

nádhernýma, inteligentníma o ima.

Fisher svou nehezkou dceru zbož oval. Když ji houpal na kole-

nou, užasle zíral do t ch úžasných o í. Vypadalo to, jako kdyby mu

to jediné, co na ní bylo rozkošné, vynahradilo všechno ostatní, co

Marlene postrádala.

Fisher by se ur it nevrátil na Zemi, kdyby to m lo znamenat, že

svou dceru už nikdy neuvidí. Insignová už jaksi nev ila, že by dal

ednost jí, žen , kterou kdysi miloval a se kterou se oženil, p ed

Zemí, ale Marlene bude to rozhodující pojítko.

Ur it ?

9.

Den po hlasování našla Eugenie Fishera rudého vztekem. ekl,

nebo spíše zasípal: „Museli zfalšovat hlasování.“

„Psst, probudíš dít ,“ sykla.

Ušklíbl se a na okamžik zadržel dech.

Insignová se trochu uklidnila a potichu ekla: „Není pochyb o

tom, že je to p ání lidu.“

„ Ty jsi hlasovala pro?“

Zaváhala. Nem lo smysl snažit se ho uklidnit lhaním. Její názory

mu byly dostate

známé. „Ano.“

„P edpokládám, že ti to na ídil Pitt.“

To ji p ekvapilo. „Ne! Mám sv j vlastní mozek.“

„Ano, ale ty a on –“ nedopov

l.

- 42 -

Ucítila, jak se jí najednou valí krev do hlavy. „Co tím chceš

íct?“ vyprskla, vzteklá byla te ona. M l snad v úmyslu na knout ji

z nev ry?

„Ten-ten kariérista. Jede po komisa ství p es mrtvoly. To v dí

všichni. A ty se chceš svézt s ním. Politická loajalita t dostane taky

nahoru, že?“

„Kam m dostane? Já nikam nahoru nechci. Já jsem astronom a

ne politik.“

„A nebyla jsi náhodou povýšená? Obešla jsi starší, zkušen jší li-

di.“

„Myslím, že jsem si to zasloužila svou prací.“ (Jak se má bránit,

když mu ani nem že íct pravdu?)

„To v ím, že by sis to ráda myslela. Ale m l v tom prsty Pitt.“

Insignová se zhluboka nadechla. „Kam vlastn mí íš?“

„Poslouchej m !“ procedil mezi zuby, jako by m l stále na pa-

ti, že nesmí vzbudit Marlene. „Nem žu uv it tomu, že by celá

kolonie cht la riskovat svoje životy cestováním, založeném na hy-

perposilovací technologii. Jak m žete v

t, co se stane? Jak m žete

t, že to bude fungovat? M že nás to všechny zabít.“

„Dálková Sonda fungovala bez závad.“

„A byly na té vaší Dálkové Sond živé bytosti? Jestli ne, tak jak

žeš v

t, jak budou na hyperposilování reagovat lidé? Co o n m

vlastn víš?“

„V bec nic.“

„Jak to? D láš p ímo v té vaší laborato i. Ned láš na farm jako

já.“

(On žárlí, pomyslela si Insignová) A nahlas ekla: „Když íkáš v

té vaší laborato i, tak si asi p edstavuješ, že jsme nama kaní všichni

v jedné místnosti. Už jsem ti íkala – já jsem astronom a o hyperposi-

lování nic nevím.“

„To ti o tom Pitt nikdy nic ne ekl?“

„O hyperposilování? Sám o tom nic neví.“

„Takže o tom nikdo nic neví, že?“

„Ale ovšem, že ví. Rozumí tomu odborníci na hyperprostor. No

tak, Crile. Ti, kdo o tom mají v

t, o tom v dí. Ti, kdo nemají, ne-

dí.“

„Takže je to pro všechny, krom hrstky odborník , tajemstvím. „

„P esn tak.“

- 43 -

„Potom nem žeš v

t, jestli je hyperposilování bezpe né. To

dí jen oni. Ale jak víš, že se nemýlíš?“

„P edpokládám, že provád li experimenty.“

„

edpokládáš.“

„Logicky p edpokládám. Ujiš ovali nás, že je to bezpe né.“

„A nikdy nelžou, ekl bych.“

„P jdou p ece s námi. A krom toho, já to vím jist , že experi-

mentovali.“

Podíval se na ni zpod p imhou ených ví ek. „Te si jsi jistá.

Dálková Sonda byla tvoje hra ka. Byly na palub n jaké životní

formy?“

„S vlastními pokusy jsem nep išla do styku. Já jsem se zabývala

jen dodanými astronomickými údaji.“

„Neodpovídáš na moji otázku o životních formách.“

Insignová ztratila trp livost. „Podívej se, nemám chu nechat se

do nekone na vyslýchat, Marlene za íná být neklidná. Mám na tebe

také pár otázek. Co hodláš ud lat ty? P idáš se k nám?“

„To snad nemusím. Podmínky hlasování íkají, že ti, kdo necht -

jí, jít nemusí.“

„Já vím, že nemusíš, ale

jdeš? P ece nechceš, aby se rodina

rozpadla.“

i t ch slovech se pokusila o úsm v, ale moc se jí to nepovedlo.

Fisher pomalu jakoby nerozhodn odpov

l: „Nechci opustit

slune ní soustavu.“

„Tak rad ji opustíš m ? A Marlene?“

„Pro bych m l opoušt t Marlene? Když chceš mermomocí ris-

kovat sv j život p i tomhle bláznivém podniku, prosím, ale riskovat

život dít te?“

„Když p jdu já, p jde i Marlene,“ zasy ela. „Na to m žeš vzít

jed, Crile. Kam bys s ní šel? Na n jakou rozestav nou asteroidní ko-

lonii?“

„Jist , že ne. Jsem ze Zem a m žu se tam kdykoli vrátit.“

„Vrátit se na umírající planetu? Skv lé.“

„Ujiš uji t , že jí ješt n jaký ten rok zbývá.“

„Tak pro jsi ji opustil?“

„Myslel jsem, že si polepším. Kdo mohl tušit, že p ijít na Rotor

znamená koupit si jízdenku do nekone na.“

- 44 -

„Do žádného nekone na,“ vybuchla Insignová, v duši rozervaná

na cáry. „Kdybys v

l, kam máme namí eno, tak by ses tak rychle

nehnal nazpátek.“

„Ale? A kam má Rotor namí eno?“

„Ke hv zdám.“

„K zapomn ní.“

Zírali na sebe, zatímco Marlene otev ela a o i a za ala rozespale

ourat. Fisher se na dít podíval a tišeji dodal: „Eugenie, nemusíme

se rozcházet. Ty víš, že nechci opustit Marlene. Nebo tebe. Poj se

mnou.“

„Na Zemi?“

„Ano. Pro ne? Mám tam p átele. Dokonce i te . Jako má žena a

dít nebudete mít žádné potíže s ú ady. Zem si s ekologickou rov-

nováhou hlavu moc neláme. Budeme na oby ejné, obrovské planet ;

ne na malé, páchnoucí bublin ve vesmíru.“

„Na oby ejné, obrovské, páchnoucí bublin ve vesmíru. Ne, ni-

kdy.“

„Tak mi aspo dovol si vzít Marlene. Když myslíš, že se ti jako

astronomovi vyplatí riskovat, abys mohla provád t pozorování

vesmíru, je to tvoje v c, ale dít by m lo z stat tady, v bezpe í slu-

ne ní soustavy.“

„Bezpe í na Zemi? Nebu sm šný. Takhle sis to tedy napláno-

val? P ipravit m o mé dít ?“

„ Naše dít .“

„ Mé dít . Ty odcházíš. A já chci, abys odešel, ale mého dít te se

ani nedotkneš. íkáš, že jsem zadob e s Pittem, a máš pravdu, jsem s

ním za dob e. To znamená, že to m žu za ídit tak, aby t vyexpedo-

vali na asteroidy, a se ti to bude líbit nebo ne, a pak si m žeš najít

vlastní zp sob, jak se dostat na tu tvou zahnívající Zemi. A te vy-

padni z mého bytu a najdi si n jakou jinou noclehárnu, než t pošlou

pry . Když mi dáš v

t; kde budeš, pošlu ti tvé osobní v ci. A ne-

mysli si, že se m žeš vrátit. Dám to tu hlídat.“

V tu chvíli, kdy to vyslovila, se srdcem p etékajícím ho kostí, to

myslela vážn . Mohla naléhat, p emlouvat ho, prosit, hádat se. Ale

neud lala to. Neznala v tu chvíli slitování a nesmi itelným pohledem

ho vyprovodila ke dve ím.

- 45 -

A Fisher opravdu odešel. A ona mu opravdu poslala jeho v ci. A

on opravdu odmítl odlet t s Rotorem. A tak ho opravdu poslali pry .

A on se opravdu, jak p edpokládala, vrátil na Zemi.

Ztratila ho navždy, ona i Marlene.

Odehnala ho a byl navždy pry .

- 46 -

T

DAR

10.

Insignová tam sed la, užaslá sama nad sebou. Nikdy to nikomu

nevypráv la, p estože ji za posledních trnáct let události t ch dní v

duchu provázely tém každý den. V život by ji nenapadlo, že je

bude n komu vypráv t. Vždycky si myslela, že si je vezme do hrobu.

Ne, že by se za své chování n jak styd la, to ne – jen to bylo

všechno p íliš osobní.

A najednou to vypráví – dopodrobna a bez p íkras – své dospíva-

jící dce i, n komu, koho až doposud považovala za dít –zvláštní,

beznad jné dít .

A to dít na ni te vážn pohlédlo zhloubi svých hlubokých o í –

které nemrkaly, jen se up en dívaly – a eklo: „Takže jsi ho p ece

jen odehnala, vid?“

„Svým zp sobem ano. M la jsem hrozný vztek. Cht l si t vzít s

sebou. Na Zemi.“

Odml ela se a po chvíli se nejist zeptala: „Chápeš?“

„Tak moc jsi m cht la?“

„Samoz ejm !“ vyhrkla Insignová rozho en . A potom, pod ne-

hybným pohledem t ch o í, ji napadlo n co nemyslitelného. Opravdu

ji tolik cht la?

Ale za okamžik, už klidn dodala: „Ovšem. Pro bych t nem la

chtít?“

Marlene zavrt la hlavou a na okamžik se jí ve tvá i objevil výraz

roztrp ení. „Myslím, že jsem nebyla žádné rozkošné d átko. On m

možná opravdu cht l. Byla jsi neš astná, že m cht l víc než tebe?

Nechala sis m jenom proto, že on m cht l víc?“

- 47 -

„Co to vykládáš za hrozné v ci? Tak to v bec nebylo,“ protesto-

vala Insignová a sama si p itom v bec nebyla jistá, zda tomu v í.

Mluvit o t chto v cech s Marlene za ínalo být stále nep íjemn jší.

ím dál tím víc se u ní projevovala ta zvláštní schopnost dostat se

lov ku pod k ži. Insignová si toho všimla už d ív a p ipisovala to

nahodilým š astným 'trefám' neš astného dít te. Jenže k tomu dochá-

zelo ím dál ast ji a nyní se zdálo, že Marlene ví naprosto p esn ,

co íká.

„Marlene, jak t napadlo, že jsem tvého otce odehnala? Nikdy

jsem nic takového ne ekla, to vím jist , ani ti nezavdala p

inu si to

myslet, nebo ano?“

„Já opravdu nevím, mami, jak tyhle v ci poznám. N kdy, když

se p ede mnou nebo p ed n kým jiným zmíníš o otci, zní mi to, jako

bys n eho litovala, jako bys n co cht la 'p ed lat'.“

„Vážn ? Takové pocity ale nemám.“

„A kousek po kousku se ten dojem vyjas uje. Tím, jak mluvíš,

jak se díváš –“

Insignová up en hled la na svou dceru. Znenadání vyhrkla: „Na

co myslím?“

Marlene sebou trošku trhla, ale potom slab vyprskla. Nebyl to

smích, nikdy to nebylo víc než práv takové vyprsknutí – zpravidla.

„To je lehké,“ ekla. „Myslíš si, že vím, na co myslíš. Jenže se pleteš.

Neumím íst myšlenky. Jenom vím, co znamenají slova, zvuky, vý-

razy a pohyby. Lidé prost nedovedou ukrýt své myšlenky, i když si

myslí, že ano. A já lidi pozoruju už dlouho.“

„Pro ? Chci íct, pro ti p ipadá, že bys je m la pozorovat?“

„Protože když jsem byla dít , tak mi všichni lhali. íkali mi, jaká

jsem roztomilá. Nebo to íkali tob , když jsem vás poslouchala. A

itom celý jejich výraz hlásal: 'V bec si to nemyslím,' a ani si neu-

domovali, jak je to na nich vid t. Nejd ív jsem myslela, že to musí

t. Ale potom jsem si ekla: 'Nejspíš je pro n pohodln jší v it,

že íkají pravdu.'“

Marlene na chvíli zmlkla, potom se matky neo ekávan zeptala:

„Pro jsi otci ne ekla, kam letíme?“

„Nemohla jsem. Nebylo to mé tajemství.“

„T eba by šel s námi, kdybys to tehdy ud lala.“

Insignová rezolutn zavrt la hlavou. „Nešel. Byl už rozhodnutý

vrátit se na Zemi.“

- 48 -

„Ale kdybys mu to ekla, tak by mu komisa Pitt nedovolil ode-

jít, že? V

l by p íliš mnoho.“

„Pitt ješt nebyl komisa em,“ poznamenala nesmysln Insignová.

Náhle d razn dodala: „Takovým zp sobem bych ho stejn necht la

získat. Ty ano?“

„Nevím. Nem žu v

t, jaký by byl, kdyby z stal.“

„Ale já ano.“ Insignovou znovu p emohl pocit trýznivé bolesti.

Vrátila se v mysli k jejich poslednímu rozhovoru a ke svému posled-

nímu zu ivému výk iku, kterým mu sd lila, že musí pry . Ne, nebyla

to chyba. Necht la by ho jako v zn , kterého p inutili z stat na Roto-

ru. Tak moc ho zas nemilovala. A aby ho tak moc nenávid la, to také

ne.

ešla rychle na jiné téma, aby ji výraz tvá e nem l as prozradit.

„Dnes jsi poplašila Aurinela. Pro jsi mu ekla, že Zem bude zni e-

na? P išel s tím za mnou a vypadal dost rozrušen .“

„Sta ilo, abys mu ekla, že jsem ješt dít a že z d tských

í si

nikdo hlavu ned lá. Ur it by se hned uklidnil.“

Insignová na to nereagovala. T eba je lepší ml et a tím se vy-

hnout pravd . „Vážn si myslíš, že Zem bude zni ena?“

„Ano. Když o ní n kdy mluvíš, íkáš vždycky: 'Ubohá Zem .' To

íkáš skoro pokaždé: 'Ubohá Zem .'“

Insignová ucítila, jak se ervená. Opravdu o ní tak mluví?

„A pro ne?“ nadhodila. „Je p elidn ná, vy erpaná, plná nenávis-

ti, hladu a bídy. Je mi jí líto. Ubohá Zem .“

„Ne, mami. Takhle to ne íkáš. Když o ní mluvíš –“ Marlene

zdvihla ruce, jako by se snažila n co zachytit, n co vysv tlit, ale to

co jí proklouzávalo mezi prsty.

„Marlene?“

„Tady,“ ukázala si prstem na hlavu, „je mi to jasné, ale neumím

to vyjád it slovy.“

„Zkus to. Musím to v

t.“

„Když to íkáš, nem žu si pomoct a musím si myslet, že se cítíš

provinile – jako by to byla tvoje vina.“

„Pro ? Co si myslíš, že jsem provedla?“

„Jednou jsi to ekla v promítárn . Podívala ses na Nemesis a v tu

chvíli se mi zdálo, že s tím má Nemesis n co spole ného. Tak jsem

se po íta e zeptala, co Nemesis znamená, a on mi to sd lil. N co, co

bez milosti ni í a trestá.“

- 49 -

„Ale podle toho jméno nedostala,“ vyk ikla Insignová.

„Tys ji pojmenovala,“ ekla Marlene tiše, neúprosn .

Od chvíle, kdy za sebou nechali slune ní soustavu to nebylo

žádné tajemství. Insignové se tehdy dostalo plného uznání za její

objev a mohla hv zdu pojmenovat.

„Práv proto, že jsem ji pojmenovala já, tak vím, že to nebylo

podle toho.“

„Tak pro se cítíš provinile, mami?“

(Ml et – nechceš-li pov

t pravdu.)

Nakonec ekla: „A jak si myslíš, že bude Zem zni ena?“

„Nevím, ale ekla bych, že ty ano.“

„Mluvíme každá o n em jiném, Marlene, necháme toho. Chci se

však ujistit, že chápeš, že o tom nemáš nikomu vykládat – o tvém

otci ani ten nesmysl o zni ení Zem .“

„Když si to p eješ, prosím, ale zni ení Zem není nesmysl.“

„Já íkám, že je. Budeme to definovat jako nesmysl.“

Marlene p ikývla. „Jdu ješt na chvíli do promítárny,“ ekla se

zdánlivou lhostejností. „Pak p jdu spát.“

„Dob e.“ Insignová se dívala, jak dcera odchází.

Provinile, pomyslela si. Cítím se provinile. Mám to napsané na

ele jako na transparentu. M že si to p

íst každý, kdo se na m

podívá.

Ne, každý ne. Jen Marlene. Má zvláštní dar, kterým to dokáže.

Marlene musela dostat n co náhradou za všechno, eho se jí ne-

dostávalo. Inteligence nesta ila a tak ji p íroda obda ila darem rozu-

t výrazu tvá e, intonaci a jiným t žko post ehnutelným t lesným

projev m, takže p ed ní žádné tajemství neobstálo.

Jak dlouho si už tuhle nebezpe nou vlastnost nechávala pro se-

be? Jak dlouho už o ní v

la? Bylo to n co, co se v kem rozvíjí?

Pro s tím vyšla na sv tlo až te – poodhrnula závoj, kterým svou

schopnost celou tu dobu z ejm halila, a použila ji, aby zdeptala mat-

ku?

Bylo to proto, že ji Aurinel, podle toho, co na n m 'p

etla', ko-

ne

a definitivn zavrhl? Byl to následek? Mlátila kolem sebe z

bolesti?

Provinilá, pomyslela si Insignová. Pro bych se nem la cítit pro-

vinilá? Je to moje chyba. M la jsem to v

t od samého za átku,

hned jak jsem to zjistila – ale necht la jsem. Bránila jsem se.

- 50 -

ŠEST

IBLÍŽENÍ

11.

Odkdy to v

la? Ve chvíli, kdy dala hv zd jméno Nemesis?

Tušila už tehdy, co p edstavuje a co znamená, a dala jí tak p ípadné

jméno, aniž by tušila pravdu?

Když ji poprvé zpozorovala – v tu chvíli záleželo jen na samot-

ném objevu. Nedokázala myslet na nic jiného než na vlastní nesmr-

telnost. Její hv zda, hv zda Insignové. M la nutkání ji tak pojmeno-

vat. Jak nádhern to zn lo, p estože ji falešná skromnost nutila v du-

chu se nad tím ušklíbnout. A jak hrozné by to bylo te , kdyby se

tehdy nechala zlákat.

Po objevu p išel šok z Pittova požadavku na utajení a vzáp tí di-

voké p ípravy k Odchodu. (Bude se to jednou takto nazývat v u eb-

nicích historie? Odchod? S velkým O?)

Potom, po Odchodu, následovaly dva roky, kdy satelitní m sto

neustále letmo p echázelo do hyperprostoru a zpátky – hyperposilo-

vání s sebou p inášelo nekone né výpo ty, které nep etržit požíraly

kvanta astronomických údaj , a to byla její zodpov dnost. Jen sama

hustota a složení mezihv zdné hmoty –

hem t ch ty let nem la v bec as zabývat se Nemesis n jak

podrobn ji; ani jednou nemohla zam it p ístroje jejím sm rem.

Bylo to tak? Nebo se prost oto ila zády k tomu, co necht la vi-

t? Hledala úmysln úto išt ve všem tom tajn stká ství, shonu a

vzrušené atmosfé e, která se jí nabízela?

Ale p išel as, kdy byl za nimi poslední hyperprostorový skok;

kdy m li celý m síc zpomalovat a plout po áte ním krupobitím vo-

díkových atom , do kterých narazili takovou rychlostí, že se prom -

nily v ástice kosmického zá ení.

- 51 -

žné kosmické plavidlo by to nevydrželo, ale Rotor m l na so-

vrstvu zeminy, kterou p ed Odchodem ješt zesílili, a jež ástice

pohlcovala.

V té dob jí jeden z hyperprostorových specialist vysv tloval,

princip p echázení p i podsv telných rychlostech do hyperprostoru a

zpátky.

„Vy ešit hádanku hyperprostoru,“ ekl, „a není t eba žádných

dalších velkolepých objev . Ostatní je jen rutina.“

Možná! Ostatní hyperspecialisté nicmén jeho poznámku pova-

žovali za pouhé rozdmýchávání hv zdného prachu.

Hned, jak se Insignové vyjevila hrozná pravda, rozb hla se za

Pittem. Poslední rok na ni nem l tém

as a ona to chápala. Mezi

lidmi zavládlo ur ité nap tí, které bylo tím z eteln jší, ím víc opa-

dávalo po áte ní nadšení a lidé si za ínali uv domovat, že se b hem

kolika m síc ocitnou v sousedství jiné, podivné rudé hv zdy, v

jejíž blízkosti budou muset neustále zápasit o p ežití, a to bez jakéko-

li záruky existence vhodného planetárního materiálu, který by jim

sloužil jako zdroj surovin; o existenci obyvatelného sv ta nemluv .

Janus Pitt už nevypadal jako mladík, p estože vlasy m l stále

stejn tmavé a obli ej bez vrásek. Ub hly pouhé ty i roku od chvíle,

kdy za ním p išla se zprávou o existenci Nemesis. Z jeho o í vyza o-

val pohled štvance, který smazal d ív jší nadšení a strhl p ed sv tem

masku bezstarostnosti.

V té dob už byl komisa em. Zvoleným komisa em. Možná prá-

to bylo p

inou velké ásti jeho starostí, ale kdo ví? Insignová

nikdy nepoznala opravdovou moc – i odpov dnost, jež ji doprová-

zela – ale n co jí íkalo, že toho, kdo ji m l, by to mohlo poznamenat

práv takto.

Pitt se na ni nep ítomn usmál. Okolnosti je kdysi donutily cho-

vat se k sob jako dva dob í známí, protože sdíleli tajemství, o kte-

rém zpo átku nikdo – a pozd ji tém nikdo – nev

l. Spolu mohli

svobodn diskutovat, s druhými nikoli. Když však po Odchodu p e-

stalo být tajemství tajemstvím, znovu se odcizili.

„Janusi,“ ekla, „p išla jsem si s tebou promluvit o n em, co mi

nedá spát. O Nemesis.“

„Je na ní snad n co nového? íct, že není tam, kde jsi ji ekala,

mi nem žeš. Je p esn na tom správném míst , necelých šestnáct

miliard kilometr od nás. A je viditelná.“

- 52 -

„Ano, vím. Jenže když jsem ji ve vzdálenosti dvou sv telných let

objevila, automaticky jsem ji považovala za pr vodce Slunce, dv

hv zdy, které obíhají kolem spole ného gravita ního centra. Co jiné-

ho jsem si m la myslet o dvou hv zdách, které jsou tak blízko? P i-

padalo mi to tak vzrušující.“

„Pro ne? Pro by se nemohlo sem tam objevit n co vzrušující-

ho?“

„Protože, i když je tak blízko, je zjevn p ece jen p íliš daleko na

to, aby to mohl být pr vodce. Gravita ní p itažlivost mezi Nemesis a

Sluncem je hrozn slabá, tak slabá, že by gravita ní perturbace blíz-

kých hv zd narušovaly jejich orbity.“

„Jenže Nemesis tam p esto je.“

„Ano, p ibližn mezi námi a Alfou Centauri.“

„Co s tím má spole ného Alfa Centauri?“

„To, že Nemesis není od Alfy Centauri o moc dál než od Slunce.

Stejn tak by mohla být jejím pr vodcem. Anebo, což je ješt prav-

podobn jší, a už náleží ke kterékoli soustav , p ítomnost té druhé

ji musí rozvrátit, nebo ji už rozvrátila.“

Pitt na Insignovou zkoumav pohlédl a lehce poklepal prsty o

op radlo k esla. „Jak dlouho trvá Nemesis, než ob hne kolem Slunce

– za p edpokladu, že je jeho pr vodce?“

„Nevím. Musela bych vypo ítat její orbitu. M la jsem to ud lat

už p ed Odchodem, ale m la jsem plnou hlavu jiných starostí – to ale

není žádná omluva.“

„Tak to odhadni.“

„Po kruhové orbit by jí ob h kolem Slunce, i p esn ji, kolem

gravita ního st edu soustavy, trval n co p es padesát milion let s

tím, že Slunce by obíhalo podobn . Spojnice mezi nimi by tento gra-

vita ní st ed vždycky protínala. Naproti tomu, pokud by se Nemesis

pohybovala po protáhlé eliptické dráze a nyní by byla v jejím nej-

vzdálen jším bod – a to být musí, protože kdyby postoupila ješt

dál, nemohla by to být v žádném p ípad doprovodná hv zda, tak by

jí to trvalo p ibližn dvacet p t milion let.“

„Takže naposledy, když byla Nemesis v tomto postavení, tedy

vícemén mezi Alfou Centauri a Sluncem, musela být Alfa Centauri

ve zcela odlišném postavení, než je te . Rozdíl dvaceti p ti až pade-

sáti milion let muselo Alfu Centauri n jak posunout, že? O kolik?“

„O notný kus sv telného roku.“

- 53 -

„Znamená to tedy, že tohle je poprvé, kdy se Nemesis nachází

mezi dv ma hv zdami? Že si až doposud obíhala 'v poklidu'?“

„To ani náhodou, Janusi. I kdybys zapomn l na Alfu Centauri.

jsou tu další hv zdy. Te se p iblížila jedna, ale v minulosti se muse-

la do interferen ní vzdálenosti její ob žné dráhy p iblížit jiná hv zda.

Její ob žná dráha je prost nestabilní.“

„Tak co potom d lá v této ásti vesmíru, když neobíhá kolem

Slunce?“

„Práv ,“ ekla Insignová.

„Jak 'práv '?“

„Kdyby obíhala kolem Slunce, pohybovala by se rychlostí rela-

tivní ke Slunci, n co mezi osmdesáti až sty metry za sekundu, podle

hmotnosti Nemesis. To je na hv zdu velmi pomalá rychlost, takže by

to vypadalo, že dlouho stojí na stejném míst . Tak by z stala velmi

dlouho za mra nem, zvlášt pokud se mra no pohybuje ve stejném

sm ru, relativn ke Slunci. P i tak pomalém pohybu a tak nevýraz-

ném jasu není divné, že si jí až dosud nikdo nevšiml. Jenomže –“

ud lala dramatickou pauzu.

Pitt, který se ani nenamáhal dát najevo zv davost, si povzdechl a

ekl:

„Tak co? P ejdeš kone

k v ci?“

„Pokud by nebyla na orbit kolem Slunce, tak by šlo o nezávislý

pohyb a v tom p ípad by se m la pohybovat, relativn ke Slunci,

rychlostí okolo sta kilometr za sekundu, tedy tisíckrát rychleji než

po orbit . V této ásti vesmíru se m že nacházet jen náhodou, poletí

dál, mine Slunce a už se nikdy nevrátí. Jenže ona z stává za

mra nem, aniž by viditeln zm nila svoji polohu.“

„Což si vysv tluješ ím?“

„Existuje zp sob, jak by se mohla hnát takovým tempem a p i-

tom vypadat, jako že nem ní své postavení na obloze.“

„Že by vibrovala tam a zpátky?“

Insignová sev ela rty. „Janusi, te není vhodný as na žertování.

Nemesis se m že pohybovat vícemén p ímo ke Slunci. Tím by se

nevychylovala doprava ani doleva, takže by to vypadalo, jako by

nem nila postavení a p itom by se ítila rovnou na nás; tedy na slu-

ne ní soustavu.“

Pitt na ni udiven zíral. „Máš pro tohle tvrzení n jaký d kaz?“

- 54 -

„Zatím ne. Když jsem Nemesis objevila, nebyl d vod provád t

spektrální analýzu. Potom, co jsem si všimla její paralaxy, m sice

napadlo, že bych mohla ud lat ješt spektrální analýzu, ale n jak

jsem se už k tomu nedostala. Pokud si vzpomínáš, postavil jsi m do

ela projektu Dálková Sonda a p ikázal mi, abych zam ila pozornost

svých pod ízených mimo Nemesis. Podrobnou spektrální analýzu

jsem si objednat nemohla a po Odchodu – hm, prost jsem ji neud -

lala. Ovšem te ji ud lám, tím si m žeš být jistý.“

„Dovol mi jednu otázku. Nevyvolalo by stejný efekt 'nehybnosti',

kdyby se Nemesis pohybovala od Slunce? Pravd podobnost, že se

pohybuje opa ným sm rem, je padesát na padesát, že?“

„To nám ekne spektrální analýza. Posun v erveném spektru

bude znamenat regresi; ve fialovém p iblížení.“

„Ale na to už je pozd . Spektrograf ti ukáže, že se k nám p ibli-

žuje, protože se my p ibližujeme k ní.“

„V tuhle chvíli bych neprovedla spektrální analýzu Nemesis, ale

Slunce. Pokud se Nemesis p ibližuje ke Slunci, potom se Slunce p i-

bližuje k Nemesis, a náš pohyb se do toho dá zakalkulovat. Krom

toho už brzdíme a tak za m síc se budeme pohybovat tak pomalu, že

naše rychlost spektroskopické výsledky nijak významn neovlivní.“

Trvalo celou p l minutu než Pitt, zahloubaný v myšlenkách, s

pohledem sklopeným na vyklizenou desku stolu a s rukou na po íta-

ovém terminálu, aniž by se namáhal na ni pohlédnout, ekl: „Ne.

Není t eba provád t podobná pozorování. Nechci, aby ses tím dál

zabývala, Eugenie. Je to zcela nepodstatný problém, zapome na to.“

Pokynem ruky jí dal jasn najevo, že má odejít.

12.

Eugenie staženým hrdlem pobou en zasípala. Tichým, na-

áplým hlasem se ohradila: „Jak se opovažuješ, Janusi? Jak se opo-

važuješ?“

„Co, jak se opovažuji?“ zamra il se Pitt.

„Jak se opovažuješ chtít m vykázat jako n jakého po íta ového

technika? Kdybych neobjevila Nemesis, tak bychom tu nebyli. A

tebe by nezvolili komisa em. Nemesis je moje. Mám do toho co

mluvit.“

- 55 -

„Nemesis není tvoje. Pat í Rotoru. Takže laskav odejdi, a se

žu v novat své práci.“

„Janusi,“ zvýšila hlas. „Znovu ti opakuji, že Nemesis se se vší

pravd podobností pohybuje sm rem k naší slune ní soustav .“

„A já ti znovu opakuji, že je to jen padesátiprocentní pravd po-

dobnost, nic víc. A i kdyby sm ovala ke slune ní soustav – mimo-

chodem, ne naší slune ní soustav , ale jejich slune ní soustav –

snad mi nechceš tvrdit, že narazí do Slunce? Ani bych ti to nev il.

Za celou existenci, za celých tém p t miliard let do Slunce žádná

hv zda nenarazila, ba ani se k n mu nep iblížila. Pravd podobnost

hv zdné kolize, i v relativn p epln ných oblastech Galaxie, je prak-

ticky nulová. Možná nejsem astronom, ale tohle vím.“

„Pravd podobnost je zase jen pravd podobnost, Janusi, ne jisto-

ta. Že by se Nemesis a Slunce mohly srazit je sice teoreticky možné,

ale p ipouštím, že tomu sama nev ím. Problém je v tom, že tak t sné

iblížení, i když se obejde bez srážky, m že být pro Zemi osudné.“

„Jak t sné je podle tebe t sné p iblížení?“

„Nevím. Než všechno spo ítám, n jakou chvilku to potrvá.“

„Tak dob e. Takže podle tebe se máme zat žovat všemi t mi ne-

zbytnými pozorováními a propo ty a když zjistíme, že situace je pro

slune ní soustavu opravdu tak hr zostrašná, tak potom co? Varovat

ji?“

„No ovšem. Co jiného by nám zbývalo?“

„A jak bychom je varovali? Žádné prost edky k hyperkomunika-

ci nemáme, a i kdybychom je m li, oni nemají sí , kterou by hyper-

vysílání zachytili. Kdybychom zprávu vyslali luminální cestou –

sv tlem, mikrovlnami, modulovanými neutriny – trvalo by dva roky,

než by dorazila na Zemi, za p edpokladu, že náš paprsek bude dosta-

te

silný a koherentní. A i potom, jak bychom se dozv

li, jestli

zprávu p ijali? Pokud by se obt žovali odpov

t, odpov

by šla

zpátky další dva roky. A jaký by byl kone ný efekt našeho varování?

Museli bychom je informovat, kde se Nemesis nachází a oni by po-

znali, že vysílání k nim p ichází práv odtud. Celý smysl utajení,

celý plán o vybudování homogenní civilizace kolem Nemesis bez

vn jších intervencí by šel k ertu.“

„A by byla cena, kterou bychom museli zaplatit jakákoli, Janu-

si, jak m žeš v bec uvažovat o tom, že bychom je nevarovali?“

- 56 -

„O co ti jde? I kdyby Nemesis mí ila ke Slunci, jak dlouho jí po-

trvá, než dorazí ke slune ní soustav ?“

„K hranicím slune ní soustavy m že dorazit b hem p ti tisíc

let.“

Pitt se op el do k esla a m il si Insignovou pobaveným pohle-

dem. „P t tisíc let. Pouhých p t tisíc let? Podívej se, Eugenie, p ed

dv ma sty padesáti lety stál na M síci první Pozemš an. Dv a p l

století uplynulo a jsme u sousední hv zdy. Když to p jde dál tako-

vým tempem, kde budeme za další dv a p l století? U kterékoli

hv zdy. Za p t tisíc let, za padesát století budeme rozptýleni po celé

galaxii a ostatní formy inteligentního života nám budou muset vykli-

dit pole. Budeme se rozpínat k sousedním galaxiím. Za p t tisíc let

bude technologie na takové úrovni, že kdyby se slune ní soustava

opravdu ocitla v nesnázích, všechny její kolonie a veškerá planetární

populace se prost sebere a p est huje jinam, k jiným hv zdám.“

Insignová zavrt la hlavou.

„Nemysli si, že technologický pokrok znamená, že m žeš máv-

nutím proutku vyklidit celou slune ní soustavu. Na to, aby se evaku-

ovaly miliardy lidí bez chaosu a bez obrovských ztrát na životech,

bude pot eba dlouhých p íprav. Jestli se mají za p t tisíc let ocitnout

ve smrtelném nebezpe í, musí to v

t už te . Mají nejvyšší as za-

ít s p ípravami.“

„Máš p íliš dobré srdce, Eugenie. Nabídnu ti kompromis,“ ekl

Pitt. „Vezm me v úvahu, že budeme mít k dispozici sto let na to,

abychom se zde usadili, rozrostli a vybudovali prstenec kolonií, které

budou dostate

silné a stabilizované, aby si zajistily vlastní bez-

pe nost. Potom m žeme zjistit, kam má Nemesis namí eno a –když

to bude nutné – varovat slune ní soustavu. Budou mít skoro celých

t tisíc let na to, aby se p ichystali. Zdržení o jedno hloupé století

ur it nebude osudné.“

Insignová si povzdechla. „Tak tohle je tvá p edstava budoucnos-

ti? Lidstvo se má nekone

handrkovat po celém vesmíru? Každá

mr avá skupinka se bude snažit svrchovan vládnout té i oné

hv zd ? Neustálá nenávist, podezírání a spory, stejn jako tomu bylo

tisíce let na Zemi, jenom p enesené do vesmíru v tisíckrát v tším

ítku?“

„Žádnou p edstavu nemám, Eugenie. Lidstvo si ud lá, co bude

chtít. Bude se handrkovat, jak íkáš, nebo dokonce založí galaktické

- 57 -

impérium, nebo ud lá n co jiného. Nemohu lidstvu diktovat, co má

ud lat, ani nemám v úmyslu ho p evychovat. Já mám na starosti pou-

ze tuto jedinou kolonii a toto století k tomu, abychom se usídlili ko-

lem Nemesis. Potom budeme oba spolehliv po smrti a naši násle-

dovníci vy eší problém varování slune ní soustavy – když to bude

nutné. Snažím se uvažovat rozumn , bez emocí, Eugenie. Ty jsi také

rozumná osoba. Zamysli se nad tím.“

Insignová to ud lala. Sed la, mra ila se na Pitta, zatímco on až s

ehnanou trp livostí ekal, co ekne.

Kone

promluvila:

„Dobrá. Chápu, co máš na mysli. Pustím se do analýzy pohybu

Nemesis. Možná budeme moci na celou v c zapomenout.“

„Ne.“ Pitt zdvihl varovn ukazová ek. „Už jsem to ekl jednou.

Žádná pozorování se provád t nebudou. Kdyby se ukázalo, že slu-

ne ní soustav nebezpe í nehrozí, tak tím nic nezískáme. Pouze ud -

láme to, co musíme, a na tom trvám, – strávíme p íští století upev o-

váním civilizace Rotoru. Kdybys totiž zjistila, že nebezpe í p ece jen

existuje, za alo by t hryzat sv domí a poddala by ses obavám, stra-

chu a pocitu viny. Nakonec by se to n jak dostalo mezi lidi a oslabilo

odhodlání t ch Roto an , kte í mohou být stejn sentimentální jako

ty. P íliš by nás to oslabilo. Rozumíš mi?“

Ml ela a on dodal: „Výborn . Vidím, že ano.“ Pokynem ruky jí

op t dal najevo, že má odejít.

Tentokrát odešla. Pitt, který se za ní díval, si pomyslel: Za íná

být opravdu nesnesitelná.

- 58 -

SEDM

ZKÁZA?

13.

Marlene matku up en pozorovala. Dávala si pozor, aby m la

výraz vyrovnaný a nic ne íkající, ale v duchu se cítila pot šená a p e-

kvapená zárove . Matka jí kone

vypráv la o událostech týkajících

se otce a komisa e Pitta. Jednalo se s ní jako s dosp lým.

„Já bych stejn prov ila dráhu Nemesis, bez ohledu na to, co by

mi na ídil komisa Pitt,“ ekla Marlene. „Ale vidím, že ty jsi to neu-

lala. Tv j pocit viny mi dává za pravdu.“

„Nem žu si zvyknout na p edstavu, že svou vinu nosím na ele

jako nálepku,“ ekla Insignová.

„Nikdo nem že zcela ukrýt své pocity,“ ekla Marlene. „Když se

pozorn díváš, vždycky to poznáš.“

(Jiní ne. Trvalo dlouho, než Marlene kone

uv ila, že lidé se

nedokáží dívat, vnímat, že jim to je lhostejné. Nepozorovali lidské

obli eje, pohyby, zvuky, postoje a nepatrné návyky.)

„Nem la by sis lidi tak prohlížet, Marlene,“ ekla Insignová, jako

kdyby se jejich myšlenkové pochody ubíraly stejnými cestami. Polo-

žila ruku na dív ino rameno, aby její slova nevyzn la jako káráni.

„Jsou nervózní, když na n up eš ty svoje kukadla. Musíš respektovat

jejich soukromí.“

„Ano, mami,“ ekla Marlene a bez námahy post ehla, že matka

se snaží chránit sama sebe. Byla nesvá, protože netušila, jak moc

toho na sebe každým okamžikem prozrazovala.

Marlene se zeptala: „Jak je možné, že jsi navzdory pocitu provi-

ní v

i slune ní soustav nic neud lala?“

„Z mnoha d vod , Molly.“

- 59 -

(„Molly“ ne, zasténala v duchu Marlene. Marlene! Marlene!

Marlene! T i slabiky. P ízvuk na druhé. Dosp lá!)

„Jako t eba?“ zeptala se Marlene nakvašen . (Copak si matka

nevšimla, jak jí projela vlna nep átelství pokaždé, když ji oslovila

jejím d tským jménem? Ur it jí to zk ivilo obli ej, zlostn zúžilo

obo í, k

ovit stáhlo rty. Pro jsou lidé tak nevšímaví? Pro se

nedívají?)

„T eba proto, že Janus Pitt umí být velmi p esv

ivý. Jakkoli

odtažité se ti zdají jeho argumenty, jakkoli k nim poci uješ odpor,

nakonec t vždycky p esv

í o tom, že má ke svým názor m pádné

vody.“

„Jestli je to pravda, tak potom je nesmírn nebezpe ný.“

Insignová jakoby se odtrhla od svých myšlenek a udiven na

dceru pohlédla. „Pro si to myslíš?“

„Pro každé tvrzení m že existovat n kolik pádných d vod .

Když je n kdo dokáže rychle rozpoznat a p esv

ivým zp sobem

podat, m že kohokoli p esv

it o emkoli, a to je nebezpe né.“

„Janus Pitt takové schopnosti má, to p ipouštím. A jsem p ekva-

pená, že rozumíš takovým v cem.“

(Marlene si pomyslela: Protože mi je jenom patnáct a ty jsi zvyk-

lá o mn p emýšlet jako o dít ti.)

Nahlas ekla: „Pozorování lidí t hodn nau í.“

„Ano, jenom pamatuj na to, co jsem ti ekla. Nep ehán j to.“

(Nikdy.) „Takže t pan Pitt p esv

il.“

„P esv

il m o tom, že chvilkový odklad nem že nikomu

uškodit.“

„A ty jsi ani nebyla zv davá, kam Nemesis sm uje? Muselas

ece být.“

„Byla, ale není to tak snadné, jak si myslíš. Observato je v ne-

etržitém provozu. Na použití jejího vybavení existuje po adník. A

estože jsem v jejím ele, nemohu ji používat, jak m napadne. O

všem se ví. Já také vím, pro a kdy ji kdo používá. Je velmi neprav-

podobné, že bych mohla zhotovit opravdu podrobné spektrum

Nemesis a Slunce nebo provést pot ebné výpo ty na hlavním po íta i

tak, aby se o tom okamžit n kdo nedozv

l. Navíc mám podez ení,

že Pitt m l v observato i pár svých lidí, kte í na m m li dávat pozor.

Kdybych ud lala jediný krok proti, úmluv , okamžit by se o tom

dozv

l.“

- 60 -

„P ece by ti za to nemohl nic ud lat, nebo snad ano?“

„Jestli máš na mysli, že by m mohl dát zast elit za velezradu,

tak ne – n co takového ho ur it nikdy ani ve snu nenapadlo – ale

mohl by m zbavit funkce a p eložit na práci na farmách. A to bych

necht la. Bylo to tehdy krátce poté, co jsme m li s Pittem menší roz-

hovor týkající se objevu planety – nebo pr vodce – Nemesis. Až do

onoho dne jsme nev

li, jak ji máme nazývat. Nemesis je od ní

vzdálena pouhé ty i miliony kilometr a objekt nevyza oval nic ve

viditelném spektru.“

„Mluvíš o Megas, že, mami?“

„Ano. Má to být n jaké archaické slovo znamenající 'velký'. Na

planetu je opravdu velká, podstatn v tší než nejv tší planeta slune -

ní soustavy, Jupiter. Ale na druhou stranu je velmi malá na hv zdu.

kte í Megas považují za hn dého trpaslíka.“ Zarazila se a kradmo

pohlédla na dceru, jako by si náhle nebyla jistá, zda je schopná ji

sledovat. „Víš, co je to hn dý trpaslík, Molly?“

„Jmenuji se Marlene, matko.“

Insignová malinko z ervenala. „Jist . Promi , as od asu na to

zapomenu. Nem žu si pomoct, víš. M la jsem kdysi roztomilé malé

átko, které se tak jmenovalo.“

„Já vím. Až mi bude p íšt šest, m žeš mi íkat Molly jak se ti

zlíbí.“

Insignová se zasmála. „Víš, co je to hn dý trpaslík, Marlene?“

„Ano, vím. Hn dý trpaslík je vesmírné t leso podobné malé

hv zd , jehož hmota je p íliš malá na to, aby na n m vznikla teplota

a tlak pot ebný ke vzniku vodíkové fúze v jeho nitru, ale dostate

velké na to, aby na n m vznikly druhotné reakce, které udržují teplo-

tu.“

„Správn . To nebylo špatné. Megas je na rozmezí. Bu je to

velmi horká planeta nebo velmi matný hn dý trpaslík. Nevydává

žádné viditelné sv tlo, zato má bohatou infra ervenou emisi. Nepo-

dobá se ni emu, co jsme m li doposud možnost studovat. Bylo to

první extrasolární planetární t leso – tedy první planeta vn slune ní

soustavy – které jsme mohli podrobn zkoumat a observato tím byla

naprosto vytížená. I kdybych cht la, nemohla bych se dostat k vý-

po

m dráhy Nemesis a abych ekla pravdu, na as jsem na to doce-

la zapomn la. Megas m zajímala stejn jako ostatní, chápeš?“

„Hm,“ ekla Marlene.

- 61 -

„Ukázalo se, že je to jediné v tší planetární t leso kroužící kolem

Nemesis, ale nám úpln sta ilo. Byla p tkrát v tší –“

„Já vím, mami. P tkrát v tší než Jupiter a t icetkrát menší než

Nemesis. Tohle mn po íta prozradil už dávno.“

„Ovšem, drahoušku. A není o nic víc obyvateln jší než Jupiter;

když, tak mén . Bylo to zprvu tak trochu zklamání, p estože nikdo z

nás ani v nejmenším nep edpokládal, že bychom u rudého trpaslíka

našli obyvatelnou planetu. I kdyby se u Nemesis nacházela planeta

dostate

blízko, aby se její voda udržela v tekutém stavu, slapové

vlivy by ji donutily mít jednu stranu neustále p ivrácenou k Neme-

sis.“

„To je to, co d lá Megas? Že má jednu stranu po ád obrácenou k

Nemesis?“

„Ano. Znamená to, že má teplou a studenou stranu, p

emž ta

teplá je teplá až p íliš. Byla by dokonce žhavá, nebýt cirkulace husté

atmosféry, která pon kud ob teploty vyrovnává. Proto, a také kv li

vnit nímu teplu planety, je i studená strana pom rn teplá. Na Megas

je toho více, co je z astronomického hlediska jedine né. A potom

jsme zjistili, že Megas má m síc, nebo chceš-li Megas považovat za

velmi malou hv zdu, tedy že má planetu – Erythro.“

„Kolem které obíhá Rotor, já vím. Ale to už je víc než jedenáct

let, co se kolem Megas a Erythro d lal takový rozruch. Za celou tu

dobu jsi nenašla as, abys ses n jak dostala ke spektru Nemesis a

Slunce? Abys vypo ítala její dráhu?“

„No-“

Marlene chvatn dodala: „Já vím, že ano.“

„Podle mého výrazu?“

„Podle všeho.“

„Mít t nablízku m že být n kdy velmi nep íjemné, Marlene.

Ano, ud lala jsem to.“

„A?“

„Ano, mí í ke slune ní soustav .“

Odml ela se. Marlene se potichu zeptala: „Zasáhne ji?“

„Ne, podle mých výpo

ne. Jsem si celkem jistá, že nezasáhne

ani Slunce ani Zemi ani žádnou jinou významn jší sou ást slune ní

soustavy. Není totiž t eba. Pravd podobné Zemi zni í, i když ji mi-

ne.“

- 62 -

14.

Marlene bylo jasné, že matka o zni ení Zem mluvila nerada, byl

v ní jakýsi vnit ní rozpor, který jí v tom bránil. Kdyby to bylo na ní,

zmlkla by nadobro. Její výraz – to, jak se od Marlene malinko odtáh-

la, jako by cht la rad ji odejít; to, jak si opatrn p ejela jazykem rty,

jako by se snažila odstranit pachu svých slov – byl pro Marlene ote-

ená kniha.

Necht la, aby matka p estala mluvit. Musela se dozv

t víc.

„Když Zemi mine, jak ji m že zni it?“ nadhodila opatrn .

„Vysv tlím ti to. Zem obíhá kolem Slunce tak jako Rotor kolem

Erythro. Kdyby slune ní soustavu tvo ila jen Zem se Sluncem, obí-

hala by Zem nav ky po tém stejné dráze. íkám 'tém ', protože

i každém ob hu vyza uje gravita ní vlny, které oslabují její pohy-

bovou energii, ímž se její dráha pomalu, nep edstaviteln pomalu

stá í do Slunce. To m žeme pominout.

Existují další komplikující faktory, protože Zem není sama.

síc, Mars, Venuše, Jupiter; p sobí na ni každý blízký objekt. Ve

srovnání se Sluncem jsou jejich vlivy vedlejší a tak si Zem udržuje

vícemén stále tutéž orbitu. Nicmén tyto vedlejší vlivy, zna

se

znící sm rem a intenzitou, zp sobují drobné zm ny její ob žné

dráhy. Zem se nepatrn vychyluje, stejn tak se mírn m ní její axi-

ální sklon otá ení, excentricita a tak dále.

Jde dokázat – bylo dokázáno – že všechny tyto drobné výchylky

jsou cyklické. Nep sobí v jednom sm ru, ale st ídav na jednu a na

druhou stranu. D sledkem toho je, že se Zem p i svém ob hu kolem

Slunce nes etn krát slab zachvívá. D lají to všechna t lesa slune ní

soustavy. Pozemské chv ní nebrání zachování života. P inejhorším

že dojít k dob ledové nebo naopak k rozeh átí ledovc a zvýšení

mo ské hladiny, ale za více než t i miliardy let život na Zemi vždyc-

ky n jak p etrval.

ekn me, že Nemesis se p

ítí, proletí kolem a nep iblíží se víc

než na jeden sv telný m síc. To by bylo n co mén než bilion kilo-

metr . P i svém pr letu – a ten potrvá léta – ud lí celé soustav gra-

vita ní impulz. Tím se zvýší intenzita chv ní, ale to se potom, až

bude Nemesis pry , ustálí.“

- 63 -

„P sobíš dojmem, že je to mnohem vážn jší, než z tvého popisu

vyplývá,“ ekla Marlene. „Co je tak hrozného na tom, že Nemesis

zp sobí slune ní soustav pár v tších zachv ní, když se to stejn

nakonec srovná?“

„Ano, ale srovná se to na p vodní stav? V tom je problém. Když

se stabilizovaná poloha Zem mírn posune – o n co dále od Slunce,

o n co blíže, když bude její ob žná dráha excentri

jší nebo její osa

získá o n co odlišný sklon – jak to ovlivní pozemské klima? I nepa-

trná zm na z ní m že ud lat neobyvatelný sv t.“

„Mohla bys to dop edu vypo ítat?“

„Ne. Rotor na to není vhodné místo. Také se chv je, a to zna

.

Než bych ze zdejších pozorování esn vypo ítala trajektorii Neme-

sis, zabralo by mi to podstatn víc asu a musela bych provést pod-

statn víc výpo

– a stejn bychom si nemohli být jisti d ív, než se

dostane podstatn blíž ke slune ní soustav – a to už budu dávno po

smrti.“

„Takže nem žeš p esn ur it, v jaké vzdálenosti Nemesis mine

slune ní soustavu.“

„Ne. Je t eba vzít v úvahu gravita ní pole všech okolních hv zd

v okruhu tak dvanácti sv telných let. I ten nejnepatrn jší nezapo íta-

ný vliv m že zp sobit b hem dvou sv telných let takovou odchylku,

že z pr chodu, spo ítaného tém na kontakt, m že být n co, co se

ani pr chodem nedá nazvat. Nebo naopak.“

„Komisa Pitt tvrdil, že do p íchodu Nemesis bude celá slune ní

soustava schopná evakuace. Má pravdu?“

„M že mít. Ale jak m žeme v

t, co bude za p t tisíc let, k ja-

kým historickým obrat m dojde a jak to ovlivní vývoj událostí? M -

žeme jen doufat, že to všichni p ežijí.“

„I kdyby je nikdo nevaroval,“ ekla Marlene, poci ujíc trochu

rozpaky nad tím, že práv matce íká takové astronomické banality,

„p ijdou na to sami. Musí. Nemesis bude stále blíž a blíž a po ase

bude nep ehlédnutelná, takže budou moci vypo ítat její dráhu mno-

hem p esn ji.“

„Ale budou mít mnohem mén

asu na evakuaci – bude-li jí za-

pot ebí.“

Marlene se dívala do zem . „Mami, nezlob se, ale mám dojem,

že bys nebyla spokojená, i kdyby se všem poda ilo ze slune ní sou-

stavy š astn uniknout. Je v tom n co jiného. Pov z mi to, prosím.“

- 64 -

Insignová zvolna odpov

la: „Nelíbí se mi p edstava, že by m -

li všichni Zemi opustit. I kdyby se to provedlo systematicky, beze

sp chu, bez ob tí, stejn se mi ta p edstava nezamlouvá. Nechci, aby

byla Zem pustá.“

ekn me, že je to nutné.“

„Tedy a se stane, co se má stát. Dokážu se smí it s nutností, ale

líbit se mi to nemusí.“

„Ty jsi sentimentální v

i Zemi? Protože jsi tam studovala?“

„D lala jsem tam svou astronomickou praxi. Zem se mi nelíbi-

la, ale na tom nezáleží. Je to místo, odkud vzešel lidský rod. Chápeš,

co tím myslím, Marlene? P estože se mi tehdy nezamlouvala, p esto

je to sv t, na kterém se celé v ky vyvíjel život. Pro m to není jen

planeta, ale princip, abstraktní pojem. Chci, aby existovala kv li mi-

nulosti. Nevím, jestli to dokážu vysv tlit.“

„Otec byl Pozemš an,“ ekla Marlene.

Insignová mírn sev ela rty. „Ano, byl.“

„A vrátil se na Zemi.“

„Tak je to v záznamech. P edpokládám, že to ud lal.“

„Já jsem potom nap l Pozemš anka. Je to tak?“

Insignová se zamra ila. „Všichni jsme Pozemš ané, Marlene.

Moji pra-pra-prarodi e žili celý život na Zemi. Má pra-prababi ka se

na Zemi narodila. Všichni bez výjimky pocházíme z Pozemš an . A

neplatí to jen o lidech. Každé snítko života na všech koloniích, od

vir po stromy, vzešlo z pozemského života.“

„Ale jen lidé to v dí,“ ekla Marlene. „A n kte í jsou blíž než

druzí. Myslíš n kdy na otce? T eba te ?“ Marlene na matku vrhla

kradmý pohled a rychle dodala: „To není moje v c. To jsi mi cht la

íct.“

„To m práv napadlo, ale nesmím se nechat vést svými pocity.

Koneckonc , jsi jeho dcera. Ano, as od asu na n j myslívám.“ Pla-

še pokr ila rameny.

„Ty na n j myslíš, Marlene?“

„Nemám na co myslet. Nepamatuju si ho. Nikdy jsem nevid la

žádný jeho hologram, nic.“

„Ne, tak jsem to –“ hlas se jí zlomil.

„Když jsem byla menší, divila jsem se, pro n kte í otcové se

svými d tmi z stali, když došlo k Odchodu, a n kte í ne. Myslela

jsem si, že je t eba nem li rádi, a že otec nem l rád m .“

- 65 -

Insignová hled la na svou dceru užasle. „Tohle jsi mi nikdy ne-

ekla.“

„Byla to má soukromá d tská p edstava. Když jsem povyrostla,

pochopila jsem, že to bylo trochu složit jší.“

„Nikdy sis to nem la myslet. Není to pravda. Kdybych to jen tu-

šila, tak bych t o jeho lásce k tob ubezpe ila.“

„Nerada o té dob mluvíš, mami, chápu.“

„Mluvila bych, kdybych tušila, co se ti honí hlavou, kdybych si

mohla p

íst tv j obli ej jako ty m j. Opravdu t miloval. Vzal by

si t sebou, kdybych to jen dovolila. Je to moje vina, že nejste spolu.“

„Taky jeho. Mohl z stat s námi.“

„Ano, mohl, ale te , s odstupem asu, chápu jeho problémy po-

kud lépe než tehdy. Já jsem neopoušt la sv j domov; m j sv t šel

se mnou. Mohu být dva sv telné roky od Zem , ale stále jsem doma,

na Rotoru, kde jsem se narodila. Tv j otec byl jiný. Narodil se na

Zemi a ne na Rotoru a ekla bych, že se nemohl smí it s myšlenkou,

že by Zemi nenávratn a navždy opustil. Na to také n kdy myslívám.

Pomyšlení, že by Zem m la z stat opušt ná, mi nahání hr zu. Musí

tam být miliardy lidí, kterým by to zlomilo srdce.“

jakou chvíli ml ely, potom Marlene ekla: „Co asi otec práv

te na Zemi d lá?“

„Jak bychom to mohly v

t, Marlene? Dvacet bilion kilometr

je dlouhá, p edlouhá cesta a trnáct let dlouhá, p edlouhá doba.“

„Myslíš, že je ješt naživu?“

„Co já vím,“ odv tila Insignová. „Na Zemi m že být život velmi

krátký.“ Potom, jako by si najednou uv domila, že není sama, rychle

doplnila: „Ur it je naživu, Marlene. Když odešel, byl ve výte né

kondici a touto dobou mu bude teprve padesát.“ Pak tiše: „Stýská se

ti po n m, Marlene?“

Marlene vrt la hlavou. „Nem že se ti stýskat po n em, co jsi

nikdy nepoznala.“

(Ale ty jsi ho znala, mami, pomyslela si. Tob se po n m stýská.)

- 66 -

OSM

AGENT

15.

Crile Fisher ke svému údivu zjistil, že se musí adaptovat – i

readaptovat na pozemské podmínky. Nenapadlo ho, že se Rotor, b -

hem necelých ty let, stal tak interní sou ástí jeho osoby. Byl to

nejdelší asový úsek, po který byl mimo Zemi, ale bezpochyby ne

dost dlouhý na to, aby mu Zem p ipadala cizí.

Její nezm rná velikost a vzdálený horizont, který se ost e rýsoval

proti obloze, namísto aby se neur it vytrácel. Davy, stálá p itažli-

vost, v ovzduší pocit divokosti a svéhlavosti, stoupající a klesající

teplota, p íroda, jež se nedala zkrotit.

Ne, že by n co z toho musel skute

zažít. Dokonce i když byl

zde, ve svém byt , v

l, že to všechno eká venku a m l pocit, jako

by jím ta nezkrotná atmosféra pronikala a zmoc ovala se jeho v do-

mí. Nebo to možná bylo tím, že pokoj byl p íliš malý, p íliš p epln -

ný, že zvuky p icházející zvenku byly p íliš nezam nitelné, jako by

na n j doléhal p elidn ný, rozpadající se sv t.

Zvláštní, Zem mu ty ty i roky na Rotoru tak siln chyb la; a

te , když byl zpátky, mu chyb l Rotor. Má být jeho život napln n

touhou po místech, kde není?

Rozsvítilo se signální sv tlo a uslyšel zabzu ení. Sv tlo blikalo –

pozemské v ci rády blikaly, zatímco na Rotoru bylo všechno nem n-

né a až vtírav úslužné. „Vstupte,“ ekl slab , ale p itom dostate

hlasit , aby aktivoval odemykací mechanismus.

Garand Wyler vstoupil dovnit (Fisher v

l, že to bude on) a

pobaven se na n j podíval. „Hnul ses v bec z místa, co jsem odešel,

Crile?“

- 67 -

„Ob as. Jedl jsem. Koupal jsem se. N jaký as jsem strávil i na

záchod .“

„Fajn, tak to jsi ješt naživu, i když na to nevypadáš.“ Zubil se

od ucha k uchu, pokožku sn dou a hladkou, o i tmavé, zuby bílé a

vlasy husté a kudrnaté. „Dumáš o Rotoru?“

„Sem tam si na n j vzpomenu.“

„Už dlouho se t chci na n co zeptat, ale nikdy jsem se k tomu

nedostal. Byla to Sn hurka bez sedmi trpaslík , že jo?“

„Sn hurka,“ ekl Fisher. „Nevid l jsem tam jediného ernocha.“

„V tom p ípad je dob e, že je máme z krku. Víš o tom, že už od-

jeli?“

Fisherovy svaly se napnuly a málem neodolal nutkání vysko it.

ikývl. „ íkali, že to ud lají.“

„Nekecali. Jsou fu . Sledovali jsme je, jak nejdál to šlo; poslou-

chali jsme jejich vysílání. P íjem byl p kn hlasitý a istý, ale potom,

ve zlomku sekundy, nabrali tím svým hyperposilováním parádní

kvalt a byli titam. A všechno ztichlo.“

„Zachytili jste je, když se vrátili do normálního vesmíru?“

„N kolikrát. Pokaždé slab ji. Jen co se trochu rozcvi ili, nabrali

rychlost sv tla a po t ech p echodech do hyperprostoru a zpátky už

byli p íliš daleko, než abychom je mohli zachytit.“

Fisher trpce pronesl:

„Sami se rozhodli. Oponenty – jako jsem byl já – vykopli.“

„Škoda, že jsi tam nebyl. M l jsi to vid t. Bylo zajímavé to sle-

dovat. Víš, že pár skalních trvalo až do poslední vte iny na tom, že

hyperposilování je výmysl, že je to všechno podvod a kdo ví, co ješ-

?“

„Rotor m l Dálkovou Sondu. Bez hyperposilování by ho nemoh-

li poslat tak daleko, jak ho poslali.“

„Podvod! To tvrdili ti skalní.“

„Nebyl.“

„Ano, te už to ví. Všichni. Neexistovalo jiné vysv tlení, když

jim Rotor z istajasna zmizel z obrazovek. Sledovaly to všechny ko-

lonie. Už nikdo nemohl pochybovat. Zmizel ze všech obrazovek zá-

rove . Zneklid ující na tom je, že nevíme kam.“

„K Alf Centauri, kam jinam?“

„Ú ad si myslí, že to nemusí být nutn Alfa Centauri, a ty, že o

tom m žeš n co v

t.“

- 68 -

Fisher vypadal pobou en . „Už jsem ekl všechno, stokrát, i po-

zpátku. Nic jsem nezatajil.“

„Jist . To víme. Nic, o em víš. Cht jí, abych si s tebou promlu-

vil jako p ítel s p ítelem a zjistil, jestli nevíš n co, o em nevíš, že to

víš. T eba si vzpomeneš na n co, co t v bec nenapadlo. Strávil jsi

tam ty i roky, oženil ses, m l jsi dít . Nemohlo ti uniknout úpln

všechno.“

„Nešlo to. Kdyby pojali sebemenší podez ení, že za n

ím jdu,

vyrazili by m . Už jenom pozemský p vod z tebe d lal vrcholn po-

dez elého. Kdybych se neoženil – nedal jim d kaz, že se chci stát

jedním z nich – vyrazili by m bez rozmýšlení. Od všeho d ležit jší-

ho a choulostiv jšího m drželi p kn daleko.“

Fisher pohlédl stranou. „A vycházelo jim to. Moje žena pracova-

la pouze jako astronom. Nem l jsem možnost si vybrat, vždy víš.

Ledaže bych si dal do holovize inzerát: 'Hledám mladou ženu, zna -

ka – hyperspecialistka.' To víš, že kdybych takovou potkal, tak bych

ud lal všechno, co je v mých silách, abych ji zaháknul, i kdyby vy-

padala jako hyena, jenže jsem žádnou takovou za celou dobu nepo-

tkal. Mám za to, že nad hypertechnologií uzav eli takový poklop,

klí ové lidi si drželi v totální izolaci. Taky si myslím, že museli v

laborato i nosit masky a používat nepravá jména. ty i roky – a já za

celou dobu nenarazil na jedinou stopu, nezjistil jediný fakt. Bylo mi

jasné, že tím u Ú adu kon ím.“

Obrátil se vztekle ke Garandovi. „Došlo to tak daleko, že se ze

stal normální hulvát. Pocit prohry byl prost nad mé síly.“

Wyler sed l proti Fisherovi uprost ed nábytkem p ecpané míst-

nosti a houpal se na židli, p

emž se ale neustále p idržoval stolu, v

obav , aby nespadl.

„Crile, Ú ad si nem že dovolit žádné zm

ilosti, ale úpln bez-

citný taky není. Je nám líto, že s tebou musíme takhle jednat, ale mu-

síme. A mn osobn je zase líto, že to p id lili zrovna mn , ale ud lat

to musím. D lá nám starosti, že jsi zklamal a nic nep inesl. Kdyby

Rotor neodlet l, mohli bychom si myslet, že nebylo co. Jenže oni

odlet li. Opravdu vyvinuli hyperposilování a ty jsi nám nep inesl

nic.“

„Já vím.“

- 69 -

„To ovšem neznamená, že t propustíme nebo že se t zbavíme.

Doufáme, že nám m žeš být i nadále užite ný. A já se mám ujistit,

že tv j neúsp ch byl poctivý.“

„Což znamená?“

„Musím být schopen jim sd lit, že tvé fiasko nezp sobila žádná

osobní slabost. P ece jen sis vzal Roto anku. Byla hezká? M ls ji

rád?“

Fisher zavr el:

„Ach tak, takže se m vlastn ptáš, jestli jsem z lásky k Roto an-

ce úmysln nechránil zájmy Rotoru a nepomohl jim zachovat jejich

tajemství.“

„No a?“ opá il nevzrušen Wyler. „Nepomohl?“

„Jak se takhle m žeš ptát? Kdybych se rozhodl stát se Roto a-

nem, tak bych odlet l s nimi. Touhle dobou bych n kde bloudil

vesmírem a vy byste m už nikdy nemuseli najít. Jenže jsem to neu-

lal. 'Vystoupil' jsem z Rotoru a vrátil se na Zemi, p estože jsem

l, že neúsp ch bude pravd podobn znamenat konec mé karié-

ry.“

„Tvoji loajalitu oce ujeme.“

„Je v tom víc loajality, než si v bec dokážeš p edstavit.“

„Uznáváme, že jsi ze služební povinnosti musel opustit ženu,

kterou jsi možná miloval. To by se ti samoz ejm p ipo etlo k dobru,

jen kdybychom si mohli být jistí, že –“

„Ani ne tak ženu jako dceru.“

Wyler si Fishera zamyšlen prohlížel. „Víme, že máš ro ní dce-

ru, Crile. Vzhledem k okolnostem od tebe možná nebylo chytré do-

volit si takové 'rukojmí'.“

„Souhlasím. Ale jsem taky jenom lov k, ne robot. V ci se ob as

ihodí proti naší v li. Ale jakmile se dcera narodila a já s ní potom

rok byl –“

„To chápu, ale byl to p ece jenom rok. Dost krátká doba na vy-

budování vztahu –“

Fisher se ušklíbl: „Klidn si mysli, že to chápeš, ale nechápeš

nic.“

„Tak mi to vysv tli. Pokusím se to pochopit.“

„Moje sestra. Moje mladší sestra.“

Wyler p ikývl. „Ano, vid l jsem to v tvém záznamu. Rose, tak se

tuším jmenovala.“

- 70 -

„Roseanne. Zem ela p ed osmi lety p i nepokojích v San Fran-

ciscu. Bylo jí teprve sedmnáct.“

„To je mi líto.“

„Nepat ila ani k jedn m ani k druhým. Byla jedním z t ch nevin-

ných p ihlížejících, kte í na sebe p itahují pozornost a odnesou to

namísto v dc demonstrant nebo ná elník policie. Aspo že jsme

našli její t lo, abych m l co zpopelnit.“

Wyler zachovával polorozpa ité ml ení.

Nakonec Fisher ekl: „Bylo jí teprve sedmnáct. Naši rodi e ze-

eli,“ – škrábal se za

i na h bet ruky, jako by dával najevo, že o

tom nerad hovo í – „když jí byly ty i roky a mn

trnáct. Za al jsem

po škole vyd lávat a staral jsem se, aby m la co do úst i na sebe, aby

la všechno, co pot ebuje, p estože já nem l. Nau il jsem se pro-

gramování – ne, že by se z toho dalo b hvíjak vyžít – a potom jí bylo

sedmnáct a nikdy neublížila živé duši, ani nev

la, co mají všechny

ty bitky a hulákání znamenat, prost to odnesla –“

„Te chápu, pro ses dobrovoln p ihlásil na Rotor,“ ekl Wyler.

„Hm. Pár let jsem nebyl k ni emu. Vstoupil jsem do Ú adu ás-

te

proto, abych se m l v duchu ím zabývat a áste

proto, že

jsem si myslel, že v tom bude riziko. Dá se íct, že jsem se t šil na

smrt – zvlášt , když 'cestou' budu moct ud lat n co užite ného. P i

projednávání otázky umíst ní agenta na Rotoru jsem se p ihlásil jako

dobrovolník. Cht l jsem vypadnout ze Zem .“

„A te jsi zpátky. Lituješ toho?“

„Trochu ano, ale Rotor m dusil. P es všechny nedostatky má

Zem aspo prostor. Kdybys jen znal Roseanne, Garande. Nedove-

deš si ji v bec p edstavit. Nebyla hezká, ale m la takové zvláštní

i.“ Fisherovy vlastní o i hled ly n kam do minulosti, mezi obo ím

se mu ud lala malá vráska, jako kdyby se usilovn pokoušel na n co

zaost it pohled. „Nádherné o i, ale zárove d sivé. P ipadalo mi, že

do nich nikdy nem žu pohlédnout bez obav. Její pohled tebou proni-

kl skrz naskrz – jestli víš, jak to myslím.“

„Abych ekl pravdu, tak ne,“ ekl Wyler.

Fisher mu nev noval pozornost. „Vždycky poznala, když jsi lhal

nebo se snažil zatajit pravdu. Nemohl jsi promluvit, aniž aby nepo-

znala pravdu.“

„Chceš mi snad nazna it, že byla telepatka?“

- 71 -

„Cože? Ale ne. Tvrdila, že ' te' výraz tvá e a naslouchá intonaci

hlasu. Tvrdila, že nikdo nem že ukrýt, co si myslí. M žeš se prý

smát, jak chceš, vnit ní pocit smutku neutajíš; žádná veselost neza-

kryje ho kost v duši. Pokoušela se mi to vysv tlit, ale já jsem nikdy

nebyl s to pochopit, jak to d lala. Byla to výjime ná bytost, Garande.

Poci oval jsem p ed ní báze . A potom se narodila moje dcera, Mar-

lene.“

„No a?“

„A m la tytéž o i.“

„Tvé dít m lo o i tvé sestry?“

„Ne hned, ale pozoroval jsem, jak se jimi stávají. Když jí bylo

šest m síc , už mi z t ch o í b hal mráz po zádech.“

„Tvé žen taky?“

„Nevím, nevšiml jsem si, jestli to na ni p sobilo, jenže nezapo-

me , že ona nem la sestru, která se jmenovala Roseanne. Marlene

skoro nikdy neplakala; byla pokojná. Pamatuji si, že Roseanne byla

jako dít stejná. Navíc, Marlene také nevypadala, že by z ní m la být

hvíjaká krasavice. Bylo to, jako by se mi Roseanne vrátila. Te

chápeš, jak t žké to pro m muselo být.“

„Myslíš vrátit se na Zemi?“

„A opustit je. Jako bych ztratil Roseanne podruhé. Už ji nikdy

neuvidím. Nikdy!“

„Jenže ses vrátil.“

„Loajálnost! Povinnost! Ale jestli chceš v

t pravdu, málem

jsem tam z stal. Stál jsem tam, rozervaný, rozervaný vejp l. Zoufale

jsem cht l z stat s Roseanne – Marlene. Vidíš, pletu si i jejich jména.

A Eugenie – moje žena – mi srdcervoucím hlasem sd lila: 'Kdybys

l, kam máme namí eno, tak by ses nehnal tak rychle nazpátek.'

A v tu chvíli jsem necht l odejít. Prosil jsem ji, a jde se mnou. Ne-

cht la. Prosil jsem ji, a m nechá vzít s sebou aspo Ro – Marlene.

Necht la. A potom, když už jsem to cht l vzdát a z stat, popadl ji

amok a ekla mi, abych táhl. A já šel.“

Wyler na Fishera tázav pohlédl. „ 'Kdybys v

l, kam máme

namí eno, tak by ses nehnal tak rychle nazpátek.' Takhle to ekla?“

„Ano, p esn takhle. A když jsem se jí zeptal: 'Ale? A kam má

Rotor namí eno?', tak mi odpov

la: 'Ke hv zdám.'“

„To nedává smysl, Crile. Ty jsi p ece v

l, že se chystají ke

hv zdám, ale když ekla, 'Kdybys v

l, kam máme namí eno –' tak

- 72 -

muselo existovat n co, o em jsi nev

l. Co to bylo, Crile? O em

jsi nev

l?“

„Co to blábolíš? Jak mám v

t, o em nevím?“

Wyler nevšímav pokr il rameny. „Vykládal jsi o tomhle Ú adu,

když jsi podával hlášení?“

Fisher se zamyslel. „Myslím, že ne. V bec jsem si na to ne-

vzpomn l, až te , když jsem ti za al vykládat, jak jsem tam málem

stal.“ Zav el o i a potom rozvážn

ekl:

„Ne, tohle je poprvé, co o tom mluvím. Poprvé, co jsem si na to

odvážil vzpomenout.“

„Dobrá. Takže, když se te nad tím zamyslíš – kam m l Rotor

namí eno? Nezaslechl jsi na Rotoru n jaké spekulace na toto téma?

i? Dohady?“

„P edpokládalo se, že to bude Alfa Centauri. Kam jinam? Je to

nejbližší hv zda.“

„Tvoje žena byla astronom. Co íkala?“

„Nic. Nikdy jsme o tom nemluvili.“

„Rotor vyslal Dálkovou Sondu.“

„To vím.“

„Tvoje žena na projektu pracovala – jako astronom.“

„To ano, ale i tak jsme o tom nikdy nemluvili – sám jsem na to

dával pozor. Prozradil bych se, t eba by m str ili za m íže –nebo

popravili, co já vím – kdybych otev en projevil p ílišnou zv da-

vost.“

„Ale jako astronom musela znát cíl cesty. Vždy ti to i ekla.

'Kdybys v

l –' Chápeš? Ona to v

la, a ty, kdybys to v

l taky-“

Crile z stával nete ný. „Jenže když mi ona ne ekla, co ví, tak ti

to nem žu íct ani já.“

„Víš to jist ? Žádné bezd

né poznámky, jejichž význam jsi v

danou chvíli nepost ehl? Koneckonc , ty astronom nejsi, a ona moh-

la íct n co, co jsi nepochopil úpln . Nepamatuješ si na n co, co ti

ekla a co t n jak zmátlo?“

„Na nic takového si nevzpomínám.“

„Vzpome si! Je možné, že by Dálková Sonda lokalizovala v Al-

Centauri kolem jedné, nebo obou hv zd, které se podobají Slunci,

planetární soustavu?“

„Nemám tušení.“

„Nebo kolem kterékoli jiné hv zdy?“

- 73 -

Fisher pokr il rameny.

„Vzpome si!“ naléhal Wyler. „Existuje n jaký d vod, pro by

sis m l myslet, že to myslela takhle: 'Myslíš si, že letíme k Alf Cen-

tauri, ale my letíme k planetám, o kterých víme, že kolem ní krouží.'

Nebo takhle: 'Myslíš si, že letíme k Alf Centauri, ale letíme k jiné

hv zd , o které víme, že kolem ní krouží vhodná planeta.' Tak n -

co?“

„Nemám nejmenší tušení.“

Wyler na okamžik pevn stiskl plné rty, potom se znovu ozval:

„Crile, kamaráde, poslouchej, co ti eknu. Te se stanou t i v ci.

Za prvé – eká t ješt jeden raport. Za druhé – budeme muset p e-

sv

it kolonii Ceres, aby nám umožnila p ístup na jejich asteroid s

teleskopem, a s jeho pomocí velmi pe liv p ezkoumáme každou

hv zdu v okruhu sto sv telných let od slune ní soustavy. A za t etí –

budeme muset trochu zatopit našim hyperspecialist m. Sleduj a uvi-

díš.“

- 74 -

DEV T

ERYTHRO

16.

Jednou za as, za velmi dlouhý as (tak se mu to aspo zdálo) si

Janus Pitt b hem t ch let našel chvilku, aby se, sám a nikým neruše-

ný, uvelebil v k esle a dop ál mysli chvilku klidu. Byly to chvíle, kdy

nemusel vydávat žádné p íkazy, studovat žádné informace, p ijímat

žádná okamžitá rozhodnutí, navšt vovat žádné farmy, provád t žád-

né inspekce výrobních závod , pronikat do žádných oblastí vesmíru,

nikoho p ijímat, nikomu naslouchat, nikomu v ni em bránit, nikomu

dodávat odvahu –

A pokaždé, když taková chvíle p išla, Pitt si dop ál toho nejpo-

sledn jšího a nejobtížn ji vy erpatelného luxusu – sebelítosti.

Ne proto, že by se snad jeho život ubíral špatným sm rem. Od

doby, kdy dosáhl dosp losti, vždycky toužil být jen komisa em, pro-

tože byl p esv

en, že nikdo nem že ídit Rotor lépe než on; a te ,

když se jím stal, si to myslel nadále.

Ale pro se mezi všemi t mi rotorskými omezenci nenašel aspo

jeden lov k, který by dokázal uvažovat stejn perspektivn jako on?

Od Odchodu už uplynulo trnáct let a p esto nikdo nechápal skute -

nou podstatu nevyhnutelné budoucnosti; ani když jim to pe liv vy-

sv tlil.

Jednoho dne, d íve i pozd ji, ve slune ní soustav n kdo vyvine

hyperposilování, stejn jako to ud lali rotorští hyperspecialisté – a

možná v dokonalejší podob . Jednoho dne se lidstvo na stovkách a

tisících koloniích vydá kolonizovat Galaxii a bude to drsná doba.

Ano, Galaxie byla obrovská. Kolikrát už to slyšel? A za ní eka-

ly další galaxie. Jenže lidstvo se nebude rozpínat rovnom rn .

Vždycky, vždycky se najde n jaká hv zdná soustava, která bude, a

- 75 -

už z toho i onoho d vodu, lepší než ostatní a tak se stane p

inou

spor a srážek. Kdyby bylo na deset hv zdných systém deset kolo-

niza ních skupin, všech deset bez rozdílu by se vrhlo práv na tu

jednu jedinou.

íve i pozd ji lidé Nemesis objeví a p ijdou ji kolonizovat.

ežije to Rotor?

Jen když bude mít co nejv tší asový náskok, aby vybudoval sil-

nou civilizaci a p im en se rozrostl. Když budou mít dostatek asu,

že jejich vliv obsáhnout i n kolik sousedních hv zd. Když ne,

bude jim sta it Nemesis – ale ta musí být nedobytná.

Pitt nesnil o ovládnutí vesmíru ani o ovládnutí ehokoli jiného.

Cht l jen ostr vek klidu a bezpe í pro dobu, kdy se Galaxie ocitne v

plamenech a chaosu, jako následku st etávajících se zájm .

Jenže byl sám, kdo to chápal. Sám, kdo nesl tíhu zodpov dnosti.

Mohl žít další tvrtstoletí a po celou dobu z stat u moci, a už p ímo

jako komisa nebo jako šedá eminence s rozhodujícím slovem. Ale

jednou zem ít musí – a komu potom odkáže sv j perspektivní roz-

hled?

Pocítil bodavý osten sebelítosti. Tolik let se lopotil, tolik let se

ješt bude lopotit, a kdo to ocení – skute

ocení? Nikdo. Všechno

nakonec p ijde vnive , velkou myšlenku utopí mo e pr

rnosti

neustále šplouchající kolem kotník t ch, jejichž z ení se klene nad

propastí asu.

Od Odchodu ub hlo trnáct let a kdy, za celou tu dobu, se cítil

opravdu spokojen ? Každou noc usínal se strachem, že ho nad ránem

probudí zpráva o p íletu další kolonie – o tom, že našli Nemesis.

Byla v n m skrytá ást jeho bytosti, která si v bec nevšímala to-

ho, co se d je kolem n j, každodenní pracovní nápln , a jen napjat

naslouchala – v o ekávání osudné zv sti.

trnáct let, a stále se nemohli cítit bezpe

. Postavili jednu další

kolonii – Nový Rotor. Žili na ní lidé, ale byl to p ece jen nový sv t.

Jak se íkalo – ješt páchl novotou. Tri další kolonie byly v r zných

fázích výstavby.

Po et rozestav ných kolonií se brzy – rozhodn do deseti let –

zv tší a lidé se za nou ídit nejstarším ze všech p ikázání – milujte se

a množte se!

Se Zemí jako s výstražným p íkladem a s faktem, že každá kolo-

nie má omezenou a 'neroztažitelnou' kapacitu, bylo rozmnožování ve

- 76 -

vesmíru vždycky pod p ísnou kontrolou. Docházelo ke st etu mezi

neot esitelnou logikou matematiky, a ekn me, „nezvládnutelným“

instinktem, ze kterého vycházela vít zn matematika. Ale s rostou-

cím po tem kolonií p ijde doba, kdy bude zapot ebí více lidí – mno-

hem více lidí – a spoutaný pud, který je produkuje, bude možno pus-

tit z et zu.

Do asn , samoz ejm . Bez ohledu na po et kolonií není žádný

problém je brzy zcela zaplnit. Populace se snadno zdvojnásobí kaž-

dých t icet p t let, možná d íve. A když nastane den, kdy rychlost

vytvá ení nových kolonií p ekro í inflexní bod a za ne klesat, m že

být mnohem t žší dostat džina zpátky do láhve, než ho vypustit.

Kdo si to v as uv domí a p ipraví se na to, když už tu Pitt nebu-

de?

Dále Erythro, planeta, kolem které Rotor obíhal tak, že obrovská

Megas i brunátná Nemesis vycházely a zapadaly vskutku podivu-

hodným zp sobem. Erythro! To byla otázka od samého za átku.

Pitt si dob e pamatoval na první dny vstupu do Nemesijské sou-

stavy. Spletité p íbuzenské svazky Nemesiiny planetární rodinky se

kousek po kousku, jak se Rotor ítil vst íc rudému trpaslíkovi, objas-

ovaly.

Megas objevili ve vzdálenosti ty milion kilometr od Neme-

sis, pouhou patnáctinu vzdálenosti, která d lí Merkur od Slunce. Do-

stávala od Nemesis p ibližn stejné množství energie, jaké dostávala

Zem od Slunce, jen s menší intenzitou viditelného sv tla a v tší

intenzitou infra erveného.

Už na první pohled bylo však jasné, že Megas je neobyvatelná.

Pat ila mezi plynné obry a jednu stranu m la neustále p ivrácenou k

Nemesis. Její ob h i rotace trvaly dvacet dní. V

ná noc, panující na

jedné polovin Megas, jen mírn zchlazovala teplo stoupající z nitra

k povrchu. V ný den na opa né polovin byl nesnesiteln horký. Ze

si Megas dokázala v takovém žáru udržet atmosféru, za to vd

ila

pouze p itažlivosti na jejím povrchu, jež byla patnáctkrát v tší než na

Jupiteru, který m l proti ní v tší pr

r a p itom menší hmotnost, a

ty icetkrát v tší než na Zemi.

Žádnou další v tší planetu Nemesis nem la.

Jenže potom, jak se Rotor p ibližoval a Megas bylo vid t stále

eteln ji, se situace op t zm nila.

- 77 -

Zprávu mu p inesla Eugenie Insignová. Ne proto, že by se o ten

objev sama zasloužila, prost jí jako hlavnímu astronomovi p inesli

po íta ov zv tšené snímky Megas, to bylo vše. Zna

rozrušená je

inesla ukázat Pittovi do jeho komisa ské kancelá e.

Snažila se ovládnout hlas, který se jí t ásl vzrušením.

„Megas má m síc,“ vyhrkla na n j.

Pitt jako vždycky nepatrné pozdvihl obo í, ale potom ekl: „To

se p ece dalo o ekávat. Všichni plynní ob i ve slune ní soustav mají

síce, n kte í celou dvacítku.“

„Jist , ale tohle není oby ejný m síc. Je veliký.“

Pitt z stával chladný. „Jupiter má ty i velké m síce.“

„Já mám na mysli opravdovou velikost. Skoro tak velký jako

Zem .“

„Chápu. Zajímavé.“

„Víc než to. Mnohem víc než jen to, Janusi. Kdyby tento m síc

kroužil p ímo kolem Nemesis, slapové vlivy by zp sobily, že by m l

jednu stranu neustále p ivrácenou k Nemesis a byl by neobyvatelný.

Jenže se otá í kolem Megas, a ta je mnohem chladn jší než Nemesis.

A co víc, jeho ob žná dráha je zna

odchýlená od roviny me-

gaského rovníku. To znamená, že na jeho obloze je Megas vid t pou-

ze z jedné hemisféry a pohybuje se neustále ve sm ru sever – jih, v

cyklu délky p ibližn jednoho dne, zatímco Nemesis po obloze p e-

chází, tedy vychází a zapadá, op t v p ibližn jednodenním cyklu. Na

jedné polokouli je dvanáct hodin tmy a dvanáct hodin sv tla. Na dru-

hé sice také, ale b hem dne je Nemesis mnohokrát, celkového asu

až t icet minut, v zatm ní Megas, která m síc svou mírnou teplotou

ochlazuje. Na této hemisfé e je no ní temnota zmír ována sv tlem

odraženým od Megas.“

„M síc má tedy zajímavou oblohu. Astronomové jsou ur it

št stím bez sebe.“

„Není to jen astronomický bonbónek, Janusi. Je možné, že na

síci panuje teplota odpovídající lidským požadavk m. M že to

být obyvatelný sv t.“

Pitt se usmál. „ ím dál zajímav jší. Jenže tam asi nebude pro nás

to správné osv tlení, že?“

Insignová p ikývla. „To je pravda. Bude tam rudé slunce a temné

nebe, bude tam chyb t krátkovlnné sv tlo, které by se rozptýlilo v

atmosfé e. A krajina bude narudlá, p edpokládám.“

- 78 -

„V tom p ípad , když ty jsi pojmenovala slunce a n kdo z tvých

lidí planetu, já si p ivlastním výsadu pojmenovat m síc. íkejme mu

Erythro, což je, pokud si dob e vzpomínám, ecký výraz pro erve-

nou.“

Potom byl na as klid. Za orbitou systému Megas-Erythro byl lo-

kalizován pás asteroid dostate

velkých, aby se staly ideální su-

rovinovou základnou pro výstavbu dalších kolonií.

Jak se p ibližovali k Erythro, vyhlídky na možnou obyvatelnost

byly ím dál slibn jší. Planeta m la mo e i pevniny, p estože mo e,

podle p edb žného odhadu mrakového pokryvu vyhotoveného jak ve

viditelném tak v infra erveném spektru, se zdála být m

í než po-

zemská a opravdu mohutné horstvo bylo výjimkou. Insignová, na

základ dalších výpo

, trvala na tom, že klima planety bude pro

lidský organismus naprosto p íhodné.

Mezitím se dostali na takovou vzdálenost, že mohli atmosféru

Erythro prozkoumat podrobn spektroskopem. Insignová mu p išla

sd lit:

„Atmosféra Erythro je o n co hust jší než pozemská a obsahuje

volný kyslík – šestnáct procent, plus p t procent argonu, zbytek tvo í

dusík. Musí tam být ješt n co málo oxidu uhli itého, ale zatím jsme

ho nezjistili. V podstat jde o to, že je to dýchatelná atmosféra.“

ím dál tím lépe,“ ekl Pitt. „Kdo by si to byl pomyslel, když jsi

poprvé zpozorovala Nemesis?“

ím dál tím lépe pro biology. Pro Rotor už možná ne tak doce-

la. Zna ný obsah volného kyslíku v atmosfé e je neomylným vodít-

kem poukazujícím na p ítomnost života.“

„Života?“ Pitt byl naprosto vyvedený z míry.

„Života,“ p ikývla Insignová a se zjevnou zvráceností a radostí,

se kterou se vyžívala v jeho zd šení, zd raznila následující v tu. „A

když života, potom pravd podobn inteligentního, možná dokonce

vysp lé civilizace.“

17.

To, co následovalo, bylo pro Pitta totéž co p íšerná no ní m ra.

Nejenže musel žít ve strašlivé obav p ed tím, že se za nimi vydají

Pozemš ané, p edb hnou je, a dozajista i p evýší v po tu a možná i v

- 79 -

technologii – ale te se k jeho strachu navíc p idal další, možná ješt

horší. Strach z toho, že se mohou blížit k výsostnému území staré a

vysp lé civilizace, která je v mžiku vte iny, jakoby mimochodem,

zlikviduje stejn , jako když lov k bez rozmyšlení zabije dot rného

komára, který mu zabzu el p íliš blízko ucha.

Zatímco se stále blížili k Nemesis, Pitt se s hlubokým znepoko-

jením Insignové vyptával:

„Musí kyslík opravdu znamenat existenci života?“

„To je termodynamická nevyhnutelnost, Janusi. Na planet po-

zemského typu – a tak m žeme Erythro podle všech známek sm le

nazývat – nem že existovat volný kyslík, stejn jako se v jakémkoli

gravita ním poli pozemského typu nem že ve vzduchu voln vznášet

kus skály. Tak p edevším, kyslík p ítomný v atmosfé e se samovoln

váže s jinými prvky, obsaženými v p

, a uvol uje p itom energii.

Kdyby neexistoval n jaký chemický proces, který by dodával energii

k op tovné regeneraci volného kyslíku, tak by se všechen vyvázal.“

„Tomu rozumím, ale pro musí existence tohoto zp tného ener-

getického procesu nutn znamenat p ítomnost života?“

„Protože krom fotosyntézy zelených tkání, která pomocí solární

energie uvol uje kyslík, se v p írod doposud nenašlo nic, co by ho

dokázalo vytvo it.“

„Když íkáš 'doposud se v p írod nenašlo nic', máš na mysli

slune ní soustavu. Tohle je jiná soustava s jiným sluncem a s jinou

planetou, v jiných podmínkách. Termodynamické zákony mohou

platit i v p ípad , že existuje n jaký chemický proces, na který jsme

dosud ve slune ní soustav nenarazili a který tady m že vytvá et

kyslík, ne?“

„Jestli se spoléháš na tohle.“ usmála se Insignová, „tak hodn

št stí.“

Bylo zapot ebí d kaz a Pitt si na n musel po kat.

edevším se ukázalo, že Nemesis a Megas mají nesmírn slabá

magnetická pole. To se o ekávalo a tak to nevyvolalo žádný zvláštní

rozruch, jelikož jak slunce, tak planeta rotovaly velmi pomalu. Ery-

thro, s rota ní periodou dvaceti t í hodin a šestnácti minut (stejn

dlouhou jako její ob h kolem Megas), m la magnetické pole intenzi-

tou podobné pozemskému.

Insignová dávala najevo svou spokojenost:

- 80 -

„Aspo nemusíme mít strach z nebezpe ných následk radiace

intenzivních magnetických polí, zvlášt když Nemesiin hv zdný vítr

musí být mnohem slabší než hv zdný vítr našeho Slunce. To je

dob e, protože to znamená, že p ítomnost i nep ítomnost života na

Erythro budeme moci zjistit na dálku. Tedy technologického života.“

„To je co?“ zeptal se Pitt.

„Je velmi nepravd podobné, že by se vysp lá technická civiliza-

ce obešla bez vydatné rádiové emise, která by se od Erythro ší ila

všemi sm ry. M li bychom ji um t rozeznat od náhodné rádiové

emise vydávané samotnou planetou, zvlášt je-li magnetické pole tak

slabé a taková p irozená emise tedy nepravd podobná.“

„Napadlo m , že to možná nebude t eba,“ ekl Pitt, „že nep í-

tomnost inteligentního života na Erythro lze zd vodnit i p es její

kyslíkovou atmosféru.“

„Ale? To jsem opravdu zv davá.“

„P emýšlel jsem o tom. Poslouchej! Ne íkala jsi sama, že slapo-

vé vlivy zpomalují rotaci Nemesis, Megas i Erythro? A ne íkala jsi

také, že d sledkem toho se Megas oddálila od Nemesis a Erythro

zase od Megas?“

íkala.“

„Takže, když se podíváme zpátky do minulosti, byla kdysi Me-

gas blíže Nemesis a Erythro byla blíže Megas a tedy i Nemesis. Což

nutn znamená, že Erythro byla pro život p íliš žhavá a mohla se stát

obyvatelnou až teprve v poslední dob . Takže technicky vysp lá ci-

vilizace nem la možnost se na ní vyvinout.“

Insignová se decentn zasmála. „Skv lý post eh – nesmím pod-

ce ovat tv j astronomický d vtip, Janusi – ale mýlíš se. Rudí trpaslí-

ci mají dlouhý život a Nemesis klidn mohla vzniknout už v raných

po átcích vesmíru – ekn me p ed patnácti miliardami let. Když byla

vesmírná t lesa blízko sebe, byl slapový vliv zpo átku velmi silný a

velká ást jejich oddalování se odehrála b hem prvních t í nebo ty

miliard let. Slapový vliv se zmenšuje se tvercem vzdálenosti a za

posledních deset miliard let nebo tak n jak se toho už moc nezm ni-

lo. To znamená spoustu asu k vývoji hned n kolika technických

civilizací po sob . Ne, Janusi, nechme spekulací. Po káme a uvidí-

me, zachytíme-li rádiové vysílání i nikoli.“

- Ješt blíže Nemesis.

- 81 -

Pro lidské oko malá ervená kuli ka, do jejíž matného sv tla se

dalo bez obtíží dívat. Vedle ní malá, na ervenalá te ka – Megas. V

teleskopu byla vid t necelá polovina fáze – následkem úhlu, který

svírala s Rotorem a Nemesis. Erythro byla teleskopem vid t také –

jako ješt tmavší karmínová te ka.

asem se postupn vyjas ovala. „Nesu ti dobrou zprávu, Janu-

si,“ sd lila Insignová. „Prozatím jsme nezaznamenali žádné podez e-

lé rádiové emise technického p vodu.“

„Výborn .“ Pitt ucítil, jak se mu ulevilo, jako by ho zalila vlna

ejivého tepla.

„Ješt se neraduj,“ varovala ho Insignová. „Mohou používat mé-

rádiového vysílání, než bychom mohli o ekávat. Mohou mít n ja-

ký ú inný štít. Dokonce mohou místo rádiových vln používat n co

docela jiného.“

Pittova ústa se zkroutila do slabého úsm šku. „To myslíš váž-

?“

Insignová nejist pokr ila rameny.

„Protože jestli se spoléháš na tohle, tak hodn št stí.“

- Ješt blíže Nemesis.

Pro lidské oko te byla Erythro velká ervená koule, vedle které

visela opuchlá Megas. Nemesis nechali za sebou. Rotor p izp sobil

svoji rychlost Erythro, na které byly teleskopem vid t známé spirálo-

vité útvary potrhaných, uhán jících mra en, typických pro teplotní a

atmosférické podmínky pozemského typu, což sv

ilo o tom, že na

ní panuje p inejmenším podobné klima jako na Zemi.

„Myslím, že t to pot ší, Janusi,“ p išla mu sd lit Insignová. „Na

no ní stran nejsou žádné známky um lého osv tlení.“

„Po ítám, že um lé osv tlení není nutným pr vodním jevem

technické civilizace.“

„Ovšem, že ne.“

„V tom p ípad si zahraju na áblova advokáta,“ ekl Pitt. „Ne-

vyvinula by civilizace žijící p i erveném slunci a tlumeném sv tle

rovn ž tlumené um lé osv tlení?“

„Tlumené je možná ve viditelném spektru, ale Nemesis má silné

infra ervené spektrum a um lé osv tlení by m lo být obdobn silné.

- 82 -

Avšak všechno infra ervené sv tlo, které zaznamenáváme, je plane-

tárního p vodu. Navíc je, dá se íci, rovnom rn rozptýlené po celé

souši, zatímco um lé osv tlení by se hromadilo v oblastech koncent-

race populace.“

„Takže na to zapome , Eugenie,“ ekl žoviáln Pitt. „Žádná

technická civilizace tam není. Možná to Erythro trochu ubírá na vý-

jime nosti, ale p ece bys necht la, abychom museli elit jiné civili-

zaci, možná i vysp lejší. Museli bychom jinam a p itom není kam.

Nemusely by nám vysta it zásoby energie. Jak to te vypadá, m -

žeme z stat.“

„Nicmén hojnost atmosférického kyslíku z stává faktem, takže

na Erythro existuje život. Co postrádá, je pouze technická civilizace.

To znamená, že musíme sestoupit na povrch a prostudovat její život-

ní formy.“

„Pro ?“

„Jak se tak m žeš ptát, Janusi? Leží p ed námi vzorky života,

které jsou absolutn nezávislé na životních formách, které se vyvinu-

ly na Zemi. Hotový biologický poklad!“

„Aha. Asi mluvíš o badatelské zv davosti. ekl bych, že životní

formy neute ou. Na to bude dost asu pozd ji. Nejd íve to nejd leži-

jší.“

„Co m že být d ležit jšího než studium naprosto neznámých fo-

rem života?“

„Eugenie, bu rozumná. Musíme se nejprve usadit. Musíme vy-

budovat nové kolonie. Vytvo it rozsáhlou a disciplinovanou spole -

nost, mnohem homogenn jší, mnohem lépe sebechápající, mnohem

mírumilovn jší, než jaká kdy existovala ve slune ní soustav .“

„Na to budeme pot ebovat zásoby surovin, což nás p ivádí zpát-

ky k Erythro, jejíž životní formy –“

„Ne, Eugenie. P istávání a startování v gravita ním poli planety

by pro nás bylo v sou asné dob p íliš nákladné. A intenzita gravi-

ta ního pole Erythro a Megas – na tu nezapomínej – je zna ná, do-

konce i tady ve vesmíru. Jeden z našich lidí to pro m spo ítal. Do-

stat suroviny z asteroidního pásma bude sice problém, ale ur it

menší než z Erythro. Vlastn pro nás bude 'nejlacin jší', když zakot-

víme p ímo v prstenci. Ano, naše kolonie postavíme v pásmu astero-

id .“

„To jako budeme ignorovat Erythro?“

- 83 -

„Do asn , Eugenie. Až budeme silní a až budeme mít mnohem

tší zásoby energie, až se naše spole nost ustálí a rozroste, pak bu-

deme mít dost asu k pr zkumu erythrejských životních forem nebo

jiných jejích tajemství.“

Pitt se na Insignovou smí liv , chápav usmál. Otázka Erythro

byla vedlejší záležitost, o tom nepochyboval, a musela být odložena

na co nejpozd ji. Pokud na Erythro nežila žádná technická spole -

nost, potom mohly všechny ostatní životní formy a jiná bohatství

po kat. Opravdoví nep átelé byly pronásledovatelské hordy ze slu-

ne ní soustavy.

Pro ostatní nechápali, co je nutné u init? Pro se nechávali tak

snadno svést vedlejšími chodní ky?

Jak si v bec bude moci dovolit n kdy zem ít a nechat ty hlupáky

bez dohledu?

- 84 -

DESET

VYJEDNÁVÁNI

18.

A tak, dvanáct let po zjišt ní, že na Erythro neexistuje žádná

technická civilizace, dvanáct let, b hem kterých se znenadání neob-

jevila žádná pozemská kolonie, aby zni ila jejich postupn se rozví-

jející sv t, si Pitt mohl vychutnat t ch pár ídkých chvil klidu. A i

hem nich v n m hlodaly pochybnosti. P emítal, jestli by na tom

nebyli lépe, kdyby se drželi svého p vodního p edsevzetí – kdyby

stali na orbit okolo Erythro a nikdy nepostavili Kopuli.

Sed l v m kkém k esle, nadleh ován jeho tlumivými magnetic-

kými poli, uspáván pocitem míru a bezpe í, když zaslechl slabé za-

bzu ení, které ho proti jeho v li vrátilo zp t do reality.

Otev el o i (ani nev

l, že je m l zav ené), aby se podíval na

malou videokontrolku na prot jší zdi. Dotykovým spína em zv tšil

obraz do holovize.

Byl to Semyon Akorat, kdo jiný.

esn ji – jeho kulatá, holá hlava. (Akorat si oholil zbytek tma-

vých vlas kolem lysiny, protože si myslel, a právem, že t ch pár

osamocených vlas by jen zvýraz ovalo holou plá uprost ed, zatím-

co dob e tvarovaná lebka bez rušivých element m že vypadat tém

majestátn .) Stejn starostlivý výraz v o ích, který tam byl i tehdy,

když k žádným starostem nebyl d vod.

Pittovi se protivil, ne že by ho kdy zklamal nebo projevil nedo-

statek usilovnosti (v tom už ke zlepšení dojít nemohlo), ale jednodu-

še kv li nem nnosti jeho funkce. Akorat vždycky znamenal vpád do

Pittova soukromí, p etržení myšlenek, nezbytnost ud lat n co, na co

práv nem l náladu. Zkrátka, Akorat vládl nad Pittovým asem a

rozhodoval o tom, koho p ijme a koho ne.

- 85 -

Pitt se zamra il. Nevzpomínal si, že by m l n jakou sch zku, ale

astokrát zapomínal a práv od toho m l Akorata.

„Kdo je to?“ zeptal se rezignovan . „Nikdo d ležitý, doufám.“

„To ani v nejmenším,“ odv til Akorat, „ale asi by bylo lépe,

kdybyste ji p ijal.“

„M že nás slyšet?“

„Pane komisa i,“ ohradil se vy ítav Akorat, jako kdyby byl ob-

vi ován ze zanedbání služebních povinností. „Ovšem, že ne. Je na

druhé stran linky.“ Jeho výslovnost byla tak dokonalá, až to Pitta

zneklid ovalo. Nemohlo být nikdy ani

i o tom, že by mu lov k

špatn porozum l.

íkáte 'ji'? P edpokládám, že máte na mysli doktorku Insigno-

vou. Držte se mých instrukcí. Pouze na objednání. Užil jsem si jí

poslední dobou až nad hlavu, Akorate. Vlastn za posledních dvanáct

let. N co si vymyslete. ekn te jí, že medituji – ne, tomu by nev ila

– ekn te –“

„Pane komisa i, nejedná se o doktorku Insignovou. Tím bych vás

nevyrušoval. Jde o – jde o její dceru.“

„Její dceru?“ Pitt na okamžik zatápal v pam ti po jmén . „Myslí-

te Marlene Fisherovou?“

„Ano. P irozen jsem jí ekl, že jste zaneprázdn n, ale ona mi

odpov

la, že bych se m l styd t takhle lhát a že celý m j výraz

sv

í o tom, že je to naprostá lež. Prý mám p íliš intenzivní hlas na

to, abych mluvil pravdu,“ odrecitoval barytonem své rozho ení. „A

v žádném p ípad prý neodejde. Tvrdí, že ji p ijmete, když se dozví-

te, že s vámi chce hovo it. P ijmete ji, pane komisa i? Abych se p i-

znal, ty její o i mi nahán jí hr zu.“

„Zdá se, že už jsem o t ch o ích n co slyšel. Dob e, pošlete ji

dovnit , a se na n podívám. Když nad tím tak p emýšlím, musí mi

vlastn n co vysv tlit.“

Vstoupila. (Pozoruhodn vyrovnaná, pomyslel si Pitt, zachová-

vala slušnost a p itom nevykazovala známky vzdoru.)

Posadila se, ruce sv sila do klína a zjevn

ekala, že Pitt promlu-

ví jako první. Nechal ji chvilku ekat, zatímco si ji, spíše bezmyšlen-

kovit , prohlížel. Vid l ji n kolikrát, když byla mladší, ale v poslední

dob ne. Nebyla tehdy moc hezké dít a to se od té doby nezm nilo.

la široké lícní kosti a p sobila jaksi nemotorným dojmem, zato

- 86 -

však m la opravdu pozoruhodné o i, krásn tvarované obo í a dlou-

hé asy.

Pitt spustil: „Tak, sle no Fisherová, bylo mi

eno, že se mnou

chcete mluvit. Mohu se zeptat o em?“

Marlene k n mu zdvihla hlavu, pohled nevzrušený, zdálo se, že

nepoci uje nejmenší rozpaky. „Komisa i Pitte, po ítám, že vám má

matka nahlásila, že jsem jednomu svému p íteli ekla, že Zem bude

zni ena.“

Pitt nakr il obo í nad svýma nezajímavýma o ima. „Ano, ekla.

A doufám, že vám také ekla, že takové hlouposti už nemáte víckrát

opakovat.“

„Ano, komisa i, ale když se o n em nemluví, neznamená to, že

tomu tak není; a nazývat n co hloupostí z toho také hloupost neud -

lá.“

„Já jsem komisa Rotoru, sle no Fisherová a mou povinností je

starat se práv o záležitosti podobného druhu, takže to budete muset

nechat na mn , a už to tak je nebo není, a už je to nesmysl nebo

nikoli. Jak jste p išla na nápad, že Zem bude zni ena? ekla vám

snad matka n co takového?“

„Ne p ímo, komisa i.“

„Tedy nep ímo. Tak to myslíte?“

„Nemohla tomu zabránit, komisa i. Je mnoho zp sob , jak se vy-

jad ovat. Mnoho slov na výb r. Intonace, výraz obli eje, pohyb oka

nebo mrknutí, zp sob, jakým si kdo odkašlá. Tisíce mali kostí. Chá-

pete, co tím myslím?“

„Chápu p esn , co tím myslíte. Sám si na tyhle v ci dávám po-

zor.“

„A jste na to velmi pyšný, komisa i. Zdá se vám, že jste v tomto

um ní velmi dobrý a že je to jeden z d vod , že jste se stal komisa-

em.“

Pitt vypadal šokované. „Nic takového jsem ne ekl, mladá dámo.“

„Slovy ne, komisa i. To ani nemusíte.“ Up en na n j hled la.

Na tvá i nem la nejmenší stopy po úsm vu, ale její o i vypadaly po-

baven .

„Tak tedy, sle no Fisherová, kv li tomu jste za mnou p išla?“

„Ne, komisa i. P išla jsem, protože se matce v poslední dob n -

jak neda ilo se s vámi zkontaktovat. Ne, nic takového mi ne ekla.

- 87 -

Domyslela jsem si to. ekla jsem si, že byste možná p ijal místo toho

.“

„V po ádku, tak jste tady. Povíte mi kone

, co jste mi p išla

sd lit?“

„Matka se trápí tím, že Zem m že být zni ena. Je na ní m j

otec, však víte.“

Pitt pocítil nával zlosti. Jak m že n kdo dopustit, aby ist osob-

ní záležitost kolidovala se zájmy Rotoru a všeho, co se z n j m že v

budoucnosti vyvinout? Z téhle Insignové, p es všechny její zásluhy,

v prvé ad té, že objevila Nemesis, byl už dlouhou dobu albatros

poletující kolem jeho hlavy, který s neomylnou p esností sledoval

každou slepou uli ku. A te , když už se k n mu nemohla dostat, za

ním pošle svou pomatenou dceru.

„Máte dojem, že ono zni ení, o kterém hovo íte, nastane zítra

nebo za rok?“

„Ne, komisa i. Já vím, že to bude necelých p t tisíc let.“

„V tom p ípad víte, že váš otec už bude dávno po smrti, stejn

jako vaše matka, já i vy. A po naší smrti bude ke zkáze Zem , p í-

padn dalších planet slune ní soustavy zbývat stále skoro p t tisíc let

– pokud k ní v bec dojde, jako že nedojde.“

„O to práv jde, komisa i, až k ní dojde.“

„Matka vám musela pov

t, že mnohem d íve, než k tomu do-

jde, budou si všichni obyvatelé slune ní soustavy v domi toho, co je

ekává – a už si pod tím p edstavujete cokoli – a budou se s tím

um t vypo ádat. Krom toho, co se vám nelíbí na planetární destruk-

ci? Ta eká nakonec každý sv t. I když nedojde k žádné kosmické

kolizi, musí každá hv zda projít stadiem rudého obra a zahubit své

planety. Tak jako jednou zem ou všichni lidé, zem ou i planety. Je-

diný rozdíl je v tom, že žijí trochu déle. Rozumíte tomu, co vám í-

kám, mladá dámo?“

„Ano, rozumím.“ ekla vážn Marlene. „Se svým po íta em si

dob e rozumím.“

(O tom nepochybuji, pomyslel si Pitt, na ež – p íliš pozd – se

pokusil vyhladit jízlivý úsm v, který se mu vloudil na rty. Pravd po-

dobn s jeho pomocí rozšifrovala jeho pocity.)

Tónem, který nep ipoušt l námitek, ekl: „Tím naše debata kon-

í.

i o zni ení jsou nesmyslné, a i kdyby nebyly, tak vás se to

- 88 -

netýká a už o tom nesmíte vícekrát hovo it, jinak se nejen vy, ale i

vaše matka m žete dostat do zna ných potíží.“

„Naše debata ješt neskon ila, komisa i.“

Pitt ucítil, že ztrácí trp livost, p esto celkem klidn poznamenal:

„Drahá sle no Fisherová, když vám váš komisa

íká, že je deba-

ta u konce, tak je u konce – bez ohledu na to, co si myslíte vy-“

Za al se zvedat, ale Marlene z stávala dál sed t na svém míst .

„Chci vám navrhnout n co, po em neskonale toužíte.“

„A to?“

„Zp sob, jak se zbavit mé matky.“

Pitt, dokonale zmatený, klesl zpátky do k esla. „Co tím myslíte?“

„Když m vyslechnete, komisa i, tak vám to eknu. Matka ne-

že takto žít. Trápí se kv li Zemi a slune ní soustav – a myslím,

že si i ob as vzpomene na otce. Domnívá se, že Nemesis m že být

osudnou pro slune ní soustavu, a protože ji sama tak pojmenovala,

cítí se za to zodpov dná. Je to citov založená osoba, komisa i.“

„Nepovídejte? Také jste si toho všimla?“

„A leze vám na nervy. Vždycky jednou za as vám p ipomene

co, co jí leží na srdci a o em vy nechcete slyšet a tak ji p estanete

ijímat a byl byste nejrad ji. kdyby n kam zmizela.

žete se jí

zbavit, komisa i.“

„Opravdu? Máme ješt jednu kolonii. Mám ji poslat na Nový

Rotor?“

„Ne, komisa i. Pošlete ji na Erythro.“

„Erythro? Pro bych ji tam m l posílat? Jenom proto, že se jí

chci zbavit?“

„Ano, komisa i. To by byl váš d vod. M j d vod je však jiný.

Chci, aby odešla na Erythro, protože na zdejší observato i nem že

po ádn pracovat. Zdá se, že p ístroje jsou v nep etržitém provozu,

navíc má matka pocit, že ji neustále n kdo sleduje. Cítí na sob d -

sledky vaší nelibosti. Krom toho Rotor není vhodné místo pro p es-

ná m ení. Otá í se p íliš rychle a pro taková m ení je p íliš nesta-

bilní.“

„Myslela jste na všechno, že? Tohle vám vysv tlila matka? Ne,

nemusíte nic íkat. Ne ekla to p ímo, pouze nep ímo, že?“

„Ano, komisa i. Navíc je tu m j po íta .“

„Ten, se kterým si tak rozumíte?“

„Ano, komisa i.“

- 89 -

„Takže se domníváte, že na Erythro se jí bude pracovat lépe.“

„Ano, komisa i. Jako základna je stabiln jší, bude na ní moci

provést pat

ná pozorování, která ji p esv

í, že se slune ní sousta-

nic nestane. A i kdyby zjistila opak, potrvá dlouho, než si tím bu-

de moci být jistá a do té doby, p inejmenším, ji budete mít z krku.“

„Vidím, že ty ji chceš mít z krku také, že?“

„Ani v nejmenším, komisa i,“ odv tila Marlene bez zaváhání.

„Já bych šla totiž s ní. Tím pádem byste se zbavil i m , což by vás

pot šilo ješt víc než to, že byste se zbavil jí.“

„Pro si myslíš, že bych se t cht l zbavit?“

Marlene na n j up ela temný, neuhýbavý pohled. „Chcete, komi-

sa i, protože te už víte, že mi interpretace vašich vnit ních pocit

ned lá žádné potíže.“

Pitta náhle p epadla zoufalá touha zbavit se toho malého netvora.

„Musím si to rozmyslet,“ ekl a oto il hlavu. V

l, že to muselo

vypadat d tinsky, ale necht l, aby mu to p íšerné mlád

etlo z tvá e,

jako by to byla n jaká otev ená kniha.

Koneckonc m la pravdu. Te už se opravdu cht l zbavit jak

matky, tak dcery. Co se matky týkalo, opravdu ho už n kolikrát na-

padla myšlenka poslat ji do exilu na Erythro. Ale jelikož bylo velmi

nepravd podobné, že by s tím souhlasila, vyvstal by kolem toho ne-

chutný rozruch a na to on nem l žaludek. Te mu však její dcera

dodala d vod, kv li kterému by se vskutku mohla podvolit odejít na

Erythro. Tím se všechno m nilo.

Váhav pronesl: „Jestli si to tvá matka opravdu p eje –“

„Opravdu si to p eje, komisa i. Nezmínila se mi o tom, možná o

tom dokonce ješt ani neuvažovala, ale bude souhlasit. Vím to. D -

ujte mi.“

„Zbývá mi n co jiného? A ty budeš souhlasit?“

„Velmi ráda, komisa i.“

„Tak to hned za ídím. Spokojena?“

„Ano, komisa i.“

„M žeme te považovat naši debatu za ukon enou?“

Marlene se zvedla a nemotorn kývla hlavou na pozdrav, který

l pravd podobn vyjad ovat úctu. „D kuji vám, komisa i.“

Oto ila se a odešla. Trvalo ješt n kolik minut, než se Pitt odvá-

žil povolit k

ovitou grimasu, která mu bolestiv stáhla rysy.

- 90 -

Neodvážil se riskovat, aby z n eho, co ekl, ud lal nebo jak se

zatvá il, vydedukovala, jaká byla jeho poslední myšlenka, týkající se

Erythro, o níž v

l pouze on a ješt jedna osoba.

- 91 -

JEDENÁCT

ORBITA

19.

Pittovo rozjímání skon ilo, ale on se s tím necht l smí it. Zcela

svévoln odvolal všechny odpolední návšt vy. Pot eboval p emýšlet.

Zvlášt pot eboval p emýšlet o Marlene.

Její matka, Eugenie Insignová-Fisherová, pro n j p edstavovala

problém, který b hem posledních dvanácti let stále vzr stal. Byla

emotivní a nep edstaviteln si libovala v p edbíhání událostí. P esto

byla jen lov k, dala se usm

ovat a ídit, zadržet pohodlnými zdmi

logiky a p estože mezi nimi mohla být asem neklidná, dala se v nich

udržet.

O Marlene se to nedalo íci. Pitt nem l nejmenší pochybnosti o

tom, že je hotový netvor a mohl pouze d kovat náhod , že byla tak

hloupá a kv li tak bezvýznamné záležitosti odhalila své schopnosti.

Byla p ece jen nezkušená a chyb la jí prozíravost, aby své schopnosti

držela v tajnosti až do okamžiku, kdy by je mohla použít vskutku

zdrcujícím zp sobem.

esto bude s p ibývajícími roky ím dál nebezpe

jší, takže

bylo zapot ebí zastavit ji hned te . A to za ídí druhý netvor – Ery-

thro.

Pitt se musel pochválit. Že byla Erythro stv ra, poznal hned od

za átku. M la sv j osobitý výraz – krvavý odraz sv tla své hv zdy –

zlov stný a hrozivý.

Když dosáhli pásu asteroid , sto milion mil od orbity, po které

Megas s Erythro obíhaly Nemesis, ekl Pitt s naprostou jistotou: „To-

to je to místo.“

Neo ekával žádné problémy. Z racionálního hlediska nebylo lep-

ší ešení. Sv tlo a teplo, které Nemesis vyza ovala, bylo mezi astero-

- 92 -

idy slabé. Ztráta p irozeného tepla a sv tla nic neznamenala, protože

Rotor m l dokonale funk ní mikrofúzi. Vlastn to byla výhoda. Rudé

sv tlo, ztlumené prakticky na nulu, nemohlo navodit ponurou náladu,

erné myšlenky a strach.

Navíc by jim základna v pásu asteroid zaru ila slabé d sledky

itažlivosti Nemesis a Megas; d sledkem toho by se snížila náklad-

nost manévrování. Asteroidy byly snadno p ístupné pro t žbu a p i

tak slabém sv tle Nemesis musely jejich nepatrné rozm ry znamenat

ítomnost velkého množství t kavých látek.

Dokonalé!

A p esto dala v tšina obyvatel Rotoru jasn najevo, že se cht jí

emístit na orbitu kolem Erythro. Pitt se jim zoufale snažil vysv tlit,

že se budou koupat v agresivním a depresivním rudém sv tle, že se

ocitnou v t sném gravita ním sev ení Megas i Erythro a i p esto

možná budou muset dojížd t na asteroidy pro suroviny.

Pitt o tom divoce polemizoval s Tamborem Brossenem, bývalým

komisa em, jehož místo zaujal. Unaveným dojmem p sobící Brossen

si otev en liboval v nové roli šedé eminence mnohem víc než v d í-

jší roli komisa e. (Dal se slyšet, že postrádal Pittovo pot šení z

rozhodování.)

Brossen se vysmíval Pittov znepokojení ohledn umíst ní kolo-

nie – ne otev en , samoz ejm , náznaky, o ima. ekl mu: „Nechápu,

Janusi, pro si myslíš, že musíš Rotor vychovat tak, aby s tebou ve

všem bezvýhradn souhlasil. as od asu si kolonie musí n co roz-

hodnout sama; tím pohotov ji ti p i p íští p íležitosti ustoupí. Když

cht jí obíhat kolem Erythro, a si obíhají kolem Erythro.“

„Ale vždy to je úplný nesmysl, Tambore. Copak to nechápeš?“

„Ovšem, že to chápu. Jenže také chápu, že Rotor po celou svou

existenci obíhal okolo sv ta. Tak se to Roto an m zdá správné a tak

to cht jí mít znovu.“

„Obíhali jsme kolem Zem a Erythro není Zem ; ani v nejmen-

ším to není Zem .“

„Je to sv t p ibližn stejn velký jako Zem . Má pevniny a mo e.

Má atmosféru obsahující kyslík. Mohli bychom cestovat tisíce sv -

telných let, než bychom našli sv t, který by se Zemi tak podobal.

íkám ti znovu, dop ej jim to.“

Pitt se ídil Brossenovou radou, i když se v n m proti tomu

všechno vzpouzelo. Kolem Erythro obíhal i Nový Rotor a stejn tak i

- 93 -

ostatní rozestav né kolonie. Plány kolonií umíst ných v asteroidním

prstenci samoz ejm na výkresech existovaly, ale ve ejnost je zjevn

odmítala vzít na v domí.

Práv umíst ní Rotoru na ob žnou dráhu kolem Erythro považo-

val Pitt za nejv tší chybu od doby objevení Nemesis. Nem lo se to

stát. Ale – mohl v bec n co Rotoru vnutit? Mohl snad cokoli d lat?

Nevedlo by to pouze k novým volbám a k jeho nahrazení n kým ji-

ným?

Nostalgie, tak se ten problém jmenoval. Lidé m li tendenci ohlí-

žet se nazp t a Pittovi se ne vždycky poda ilo donutit je obrátit hlavy

tak, aby se dívali vp ed. A co se Brossena tý e –

Zem el p ed sedmi lety, Pitt stál u jeho smrtelného lože. Jen je-

mu se poda ilo zaslechnout poslední slova umírajícího. Brossen mu

pokynul a on se k n mu sklonil. Brossen k n mu natáhl chv jící se,

jako k ída bílou ruku. Chab se Pitta p idržel a zašeptal:

„Jak zá ivé bylo Slunce,“ a zem el.

Proto se Roto ané, kte í nedokázali zapomenout na to. jak zá ivé

bývalo Slunce a jak zelená bývala Zem , tehdy tak podrážd

vzbou ili proti Pittov logice a požadovali, aby Rotor obíhal kolem

sv ta, který nebyl ani zelený, ani neobíhal kolem zá ivého slunce.

Z hlediska pokroku to znamenalo ztrátu deseti let. Kdyby z stali

v pásmu asteroid , mohli být o deset let nap ed. O tom byl Pitt p e-

sv

ený.

Už jen to sta ilo, aby Pitt na Erythro zanev el. Existovalo však

ješt n co dalšího, n co horšího – n co daleko horšího.

- 94 -

DVANÁCT

VZTEK

20.

Jak už to chodí, byl to znovu Crile Fisher, který po tom, co se z

jeho podn tu p išlo na nesrovnalosti ohledn cílového ur ení Rotoru,

ivedl Zemi na další stopu.

Byl už dva roky zpátky na Zemi a vzpomínky na Rotor mu v

mysli pomalu za ínaly šednout. Z Eugenie Insignové se stala jen

zmatená vzpomínka (co k ní tehdy vlastn cítil?), ale po Marlene

stal pocit trpkosti. Zjistil, že mu v duchu stále splývá s Roseanne.

Vzpomínka na ro ní dceru splynula se vzpomínkou na sedmnáctile-

tou sestru a vytvo ily jedinou osobu.

Život nebyl t žký. Pobíral št drou penzi. Dokonce se pro n j na-

šla i práce, místo v kancelá i, kde se po n m cht la rozhodnutí, která

zaru en nemohla ovlivnit nic d ležitého. Odpustili mu, alespo

ás-

te

, íkal si, protože si vzpomn l na tu Eugeniinu poznámku:

„Kdybys v

l, kam máme namí eno –“

esto m l pocit, že je pod dozorem, a za ínalo ho to otravovat.

Garand Wyler se jednou za as objevil, vždycky p átelský, zví-

davý a neustále se, nápadn

i nenápadn , vracel k tématu Rotoru.

Nejinak tomu bylo i te , a jak Fisher p edpokládal, p išla

na

Rotor.

Zamra il se: „Už to budou skoro dva roky. Co po mn , sakra, po-

ád chcete?“

Wyler zavrt l hlavou. „Nemám tušení, Crile. Všechno, co máme,

je ta poznámka tvé ženy. A jak to vypadá, sama o sob nesta í. Za ta

léta, co jste spolu strávili, musela íct ješt n co. Když si p ipomeneš

vaše rozhovory, vaše vzájemné vým ny názor , nenapadá t nic?“

- 95 -

„Tohle je už popáté, co se m na to ptáš, Garande. Vyslýchali

. Podrobili m hypnóze. Dávali mi psychosondy. Vyma kali m

do poslední kapi ky. Nenašli ve mn nic. Bu m nechte na pokoji,

nebo m vemte zpátky. Venku lítají stovky kolonií a na nich lidé,

átelé, kte í si navzájem d

ují, a nep átelé, kte í se navzájem

špehují. Kdo ví, co n kdo z nich m že v

t – a t eba ani nev

t, že

to ví.“

„Abych byl up ímný, kamaráde, už jsme v tomhle sm ru za ali

podnikat ur ité kroky, taky jsme se soust edili na Dálkovou Sondu.

Je nasnad , že Rotor musel p ijít na n co, o em my ostatní nevíme.

Nikdy jsme nevyslali žádnou Dálkovou Sondu. Stejn jako ji nevy-

slala žádná jiná kolonie. Jen Rotor si to mohl dovolit. A už našel

cokoli, musí to být mezi údaji z Dálkové Sondy.“

„Fajn. Tak je projd te. Ur it je toho dost na celá léta práce. A

necht na pokoji. Všichni.“

„Náhodou je toho opravdu na léta práce,“ ekl Wyler. „Rotor, v

souladu se Smlouvou o vým

v deckých informací, poskytl úcty-

hodné množství materiálu. Zejména snímky všech vlnových délek.

Fotop ístroje na Sond dokázaly obsáhnout skoro celou oblohu.

Podrobn jsme je prostudovali a nenašli na nich nic zajímavého.“

„Nic?“

„Zatím nic, ale, jak íkáš, m že to trvat ješt léta. Jist , dozv

li

jsme se nespo et informací, nad kterými astronom m plesá srdí ko a

které je sta í zam stnávat, ale ani náznak toho, co by nám mohlo

pomoct odpov

t na otázku, kam šli. Zatím ne. Nap íklad si mys-

lím, že v nich není absolutn nic, co by nás dovedlo k p esv

ení,

že kolem jedné z v tších hv zd Alfy Centauri obíhají planety. Stejn

tak, že v blízkém vesmíru neexistují žádné neznámé hv zdy typu

Slunce. Osobn si stejn myslím, že tam nic zas tak d ležitého nebu-

de. Co mohlo být ze Sondy vid t a ze slune ní soustavy ne? Byla jen

pár sv telných m síc odtud. Nem l by v tom být žádný rozdíl. P es-

to mají n kte í kolegové dojem, že Rotor musel n co zaznamenat, a

to nejspíš velmi krátce. Což nás p ivádí zpátky k tob .“

„Pro ke mn ?“

„Protože tvá žena byla vedoucí projektu Dálková Sonda.“

„Ne tak docela. Tou se stala až když byly všechny údaje pohro-

mad .“

- 96 -

„Byla vedoucí potom, ale i po zna nou ást samotného projektu.

Nepovídala ti nikdy o tom, co Dálková Sonda posbírala?“

„Ani slovo. Moment, íkal jsi, že kamery na Dálkové Sond

mohly obsáhnout skoro celou oblohu?“

„Ano.“

„Co znamená 'skoro celou'?“

„Nem žu ti to íct tak p esn jako ti, co se tím zabývají, ale po í-

tám, p inejmenším, takových devadesát procent.“

„Nebo víc?“

„Nebo víc.“

„Jsem zv davý –“

„Na co jsi zv davý?“

„Na Rotoru to m l pod palcem chlápek, který se jmenoval Pitt.“

„To víme.“

„Myslím, že vím, jak to mohl ud lat. Mohl posílat údaje z Dál-

kové Sondy po troškách. Dodržoval by tak Smlouvu o vým

v -

deckých informací – aby se ne eklo. Tak, aby v moment jejich od-

chodu zbývalo takových deset procent – které nem l as p edat. A to

by bylo práv t ch d ležitých deset procent.“

„Myslíš ty, co by nám prozradily, kam Rotor odlet l.“

„Možná.“

„Jenže je nemáme.“

„Ovšem, že je máte.“

„Jak jsi na to p išel?“

„Ješt p ed chvilkou ses pozastavil nad tím, že by m ly snímky z

Dálkové Sondy ukazovat n co jiného než údaje ze slune ní soustavy.

Pro teda ztrácíte as nad tím, co vám poslali? Vy le te z mapy tu

ást oblohy, kterou vám nedodali a prostudujte ji podle vlastních

map. Položte si otázku, jestli na nich m že n co vypadat jinak, než

by to vid la Dálková Sonda – a pro . Tak bych to ud lal já.“ Najed-

nou zvýšil hlas tém do výhružného evu. „Vra se a ekni jim, aby

si prohlédli tu ást oblohy, kterou nedostali.“

Wyler zaduman pronesl: „Trochu divoké.“

„Ani v nejmenším. Dokonale prosté. Jenom by se musel v Ú ad

najít n kdo, kdo sem tam používá mozek. Pak byste se možná n kam

dostali.“

„Uvidíme,“ ekl Wyler a podal Fisherovi ruku. Fisher se zamra-

il a nechal ji viset ve vzduchu.

- 97 -

Ub hly celé m síce, než se Wyler znovu objevil. Fisher nebyl je-

ho návšt vou dvakrát nadšený. M l volno, dobrou náladu a etl si.

Fisher nepat il mezi ty, kte í považovali knihy za barbarský

zlozvyk dvacátého století a uznávali video etbu jako jediný civilizo-

vaný zp sob vst ebávání informací. M lo n co do sebe držet knihu v

rukou, vlastními prsty otá et stránky, um t se vcítit do toho, co jste

etli, nebo se dokonce um t tak pohroužit do d je, že jste ztratil po-

jem o ase a procitl o sto stránek dál nebo dokonce na samém konci.

Fisher považoval za civilizovan jší zp sob vst ebávání informací

naopak knihy.

Tím víc mu nebylo po chuti, že ho n kdo ruší z tak p íjemné in-

nosti.

„Co zase chceš, Garande?“ ekl neomalen .

Wyler se nep estával zdvo ile usmívat. Skoro se stisknutými e-

listmi mu sd lil:

„Našli jsme to, bylo to p esn tak, jak jsi íkal.“

„Našli co?“ zeptal se Fisher nechápav . Potom, když mu došlo, o

em musí být

, rychle dodal: „Ne íkej mi nic, co nemám v

t. S

adem nechci mít už nic spole ného.“

„Pozd , Crile. Cht jí s tebou mluvit. Sám Tanayama t chce vi-

t.“

„Kdy?“

„Hned, jak t tam dostanu.“

„V tom p ípad mi ekni, co se d je. Nerad bych p ed n j šel na-

slepo.“

„To jsem taky cht l ud lat. Prostudovali jsme každi kou ást ob-

lohy, která chyb la v údajích z Dálkové Sondy. Ti, co to dostali na

starost, si položili otázku p esn jak jsi radil. Co mohly kamery Dál-

kové Sondy zachytit jinak než kamery ve slune ní soustav . Jako

první se samoz ejm nabízelo posunutí blízkých hv zd. Toto m li

naši astronomové neustále na pam ti a zjistili n co naprosto úžasné-

ho, n co, co by je ani ve snu nenapadlo.“

„Poslouchám.“

„Našli velmi matnou hv zdu s paralaxou p es vte inu oblouku.“

„Nejsem astronom. Je na tom n co neobvyklého?“

„To znamená, že hv zda je pouze v polovi ní vzdálenosti Alfy

Centauri.“

- 98 -

ekl jsi 'velmi matnou'.“

íkají, že je za malým mra nem hv zdného prachu. Hele, ty as-

tronom nejsi, ale tvá žena na Rotoru byla. Možná ji objevila. ekla ti

kdy o tom n co?“

Fisher zavrt l hlavou. ,.Ani slovo. Sice –“

„Ano?“

„V posledních m sících bylo kolem ní n jak moc vzruchu. ekl

bych až p esp íliš.“

„Nebylo ti divné pro ?“

„P ipisoval jsem to nadcházejícímu odletu Rotoru. Nemohla se

ho do kat a m to dohán lo k zu ivosti.“

„Kv li dce i?“

Fisher p ikývl.

„T eba byla tak rozrušená i kv li té nové hv zd . Všechno by do

sebe zapadalo. P irozen by se vydali k ní. A jestli ji objevila tvá

žena, byla by to pro ni cesta k její hv zd . Tím by se dala áste

vysv tlit i její nedo kavost. Dává to smysl, ne?“

„Možná. Nem žu íct, že ne.“

„Tak jo. Te víš, pro t chce Tanayama vid t. Má vztek. Ne na

tebe, samoz ejm , ale má vztek.“

21.

Ješt téhož dne o n co pozd ji, protože takovéto záležitosti se

neodkládaly, se Crile Fisher ocitl v kancelá i Pozemského minister-

stva bezpe nosti, nebo, jak ho znali jeho zam stnanci, zkrácen Ú a-

du.

Kattimoro Tanayama, který stál v ele Ú adu p es t icet let, za í-

nal znateln stárnout. Léta staré holografie (nebylo jich mnoho) jej

ukazovaly ješt s hladkými, ernými vlasy, vzp ímenou postavou a s

odhodlaným výrazem ve tvá i.

Nyní byly jeho vlasy šedivé, postava (nikdy nebývala vysoká)

mírn shrbená. Budil dojem celkové vetchosti. Možná se dostával do

stadia, kdy lov k za íná myslet na penzi, bylo-li ovšem v bec mys-

litelné, že by m l v úmyslu n co jiného než zem ít uprost ed práce.

Jeho o i mezi p iv enými ví ky, všiml si Fisher, byly pronikavé a

pichlavé jako vždycky.

- 99 -

Fisher m l mírné potíže, aby mu rozum l. Angli tina byla více-

mén univerzálním pozemským jazykem, univerzálním tak, jak ur i-

tý jazyk v bec m že být, ale m la své varianty a ta, kterou mluvil

Tanayama, nebyla severoamerická varianta, na kterou byl Fisher

zvyklý.

Tanayama mraziv pronesl: „Na Rotoru jste zklamal, Fishere.“

Fisher v

l, že nemá smysl odporovat, a už v bec ne Tanaya-

movi.

„Ano, editeli,“ ekl bezvýrazn .

„P esto nám m žeš poskytnout d ležitou informaci.“

Fisher si slab povzdechl: „Vyslýchali m už stokrát.“

„O tom jsem byl informován, to vím. Nicmén se vás nezeptali

na všechno, a já – já – mám pro vás jednu otázku, kterou chci, abyste

mi zodpov

l.“

„Ano, editeli?“

„Všiml jste si b hem vašeho pobytu na Rotoru n eho, co by vás

vedlo k záv ru, že rotorské vedení nenávid lo Zemi?“

Fisher povytáhl obo í. „Nenávid lo? Myslím si, že bylo jasné, že

obyvatelé Rotoru, stejn jako ostatních kolonií, se na Zemi dívali

skrz prsty, pohrdali její dekadencí, brutalitou a násilím. Ale nenávi-

li? Abych ekl pravdu, nemyslím si, že by si nás vážili natolik, aby

k nám mohli poci ovat nenávist.“

„Mluvím o vedení, ne o masách.“

„Já také, editeli. Ne, nenávist ne.“

„Neexistuje pro to jiné vysv tlení.“

„Pro co, editeli? Pokud se mohu zeptat?“

Tanayama do n j zabodl pohled ( lov k si pod dojmem síly jeho

osobnosti v bec neuv domil, jak byl mali ký). „Víte, že ta nová

hv zda letí naším sm rem? P ímo na nás?“

Fisher vrhl rychlý, polekaný pohled na Wylera, ale ten sed l ví-

cemén ve stínu, vzdálený od slune ních paprsk pronikajících ok-

nem, a nezdálo se, že by se na n j díval.

Tanayama, který stál, ekl: „Tak se p ece posa te, Fishere, jestli

vám to pom že v p emýšlení. Já si taky sednu.“ Posadil se na okraj

svého stolu a za al pohupovat krátkýma nožkama ve vzduchu.

„V

l jste, kam hv zda sm uje?“

„Ne, editeli. Nev

l jsem ani o její existenci, dokud mi o ní ne-

ekl agent Wyler.“

- 100 -

„Opravdu? Na Rotoru to ur it v

li.“

„Pokud ano, nikdo mi to ne ekl.“

„V dob p edcházející odletu Rotoru byla vaše žena rozrušená a

astná. Tak jste to ekl agentovi Wylerovi. Z jakého to bylo d vo-

du?“

„Agent Wyler myslel, že to mohlo být proto, že objevila tu

hv zdu.“

„A mohla také v

t, kam sm uje, a mít radost z toho, co Zemi

eká.“

„Nechápu, pro by jí to m lo d lat radost, editeli. Ale musím

vám íci, že já osobn nevím, zda o jejím pohybu v

la, i dokonce

o její samotné existenci. Ze své vlastní zkušenosti nevím o žádném

Roto anovi, který by tenkrát v

l, že hv zda existuje.“

Tanayama ho zamyšlen pozoroval a škrábal se p itom zlehka na

brad , jako by ho n co sv dilo.

Podotkl: „Pokud vím, na Rotoru byli všichni Eurové, že?“

Fisher úžasem rozev el o i. Tuhle nadávku neslyšel už hodn

dlouho – a od vládního funkcioná e nikdy. Vzpomn l si na Wylerovu

poznámku o Zemi jako o 'Sn hurce', kterou pronesl poté, co se vrátil

z Rotoru. Pustil ji druhým uchem ven jako nevinnou legrácku, které

nev noval žádnou pozornost.

Zareagoval podrážd

: „Nevím, editeli. Nestudoval jsem

podrobn jejich rodokmeny.“

„Ale no tak, Fishere. Na to nemusíte studovat rodokmeny. Sta í

vám vzhled. Narazil jste b hem celého vašeho pobytu na Rotoru n -

kdy na tvá , která by nesla Afro, Mongo i Hindo rysy? Narazil jste

kdy na n koho s temnou pletí? N jakou národnostní menšinu?“

Fisher vybuchl:

editeli, p ipadám si jako ve dvacátém století.“ (Kdyby znal n -

jaký siln jší výraz, byl by ho použil.) „Takových v cí si v bec ne-

všímám, stejn jako by si jich nem l všímat nikdo na Zemi. Jsem

ekvapený, že vy ano a nemyslím, že by vám prosp lo, kdyby se to

o vás v

lo.“

„Nev te pohádkám, agente Fishere,“ ekl editel a kárav zahro-

zil ukazová kem. „Mluvím o faktech. Vím, že na Zemi všechny et-

nické rozdíly p ehlížíme, alespo navenek.“

„Jen navenek?“ zeptal se rozho en Fisher.

- 101 -

„Jen navenek,“ odpov

l mraziv Tanayama. „Když se Po-

zemš ané st hují na kolonie, rozeberou si je podle národností. Pro

by to d lali, kdyby všechny etnické rozdíly p ehlíželi? Na každé ko-

lonii jsou všichni lidé stejní a když p ece jen dojde k n jakému pro-

mísení, tak jsou ti, co jsou v menšin , celí nesví, nebo je jim pomo-

ženo, aby byli celí nesví a p esunou se na jinou kolonii, kde v menši-

nebudou. Není to tak?“

Fisher v duchu shledal, že to nem že pop ít. Bylo to tak a on to

podv dom považoval za samoz ejmost, aniž by se mu to zdálo div-

né. „Lidská povaha. Lidé tíhnou k sob podobným. Vytvá í to –

sounáležitost.“

„Lidská povaha, jist . Lidé tíhnou k sob podobným, protože ne-

návidí a opovrhují sob nepodobnými.“

„Existují i M – Mongo kolonie.“ Fisher se chvilku potýkal s vy-

slovením toho slova, nebo si pln uv domoval, že práv m že smr-

teln urážet editele, lov ka, který se dal snadno urazit a navíc byl

nebezpe ný.

Tanayama ani nemrkl. „To vím, ale nejsou to snad Eurové, kdo v

poslední dob ovládli planetu a necht jí na to zapomenout?“

„Ostatní možná také necht jí zapomenout a mají více d vod k

nenávisti.“

„Jenomže to byl práv Rotor, který tak chvatn zmizel ze slu-

ne ní soustavy.“

„N kdo musel vynalézt hyperposilování jako první.“

„A odlet t k blízké hv zd , o které v

li jen oni. a která mí í

ímo na slune ní soustavu a m že prolet t dostate

blízko na to,

aby ji celou rozvrátila?“

„Nevíme, jestli to v dí, a jestli v bec v dí o té hv zd .“

„Ovšemže to v dí,“ skoro zavr el Tanayama. „A odlet li, aniž by

nás varovali.“

editeli – se vší úctou – to nedává smysl. P ece neodletí, aby se

usadili na hv zd , která na své cest rozvrátí slune ní soustavu a tím

pádem i svoji vlastní.“

„Oni mohou snadno uniknout, i kdyby mezitím postavili další

kolonie. My máme k evakuaci celý sv t ítající osm miliard lidí –a to

je mnohem obtížn jší úkol.“

„Kolik nám zbývá asu?“

Tanayama pokr il rameny. „Tvrdí mi, že pár tisíc let.“

- 102 -

„To je dlouhá doba. Je možné, ist teoreticky, že je nenapadlo,

že je nutné nás varovat. Jak se bude hv zda p ibližovat, musíme ji

objevit i bez upozorn ní.“

„A tou dobou budeme mít ješt mén

asu k evakuaci. Oni

hv zdu objevili náhodou. My bychom ji nemuseli objevit hodn

dlouho, nebýt jedné nediskrétní poznámky vaší ženy a vašeho podn -

tu – velmi bystrého podn tu – abychom se podívali zblízka na vyne-

chanou ást oblohy. Rotor cht l, abychom ji objevili co nejpozd ji.“

„Ale, editeli, pro by m li n co takového chtít? Z iré, bezd -

vodné nenávisti?“

„Nikoli bezd vodné. Proto, aby mohla být slune ní soustava se

svým t žkým nákladem ne-Eur zni ena. Aby mohlo lidstvo za ít

znova na ist Euro základech. Ha? Co vy na to?“

Fisher zavrt l bezmocn hlavou. „Nemožné. Nemyslitelné.“

„Pro by nás jinak nevarovali?“

„A nemohlo to být p ece jen tak, že nev

li, kam mí í?“

„Nemožné,“ ekl Tanayama ironicky. „Nemyslitelné. Neexistuje

žádný jiný d vod pro to, co ud lali, než jejich p ání vid t naši záhu-

bu. Ale my vyvineme vlastní hyperprostorový pohon a najdeme si je

u té jejich nové hv zdy. A vyrovnáme ú et.“

- 103 -

INÁCT

KOPULE

22.

Eugenie Insignová p ivítala zprávu dcery s nev ícným, rozpa i-

tým smíchem. Co má lov k d lat, pochybovat o zdravém rozumu

vlastní dcery nebo funk nosti svého sluchového ústrojí?

„Cos to ekla, Marlene? Jak to myslíš – jedu na Erythro?“

„Požádala jsem o to komisa e Pitta a on slíbil, že to za ídí.“

Insignová vypadala zaražen . „Ale pro ?“

Marlene odpov

la, mírn podrážd

:

„Protože sama íkáš, že pot ebuješ uskute nit podrobná astrono-

mická pozorování, která nelze provád t na Rotoru. M žeš to ud lat

na Erythro. Ale vidím, že ve skute nosti se ptáš na n co jiného.“

„Správn . Pro by komisa Pitt sliboval, že to za ídí? Žádala

jsem ho o to sama už n kolikrát a vždycky odmítl. Nikoho nechce

pustit na Erythro – krom n kolika odborník .“

„Sta ilo mu to nastínit z trochu jiné stránky, mami.“ Marlene na

okamžik zaváhala. „ ekla jsem mu, že vím, že se t chce zbavit a že

tohle je jeho šance.“

Insignová se nadechla tak prudce, že se zakuckala a musela si

odkašlat. Potom se slzícíma o ima vyhrkla: „Jak jsi mohla íct n co

takového?“

„Protože je to pravda. Kdyby to pravda nebyla, ne ekla bych to.

Slyšela jsem ho, jak s tebou mluví a slyšela jsem tebe, jak mluvíš o

m. Je to tak do o í bijící, že to musíš v

t i ty, ne íkej, že ne. Má

na tebe zlost a chce, abys ho p estala obt žovat – tím, ím ho obt žu-

ješ. Však víš.“

- 104 -

Insignová sev ela rty. „Víš, milá ku, budu z tebe muset ud lat

svého zpov dníka. Opravdu m p ivádí do rozpak , když vytahuješ

na denní sv tlo takovéhle v ci.“

„Já vím, mami.“ Marlene sklopila o i. „Odpus .“

„Ale stejn to nechápu. Že má na m zlost musí v

t sám, na to

ece nepot ebuje tebe, abys mu to vysv tlila. Pro mi nedovolil ode-

jít na Erythro, když jsem ho o to sama v minulosti žádala?“

„Protože nenávidí všechno, co s Erythro souvisí, a fakt, že by se

mohl zbavit, nesta il, aby p ekonal sv j odpor k planet . Jenomže

tentokrát se nezbaví jen tebe. Zbaví se i m . Nás obou.“

Insignová se naklonila dop edu a položila dlan na st l mezi sebe

a Marlene. „Ne, Molly – Marlene. Erythro není místo pro tebe. Ne-

budu tam nav ky. Provedu nutná pozorování a vrátím se. Ty tu z -

staneš a po káš na m .“

„To bohužel nep jde. Nem že být totiž pochyb o tom, že t pustí

jen proto, že to je jediný zp sob, jak se zárove zbavit i m . Souhla-

sil proto, že jsem ho požádala, aby nás pustil ob , kdyby šlo jen o

tebe, tak by nesouhlasil. Chápeš?“

Insignová se zamra ila. „Ne, nechápu. Ani trochu. Co s tím máš

ty spole ného?“

„Když jsme spolu rozmlouvali a já jsem mu ekla, že vím, že by

se nás cht l obou zbavit, ztuhl mu obli ej – chápeš, aby na n m ne-

l žádný výraz. V

l, že bych jeho výraz a jiné drobnosti um la

rozšifrovat a asi necht l, abych uhádla, na co myslí. Ale to je taky

ur itý zp sob výpov di a ekne ti o lov ku hodn . Krom toho,

všechno se zakrýt nedá. Mihneš okem a mn to sta í.“

„Takže jsi v

la, že se t chce také zbavit.“

„Nejen to. On se m bál.“

„Pro by se t m l bát?“

„Nejspíš proto, že se nemohl smí it s tím, že vím to, co nechce,

abych v

la.“ Jakoby uražen si odfrkla: „Hodn lidí to dráždí.“

Insignová p ikývla. „Tomu se nedivím. Lidé se p ed tebou cítí –

jako nazí, duševn nazí, jako by se jim duší p ehnala smrš .“

imhou enýma o ima se zadívala na svou dceru. „N kdy si tak

ipadám i já. Když se dívám do minulosti, myslím, že jsi m 'zne-

klid ovala' už jako malé dít . asto jsem si íkala, že jsi prost jen

neoby ejn inteli –“

Marlene ji rychle doplnila:

- 105 -

„Myslím, že jsem.“

„Ano, to taky, ale muselo v tom být i n co dalšího, i když jsem

tomu moc nerozum la. Pov z mi – nevadí ti, že se o tom bavíme?“

„S tebou ne, mami,“ odpov

la Marlene, ale v jejím hlase byla

patrná jistá ostražitost.

„Tak mi ekni, když jsi byla menší a zjistila jsi, že tohle dokážeš

a jiné d ti ne – dokonce ani dosp lí ne – pro jsi za mnou nep išla a

ne ekla mi to?“

„Jednou jsem se o to i pokusila, ale ty jsi byla celá netrp livá. Si-

ce jsi mi to ne ekla, ale poznala jsem, že nemáš as a náladu zabývat

se d tskými hloupostmi.“

Insignová vylekan rozší ila o i. „Tohle jsem ekla, 'd tské

hlouposti'?“

„Ne, ne ekla, ale ekl to zp sob, jakým ses na m podívala a jak

jsi p itom m la ruce.“

„M la ses dožadovat mé pozornosti.“

„Byla jsem ješt dít . A tys byla skoro po ád zarmoucená – kv li

komisa i Pittovi, kv li otci.“

„Te už s tím nic nenad lám. Chceš mi ješt n co íct?“

„Už jen jednu v c. Když komisa Pitt ekl, že m žeme odlet t,

la jsem z toho, jak to ekl, pocit, že n co vynechal – že n co za-

ml el.“

„Co?“

„To je práv to. Neumím íst myšlenky, takže nevím. M žu se í-

dit jen vn jšími znaky a ty ti n kdy vykreslí jen mlhavý obraz. Ale

stejn –“

„Ano?“

„Mám pocit, že a už zatajil cokoli, bylo to n co spíše nep íjem-

ného – možná dokonce 'zlého'.“

23.

ípravy k odchodu na Erythro Insignové zabraly trochu asu,

jak jinak. Šlo o záležitosti, které nešlo nechat nevy ízené. Opat ení v

astronomickém odd lení, do asné jmenování zástupce do funkce

hlavního astronoma a posledních pár konzultací s Pittem, který byl

na toto téma n jak nezvykle málomluvný.

- 106 -

Nakonec všechno úsp šn vy ídila a p ed odjezdem za ním p išla

se záv re nou zprávou.

Insignová ekla:

„Zítra odjíždím na Erythro.“

„Prosím?“ Vzhlédl od záv re né zprávy, kterou mu donesla a do

které up en hled l, p estože, a o tom byla p esv

ená, ji ne etl. (Že

by od Marlene pochytila pár jejích trik a nev

la, jak s nimi správ-

naložit? Nesm la si za ít myslet, že proniká do podstaty v cí, ne-

bo ve skute nosti tomu tak nebylo.)

Trp liv zopakovala: „Zítra odjíždím na Erythro.“

„Už zítra? No co, nakonec se stejn vrátíš, takže se nevidíme na-

posledy. Dávej na sebe pozor. Ber to jako prázdniny.“

„Hodlám tam pracovat na trajektorii Nemesis.“

„Tak je to tedy? Hm –“ Ud lal rukou ledabylé gesto, jako by od-

kládal stranou n co nepodstatného. „Jak myslíš. Zm na prost edí

jsou také prázdniny, i když nep estaneš pracovat.“

„Chci ti pod kovat, že jsi k tomu svolil, Janusi.“

„Tvá dcera m o to požádala. V

la jsi to?“

„Ano. Sd lila mi to téhož dne. ekla jsem jí, že nem la právo t

obt žovat. Musel jsi k ní být velmi shovívavý.“

„Je to pozoruhodné d

e,“ zamru el. „Pro bych jí nevyhov l.

Je to jen na as. Dokon i své výpo ty a vra se.“

Pomyslela si: Už podruhé se zmínil o mém návratu. Co by z toho

vyvodila Marlene, kdyby tu byla? N co 'zlého', jak ekla? Ale co?

Vyrovnaným hlasem odpov

la: „Vrátíme se, bu klidný.“

„S dobrou zprávou, doufám. O tom, že Nemesis se za p t tisíc let

ukáže neškodnou.“

„O tom rozhodnou fakta,“ odpov

la vážn a odešla.

24.

Zvláštní, pomyslela si Eugenie Insignová. Byla víc než dva sv -

telné roky od místa, kde se narodila, a za celý život se pouze dvakrát

ocitla v kosmické lodi a to ješt na nejkratší možný let – z Rotoru na

Zemi a zase zpátky.

esto necítila žádnou zvláštní touhu po vesmírném cestování.

To Marlene byla hnací silou jejich cesty. To ona, sama od sebe, na-

- 107 -

vštívila Pitta a donutila ho podlehnout té její zvláštní form vydírání.

A byla to ona, kdo te neum l ovládnout své vzrušení, tu podivnou

touhu navštívit Erythro. Insignové to p ipadalo nepochopitelné a po-

važovala to za další projev spletité mentální a emocionální stránky

dce iny osobnosti. P esto to bylo práv Marlenino nadšení, které jí

vždycky, když znejist la p i myšlence, že má vym nit bezpe ný,

malý a pohodlný Rotor za obrovský, prázdný sv t Erythro, cizí a

nep átelský a celých šest set padesát tisíc kilometr vzdálený (skoro

dvojnásobná vzdálenost, než jaká kdysi d lila Rotor od Zem ), znovu

dodalo odvahy.

Lo , která je m la vzít na Erythro, nebyla ani zajímavá, ani hez-

ká. Jen funk ní. Byl to jeden z p epravních lun flotily, vzpínající

se neochv jn , jednou vzh ru, jednou dol , proti tíživému ramenu

erythrejské p itažlivosti a prodírající se její prom nlivou, v trnou,

nep edvídatelnou a nezkrocenou atmosférou.

Insignová ne ekala, že by cesta mohla být p íjemná. V tšinu a-

su stráví v beztížném stavu a dva dny v beztížném stavu nemohou

dozajista znamenat nic jiného než nudu.

Její p emítání p erušil Marlenin hlas.

„Poj , mami, ekají na nás. Zavazadla a všechno ostatní už má-

me uvnit .“

Insignová vykro ila. Její poslední úzkostlivá myšlenka, když

procházela p etlakovou komorou, byla – jak jinak – Pro nás Janus

nechal tak lehce odejít?

25.

Siever Genarr vládl sv tu velkému jako Zem . i snad p esn ji,

ímo vládl zast ešenému, pomalu se rozr stajícímu prostoru, ítají-

címu skoro t i tvere ní kilometry. Zbytek sv ta, skoro p t set milio-

tvere ních kilometr souše a mo í, byl lidmi neobydlený. Stejn

tak nebyl obydlený žádnými jinými tvory p ekra ujícími svými roz-

ry hranice mikrosv ta. A tak, byly-li mnohobun né životní for-

my, které tento sv t obývaly, jeho vládci, potom t ch pár stovek lidí,

kte í žili a pracovali pod Kopulí, vládlo jim, a Siever Genarr vládl

zase lidem.

- 108 -

Genarr nebyl vysoký lov k, ale výrazné rysy mu dodávaly p -

sobivého vzhledu. V mládí ho to d lalo starším – ale te , když už mu

táhlo na padesát, se to srovnalo. M l dlouhý nos a jakoby napuchlé

i. Ve vlasech se mu za ínaly objevovat první šediny. Naproti tomu

l melodický a zvu ný baryton. (Kdysi koketoval s myšlenkou na

divadelní kariéru, ale jeho vzhled ho odsuzoval k p íležitostným ved-

lejším rolím, a tak jeho organiza ní nadání nabylo vrchu.)

A práv toto nadání ho – áste nou m rou – udrželo deset let v

erythrejské Kopuli, kde se stával sv dkem, jak z chabé konstrukce

ítající t i místnosti postupn vyrostla t žní a výzkumná stanice.

Kopule m la své nevýhody. Málokdo v ní z stal delší dobu. Ví-

cemén neustále docházelo k vým

personálu, protože všichni, kdo

tam p išli, brali sv j pobyt jako vyhnanství a cht li se vrátit na Rotor.

tšin z nich p ipadalo nar žov lé sv tlo Nemesis výhružné nebo

ponuré, p estože uvnit Kopule bylo sv tlo stejn zá ivé a známé

jako na Rotoru.

la však i své výhody. Genarr unikl z džungle rotorské politi-

ky, která byla, jak se zdálo, každým rokem zamotan jší a nesmysl-

jší. Co víc, unikl i p ed Janusem Pittem, jehož názor m tradi

–

a marn – odporoval.

Pitt byl od samého za átku siln proti výstavb jakéhokoli objek-

tu na Erythro – dokonce i proti tomu, aby kolem ní Rotor obíhal.

Alespo v této otázce byl Pitt poražen drtivým tlakem ve ejného mí-

ní. Zato dohlédl na to, aby se Kopuli stabiln nedostávalo pro-

st edk a její rozvoj se zpomaloval. Kdyby se Genarrovi nepoda ilo

ud lat z Kopule zdroj vody pro Rotor – mnohem levn jší, než na

kolik by je p išla voda z asteroid – Pitt by ji možná zlikvidoval.

Obecn to znamenalo, že Pitt, zásadn a do krajnosti ignorující

existenci Kopule, se jen z ídkakdy pokusil zasahovat do Genarro-

vých správních postup – což Genarrovi více než nadmíru vyhovova-

lo.

Tudíž pro n j bylo tak trochu p ekvapením, že se Pitt obt žoval

osobn ho informovat o p íchodu dvou osob, namísto toho, aby se to

jednoduše objevilo v denním hlášení. Pitt ho ale tentokrát s celou

záležitostí podrobn seznámil – svým obvyklým strohým a despotic-

kým monologem nep ipoušt jícím námitek, ba ani poznámek, jejich

konverzace byla navíc clon na.

- 109 -

Ješt v tším p ekvapením pro n j bylo, že jedním z p íchozích

byla Eugenie Insignová.

Kdysi, léta p ed Odchodem, byli p átelé, ale po š astných vyso-

koškolských letech (Genarr na n vzpomínal s romantickou nostal-

gií), odešla Eugenie na praxi na Zemi a vrátila se na Rotor s Pozemš-

anem. Potom, když si vzala Crila Fishera, už ji Genarr vídal jen

ídka. Když se pak s Fisherem t sn p ed Odchodem rozešli, m l už

Genarr svou vlastní práci a ona také. Nikoho z nich nenapadlo obno-

vovat dávná pouta.

Genarr na to možná sem tam pomyslel, ale Eugenie se zcela

zjevn soužila smutkem, musela se starat o výchovu dít te a byla

nep ístupná k venkovnímu sv tu. Potom ho poslali na Erythro a tím

možnost jejich op tovného sblížení skon ila. Trávíval pravideln na

Rotoru dovolenou, ale už se tam n jak cítil nesv j. Pár starých p á-

telství zbylo, ale už jen ve vlažné podob .

Nyní tedy p icházela do Kopule Eugenie se svou dcerou. Genarr

si okamžit nevzpomn l na její jméno – pokud ho v bec kdy znal.

Dozajista ji nikdy p edtím nevid l. Te by jí m lo být patnáct, p e-

mítal, a s podivným vnit ním rozechv ním ho napadlo, jestli se neza-

íná podobat mladé Eugenii.

Genarr se skoro s obavami rozhlédl po své kancelá i. Zvykl si na

erythrejskou Kopuli natolik, že se na ni p estal dívat kritickým okem.

Byl to domov pracovník obou pohlaví – výhradn dosp lých. Lidé

podepisovali pracovní smlouvy na n kolik týdn , výjime

i m sí-

, n kdy p išli i podruhé, n kdy ne. Krom n ho a dalších ty lidí,

kte í se z toho i onoho d vodu nau ili dávat p ednost Kopuli, zde

neexistovali jiní stálí obyvatelé.

Opravdový domov v Kopuli ale nevid l nikdo. istota a po ádek,

která v ní panovala, byla spíše nezbytnost, ale také p sobila dojmem

eho um lého, nep irozeného. Všude bylo p íliš mnoho p ímek a

oblouk , rovin a kruh . Postrádalo to nepravidelnost, chyb l tomu

chaos neutuchajícího života, kde se místnosti, nebo dokonce i stolky

izp sobovaly zvyklostem a proporcím svých majitel .

Potom tu byl ješt on. Jeho vlastní st l a pokoj odrážející jeho

'hranatou' a dvojrozm rnou osobu. To byl možná další d vod, pro

byl v Kopuli doma. Tvar jeho ducha odpovídal její skrovné geomet-

rii.

- 110 -

Co si o tom ale pomyslí Eugenie Insignová? (Zjistil, že je rád, že

si nechala své dív í jméno.) Jestli z stala taková, jakou si ji pamato-

val, tak si bude celým svým astronomickým srdcem libovat v nepra-

videlnosti a v ne ekaných marnivostech.

Nebo se zm nila? Mohou se lidé v bec n jak podstatn zm nit?

Že by po manželov odchodu zatrpkla, pok ivila se –

Genarr se poškrábal na spánku, kde byly jeho šediny nejvýraz-

jší a pomyslel si, že podobné spekulace jsou nesmyslnou ztrátou

asu. Už za chvíli Eugenii uvidí na vlastní o i, dal totiž p íkaz, aby ji

k n mu hned po p íletu p ivedli.

Nem l by ji rad ji p ivítat osobn ?

Ne! Tuto otázku si už v duchu položil n kolikrát. Nesmí vypadat

moc horliv , neodpovídalo by to vážnosti jeho postavení.

Potom si však v duchu p iznal, že to v bec nebyl ten pravý d -

vod. Necht l ji vyplašit; necht l, aby si myslela, že je stále ten stejný,

nepohodlný a zaražený ctitel, který tak pokorn vycouval p ed vyso-

kým a skv le vyhlížejícím Pozemš anem. Eugenie, potom, co pozna-

la Crila, na n j už nikdy doopravdy 'vážn ' nepohlédla.

Genarr prolet l zprávu od Januse Pitta – suchou, strohou, tako-

vou, jaké bývaly jeho zprávy vždycky. Ukrývaly v sob nedefinova-

telnou autoritativní pe

, jako by byl p ípadný nesouhlas p edem

nejenže nevyslyšený – ale prakticky nemyslitelný.

Te si všiml, že o d

eti se Pitt zmi uje d razn ji než o její

matce. Zvlášt ho zaujala v ta, že d

e vyjád ilo hluboký zájem o

Erythro a pokud by si p ála prozkoumat její povrch, nemá jí v tom

být brán no.

Co m lo tohle znamenat?

26.

Tady ji m l. O trnáct let starší než v dob Odchodu. O dvacet

let starší, než m la ve svých p ed-Crilových letech, v den, kdy spolu

odešli do zem

lské zóny C a vystoupili až do úrovn nízké gravi-

tace a ona se smála, když se pokusil o salto, které p eto il a dopadl

na b icho. (Vlastn se mohl tehdy snadno zranit, protože i když má

lov k pocit snížené hmotnosti, samotná hmota a setrva nost se ne-

- 111 -

ní a dochází ke zran ní. Takového ponížení se mu ale našt stí ne-

dostalo.)

Nejen on, i Eugenie vypadala starší, ale výrazn ji nep ibrala, a

její vlasy – nyní kratší a rovné – byly tak n jak p irozen jší a stále

stejn temn hn dé.

Když k n mu s úsm vem vykro ila, ucítil, jak se mu jeho zrádné

srdce rozbušilo. Natáhla k n mu ruce. Uchopil je.

„Sievere,“ ekla, „zradila jsem t , moc se stydím.“

„Zradila? O em to mluvíš, Eugenie?“ O em to mluví? P ece ne

o svém manželství s Crilem.

„M la jsem na tebe každý den myslet,“ ekla. „M la jsem se ti

ozvat, íct ti, co je nového, trvat na tom, abys m navštívil.“

„A p itom jsi na m ani jednou nepomyslela!“

„Tak špatná zase nejsem. Jednou za as jsem si na tebe vždycky

vzpomn la. Vlastn jsem na tebe nikdy nezapomn la, nemysli si.

Prost m moje myšlenky nikdy k ni emu nevyprovokovaly.“

Genarr p ikývl. Co se na tohle dá íct? „Vím, že jsi m la hodn

práce. A já jsem byl tady – z o í a tedy i z mysli.“

„Z mysli ne. Skoro v bec ses nezm nil, Sievere.“

„To je výhoda t ch, co už ve dvaceti vypadají sta e. Zato ty ses

bec nezm nila, Eugenie. as ubíhá, a vypadáš jen drobet starší.

lov k si toho ani nevšimne.“

„Nech toho, stal se z tebe profesionální mu edník, aby se ti

všechny útlocitn jší ženy mohly vrhat na pomoc. V tom ses v bec

nezm nil.“

„Kde máš dceru, Eugenie? ekli mi, že p iletí s tebou.“

„Je tady. O tom nepochybuj. Erythro je její p edstava ráje, pro ,

to mi je záhadou. Šla se podívat na naše pokoje a vybalit v ci. Je to

taková mladá dáma. Vážná. Odpov dná. Praktická. Poslušná. Jak to

kdo kdysi ozna il – má všechny nekouzelné klady.“

Genarr se rozesmál. „Ty bych u sebe docela bral. Kdybys jen v -

la, jak jsem se kdysi snažil zkultivovat aspo jednu kouzelnou

ne est. Vždycky bezúsp šn .“

„Bude to asi tak, že ím je lov k starší, tím víc pot ebuje ne-

kouzelných klad a tím mén kouzelných ne estí. Pro jsi se ale na

Erythro usadil nadobro, Sievere? Chápu, že Kopuli musí n kdo spra-

vovat, ale ur it nejsi na Rotoru jediný, kdo to dokáže.“

- 112 -

„Abych ekl pravdu, rád si namlouvám, že jsem,“ ekl Genarr.

„Svým zp sobem se mi tu líbí a na Rotor se sem tam dostanu na

krátkou dovolenou.“

„A za mnou se nikdy nepodíváš.“

„Že mám dovolenou já neznamená, že ji máš i ty. Mám za to, že

od doby, co jsi objevila Nemesis, máš mnohem víc práce než já. Ale

jsem zklamaný, cht l jsem poznat tvou dceru.“

„Bu klidný. Jmenuje se Marlene. Pro m vlastn Molly, ale to

nesnese. V patnácti letech je pozoruhodn netolerantní a trvá na tom,

aby se jí íkalo Marlene. Však ji poznáš, nem j strach. Vlastn jsem

necht la, aby sem se mnou hned napoprvé p išla. Jak bychom si

mohli v její p ítomnosti zavzpomínat?“

„Máš chu vzpomínat, Eugenie?“

„Na n které v ci ano.“

Genarr zaváhal.

„Je mi líto, že Crile neodjel s námi.“

Insignové strnul úsm v na rtech. „Na n které v ci, Sievere.“

Oto ila se a p istoupila k oknu. „Mimochodem, nemáš to tu v bec

špatné. Jen ten kousek, co jsem vid la, na m ud lal dojem. Zá ivá

sv tla. Opravdové ulice. Velké budovy. A p itom se na Rotoru o Ko-

puli skoro ani neví. Kolik lidí tu žije a pracuje?“

„Jak kdy. Máme tu klidné a n kdy zase rušné období. Bývá tu

tak necelých dev t set lidí. V sou asné chvíli je jich tu p t set šest-

náct. Víme o každém jednotlivci. Není to snadné. Každý den n kte í

icházejí, jiní odcházejí.“

„Krom tebe.“

„A pár dalších.“

„Pro v bec Kopule, Sievere? Vždy atmosféra Erythro je dý-

chatelná.“

Genarr vysunul spodní ret a poprvé se jí nepodíval do o í. „Dý-

chatelná ano, ale skute

vhodná ne. Úrove sv tla je špatná. Když

vyjdeš z Kopule, ocitneš se v nar žov lém osv tlení, které, když je

Nemesis v zenitu, p echází do oranžového. Jasné je dost. Dá se p i

m i íst. Ale i tak je nep irozené. Stejn tak Nemesis. Je p íliš vel-

ká, v tšina lidí má pocit, že vypadá hroziv a její na ervenalé sv tlo

jí dodává na hr zostrašnosti – a to je deprimuje. Samotná Nemesis je

v podstat také nebezpe ná, alespo

áste

. Jelikož její zá neosl-

uje, mají lidé tendenci pozorovat slune ní skvrny. Infra ervené

- 113 -

sv tlo m že snadno poškodit sítnici. Lidé, kte í chodí ven, mají na

hlav speciální p ilbu – a nejen proto.“

„Takže, dá-li se to tak íct, Kopule slouží spíš k tomu, aby držela

uvnit normální sv tlo a ne aby chránila p ed n ím zvenku.“

„Tak n jak. Nechráníme se dokonce ani p ed vzduchem. Vzduch

i vodu, co cirkuluje v Kopuli, erpáme z planetárních zdroj Erythro.

irozen , p ed jednou v cí se chráníme velmi pe liv ,“ ekl Genarr.

„P ed prokaryoty. Takovými malinkými zelenomodrými bezjader-

nými bu kami, o t ch víš, ne?“

Insignová zamyšlen p ikývla. Ukázalo se, že to byla práv pro-

karyota, co vysv tlovalo p ítomnost kyslíku v atmosfé e. Ano, na

Erythro byl život, dokonce všudyp ítomný život, jenže pouze v mik-

roskopickém m ítku a odpovídal nejjednodušším formám bun

né-

ho života slune ní soustavy.

„Jsou to doopravdy prokaryota? Vím, že se jim tak íká, ale to je

název pro naše bakterie. Jsou tohle bakterie?“

„Jestli mají v historii slune ní soustavy n jaké prot jšky, tak to

jsou kyanobakterie, ty, které jsou schopné fotosyntézy. Ale máš

pravdu, ne, nejsou to naše kyanobakterie. Obsahují nukleoprotein,

jehož struktura je však diametráln odlišná od struktury nukleo-

protein p evládajících v našem živo išstvu. Obsahují rovn ž chloro-

fyl, který neobsahuje ho ík a reaguje i na infra ervené sv tlo, takže

bu ky bývají spíše bezbarvé než zelené. Odlišné enzymy, odlišný

pom r stopových minerál . Navenek však p ipomínají pozemské

bu ky natolik, abychom je mohli nazývat prokaryota. Slyšel jsem, že

biologové propagují slovo 'erythryota', ale pro nebiology jako jsme

my prokaryota bohat sta í.“

„A sta í i na to, aby se jimi vysv tlila p ítomnost kyslíku v atmo-

sfé e Erythro?“

„Naprosto. Nic jiného ji ani vysv tlit nem že. Mimochodem,

Eugenie, ty jsi astronom, takže jaké jsou poslední názory na stá í

Nemesis?“

Insignová pokr ila rameny. „Rudí trpaslíci jsou hned druzí za ne-

smrtelnými. Nemesis m že být klidn stejn stará jako vesmír a exis-

tovat ješt dalších sto miliard let bez viditelných zm n. Nejlépe se to

dá posoudit podle obsahu menšinových prvk v její struktu e. Za

edpokladu, že je to hv zda první generace a neza ala prozatím s

- 114 -

ni ím jiným než s vodíkem a heliem, bude jí n co p es deset miliard

let – o n co víc než je dvojnásobný v k našeho Slunce.“

„Erythro je tedy stará také deset miliard let.“

„Bezpochyby. Hv zdné systémy se formují najednou a ne po-

stupn . Pro se ptáš?“

„Jenom se mi zdá zarážející, že se tu život nedostal za deset mi-

liard let dál než k prvok m.“

„Nemyslím, že by na tom bylo n co p ekvapujícího, Sievere. Na

Zemi, asi tak dv až t i miliardy let po tom, co se na ní objevily první

známky života, existovali výhradn prvoci. Tady na Erythro je slu-

ne ní energie mnohem slabší než na Zemi a ke složit jším životním

formám je pot eba energie. O t chto v cech se mezi Roto any p ece

hodn mluvilo.“

„O tom nepochybuji,“ ekl Genarr, „ale k nám na Kopuli to patr-

nedorazilo. Nejspíš máme plnou hlavu vlastních starostí a povin-

ností – i když by sis t eba myslela, že všechno, co souvisí s prokaryo-

ty, k nám musí p ijít v palcových titulcích.“

„Když jsme u toho,“ poznamenala Insignová, „na Rotoru toho o

Kopuli taky není moc slyšet.

„Ano, chápu, n které v ci se zdají být v

i ostatním ned ležité.

Na druhé stran , na Kopuli není vlastn nic zajímavého, Eugenie. Je

to jen továrna, takže m nep ekvapuje, že se ztrácí mezi ostatními

událostmi v rotorském tisku. Všechna pozornost se te soust

uje

na rozestav né kolonie. P est huješ se na n kterou z nich?“

„Nikdy. Jsem Roto anka a tou také hodlám z stat. Nep išla bych

ani sem – snad mi má slova promineš – kdyby to nebyla astronomic-

ká nezbytnost. Musím ud lat n jaká pozorování a zdejší základna je

stabiln jší než rotorská.“

„Totéž mi ekl i Pitt. Dostal jsem instrukce, abych ti poskytl veš-

kerou možnou pomoc.“

„Skv lé. Jsem si jistá, že to ud láš. Mimochodem, p ed chvílí ses

zmínil, že se Kopule snaží držet prokaryota venku. Da í se vám to?

Je zdejší pitná voda nezávadná?“

„Ovšem, vždy ji pijeme. V Kopuli prokaryota nejsou. Voda,

která p ichází dovnit – v bec všechno, co p ichází dovnit – se osví-

tí ultrafialovými paprsky, které vmžiku zni í všechna prokaryota.

Krátkovlnné fotony jsou pro tahle malá zví átka p íliš energeticky

náro né a rozloží jejich hlavní bun

né složky. A i kdyby se n která

- 115 -

z nich dostala dovnit – pokud je nám známo, nejsou ani jedovatá ani

nijak jinak nebezpe ná. Vyzkoušeli jsme je na zví atech.“

„To se mi ulevilo.“

„Stejn tak to funguje obrácen . Naše vlastní mikroorganismy

nemohou v erythrejských podmínkách sout žit se zdejšími prokaryo-

ty. Když je vysadíme do erythrejské p dy, p estanou r st a rozmno-

žovat se.“

„A co mnohobun

né rostliny?“

„Zkusili jsme to, ale s velmi ubohými výsledky. Musí to být kv -

li Nemesiinu sv tlu, protože uvnit Kopule se rostlinám zasazeným v

erythrejské p

a zalévaným erythrejskou vodou da í skv le. Samo-

ejm o t chto v cech podáváme hlášení zpátky na Rotor, ale po-

chybuji, že se to dostane mezi širokou ve ejnost. Jak už jsem ekl,

Rotor se o Kopuli nezajímá a zcela jist se o nás nezajímá 'strašlivý'

pan Pitt. Je p ece on ten jediný, na kom na Rotoru záleží, ne?“

Genarr se p i tom usmíval, ale byl to nucený úsm v. (Co by na

j ekla Marlene? napadlo Insignovou)

„Pitt není tak strašný,“ ekla. „N kdy je sice nesnesitelný, ale to

už je druhá v c. Víš, Sievere, když jsme byli mladí, tak jsem si

vždycky myslela, že by z tebe mohl být jednou komisa . Byl jsi tak

hrozn chytrý.“

„Byl?“

„Stále jsi, bezpochyby, ale tehdy jsi byl tak politicky orientova-

ný, m ls takové nápady. Poslouchávala jsem t celá unesená. Svým

zp sobem by z tebe byl lepší komisa než je Janus. Naslouchal bys

lidem. Netrval bys tolik na svých p edstavách.“

„Což je p esn to, pro by ze m byl prachmizerný komisa . Víš,

nemám v život žádné p esn vymezené cíle. Chci jen d lat to, co se

mi v daném okamžiku zdá správné a doufat, že to vyústí v n co sne-

sitelného. Zatímco Pitt p esn ví, co chce. A je odhodlaný dosáhnout

toho všemi prost edky.“

„Mýlíš se, Sievere. Má sice silné vlastní p edstavy, ale je to vel-

mi racionáln uvažující lov k.“

„Jist , Eugenie. To je velký dar, ta jeho racionalita. A sleduje

jakýkoli cíl, vždycky si k tomu najde n jaký naprosto nezávadný,

naprosto logický, naprosto humánní d vod. Dokáže si ho vymyslet,

kdy si jen zamane, a p edloží ti ho tak up ímn , že o n m p esv

í i

sám sebe. Vsadím se, že pokud jsi s ním m la n kdy n jaké jednání,

- 116 -

tak se ti poda ilo nechat se od n j p emluvit o n em, s ím jsi zpo-

átku nesouhlasila, a že toho nedosáhl p íkazy a hrozbami, ale velmi

trp livými, racionálními argumenty.“

Insignová chab namítla: „No –“

A Genarr jízliv dodal: „Vidím, že se ti také dostalo lekce jeho

'racionálnosti'. Takže víš sama, jak dobrý komisa to je. Ne dobrý

lov k, ale dobrý komisa .“

„Tak daleko bych nikdy nešla, abych tvrdila, že je dobrý lov k,

Sievere,“ ujistila ho Insignová a slab zavrt la hlavou.

„Rad ji toho necháme. Chci poznat tvoji dceru.“ Vstal. „Co kdy-

bych vás po ob

p išel navštívit?“

„Budu jen ráda,“ odv tila Insignová.

Genarr se díval, jak odchází, a úsm v mu pomalu pohasínal. Eu-

genie m la chu vzpomínat a jeho první reakce byla zmínit se o jejím

muži – na ež celá ztuhla.

V duchu zasténal. Stále m l ten neobvyklý dar ma it vlastní na-

je.

27.

Eugenie Insignová své dce i ekla: „Jmenuje se Siever Genarr a

správn se má oslovovat 'veliteli', protože je velitelem Kopule.“

„Jist , mami. Když je to jeho titul, tak mu tak budu íkat.“

„A ne, abys ho p ivedla do rozpak –“

„To bych neud lala,“

„Ale ano, velmi snadno, Marlene, to víš dob e sama. Prost ber

jeho sd lení taková, jaká jsou, aniž bys je musela na základ mluvy

jeho t la korigovat. Prosím t o to! Je to m j dobrý p ítel, znali jsme

se na škole a i chvíli potom. A i když je v Kopuli už deset let a já ho

celou tu dobu nevid la, je to stále m j dobrý p ítel.“

„Myslím, že jsi s ním musela chodit.“

„Tak p esn tohle mám na mysli,“ ekla Insignová. „Nechci,

abys ho pozorovala a íkala mu, co si doopravdy myslí nebo cítí. A

jen pro tvou informaci, nechodili jsme spolu, to se nedá íct, a už

bec jsme nebyli milenci. Byli jsme p átelé a m li jsme se rádi –

jako p átelé. Ale potom, co tv j otec –“ Zavrt la hlavou a ud lala

neur ité gesto. „A dávej si pozor na to, co íkáš o komisa i Pittovi –

- 117 -

jestli na n j p ijde

. Mám pocit, že velitel Genarr komisa i Pittovi

moc ned

uje –“

Marlene matku obda ila jedním ze svých vzácných úsm

. „Ty

sis všímala jeho podv domého chování? Protože to, co íkáš, není jen

pocit.“

Insignová pot ásla hlavou. „Vidíš? Ani na chvilku s tím nep e-

staneš. Dobrá, není to jen pocit. Vlastn se tak o komisa i Pittovi

vyjád il i slovn . Možná má k tomu d vod –“ dodala nap l pro sebe.

Obrátila se k Marlene a sp šn

ekla: „Znova opakuji, Marlene.

žeš si velitele pozorovat a domýšlet si, co jen chceš, ale jemu o

tom ne íkej ani slovo. ekni to mn ! Rozum la jsi?“

„Ty myslíš, že nám hrozí n jaké nebezpe í, mami?“

„Nevím.“

„Já ano,“ ekla Marlene suše. „V

la jsem to od okamžiku, kdy

komisa Pitt ekl, že m žeme let t na Erythro. Jenom nevím, o jaký

druh nebezpe í jde.“

28.

První pohled na Marlene byl pro Sievera Genarra šok, tím v tší,

že dív in zatvrzelý výraz v n m vyvolával pocit, jako by zcela bez-

pe

v

la, že zažívá šok, a stejn tak pro .

Faktem z stávalo, že na ní nebylo v bec nic, co by sv

ilo o

tom, že je Eugeniina dcera, nic z její krásy, nic z jejího p vabu, nic z

jejího kouzla. Jenom ty veliké zá ivé o i, které se te do n j zavrtá-

valy, a ty zase nebyly Eugeniiny. Dalo by se íct, že práv v tomto

jediném ohledu matku p evyšovala.

Postupn si však sv j první dojem za al opravovat. Vzal si s ni-

mi aj a zákusek. Marlene zachovávala dokonalou zdvo ilost. Doko-

nalá dáma, navíc zjevn inteligentní. Jak to ekla Eugenie? Všechny

nekouzelné ctnosti? Tak zlé to nebylo. Zdálo se mu, že si toužebn

eje, aby ji n kdo miloval – p ání, které oby ejní lidé ob as mívají.

Jaké m l i on. Zaplavil ho náhlý pocit sp ízn nosti.

Po n jaké chvíli se zeptal: „Eugenie, vadilo by ti, kdybych si

mohl s Marlene promluvit o samot ?“

Insignová odv tila s hranou lehkostí: „N jaký konkrétní d vod,

Sievere?“

- 118 -

Genarr zamyšlen odpov

l: „Byla to Marlene, kdo promluvil s

komisa em Pittem a ona, která ho p esv

ila, aby vám dv ma dovo-

lil odejít na Kopuli. Jako velitel Kopule jsem pom rn dost závislý

na tom, co komisa Pitt ekne nebo ud lá, a rád bych se o jejich roz-

hovoru dozv

l od Marlene n co víc. Myslím, že mezi ty ma o i-

ma se jí bude povídat líp.“

Genarr se díval, jak Insignová odchází, a potom se obrátil k Mar-

lene, která te sed la ve velkém k esle v rohu pokoje a tém se ztrá-

cela v jeho m kké rozložitosti. Ruce m la voln sepjaté v klín a její

nádherné tmavé o i velitele up en pozorovaly.

Genarr se na ni obrátil s úsm vem: „Tvoji matku, zdá se, zne-

klid uje, když nás tu má nechat o samot . Jsi také neklidná?“

„V bec ne,“ odpov

la Marlene. „A jestli byla matka neklidná,

tak to nebylo kv li mn , ale kv li vám.“

„Kv li mn ? Jak to?“

„Myslí si, že mohu íct n co, co vás urazí.“

„A m žeš, Marlene?“

„Úmysln ne, veliteli. Pokusím se.“

„Nepochybuji, že to zvládneš. Víš, pro jsem cht l být s tebou o

samot ?“

„Matce jste ekl, že se chcete dozv

t n co bližšího o mém roz-

hovoru s komisa em Pittem. To je pravda, ale také chcete v

t, co

jsem za .“

Genarr malinko povytáhl obo í. „P irozen , cht l bych t lépe

poznat.“

„V tom to není,“ ekla rychle Marlene.

„V em tedy?“

Marlene odvrátila pohled. „Lituji, veliteli.“

eho lituješ?“

Marlene ud lala neš astný obli ej a neodpovídala.

Genarr konejšiv

ekl:

„No tak, Marlene, copak je to? Musíš mi to pov

t. Je d ležité,

abychom byli v

i sob up ímní. Jestli ti matka p ikázala, aby sis

dávala pozor na jazyk, tak na to prosím, zapome . Jestli ti nazna ila,

že jsem citlivý a m žu se snadno urazit, tak na to taky zapome . Na-

opak, já ti p ikazuji mluvit otev en a ani trochu se nestarat o to, jest-

li m urazíš, jsem p ece velitelem Kopule a ty m musíš poslouchat.“

- 119 -

Marlene se najednou rozesmála. „Vy se o mn vážn chcete za

každou cenu n co dozv

t, že jo?“

„Jist .“

„Protože nechápete, že m žu vypadat tak, jak vypadám, když

jsem mat ina dcera.“

Genarr na ni vyt eštil o i. „Nic podobného jsem nikdy ne ekl.“

„Ani jste nemusel. Jste mat in starý p ítel. Aspo tolik mi ekla.

Ale vy jste ji miloval a ješt stále jste se z toho docela nevzpamato-

val a ekal jste, že budu vypadat tak jako ona, když byla mladá, takže

když jste m spat il, tak jste se zarazil a trošku sebou trhl.“

„Vážn ? Bylo to poznat?“

„Byl to jen nepatrný pohyb, protože jste zdvo ilý lov k a snažil

jste se to nedat najevo, ale bylo to tam. Hned jsem si toho všimla. A

potom se vaše o i obrátily na mou matku a zase zpátky na m . Bylo

to všechno velmi pr hledné. Myslel jste na to, že se ani trochu matce

nepodobám. Zklamalo vás to.“

Genarr se op el do k esla: „Ale to je úžasné.“

Marlenina tvá se rozzá ila nevýslovnou radostí. „Vy si to myslí-

te, veliteli. Vy si to opravdu myslíte. Nejste uražený. Není vám to

trapné. Máte z toho radost. Jste první, úpln první. Ani matce se to

nelíbí.“

„Líbí nebo nelíbí, na tom nezáleží. To je úpln vedlejší, když

lov k narazí na n co tak výjime ného. Jak dlouho už dokážeš takto

interpretovat jazyk t la, Marlene?“

„Stále, ale v poslední dob jsem se v tom zlepšila. Myslím, že to

musí um t každý, jen kdyby se díval – a myslel.“

„To ne, Marlene. Tak to není, nemysli si. Tedy íkáš, že miluji

tvou matku.“

„O tom není pochyb, veliteli. Když jste blízko ní, mluví o tom

každý váš pohled, každé slovo, každý pohyb.“

„Myslíš, že to ví?“

„Tuší to, ale nechce to v

t.“

Genarr pohlédl stranou. „Nikdy necht la.“

„M j otec, víte.“

„Vím.“

Marlene zaváhala. „Ale mám dojem, že se mýlí. Kdyby vám ro-

zum la, jako já te –“

- 120 -

„Jenže bohužel nerozumí. Jsem ale š astný, že ty ano. Jsi krás-

ná.“

Marlene se za ervenala. Potom ekla: ,,Vy si to opravdu myslí-

te!“

„Ovšem, že ano.“

„Ale –“

„Mohl bych ti snad lhát? Tob ? Tak pro bych to zkoušel? Tvá

tvá není krásná. Tvé t lo není krásné. Ale ty jsi krásná a to je hlavní.

ece poznáš, že si to opravdu myslím.“

„Ano, poznám,“ ekla Marlene. Tvá m la tak rozzá enou nefal-

šovaným št stím, že se v ní v tu chvíli zra ila vzdálená, nepoznaná

krása.

Genarr se také usmál: „Promluvíme si te o komisa i Pittovi?

Zvlášt te , když vím, jak neoby ejn bystrá mladá žena z tebe je.

Souhlasíš?“

Marlene voln sepjala ruce položené do klína a zdrženliv se

usmála: „Ano, strý ku Sievere. Nebude vám vadit, když vám tak

budu íkat, že ne?“

„V bec ne. Naopak, jsem poct n. A te mi pov z n co o komi-

sa i Pittovi. Nechal mi instrukce, abych tvé matce poskytl veškerou

dostupnou pomoc a veškeré naše astronomické vybavení. Co si o tom

myslíš?“

„Matka chce provést podrobné prom ení Nemesiiny dráhy

vzhledem k ostatním hv zdám a Rotor je pro taková m ení p íliš

nestabilní. Na rozdíl od Erythro.“

„Je tenhle její projekt z poslední doby?“

„Ne, strý ku Sievere. Pokoušela se o tyto nezbytné údaje už

velmi dlouho, to mi sama ekla.“

„Tak pro ho už dávno nepožádala, aby sem mohla p ijet?“

„Požádala, ale komisa Pitt to zamítl.“

„Tak pro souhlasil te ?“

„Protože se jí cht l zbavit.“

„O tom nepochybuji – zvlášt když m l pocit, že ho neustále ob-

žuje svými astronomickými problémy. Ale ten musel mít už dlou-

ho. Pro ji pustil te ?“

Marlenina odpov

byla tichá. „Protože se cht l zbavit

.“

- 121 -

TRNÁCT

RYBOLOV

29.

Od Odchodu ub hlo p t let. Crile Fisher tomu mohl jen st ží

uv it, zdálo se to tak dávno, tak nekone

dávno. Rotor nebyl jeho

minulostí, ale životem cizího lov ka, na který nešlo pohlížet jinak

než se vzr stajícími pochybami. Opravdu tam žil? Opravdu m l že-

nu?

Jen na dceru si pamatoval jasn , ale i vzpomínka na ni byla po-

kud zmatená, protože se mu ob as zdávalo, že si ji pamatuje jako

dospívající dívku.

Ovšem, nesm l zapomínat na to, že poslední t i roky jeho života,

od chvíle, kdy Zem objevila Sousední hv zdu, prob hly v hore na-

tém tempu. Pobýval mezitím na sedmi r zných koloniích.

Na všech bydleli kolonisté stejné pleti jako on, kte í hovo ili ví-

cemén stejným jazykem a sdíleli s ním vícemén stejné kulturní

zázemí. (V tom spo ívala výhoda pozemské rozmanitosti. Zem si

mohla opat it agenta podobného vzhledem i kulturním zázemím po-

pulaci kterékoli kolonie.)

Jist , existovala jistá hranice 'zapadnutí' do ur ité kolonie. Mohl

se snažit jak cht l ztotožnit se s obyvatelstvem vzhledov , vždycky

mu ale z stal odlišný p ízvuk, nedokázal se pohybovat tak p irozen

ve zm

ných gravita ních podmínkách, nedokázal tak klouzat v

nízké gravitaci. Na každé kolonii, kterou navštívil, ho prozrazovaly

desítky drobností. Vždycky se od n j malinko odtáhli, p estože se

pokaždé podrobil karantén a léka skému vyšet ení, aby v bec mohl

na kolonii vstoupit.

Jist , pobyl na každé kolonii jen n kolik dn

i týdn . Nikdy se

po n m nevyžadovalo, aby n kde z stával tak permanentn , nebo

- 122 -

aby si založil rodinu, jak tomu bylo v p ípad Rotoru. Rotor m l teh-

dy ovšem hyperposilování a Zem od té doby pátrala už po n em

specifi

jším, alespo ho posílali na mise tohoto druhu.

Byl zpátky t i m síce. O žádném novém úkolu nebylo slechu a

on ani po žádném netoužil. M l už dost neustálého p ivykání si no-

vému prost edí, na svou ponižující odlišnost, na hraní si na turistu.

A te tu stál Garand Wyler, starý kamarád a kolega, jenž se prá-

vrátil z jedné kolonie a hled l na n j unavenýma o ima. Temná

že jeho ruky se zaleskla ve sv tle, jak si na chvíli p iložil rukáv k

nosu a potom nechal paži klesnout.

Fisher se pousmál. To gesto dob e znal. Každá kolonie m la své

vlastní charakteristické aroma, jež záviselo na plodinách, které se na

ní p stovaly, ko ení, které se na ní používalo, parfémech, složení

pr myslu a typech používaných olej . lov k si toho zanedlouho ani

nevšiml, ale po návratu na Zemi bylo aroma, jež na vás ulp lo, snad-

no post ehnutelné. lov k se mohl vykoupat a vyprat své oble ení

tak, že si toho ostatní nevšimli, ale on sám ho cítit nep estal.

„Vítej doma,“ ekl Fisher. „Jak vypadají tvoje kolonie?“

„Jako vždycky – hr za. Starý Tanayama má pravdu. eho se

všechny kolonie obávají a co nejvíc nenávidí, je r znorodost. Nep ejí

si rozdílnosti ve vzhledu, vkusu, zvycích, v život . Zajímá je jen

vlastní uniformita a vším ostatním pohrdají.“

„Máš pravdu. Je to mrzuté.“

„To je tedy velmi mírn a velmi nep iléhav

eno. 'Mrzuté.'

'Ach, zašpinil jsem ubrus. To je mrzuté.' 'Prob h, rozvázala se mi

tkani ka. To je mrzuté.' Tady jde o lidstvo, lov e. O dlouho trvající

lidský zápas, jak najít zp sob spolužití pro všechny kultury, pro

všechny rasy. Ješt to není dokonalé, ale srovnej to s tím, jak to tu

vypadalo ješt p ed sto lety – nebe a dudy. A pak, když se kone

dostaneme do vesmíru, to všechno hodíme za hlavu a vrátíme se

ímo do temného st edov ku. A tob se to zdá 'mrzuté'. Opravdu

iléhavá reakce na tak obrovskou tragédii.“

„Souhlasím,“ ekl Fisher, „ale dokud mi ne ekneš konkrétn , co s

tím m žu ud lat, co pom že jakkoli výmluvné praný ování? Byl jsi

na Akrum , že jo?“

„Jo,“ ekl Wyler.

„V dí o Sousední hv zd ?“

„Bezpochyby. Pokud vím, v dí o tom už všechny kolonie.“

- 123 -

„Byli znepokojeni?“

„Ani v nejmenším. Pro taky? Mají na to tisíce let. Dlouho p ed-

tím, než se Sousední hv zda p iblíží a bude-li v bec nebezpe ná, což

není tak stoprocentn jisté, vždy víš, m žou se prost sebrat a odle-

t. Všechny kolonie se m žou sebrat a odlet t. Rotor je jejich vzor a

sami jen ekají na to, až budou moci vypadnout.“ Wyler se mra il,

hlas m l zaho klý.

„Odejdou všichni a my tu z staneme tr et,“ pokra oval. „Jak

máme postavit dostatek kolonií pro osm miliard lidí a dostat je

všechny odtud pry ?“

„Mluvíš p esn jako Tanayama. Co nám pom že, když se je vy-

dáme pronásledovat, abychom je za to potrestali nebo dokonce zni i-

li? Stejn tu po ád budeme tr et. Kdyby tu všichni jako poslušné

ti ky z stali s námi, abychom spole

p ivítali Sousední hv zdu,

v em by nám to pomohlo?“

„Jak m žeš být tak nete ný, Crile? Tanayamou lomcuje hn v a já

jsem na jeho stran . Je tak vzteklý, že by roztrhl galaxii vejp l, jen

abychom m li vlastní hyperposilování. Pot ebuje ho, abychom mohli

dohnat Rotor a vyhodit ho do vzduchoprázdna. Hyperposilování bu-

deme ale pot ebovat i tak – abychom ze Zem dostali co nejvíc lidí,

když se ukáže, že nás k tomu Sousední hv zda donutí. Takže to, co

Tanayama d lá, je správné, i když to d lá z nesprávných pohnutek.“

„P edstav si, že máme hyperposilování a potom zjistíme, že má-

me as a prost edky na evakuaci jen jedné miliardy lidí. Která mili-

arda to bude? A co se stane, když ti, kte í o tom budou rozhodovat,

za nou zachra ovat 'své' lidi?“

Wyler zavr el: „Na to rad ji ani nemyslet.“

„Správn ,“ souhlasil Fisher. „Bu me rádi, že než to všechno v -

bec za ne, bude už dávno po nás.“

„Co se toho tý e,“ Wyler najednou ztlumil hlas. „První kroky už

byly možná u in ny. Mám podez ení, že už máme hyperposilování.

nebo ho budeme mít co nevid t.“

Fisher v výraz vyjad oval hluboký cynismus. „K emuž t vede

co? Sny? Intuice?“

„Ne. Znám holku, jejíž sestra zná n koho ze starochových lidí.

Sta í?“

„Ovšem, že ne. Musel bys mi prozradit trochu víc než jen tohle.“

- 124 -

„To bohužel nem žu. Hele, Crile, jsem p ece tv j p ítel. Víš, že

jsem ti pomohl získat zpátky tvé postavení v Ú adu.“

Crile p ikývl. „Vím. A cením si toho. as od asu jsem se ti to

snažil odpovídajícím zp sobem vrátit.“

„To je pravda a já si toho taky cením. Chci ti te

íct n co, co

ber jako velmi d

rnou informaci, která, myslím, m že být pro tebe

užite ná a d ležitá. Jsi p ipravený ji vyslechnout a nechat si ji pro

sebe?“

„Jako vždycky.“

„Tak tedy – asi víš, co jsme vlastn celou tu dobu d lali.“

„Jist ,“ ekl Fisher. Byla to zbyte ná,

nická otázka, která ne-

vyžadovala odpov

.

Agenti Ú adu se už p t let (samotný Fisher t i roky) prohrabávali

skládkami informa ního smetí kolonií. Mrchožroutství.

Stejn jako Zem , pracovaly všechny kolonie na vlastním hyper-

posilování. Už od té doby, co se p eslechlo, že ho Rotor vyvinul, a

zcela ur it od té doby, kdy to potvrdil tím, že opustil slune ní sou-

stavu.

tšina kolonií, možná všechny, podle všeho získala n jaké

útržky informací o tom, co Rotor vyvinul. Kdyby dodržovali Dohodu

o vým

v deckých informací a poskládali všechny tyto útržky do-

hromady, znamenalo by to funk ní hyperposilování pro všechny. To

bylo však v tomto konkrétním p ípad jen zbožné p ání. Kdoví, jaké

užite né vedlejší poznatky s sebou nová technologie p inese. Žádná

kolonie se necht la vzdát nad je, že se to poda í práv jí a získá tak

ležitý náskok, a už v kterékoli oblasti, p ed ostatními. A tak si

každá schovávala to, co m la – pokud v bec n co m la – a žádná z

nich nem la dost.

Samotná Zem , se svým hojn rozv tveným Pozemským minis-

terstvem bezpe nosti enichala, bez rozdílu po všech koloniích. Ze-

lovila ryby, a Fisher – jak p íhodné – byl jedním z jejích rybá .

Wyler zvolna pokra oval: „Poskládali jsme všechno co máme

dohromady a myslím, že to sta í na to, abychom sestrojili hyperposi-

lovaný pohon. Taky si myslím, že se vydáme k Sousední hv zd .

Necht l bys být na palub , až k tomu výletu dojde?“

„Pro bych tam m l chtít být? Jestli k takovému výletu v bec do-

jde, o emž pochybuji.“

- 125 -

„Já jsem si celkem jistý, že k n mu dojde. Nem žu ti prozradit

sv j zdroj, ale je spolehlivý, dej na má slova. A co se tebe tý e, ur i-

se ho budeš chtít zú astnit. Mohl bys možná znovu spat it svoji

ženu. A když ne ji – tak své dít .“

Fisher se nepokojn zavrt l. P ipadalo mu, že strávil polovinu

svého sou asného života tím, že se na ty o i pokoušel zapomenout.

Marlene te bude šest let a bude mluvit stejn tiše a rozvážn – jako

Roseanne. Vid t skrz lidi – jako Roseanne.

„Vykládáš nesmysly, Garande,“ ekl. „I kdyby se takový let

uskute nil, pro by m na n j poušt li. Poslali by odborníky z té i

oné oblasti. Krom toho, jestli existuje n kdo, koho bude staroch držet

od všeho dál, tak jsem to já. Možná dovolil, abych se vrátil do Ú adu

a p id lil mi práci, ale víš sám, jaký je jeho postoj k neúsp chu. A

j pobyt na Rotoru nic jiného nep inesl.“

„Ano, ale práv o to jde. Práv to z tebe d lá odborníka. Jestli

chce pronásledovat Rotor, jak by si mohl dovolit vy lenit z výpravy

Pozemš ana, který žil na Rotoru ty i roky? Kdo zná Rotor lépe a

kdo m že v

t lépe, jak se s nimi vypo ádat? Požádej ho o rozhovor

a tohle mu zd razni, ale pamatuj – nemáš v

t o tom, že máme hy-

perposilování. Mluv pouze o eventualitách, v podmi ovacím zp so-

bu. A v žádném p ípad m do toho netahej. Já o tom taky nemám

t.“

Fisherovo elo se zbrázdilo usilovným p emýšlením. Bylo to

možné? Neodvažoval se doufat.

30.

Den nato, zatímco Fisher stále uvažoval, má-li to risknout a po-

žádat Tanayamu o rozhovor, padlo rozhodnutí za n j. Dostal p edvo-

lání.

editel z ídkakdy p edvolával oby ejného agenta. Na to m l do-

statek nám stk , aby se na nich vy ádili. Pokud staroch sám agenta

edvolal, tak to pro n j skoro nikdy nev stilo nic dobrého. A tak se

Crile Fisher s pochmurnou odevzdaností p ipravil na úlohu inspekto-

ra vyslaného do závodu na výrobu um lých hnojiv.

Tanayama na n j vzhlédl od stolu. Fisher ho za ty t i roky, co

ub hly od objevení Sousední hv zdy, vid l jen z ídka a vždycky

- 126 -

krátce. Zdál se mu stále stejný. Malinký a scvrklý už byl tak dlouho,

že n jaká další fyzická zm na, jak se zdálo, nep icházela v úvahu.

Stejn tak neubylo jeho o ím nic na pichlavosti a úšklebku usazené-

mu na rtech na sžíravosti. Možná m l na sob dokonce i tytéž šaty

jako p ed t emi lety. Nedalo se to poznat.

Ale p estože i strohý hlas z stal beze zm ny, p ekvapil ho jeho

tón. Staroch ho o ividn , navzdory astronomické nepravd podobnos-

ti, p edvolal, aby ho pochválil.

Tanayama spustil svou podivnou, sice ne tak docela odpudivou,

ale p esto lámanou planetární angli tinou: „Vyznamenal jste se,

Fishere. Chci, abyste to slyšel ode m .“

Stojící Fisher (nikdo ho nevybídl, aby usedl) se snažil zakrýt

ekvapení.

editel ekl: „Nem žeme kv li tomu uspo ádat žádné ve ejné

oslavy, laserové p ehlídky a holografické pr vody. Chybí k tomu

tradice. Ale íkám vám to osobn .“

„To úpln sta í, editeli,“ ekl Fisher. „D kuji vám.“

Tanayama ho zpod p iv ených ví ek up en pozoroval. „To je

všechno, co eknete? Žádné otázky?“

„P edpokládám, že mi sám sd líte to, co pot ebuji v

t.“

„Jste tajný agent, schopný muž. Sám jste na nic nep išel?“

„Ne, editeli. Starám se jen o to, o co je mi na ízeno se starat.“

Tanayamova malá hlava mírn p ikývla. „P im ená odpov

,

ale já ekám na jinou. Co jste vytušil?“

„Vypadá to, že jste se mnou spokojený, editeli. M že to být pro-

to, že jsem vám dodal n jakou informaci, jež se ukázala užite nou.“

„V jakém ohledu?“

„Myslím, že nic není pro vás užite

jší, než kdybyste získal

technologii hyperposilování.“

Tanayamova ústa vydala nezvu né: 'Á-á-á-h.' „Co dál?“ ekl.

„P edpokládejme, že máte pravdu, co ud láme dál?“

„Vydáme se k Sousední hv zd . Lokalizujeme Rotor.“

„Nic víc? To je všechno? Dál váš pohled nesahá?“

V tu chvíli se Fisher rozhodl, že by byla hloupost nehrát vabank.

Další podobná p íležitost se mu už nemusí naskytnout. „A ješt to-

hle; až ze slune ní soustavy vyletí první hyperposilované plavidlo, já

budu na jeho palub .“

- 127 -

Ješt to ani nesta il do íct a už v

l, že prohrál – nebo p inej-

menším nevyhrál. Tanayamovi ztvrdly rysy. Úse ným, imperativním

tónem vyšt kl: „Sednout!“

Fisher za sebou zaslechl slabé zašelest ní k esla, které se k n mu

na Tanayamova slova p isunulo – slova, kterým jeho jednoduchý

komputerizovaný motor dokázal porozum t.

Fisher si sedl, aniž by se ujistil, že má k eslo pod sebou. Ta-

nayama by to mohl chápat jako urážku a to si Fisher v tuto chvíli

nemohl dovolit.

Tanayama se zeptal: „Pro chcete být na jeho palub ?“

Fisher s námahou ovládal hlas. „ editeli, mám na Rotoru ženu.“

„Kterou jste p ed p ti lety opustil. Myslíte, že o vás bude ješt

stát?“

editeli, mám tam dceru.“

„Které byl rok, když jste odešel. Myslíte si, že ví, že má otce?

Nebo, že ji to zajímá?“

Fisher ml el. Tyto otázky si kladl nes etn krát.

Tanayama okamžik vy kával a potom dodal: „K žádnému letu k

Sousední hv zd nedojde. A žádné plavidlo, na kterém by se pro vás

našlo místo, nebude.“

Fisher byl podruhé donucen zakrýt své p ekvapení. „Promi te

mi, editeli.“ ekl. „Ne ekl jste, že máme hyperposilování. ekl jste:

'P edpokládejme, že máte pravdu –' M l jsem dávat lepší pozor, jak

jste to formuloval.“

„To jste m l. A vždycky musíte. Nicmén , hyperposilování

opravdu máme. M žeme se pohybovat vesmírem stejn jako Rotor;

nebo p inejmenším budeme moci, až postavíme plavidlo p im ené-

ho typu a bezchybn fungující – což m že trvat rok nebo dva. Ale co

potom? Skute

navrhujete, abychom s ním odlet li k Sousední

hv zd ?“

Fisher opatrn odpov

l: „Ur it je to jedna z možností, edite-

li.“

„Jedna z t ch stupidních. Zamyslete se nad tím, chlape. Sousední

hv zda je p es dva sv telné roky daleko. A už bude náš hyperposi-

lovaný pohon jakkoli dokonalý, potrvá nám p es dva roky, než tam

dorazíme. Naši teoretikové mi te tvrdí, že hyperposilování umož u-

je lodi na krátké okamžiky cestovat nadsv telnou rychlostí – ím

rychleji, tím kratší asový úsek – d sledkem ehož se nikdy nikam

- 128 -

nem že dostat rychleji než sv telný paprsek vyslaný z téhož místa

jako lo .“

„Ale to znamená –“

„To znamená, že byste byl nucen p ebývat dva roky v t sných

prostorách s ostatními leny posádky. Myslíte si, že byste to doká-

zal? Víte moc dob e, že malá plavidla se nikdy nevydávají na dlou-

hou cestu. Pot ebujeme kolonii, konstrukci dostate

velkou k zajiš-

ní p im ených podmínek – jako je Rotor. Jak dlouho nám to potr-

vá?“

„Nemám zdání, editeli.“

„Snad deset let, když bude všechno klapat – když nedojde k žád-

ným závadám a nedopat ením. Pamatujte na to, že už jsme skoro celé

jedno století nepostavili jedinou kolonii. Všechny poslední kolonie

postavily jiné kolonie. Kdybychom najednou za ali n jakou stav t,

ipoutali bychom na sebe pozornost všech existujících kolonií a to

nesmíme dopustit. A i když bychom takovou kolonii mohli postavit,

vybavit ji hyperposilováním a poslat na dvouletý let k Sousední

hv zd , co se stane, až tam dorazí? Jako kolonie bude zranitelná a

snadno zni itelná, pokud má Rotor bitevní lod – a to ur it mít bu-

de. A bude jich mít beze vší pochybnosti víc, než by se jich mohlo

ípadn naložit na naši putující kolonii. Koneckonc už tam jsou t i

roky a než se tam dostaneme, tak tam mohou být dalších dvanáct let.

Odst elí celou naši kolonii ješt v otev eném vesmíru.“

„V tom p ípad , editeli –“

„Žádné další dohady, agente Fishere. V tom p ípad musíme mít

skute ný hyper pohon, abychom mohli p ekonat libovoln dlouhou

vzdálenost v libovoln krátkém ase.“

„Promi te, editeli, ale je to v bec možné? By i teoreticky?“

„Na to my dva neodpovíme. Pot ebujeme, aby se tím problémem

zabývali v dci a nemáme je. Celé století nebo i víc trp la Zem p e-

tahováním mozk na kolonie. Te to obrátíme. Musíme kolonie pat-

ným zp sobem pro esat a nejlepší fyziky a inženýry p esv

it,

aby p išli na Zemi. M žeme jim nabídnout nezanedbatelnou ástku,

ale musí se to provést opatrn . Nesmíme jednat p íliš otev en , chá-

pete, protože jinak by nám to kolonie ur it p ekazily. A te –“

Odml el se a hloubav si Fishera prohlížel.

Fisher se znepokojen pohnul a otázal se: „Ano, editeli?“

- 129 -

„Fyzik, o kterého mi jde, se jmenuje T. A. Wendel a je to, jak mi

bylo

eno, nejlepší hyperspecialista ve slune ní soustav –“

„Ale byli to rotorští hyperspecialisté, kte í p išli na hyperposilo-

vání.“ Fisher nedokázal zabránit tomu, aby se mu do hlasu nevloudi-

ly jisté obavy.

Tanayama to ignoroval. „K objev m n kdy dochází š astnou ná-

hodou a nižší intelekt m že na krátkou chvíli p edhonit vyšší, který

si mezitím dává na as a buduje pevné základy. K tomu došlo v d ji-

nách už n kolikrát. Krom toho, to, co má Rotor, je pouhý hyperpo-

silovaný pohon nep ekra ující rychlost sv tla. Já chci superluminální

pohon, který rychlost sv tla daleko p ekra uje. A chci toho fyzika.“

„A po mn chcete, abych vám ho p ivedl?“

„Jo. Je to žena. Tessa Anita Wendelová z Adelie.“

„Uh?“

„Proto pot ebujeme práv vás. Podle všeho“ – z Tanayamy jako-

by okamžik vyza ovalo ml enlivé pobavení, p estože v jeho tvá i

tomu nic nenasv

ovalo – „jste pro ženy neodolatelný.“

Fisherovi ztuhly rysy. „Promi te, editeli, že vám odporuji, ale

tak si v bec nep ipadám. Nikdy jsem si tak nep ipadal.“

„To nic nem ní na p esv

ivosti mých podklad . Wendelová je

zralá ty icátnice, dvakrát rozvedená. Nem lo by být t žké ji p e-

sv

it.“

„Abych byl up ímný, editeli, tento úkol mi p ipadá nechutný a

vzhledem k daným podmínkám bych se p imlouval, aby byl p id len

jinému agentovi, který by se na takový úkol hodil lépe.“

„Jenže já chci vás. Jestli máte strach, že ztratíte své neodolateln

itažlivé já, až se k ní se štítivým výrazem a ohrnutým nosem p iblí-

žíte, m žu vám celou záležitost usnadnit, agente Fishere. Na Rotoru

jste zklamal, ale vaše pozd jší služby tento neúsp ch áste

od i-

nily. Te máte p íležitost od init ho totáln . Pokud ovšem tu ženu

nep ivedete, bude to znamenat mnohem v tší neúsp ch než na Roto-

ru, takový, který už nebudete moci od init nikdy. Nicmén nechci,

aby vás pohán la pouze negativní motivace. Dám vám nádavkem i z

druhého soudku. P ive te mi Wendelovou a až postavíme superlu-

minální lo a vyšleme ji k Sousední hv zd , budete na její palub ,

když si to tak p ejete.“

„Ud lám, co je v mých silách,“ ekl Fisher, „a ud lal bych to i

bez záporné i kladné motivace.“

- 130 -

„Skv lá odpov

,“ liboval si Tanayama a dovolil si slabý náznak

úsm vu, „a bezpochyby pe liv p ipravená.“

Fisher odcházel a pln si p itom uv domoval, že byl vyslán na

svou dosud nejd ležit jší rybá skou výpravu.

- 131 -

PATNÁCT

NÁKAZA

31.

Eugenie Insignová se na Genarra nad mou níkem usmála. „Zdá

se, že tu žiješ p íjemn .“

Genarr se také usmál: „P íjemn , ale klaustrofobicky. Bydlíme

na obrovském sv

, ale omezuje nás Kopule. Lidé se tu uzavírají do

sebe. A když už opravdu potkám n koho zajímavého, tak mi za pár

síc , v nejlepším p ípad , ute e. Dá se íct, že m sou asné osa-

zenstvo nudí, i když pravd podobn já je víc. Proto p íchod tebe a

tvé dcery byl pro m taková 'holovizní' událost. Možná bych uvítal i

koho jiného, ale samoz ejm – když jsi p ijela práv ty –“

„Lichotníku,“ prohodila Insignová smutn .

Genarr se nadechl. „Marlene m varovala, pro mé vlastní dobro,

abys chápala, že ses docela nevzpamatovala z –“

Insignová ho najednou p edb hla. „Nemohu íct, že bych pozo-

rovala n jakou 'holovizní' pozornost.“

Genarr to vzdal. „To se jen tak íká. Na zít ek plánujeme menší

ve írek, na kterém t formáln p edstavím, aby t všichni poznali.“

„A podívali se, jak vypadám a co mám na sob a p et ásli všech-

no, co se o mn ví.“

„To bezpochyby. Ale Marlene bude pozvaná také a to znamená,

jak p edpokládám, že ty se o nás dozvíš podstatn víc než my o tob .

Tv j zdroj informací bude spolehliv jší.“

Insignová vypadala znepokojen : „Marlene se p edvád la, že?“

„Myslíš, jestli etla mluvu mého t la? Ano, madam.“

„Zakázala jsem jí to.“

„Nemyslím, že to m že ovlivnit.“

- 132 -

„Máš pravdu. Nem že. Ale cht la jsem po ní, aby ti to nedávala

najevo. Takže m neposlechla.“

„Cht la, ale já jí to zakázal. Vlastn jsem jí to zakázal z mé veli-

telské pozice.“

„Je mi to líto. Chápu, že to m že být nep íjemné.“

„Ale nebylo. Ne pro m . Eugenie, snaž se to pochopit. Mám tvoji

dceru rád. Moc rád. ekl bych, že jako n kdo, kdo ví p íliš moc a

koho nikdy nikdo nemiloval. Nem la moc š astný život. Že ješt

dokáže projevovat to, emu ty íkáš nekouzelné ctnosti, je skoro zá-

zrak.“

„Varuji t . Neuneseš to. A je jí teprve patnáct.“

Genarr ekl:

„Z ejm existuje zákon, který matkám brání vrátit se do svého

mládí a vzpomenout si, jak jim bylo patnáct. Bezd

se zmínila o

jakém chlapci. Možná sama víš, že neop tovaná láska bolí stejn

hluboce v patnácti jako v p tadvaceti, možná i pozd ji. I když, vez-

me-li se v úvahu tv j vzhled, období dospívání jsi m la asi radostn j-

ší. Také nezapomínej, že Marlene na tom není nijak zvláš zle. Ví, že

není hezká, a ví, že je inteligentní. Má pocit, že inteligence by m la

nedostatek krásy víc než vynahradit a také ví, že tomu tak není, a tak

má bezmocný vztek, o kterém zase ví, že jí stejn není nic platný.“

„Podívejme,“ ekla Insignová, se snahou o ledabylý tón, „jaký je

z tebe psycholog.“

„Ani v nejmenším. Je to totiž práv to jediné, co dokážu pocho-

pit. Sám jsem tím prošel.“

„Ach –“ Insignová upadla do rozpak .

„To je v po ádku, Eugenie. Nemám v úmyslu za ít se litovat a

ani u tebe nechci vyvolat soucit s ubohou, zlomenou duši kou –

protože jí nejsem. Je mi ty icet dev t, ne patnáct, a jsem se sebou

smí ený. Kdybych byl hezký a tupý v patnácti nebo v jednadvaceti,

jako že jsem si to tehdy p ál, te už bych bezpochyby hezký nebyl –

ale hloupost by mi z stala. Takže jsem z toho nakonec vyšel vít zn ,

jako z toho, a o tom jsem p esv

ený, vyjde i Marlene – pokud bude

mít kdy.“

„Co tím chceš íct?“

„Marlene íká, že mluvila s naším starým dobrým p ítelem Pit-

tem a že si ho úmysln znep átelila, aby t poslal na Erythro a tím se

také zbavil jí.“

- 133 -

„M j nápad to nebyl,“ ekla Insignová. „Nemyslím manipulovat

Pittem, protože ten se tak lehce manipulovat nedá. Myslím v bec to

zkoušet. Marlene si pomalu za íná myslet, že m že tahat za prováz-

ky, jak se jí zlíbí, a to ji m že dostat do p kné bryndy.“

„Nechci t strašit, Eugenie, ale myslím si, že Marlene už v p kné

brynd je. P inejmenším mám dojem, že v to Pitt doufá.“

„To už p eháníš, Sievere. Pitt m že být dogmatický a arogantní,

ale ne zlomyslný. Nebude pronásledovat patnáctiletou holku jenom

proto, že si s ním hloup pohrávala.“

Bylo už po ob

, ale sv tla v Genarrov vkusn vybaveném

íbytku zá ila tlumen a Insignová reagovala slabým zamra ením,

když se Genarr p edklonil ke kontaktu aktivujícímu clonu.

„Tajnosti, Sievere?“ nucen se zasmála.

„Ano, vlastn ano, Eugenie. Budu si znovu hrát na psychologa.

Neznáš Pitta tak jako já. Konkuroval jsem mu a proto jsem se ocitl

tady. Cht l se m zbavit. V mém p ípad ovšem separace sta í. V

Marlenin p ípad to m že být jinak.“

Další nucené zasmání. „Sievere. Co to povídáš?“

„Poslouchej a pochopíš. Pitt je tajn stká . Nesnáší, když n kdo

zná jeho zám ry. Utajení informace mu dávají pocit moci a všechny

ostatní, nic netušící, p itom táhne za sebou.“

„M žeš mít pravdu. Nemesis držel v tajnosti a donutil k tomu i

.“

„Má mnoho tajemství, víc než o kterých my dva víme, tím jsem

si jistý. Jenže te se najednou objeví Marlene, pro kterou jsou n

í

skryté motivy a myšlenky pr zra né jako letní obloha. To se nelíbí

nikomu – a Pittovi nejmén ze všech. Tak ji pošle sem – a tebe s ní,

když ji nem že poslat samotnou.“

„Dob e. A co z toho?“

„Ty si myslíš, že chce, aby se vrátila? N kdy?“

„To je paranoidní, Sievere. Ty mi vážn chceš nazna it, že by ji

Pitt cht l držet v permanentním exilu?“

„Svým zp sobem to m že ud lat. Abys v

la, Eugenie, neznáš

ranou historii Kopule tak, jako ji znám já a Pitt a už st ží kdo další.

Pittova záliba v zatajování fungovala i v tomto p ípad . Musíš po-

chopit, pro z stáváme v Kopuli a v bec se nepokoušíme Erythro

kolonizovat.“

„To jsi mi vysv tlil. Povaha sv tla –“

- 134 -

„To je oficiální vysv tlení, Eugenie. Sv tlo vynech – na to si

žeme asem zvyknout. Co dalšího: sv t s normální gravitací, dý-

chatelná atmosféra, p íjemný rozsah teplot, pov trnostní cykly po-

dobné pozemským, žádné životní formy p evyšující fázi prokaryot ,

kte í jsou navíc prokazateln neškodní. P esto všechno se ani omeze-

ným zp sobem nepokoušíme takový sv t kolonizovat.“

„Tak dob e, pro tedy?“

„V za átcích Kopule vycházeli lidé voln na povrch. Ned lala se

žádná zvláštní bezpe nostní opat ení, dýchali vzduch, pili vodu.“

„A?“

„A n kte í onemocn li. Mentáln . Trvale. Ne, že by se z nich

stali nebezpe ní blázni – ale ztratili kontakt s realitou. U n kterých se

to asem zlepšilo, ale nikdo se z toho, pokud vím, nedostal úpln .

Zjevn to není nic nakažlivého, starají se o n na Rotoru – p kn v

tichosti.“

Insignová se zamra ila. „D láš si legraci, Sievere. O ni em tako-

vém jsem nikdy neslyšela.“

„Znovu p ipomínám Pittovu zálibu v zatajování. Nebylo to n co,

o em bys musela v

t. Nespadalo to do tvého oboru. Ale musel

jsem to v

t já, protože m poslali se s tím vypo ádat. Kdybych

selhal, možná bychom se museli z Erythro stáhnout úpln a propad-

nout pocitu strachu a znepokojení.“

Na chvíli se odml el, potom ekl:

„Nem l bych ti to íkat. Svým zp sobem jsem porušil služební

ísahu. Ale pro Marlenino dobro –“

Eugenin obli ej vyjad oval nejhlubší obavy. „Co tím chceš íct?

Že Pitt –“

„Chci tím íct, že Pitta mohlo napadnout, že Marlene podlehne

tomu, emu íkáme 'erythrejská Nákaza'. Nezabil by ji, z fyzické

stránky by vlastn ani neonemocn la, ale poškození mozku by mož-

ná sta ilo, aby vy adilo z innosti její zvláštní dar. Na to se Pitt prav-

podobn spoléhá.“

„Ale to je p íšerné, Sievere. Nemyslitelné. Vystavit dít –“

„Netvrdím, že k tomu dojde, Eugenie. Pitt nemusí vždy dosáh-

nout svého. Hned, jak jsem zde nastoupil, zavedl jsem drastická bez-

pe nostní opat ení. Ven nevycházíme a když tak jen v upravených

ochranných oblecích, a z stáváme jen tak dlouho jak je nezbytn

- 135 -

nutné. Upravili jsme také filtraci vzduchu. Co jsem p ijal tato opat e-

ní, vyskytly se jen dva p ípady, oba spíše mírné.“

„Ale co to zp sobuje, Sievere?“

Genarr se krátce, bezmocn zasmál. „Nevíme. To je na tom to

nejhorší. Víc už pro naši bezpe nost ud lat nem žeme. Pe liv pro-

vád né experimenty ukazují, že ve vzduchu ani ve vod není nic, ím

by se to dalo vysv tlit. Stejn tak v p

– tu máme, koneckonc , i

tady, uvnit Kopule, od té se odd lit nem žeme. Vzduch i vodu d -

kladn filtrujeme. P esto se našlo mnoho lidí, kte í dýchali istý ery-

threjský vzduch a pili erythrejskou vodu a obešlo se to bez jakýchko-

li následk .“

„Potom p ipadají v úvahu prokaryota.“

„Ne. P edtím jsme je p ece všichni neuv dom le vst ebávali, na-

víc jsme je vyzkoušeli na zví atech. Nic. Krom toho, kdyby to zp -

sobovali prokaryoti, musela by být Nákaza nesmírn nakažlivá, což,

jak už jsem ekl, není. D lali jsme pokusy i s Nemesijným zá ením a

vypadá to, že je neškodné. Co víc, jednou jedinkrát se stalo, že one-

mocn l lov k, který nikdy nebyl venku. Záhada.“

„Nemáš žádnou teorii?“

„Já? Ne. Mn sta í, že to fakticky ustalo. P esto, dokud nebude-

me znát povahu a p

inu Nákazy, nikdy nemáme jistotu, že znovu

nepropukne. Objevila se teorie –“

„Jaká?“

„P išel s ní jeden psycholog a já to p edal dál, Pittovi. Tvrdil, že

všichni, u koho mozková porucha nastala, byli, po mentální stránce,

nadpr

rn imaginativn jší, inteligentn jší, víc tv

í a víc výji-

me ní. Trval na tom, že a už je p

ina jakákoli, ím pozoruhodn jší

mozek, tím mén odoln jší, náchyln jší k porušení.“

„Myslíš, že je to možné?“

„Nevím. Potíž je v tom, že Nákaza si nevybírala. Zasáhla v p i-

bližn stejném pom ru ob pohlaví bez rozdílu v ku, vzd lání nebo

celkové t lesné konstituce. Samoz ejm , ob tí Nákazy je p íliš málo,

aby utvo ili dostate ný statistický vzorek. Pitt se domníval, že by šlo

tuhle teorii 'výjime nosti' brát jako fakt a tak v posledních letech na

Erythro nep išel nikdo, kdo nebyl uplácány z nemastného, neslaného

sta – ne vyložen hloupý, abys rozum la, ale prost moula. Jako já.

Ideální jedinec imunní v

i Nákaze, pr

rný mozek. Nemám prav-

du?“

- 136 -

„P esta Sievere, ty nejsi –“

„Zato musím íct,“ pokra oval Genarr p es její protesty, „že

Marlenin mozek má obzvláš daleko do pr

rnosti.“

„Ach tak,“ za ala Insignová, „te chápu, kam mí íš.“

„Je možné, že když Pitt zjistil, jaké má Marlene schopnosti a že

po n m chce, aby ji pustil na Erythro, ihned ho napadlo, že by se

mohl pouhým svolením zbavit mozku, ve kterém okamžit rozpoznal

nebezpe í.“

„V tom p ípad ale musíme hned odejít – vrátit se na Rotor.“

„Ano, ale vím s ur itostí, že Pitt se bude snažit váš návrat n jaký

as pozdržet. M že trvat na tom, že m ení, která se chystáš provést,

jsou životn d ležitá a tedy je musíš dokon it. Potom ti Nákaza jako

vod neposta í. M žeš se o to jen pokusit, a nechá t podrobit psy-

chologickému vyšet ení. Doporu uji ti m ení co nejrychleji dokon-

it a co se tý e Marlene, dostane se jí veškeré možné ochrany. Náka-

za se zastavila a teorie o tom, že napadá nadpr

rn inteligentní

jedince, je stále jen teorie a nic víc. Není žádný d vod považovat

naši situaci za bezvýchodnou. M žeme Marlene držet v bezpe í a

vyt ít Pittovi zrak. Uvidíš.“

Insignová na Genarra hled la, aniž by ho vlastn vnímala. Za í-

nal se jí stahovat žaludek.

- 137 -

ŠESTNÁCT

HYPERPROSTOR

32.

Adelia byla p íjemná kolonie. Mnohem p íjemn jší než Rotor.

Když nepo ítal Rotor, byl Crile Fisher na šesti koloniích a

všechny byly p íjemn jší než on. (Rychle si v duchu zopakoval jejich

jména a povzdechl si. Bylo jich sedm, ne šest. Za ínal ztrácet p e-

hled. T eba toho na n j už za ínalo být p íliš.)

jich bylo, kolik cht lo, Adelia byla nejp íjemn jší kolonie,

kterou Fisher navštívil. Vzhledem možná ne. Rotor byl starší, žil už

vlastními tradicemi, dá-li se to tak íct. Sálala z n j inorodost, jako

by každý znal p esn své místo, byl s ním spokojen a se vší zodpo-

dností ho zastával.

Tessa žila ovšem zde, na Adelii – Tessa Anita Wendelová. Crile

se ješt nepustil do 'práce', snad proto, že jím ot áslo Tanayamovo

tvrzení o jeho neodolatelnosti. Jakkoli to mohlo být myšleno v žertu

(nebo z jízlivosti), donutilo ho to, tém proti jeho v li, postupovat

obez etn . V o ích n koho, kdo v il, (jakkoli neup ímn ), že to se

ženami umí, by se p ípadné fiasko ješt zdvojnásobilo.

Dva týdny potom, co se Fisher dostal na kolonii, se mu ji poda i-

lo poprvé spat it. Nikdy nep estal vycházet z úžasu nad tím, jak lehce

se dalo na kterékoli kolonii zaranžovat, aby potkal kohokoli. P es

všechny zkušenosti si stále nemohl zvyknout na malé rozm ry kolo-

nií, nepo etnou populaci, na to, jak se p íslušníci jednotlivých soci-

álních vrstev navzájem všichni, naprosto všichni znali – a ostatní

obyvatelstvo vlastn také.

Ukázalo se, že Tessa Wendelová je úpln jiná, než si ji p edsta-

voval. Z Tanayamova popisu zralé a dvakrát rozvedené ženy – a jak

itom sešpulil sta ecké rty, jako by mu v dom zadával nep íjemný

- 138 -

úkol – si Fisher v duchu utvo il obrázek nevlídné ženy se strohými

rysy, nervózními pohyby, jejíž vztah k muž m byl bu cynický nebo

nenasytný.

Tessa, z nevelké vzdálenosti, ze které ji te poprvé zahlédl, tak

bec nevypadala. Byla skoro stejn vysoká jako on, sv ží bruneta s

rovnými vlasy. Nenucen se smála. Šaty nosila neot ele prosté, jako

by touha po r zných ozdobách u ní pat ila dávno minulosti. M la

štíhlou a p ekvapiv mladistv vyhlížející postavu.

Fisher zjistil, že p emýšlí, pro se dvakrát rozvedla. Byl ochoten

spíš uv it, že ji muži omrzeli, než že tomu bylo naopak, p estože mu

zdravý rozum napovídal, že muselo jít o vzájemnou nekompatibilitu.

Musel by se dostat do takové sociální skupiny, kde se bude po-

hybovat i ona. Jeho pozemský p vod p edstavoval malou p ekážku,

ale na každé kolonii se našli lidé, kte í byli, do té i oné míry, v po-

zemských službách. N který z nich už jist dohlédne na to, aby

Fishera 'p ipustili' – což byl termín zavedený na v tšin kolonií.

Poda ilo se. Te stáli vedle sebe a dívali se jeden na druhého.

Zamyšlen si ho prohlížela a pohledem p ejížd la po jeho t le. Po-

tom ekla, co íct musela: „Vy jste ze Zem , že, pane Fishere?“

„Ano, doktorko Wendelová. A je mi nesmírn líto pokud vám to

vadí.“

„Nevadí. P edpokládám, že jste byl dekontaminován.“

„To ano. Možná víc než je zdrávo.“

„A p es takové útrapy jste se sem vydal. Pro ?“

A Fisher, aniž by se jí díval p ímo do o í, ale p ece zv davý, ja-

kou to vyvolá odezvu, odpov

l:

„Protože jsem se doslechl, že Adeliánky jsou výjime

krásné.“

„Takže se te , p edpokládám, vrátíte dom , abyste ty báchorky

vyvrátil.“

„Naopak, práv se potvrdily.“

„Jste krmi , víte to?“

Fisher nev

l, co znamená slovo 'krmi ' v adeliánském slangu,

ale Wendelová se usmívala, a tak si Fisher p ipsal první kolo k dob-

ru.

Bylo to proto, že byl neodolatelný? Najednou si vzpomn l, že

i Eugenii se nikdy nesnažil být neodolatelný. Cht l se jen dostat

do složité rotorské spole nosti.

- 139 -

Adeliánská spole nost nebyla tak komplikovaná, konstatoval

Fisher, ale rad ji by se nem l na svou neodolatelnost spoléhat, usmál

se v duchu posmutn le.

33.

O m síc pozd ji se Fisher a Wendelová znali natolik, aby spolu

mohli strávit trochu asu v nízkogravita ní t locvi

. Fisher m l ze

cvi ení skoro požitek – ale jenom skoro, protože se nikdy dostate

neaklimatizoval na cvi ení v nízké gravitaci, aniž by se docela zbavil

nevolnosti. Na Rotoru se takovým v cem nev novalo tolik pozornos-

ti a obvykle se ho ani netýkaly, protože jako nerodilý Roto an na n

nem l nárok. (Což bylo vlastn protiprávní, ale oby ej býval zpravi-

dla siln jší než zákon.)

Výtahem sjeli do siln jšího G patra. Fisher ucítil, jak se mu žalu-

dek zklid uje. Oba na sob m li jen minimální ošacení. Cítil, že

Wendelová vnímá jeho t lo stejn jako on její.

Po sprše se oblékli a odešli do jedné z odpo ívacích kójí, kde si

mohli objednat n co k jídlu.

Wendelová ekla: „Na Pozemš ana jste v nízkém G celkem dob-

rý, Crile. Baví vás pobyt na Adelii?“

„Vy víte, že ano, Tesso. Pozemš an si nikdy nem že docela

zvyknout na malý sv t, ale vaše p ítomnost vyváží všechny strasti.“

„Ano. P esn to by ekl krmi . A když srovnáte Adelii s Roto-

rem?“

„S Rotorem?“

„Nebo s jinou z kolonií, na kterých jste byl? Chcete, abych vám

je všechny vyjmenovala, Crile?“

Fisher zneklidn l. „Vy jste si o mn n co zjiš ovala?“

„Ovšem.“

„Až tak jsem zajímavý?“

„Každý, kdo se trmácí takový kus cesty, aby se potom o m za-

jímal tak okat , je pro m zajímavý. A chci v

t pro . Sex pomine-

me. To je samoz ejmost.“

„Tak pro m teda tak zajímáte?“

„Ne eknete mi to sám? Co jste d lal na Rotoru? Z stal jste tam

dost dlouho, abyste se oženil a m l dít , a potom jste z n j ve sp chu

- 140 -

utekl d ív, než si to odhasili pry . Bál jste se, že tam z stanete tr et

do konce života? Nelíbilo se vám tam?“

Pocit zneklidn ní vyst ídal pocit ohrožení. ekl: „Vlastn se mi

na Rotoru moc nelíbilo, protože m tam nem li v lásce – myslím

jako Pozemš ana. A máte pravdu. Necht l jsem tam z stat tr et do

konce života jako druho adý ob an. Jiné kolonie jsou k nám vlídn j-

ší. T eba Adelia.“

„Nem l Rotor náhodou n jaké tajemství, které se snažil p ed

Zemí zatajit?“ V Tessiných o ích hrály šibalské plamínky.

„Tajemství? P edpokládám, že máte na mysli hyperposilování.“

„Ano. P edpokládám, že to je to, co mám na mysli. A také p ed-

pokládám, že práv kv li tomu jste tam p išel.“

„Já?“

„Ano, vy. Kdo jiný? Získal jste ho? Chci íct – proto jste se p ece

oženil s rotorskou specialistkou, nebo ne?“ S lokty na stole si ob ma

stmi nevinn podep ela bradu a naklonila se k n mu.

Fisher zavrt l hlavou a opatrn odpov

l: „Nikdy mi o hyper-

posilování ne ekla jediné slovo. Máte o mn úpln mylnou p edsta-

vu.“

Wendelová jeho poznámku ignorovala: „A te ho chcete získat

ode m . Jak to plánujete provést? Oženit se se mnou?“

„A získal bych od vás n co, kdybych se s vámi oženil?“

„Ne.“

„Takže svatba patrn nep ipadá v úvahu, že?“

„Sm la,“ usmívala se Wendelová.

„Dáváte mi tyhle otázky, protože jste hyperspecialistka?“

„Odkud víte, co jsem? Ze Zem , ješt než jste sem p ilet l?“

„Vaše jméno je uvedeno v Adeliánském v stníku.“

„Ale podívejme se, vy jste se na m také informoval? My jsme

ale prazvláštní dvojice. A všiml jste si, že jsem tam uvedena jako

teoretický fyzik?“

„Taky tam jsou uvedeny vaše studie, a když má každá druhá v ti-

tulu slovo 'hyperprostorový', tak to z vás d lá v mých o ích hyper-

specialistku.“

„Ano, ale i tak z stávám teoretickým fyzikem, takže k celé zále-

žitosti p istupuji z teoretické stránky. Nikdy jsem to nezkoušela uvést

do praxe.“

- 141 -

„Ale Rotor ano. Mrzí vás to? Nedivil bych se. Koneckonc , n -

kdo z Rotoru vás p edb hl.“

„Pro by m to m lo mrzet? Teorie je zajímavá, ale aplikace ne.

Kdybyste ne etl jen tituly mých prací, zjistil byste, že tam zcela ote-

en

íkám, že hyperposilování nestojí za námahu.“

„Roto ané dokázali poslat své plavidlo daleko do vesmíru a stu-

dovat hv zdy.“

„Mluvíte o Dálkové Sond . Umožnila Rotoru získat paralaxy

velkého po tu pom rn vzdálených hv zd, ale vyplatí se takové ná-

klady? Jak daleko se Dálková Sonda dostala? Jen na pár sv telných

síc . To opravdu není daleko. V galaktickém m ítku by pomysl-

ná spojnice mezi krajní polohou Dálkové Sondy a Zemí neznamenala

víc než te ku.“

„Dokázali víc, než jen vyslat Dálkovou Sondu,“ namítl Fisher.

„Odlet la celá kolonie.“

„To jist . To bylo ve dvaadvacátém, takže už jsou pry šest let.

A všechno, co víme, je jen to, že odlet li.“

„To nesta í?“

„Jist že ne. Kam odlet li? Jsou ješt naživu? Mohou být ješt

naživu? Lidé se nikdy neoctli v izolaci jediné kolonie. Vždycky m li

poblíž Zemi a jiné kolonie. M že pár desítek tisíc lidských bytostí

ežít – samy ve vesmíru na jedné malé kolonii? Nikdo nemá p ed-

stavu, zda je to z psychologické stránky možné. Já bych ekla, že

ne.“

„Já bych ekl, že budou chtít najít sv t, na kterém by se mohli

usadit. Na kolonii nez stanou.“

„Jaký sv t, prosím vás? Jsou pry šest let. Existují jen dv

hv zdy, ke kterým by mohli mezitím dorazit, protože hyperposilova-

ný motor letí pouze pr

rnou rychlostí rovnající se rychlosti sv tla.

A to je Alfa Centauri, t íhv zdná soustava, ty i celé t i sv telných

rok daleko. Jedna z t ch t í hv zd je navíc rudý trpaslík, a potom

Barnardova hv zda, rudý trpaslík p t celých dev t sv telných let da-

leko. Celkem ty i hv zdy: jedna slune ního typu, jedna blízká slu-

ne nímu typu a dva rudí trpaslíci. Ty dv hv zdy slune ního typu

tvo í st edn blízkou dvojhv zdu, a tedy je nepravd podobné, že by

ly planety pozemského typu se stabilní orbitou. Kam p jdou dál?

Nevyjde jim to, Crile, je mi líto. Vím, že na Rotoru byla vaše žena a

dít , ale nevyjde jim to.“

- 142 -

Fisher ml el. V

l n co, co ona nev

la. V

l o Sousední

hv zd – ale to byl také rudý trpaslík.

ekl: „Takže si myslíte, že mezihv zdné lety jsou neuskute ni-

telné?“

„V praktickém slova smyslu ano, pokud je hyperposilování to je-

diné, co p ichází v úvahu.“

„Mluvíte, jako kdyby hyperposilování nebylo to jediné, co p i-

chází v úvahu, Tesso.“

„Možná, že je. Není to dlouho, co jsme si mysleli, že i to je ne-

možné, a jít ješt dál – p esto nám zbývá alespo snít o opravdovém

hyperprostorovém letu a opravdové superluminální rychlosti. Kdy-

bychom mohli cestovat tak rychle a tak dlouho, jak se nám zachce,

potom by se z galaxie, možná z celého vesmíru stala jedna velká slu-

ne ní soustava, mám-li to tak íct, a celá by byla naše.“

„Sen je to hezký, ale je uskute nitelný?“

„Co Rotor odlet l, po ádaly se na toto téma už t i všekoloniální

konference.“

„Všekoloniální? A co Zem ?“

„Ze Zem tam byli p ítomni pozorovatelé, není to v poslední do-

pro fyziky žádný ráj.“

„K jakým záv

m konference dosp ly?“

Wendelová se usmála.

„Nejste fyzik.“

„Zajímá m to. To nesrozumitelné vynechte.“

Nep estávala se usmívat.

Sev el p st položenou na stole. „Zapome te na svou teorii o taj-

ném agentovi, který se pídí po vašich informacích. Mám tam n kde

venku dceru, Tesso. Vy íkáte, že je pravd podobn mrtvá. A co

když je naživu? Jestli je n jaká nad je –“

Tessin úsm v se vytratil. „Promi te. Na to jsem nepomyslela.

Ale bu te rozumný. Najít v ásti vesmíru, kterou p edstavuje v sou-

asné chvíli oblast o polom ru šesti sv telných let a která se neustále

zv tšuje, jednu malou kolonii, je neproveditelný úkol. Trvalo nám

víc jak století, než jsme našli desátou planetu, a ta byla nesrovnateln

tší než Rotor a museli jsme p itom pro esat mnohem menší ob-

last.“

„Vždycky je n jaká nad je. Je opravdový hyperprostorový let

možný? M žete odpov

t ano nebo ne.“

- 143 -

„V tšina odpovídá ne – když chcete znát pravdu. Možná je pár

takových, kdo íkají, že neví, ale hrozn p itom mumlají.“

íká n kdo srozumiteln a nahlas ano?“

„Jednoho takového lov ka znám. M .“

„Vy si myslíte, že je to možné?“ zeptal se Fisher s nep edstíra-

ným úžasem. „ íkáte to ve ejn , nebo je to n co, co šeptáte v noci do

pe iny?“

„Už jsem na to téma publikovala. Jeden z t ch lánk , u kterých

jste etl pouze nadpisy. Nikdo se se mnou, samoz ejm , neodvažuje

nahlas souhlasit, v minulosti jsem se párkrát zmýlila, ale te mám,

myslím, pravdu.“

„Pro si všichni ostatní myslí, že nemáte?“

„To je trochu složit jší. Je to záležitost interpretace. Hyperposi-

lování rotorského typu, mimochodem typu, na kterém se te pracuje

na všech koloniích, závisí na faktu, že sou in pom ru rychlosti lodi a

rychlosti sv tla násobeného asem je konstanta, kde pom r rychlosti

lodi a sv tla je v tší než jedna.“

„Co to znamená?“

„To znamená, že p i nadsv telných rychlostech ím rychleji se

pohybujete, tím kratší dobu m žete tuto rychlost udržet, a tím déle se

potom musíte pohybovat pomaleji než sv tlo, abyste ho mohl znovu

ekro it. Výsledkem je nakonec to, že vaše pr

rná rychlost není

i dané vzdálenosti vyšší než rychlost sv tla.“

„Takže?“

„Takže to vypadá, jako kdyby se nám v tom motal princip neur-

itosti, a s principem neur itosti, jak jsme všichni p esv

eni, si

není radno zahrávat. Pokud opravdu dochází k principu neur itosti,

potom je patrn opravdový hyperprostorový let teoreticky nemožný.

tšina fyzik se p iklání práv k tomuto názoru, zatímco zbytek

nejist rozhazuje rukama. Nicmén m j názor je ten, že to, k emu

dochází, se nám pouze jeví jako princip neur itosti, ale p itom jím

není a možnost opravdového hyperprostorového letu tím pádem ne-

žeme vylou it.“

„Dá se to n jak dokázat?“

„Pravd podobn ne,“ zavrt la Wendelová hlavou. „Kolonie ne-

mají zájem n kde s hyperposilovaným pohonem bloudit, o tom není

sporu. Nikdo nehodlá rotorský experiment opakovat, roky n kam

cestovat a nakonec stejn pravd podobn zem ít. Na druhé stran

- 144 -

ovšem žádná kolonie rovn ž nehodlá investovat nep edstavitelné

množství pen z, prost edk a námahy na pouhý pokus o vypracování

technologie, kterou obrovská v tšina expert v daném oboru pokládá

za teoreticky nemožnou.“

Fisher se naklonil dop edu: „Mrzí vás to?“

„Ovšem, že m to mrzí. Jsem fyzik a cht la bych dokázat, že mé

edstavy o vesmíru jsou správné. Jenže se musím smí it s tím, co je.

Zhltlo by to nesmírné množství pen z a kolonie mi nic nedají.“

„Když vám je nedají kolonie, Tesso, dá vám je Zem – jakoukoli

sumu.“

„Vážn ?“ Tessa se jakoby pobaven usmála a nataženou rukou

prohrábla Fisherovi vlasy, pomalu a smysln . „V

la jsem, že na-

konec na Zemi dojde.“

34.

Fisher ji uchopil za záp stí a zlehka jí ruku odtáhl. ekl: „To, co

jste mi tvrdila o vašich názorech na hyperprostorový let, byla, dou-

fám, pravda?“

„Ovšem.“

„Potom vás Zem pot ebuje.“

„Pro ?“

„Protože Zem pot ebuje hyperprostorový let a vy jste jediný vý-

znamn jší fyzik, který ho považuje ze možný.“

„Když jste tohle v

l, Crile, na ten výslech?“

„Nev

l jsem nic, dokud jste mi to sama ne ekla. Jediná infor-

mace, kterou jsem dostal, byla, že jste nejlepší žijící fyzik.“

„Ach ano, to jsem,“ posmívala se Wendelová. „A vás poslali,

abyste m dostal?“

„Poslali m , abych vás esv

il.“

„O em? K emu? Abych p išla na Zemi? P elidn nou, špinavou,

zbída enou, zni enou nekontrolovatelným podnebím? Velmi lákavá

myšlenka.“

„Poslouchejte m , Tesso. Zem taková není. M že mít všechny

tyto nedostatky, ale jsou na ní i místa, kde je krásn a klid, a práv

jenom ta vy uvidíte. Nem žete v

t, jaká Zem je. Nikdy jste na ní

nebyla, nebo snad ano?“

- 145 -

„Ne, nikdy. Jsem Adeliánka, tady jsem se narodila a vyrostla.

Byla jsem i na jiných koloniích, ale na Zemi nikdy, díky bohu.“

„Potom nem žete v

t, jaká Zem je. Nem žete v

t, jak vel-

ký je to sv t. Skute ný sv t. Žijete tu zav ená v krabici od hra ek s

kolika tvere ními kilometry povrchu a s hrstkou lidí kolem. Žijete

v miniatu e, kterou jste kdysi dávno prozkoumala a která vám už

nemá co nabídnout. Zem má naproti tomu šest set milion

tvere -

ních kilometr povrchu. Osm miliard lidských bytostí. Neohrani ená

rozmanitost – v ní mnoho špatného, ale i mnoho dobrého.“

„Ale vždycky nuzného. A nemáte žádnou v du.“

„Protože v dci – a s nimi i v da – emigrovali na kolonie. Proto

pot ebujeme vás a další. Vra te se se mnou na Zemi.“

„Stále mi není jasné pro .“

„Protože my máme cíle, ambice, touhy. Kolonie mají jen sebeu-

spokojení.“

„A na co jsou vám všechny ty cíle, ambice a touhy? Fyzika je

drahý špás.“

„Sv tový produkt na osobu je nízký, p ipouštím. Jako jednotlivci

jsme chudí, ale osm miliard lidí, když každý p isp je malou ástkou

ze své chudoby, dokáže nashromáždit obrovskou sumu. Naše zdroje,

už jsou i byly vynakládané jakkoli špatným sm rem, jsou stále

obrovské a pen z i práce se u nás najde víc než na všech koloniích

dohromady – pokud se jedná o n co, co považujeme za absolutn

prvo adé. A já vás ujiš uji, že hyperprostorovou technologii Zem

považuje za absolutn prvo adý úkol. Poj te na Zemi, Tesso, a bude

se s vámi zacházet jako s naší poslední nad jí, nenahraditelným

mozkem – tím jediným, co si nem žeme opat it sami.“

„V bec si nejsem jistá, že m bude Adelia chtít pustit. Možná je

to sebeuspokojená kolonie, ale cenu mozk zná taky.“

„Nem žou namítat nic proti tomu, že se chcete zú astnit v dec-

kého seminá e na Zemi.“

„A když už tam jednou budu, pro bych se vracela, že?“

„Nebudete mít v bec žádný d vod k nespokojenosti. Bude vám

tam lépe než tady. Co si jen zamanete, každé vaše p ání – víc než to,

žete vést celý hyper projekt, disponovat neomezeným rozpo tem

na provád ní test jakéhokoli druhu, provád ní experiment , výzku-

mu –“

„Podívejme, jaký pohádkový úplatek!“

- 146 -

Fisher nedo kav vyhrkl, „M žete chtít n co víc?“

„Pro pak poslali zrovna vás, íkám si. Muže atraktivního, tak ja-

ko jste vy. O ekávali od vás, že jim p ivedete starou – snadno do-

stupnou – frustrovanou fyzi ku, která se chytne na vaše t lo jako

ryba na návnadu?“

„Nevím, co se odehrávalo v hlavách t ch, co m poslali, Tesso,

ale v mé hlav se nic takového neodehrávalo. Ne potom, co jsem vás

spat il. Nejste stará, jak sama dob e víte. A už v bec nev íte tomu,

že jste snadno dostupná nebo frustrovaná. Zem vám nabízí sen

všech fyzik . Nemá to nic spole ného s tím, jestli jste muž nebo že-

na, stará nebo mladá.“

„Jaká škoda! A co kdyby se ukázalo, že jsem pali atá a na Zemi

nechci? Co jste m l použít jako poslední p esv

ovací prost edek?

Potla it sv j odpor a pomilovat se se mnou?“

Wendelová zk ížila ruce na svých velkolepých prsou a tázav

pohodila hlavou.

Fisher opatrn , vážil slova: „Opakuji, nem žu v

t, co se ode-

hrávalo v hlavách t ch, co m poslali. Sex nebyl sou ástí instrukcí

jež jsem dostal, stejn jako ani mých zám

a kdyby byl, tak vás

ujiš uji, že p i té p edstav žádným odpor nepoci uji. M l jsem,

nicmén , za to, že pochopíte, jaké výhody by vám to p ineslo z pro-

fesionálního hlediska. Zárove bych vás nemusel ponižovat p edpo-

kladem, že pot ebujete n co víc.“

„Jak hrozn se mýlíte,“ ekla Wendelová. „Chápu výhody, které

s sebou p ináší cesta na Zemi z profesionálního hlediska a moc ráda

ijmu nabídku na lov motýla s hyperprostorovými k ídly po úbo ích

reálna – ale také se nechci vzdát t ch ostatních p esv

ovacích me-

tod. Chci všechno.“

„Ale –“

„Zkrátíme to. Když chceš m , musíš zaplatit. P esv

it m , jako

bych byla pali atá, a jak nejlépe to dokážeš, jinak nejdu nikam. No

tak, pro si myslíš, že jsme tady, v odpo ívadle? Na co myslíš, že

jsou? Te , když jsme si zacvi ili, osprchovali se, trochu pojedli, n -

co vypili, poklábosili, prost okusili ze všeho trochu, je as okusit

co dalšího. Trvám na tom. P esv

m , abych šla na Zemi.“

Sv tlo v odpo ívadle se dotykem jejího prstu intimn ztlumilo.

- 147 -

SEDMNÁCT

BEZPE Í?

35.

Insignová se cítila nesvá. To Siever Genarr trval na tom, aby

Marlene s celou záležitostí seznámili.

Vysv tloval: „Ty jsi její matka, Eugenie, a nedokážeš o ní p e-

mýšlet jinak než jako o malé holce. Chvilku to trvá, než si matky

uv domí, že nejsou neomezenými vládci a že dcery nejsou jejich

majetek.“

Eugenie Insignová se vyhnula jeho pokornému pohledu. „Nepo-

uj m , Sievere,“ bránila se. „Sám žádné d ti nemáš. Není t žké

ležit

nit o cizích d tech.“

„Zn lo to d ležit ? To se omlouvám. ekn me, že já nejsem tak

emocionáln vázaný vzpomínkou na malé dít . Mám ji moc rád, ale

v mých p edstavách je pouze obraz dospívající mladé ženy s pozoru-

hodnými duševními schopnostmi. Ona je

ležitá, Eugenie. Mám

takový zvláštní pocit, že je daleko d ležit jší než ty nebo já. Je t eba

se s ní dohodnout –“

„Musí se dostat do bezpe í,“ odporovala Insignová.

„Souhlasím, ale musíme se s ní domluvit o co možná nejlepším

postupu. Je mladá, nezkušená, ale možná ví sama lépe, co je zapot e-

bí ud lat. Prodiskutujeme to jako t i dosp lí lidé. Slib mi, Eugenie, že

nezneužiješ své mate ské autority.“

Insignová trpce odpov

la: „Jak ti to m žu slíbit? Ale dobrá,

promluvíme si s ní.“

Takže te všichni t i sed li v Genarrov kancelá i, clon ní za-

pnuté. Marlene p eskakovala pohledem z jednoho na druhého. Se-

enými rty pronesla: „Tohle se mi nelíbí.“

- 148 -

Insignová odpov

la: „Obávám se, že máme pro tebe špatné

zprávy. Nebudu to protahovat. P emýšlíme o návratu na Rotor.“

Marlene užasle vzhlédla. „Ale co tvá práce, mami? Nem žeš to

jen tak nechat plavat. Vidím, že ani nechceš. V tom p ípad nechá-

pu.“

„Marlene,“ Insignová mluvila pomalu a d razn . „Uvažujeme o

tvém návratu na Rotor. Pouze o tvém.“

Nastala chvíle ticha, b hem které Marlene up en pozorovala je-

jich obli eje. Potom, skoro šeptem, ekla: „Vy to myslíte vážn . Ne,

tomu nev ím. Já se nevrátím na Rotor. Nechci. Nikdy. M j sv t je

Erythro. Chci z stat tady.“

„ Marlene –“ spustila Insignová, hlas jí pomalu p echázel v jekot.

Genarr mírn zavrt l hlavou a zdviženou rukou ji zastavil. Ztich-

la a Genarr se jemn zeptal: „Pro tolik toužíš po tom, abys tu mohla

stat, Marlene?“

Marlene úse

odpov

la: „Protože prost chci. lov k m že

mít bez n jakých zvláštních d vod chu na ur ité jídlo – prost má

na to chu . Neví pro . Prost to chci. Já mám chu na Erythro. Ne-

vím pro , ale chci to. A nepot ebuju nikomu nic vysv tlovat.“

„Matka ti poví, co víme.“

Insignová uchopila Marleninu chladnou, odmítavou ruku a spus-

tila: „Pamatuješ si, Marlene, jak jsi mi, než jsme odjeli na Erythro,

vypráv la o tvém rozhovoru s komisa em Pittem a –“

„Ano?“

„Jak ses zmínila, že když ekl, že m žeme odejít na Erythro, tak

co zatajil. Nev

la jsi co, ale íkala jsi, že je to spíše n co nep í-

jemného – jakoby zlého.“

„Ano, pamatuju.“

Insigriová zaváhala a Marleniny napjaté rysy ješt víc ztvrdly.

Za ala šeptat, jako kdyby v duchu rozmlouvala sama se sebou a do-

cela si p itom neuv domovala, že své myšlenky íká nahlas. „Kmit-

nutí oka. Ruka u spánku. Pomalu klesá.“ Hlas utichl, p estože rty se

nep estávaly pohybovat.

Nato pobou en vybuchla: „Ty máš dojem, že to nemám v hlav

v po ádku?“

„Ne,“ pospíšila si Insignová. „Práv naopak, drahoušku. Víme,

že tv j mozek pracuje bezvadn a chceme, aby to tak z stalo i nadá-

le. Je to takhle –“

- 149 -

Marlene si, s výrazem, který m l nejspíš vyjad ovat nejhlubší

pochybnosti, vyslechla historii o erythrejské Nákaze. „Vidím, že to-

mu v íš, matko, ale co když ti n kdo prost lhal?“

„Slyšela to ode m ,“ ekl Genarr, „a ze své osobní zkušenosti ti

žu potvrdit, že je to všechno pravda. Myslíš, že lžu? Mluvím

pravdu.“

Marlene to prost vzala jako fakt a pokra ovala dál. „A pro by

prav mn m lo hrozit n jaké nebezpe í? V tší než tob nebo mat-

ce?“

„Jak ti už matka ekla, Marlene – Máme za to, že Nákaza p sobí

inn ji na lidi s bohatší duševní sférou, s v tší p edstavivostí. Exis-

tují d kazy, podle kterých jsou n kte í lidé p esv

eni, že zvláš

schopné mozky podléhají Nákaze snáze, a jelikož ten tv j je ten nej-

pozoruhodn jší, jaký jsem kdy poznal, zdá se mi možné, že budeš k

Nákaze nebezpe

náchylná. Komisa poslal instrukce, že máš mít

na Erythro volnou ruku, že ti máme všechno umožnit, dokonce že ti

máme dovolit prozkoumat povrch vn Kopule – pokud si to budeš

át. Zní to od n j velmi ušlechtile, ale není to náhodou proto, že

chce, že doufá, že se tím zvýší pravd podobnost tvé infikace?“

Marlene nedávala najevo, co si o tom myslí.

„Copak to nechápeš, Marlene? Komisa t nechce zabít. Z toho

ho neobvi ujeme. Jen chce vy adit z innosti tv j rozum. Nehodí se

mu do krámu. To, že snadno rozpoznáš jeho zám ry, o kterých ne-

chce, abys v

la – to prost nestrpí. Libuje si v tom, když m že

co utajit.“

„Jestli se mi komisa Pitt pokouší ublížit,“ protáhla Marlene,

„pro se potom pokoušíte poslat m zpátky k n mu?“

Genarr pozdvihl obo í. „To už jsme ti vysv tlili. V nebezpe í jsi

tady.“

„V nebezpe í budu tam, v jeho blízkosti. Co ud lá – jestli se m

chce opravdu zbavit? Jestli si myslí, že budu zni ena tady, tak m

pustí z hlavy. Nechá m tu na pokoji, aspo tak dlouho, co tady z -

stanu, není to tak?“

„Ale co Nákaza, Marlene? Nákaza!“ Natáhla se, aby ji objala.

Marlene se jejímu objetí vyhnula. „Ta mi ned lá starosti.“

„Vždy jsme ti vysv tlili –“

- 150 -

„Na tom nezáleží, co jste mi vysv tlili. Tady mi nic nehrozí. V -

bec nic. Své nitro znám. Žiju s ním celý život. Rozumím mu. Nic mu

nehrozí.“

Genarr ekl: „Bu rozumná, Marlene. Nehled na to, jak vyrov-

naná si p ipadáš, tv j mozek je vystavený r zným nemocím a poru-

chám. lov k m že dostat meningitidu, epilepsii, mozkový nádor,

nakonec i stárnutí není nic jiného než mozková záležitost. Myslíš, že

emu takovému se dá zabránit jednoduše tím, že si budeš jistá, že

tob to nehrozí?“

„O žádné z t chhle v cí nemluvím. Mluvím o Nákaze. Ta mi

nem že nic ud lat.“

„Ale drahoušku, tím si nem žeš být jistá. Ani nevíme, co vlastn

Nákaza je.“

„A je to, co chce, mn to nic neud lá.“

„Jak to m žeš v

t, Marlene?“ zeptal se Genarr.

„Prost to vím.“

Insignová cítila, jak jí dochází trp livost. Uchopila Marlene za

lokty. „Marlene, ud láš, co ti íkám.“

„Ne, matko. Nechápeš to. Na Rotoru m n co táhlo na Erythro.

Te , když jsem na ní, m to táhne ješt víc než kdy jindy. Chci tu

stat. Budu tady v bezpe í. Nechci se vrátit na Rotor. Tam tak v

bezpe í nebudu.“

Genarr zdvižením ruky zastavil Eugeniin výbuch. „Navrhuji

kompromis, Marlene. Tvá matka tu má provést jistá astronomická

pozorování. N jaký as jí to potrvá. Slib nám, že zatímco bude pra-

covat, spokojíš se s vnit kem Kopule a podrobíš se takovým bezpe -

nostním opat ením, jaká já uznám za vhodné, a také pravidelným

vyšet ením. Pokud nezjistíme žádné poruchy tvého duševního stavu,

žeš z stat v Kopuli, dokud nebude tvá matka hotová, a potom si o

celé v ci m žeme znovu promluvit. Platí?“

Marlene zamyšlen sklonila hlavu. „Dob e. Ale mami, nesnaž se

edstírat, že jsi hotová d ív, než to bude pravda. Poznám to. A taky

se nesnaž rad ji to co nejrychleji odbýt, než abys to ud lala po ádn .

To poznám taky.“

Insignová se zamra ila:

„Neboj se, Marlene, nic takového na tebe zkoušet nebudu. A

nemyslím si, že bych si kdy mohla dovolit odbýt svou práci – ani

kv li tob ne.“

- 151 -

„Odpus , mami. Vím, že ti n kdy lezu na nervy.“

Insignová si zhluboka povzdechla. „To nepopírám, ale na tom

nezáleží. Jsi moje dcera, Marlene. Miluju t a nechci, aby se ti n co

stalo. Je na tom snad n co zlého?“

„Ne, mami, jist , že není, ale prosím, v mi, když íkám, že tu

jsem v bezpe í. Co jsem na Erythro, cítím se š astná. Na Rotoru jsem

nikdy š astná nebyla.“

Genarr se zeptal: „A pro jsi š astná?“

„Nevím, strý ku Sievere. Být š astný sta í, i když nevíš pro ,

ne?“

36.

„Vypadáš unaven , Eugenie,“ ekl Genarr.

„Fyzicky ne, Sievere. Jenom m zmohly ty dva m síce propo

.

Nechápu jak mohli astronomové p edkosmického v ku dokázat to,

co dokázali a jenom s primitivními po íta i. Když se to tak vezme,

Kepler vypracoval zákony planetárního pohybu jen za pomoci loga-

ritm a to ješt mohl být rád, že je zrovna objevili.“

„Odpus laikovi, ale vždycky jsem žil v domn ní, že sou asným

astronom m sta í nastavit p ístroje, zalézt do postele, po n kolika

hodinách se probudit a najít všechno úhledn vytišt né a se azené na

stole.“

„Kéž by. Bohužel je to jinak. Víš, jak p esn musím propo ítat

pr

žnou rychlost Nemesis a Slunce relativn v

i sob , abych

mohla s ur itostí zjistit kdy a kde se k sob nejvíc p iblíží? Víš, jak

nepatrná chybi ka sta í na to, aby to vypadalo, že Nemesis Zemi

nijak neohrozí, zatímco ji ve skute nosti t eba zni í – anebo naopak?

Docela by sta ilo,“ pokra ovala zaujat , „kdyby byla Nemesis a

Slunce jedinými vesmírnými t lesy, jenže jsou tu ješt blízké hv zdy

– a všechny v pohybu. P inejmenším tucet jich je dost velkých na to,

aby se jejich vliv alespo nepatrn projevil na Nemesis, Slunci nebo

na obou. Nepatrn , ale p itom dostate

na to, aby to z jediné opo-

menuté chybi ky ud lalo chyby p edstavující miliony kilometr .

Aby k ní nedošlo, musíš znát se zna nou p esností hmotnost, pozici a

rychlost každé hv zdy.

- 152 -

Je to patnáctit lesový problém, Sievere, nesmírn komplikovaný.

Nemesis vletí p ímo do slune ní soustavy a znateln ovlivní n kolik

jejích planet. Hodn samoz ejm záleží na pr

žné poloze, ve které

se bude na své orbit každá jednotlivá planeta nacházet p i Nemesii-

pr letu, na tom, jak velké posunutí jí Nemesiina p itažlivost zp -

sobí, a jak toto posunutí ovlivní její gravita ní vztahy s ostatními

planetami. P itažlivost Megas se, mimochodem, do toho musí zapo-

ítat také.“

Genarr jí zasmušile naslouchal. „Podtrženo, se teno?“

„Vypadá to, jak jsem p esv

ena, že výsledkem bude poznatek,

že pozemská orbita bude o n co excentri

jší, a její polohlavní osa o

co kratší, než je te .“

„Což znamená?“

„Což znamená, že teplota Zem stoupne nad hranici obyvatel-

nosti.“

„A co se stane Megas a Erythro?“

„Nic zvláštního. Nemesiánská soustava je mnohem menší než

slune ní a tedy i kompaktn jší. Tady k žádným významn jším zm -

nám nedojde. Což se o Zemi íct nedá.“

„Kdy se to stane?“

„Za p t tisíc dvacet ty i let, plus minus patnáct, dosáhne Neme-

sis maximálního p iblížení. Jeho následky se rozší í b hem dvaceti

nebo t iceti let, po které potrvá Nemesiino p iblížení a vzdálení se od

Slunce.“

„Dojde k n jakým kolizím nebo n emu podobnému?“

„Pravd podobnost n eho takového je nulová. Žádné kolize mezi

ležit jšími t lesy. Jist , n jaký slune ní asteroid se m že srazit s

Erythro, nebo naopak nemesijský asteroid se Zemí. Není to sice

pravd podobné, i když pro Zemi by to m lo katastrofické následky.

co takového se spo ítat nedá, možná až se ob hv zdy ocitnou

velmi blízko.“

„Ale Zem bude muset být v každém p ípad evakuována, je to

tak?“

„To ano.“

„Ale mají na to p t tisíc let.“

„P t tisíc let není v bec mnoho na p ípravy evakuace osmi mili-

ard lidí. M li bychom je varovat.“

„Nep ijdou na to sami, i kdybychom je nevarovali?“

- 153 -

„Jenže kdy? I kdyby to zjistili brzy, m li bychom jim aspo po-

skytnout technologii hyperposilování. Bez ní se neobejdou.“

„Jsem si jistý, že vyvinou vlastní a možná to ani nebude trvat tak

dlouho.“

„A co když ne?“

„I tak jsem si jistý, že nejpozd ji do sta let se mezi Rotorem a

Zemí zavede stálé spojení. Koneckonc , když máme hyperposilování

na dopravu, budeme je mít nakonec i na komunikaci. Nebo pošleme

zpátky na Zemi kolonii, stále bude ješt dost asu.“

„Mluvíš jako Pitt.“

Genarr se zašklebil. „Nem že se p ece stále mýlit.“

„Bude proti komunikaci. Vím to.“

„Stejn tak nem že být stále po jeho. Máme na Erythro Kopuli,

estože byl proti. A i kdyby p ece jen prosadil svou, jednoho dne

zem e. Vážn , Eugenie, te není as p íliš se zam stnávat Zemí.

Máme d ležit jší starosti. Ví už Marlene, že budeš co nevid t hoto-

vá?“

„Jak by to mohla nev

t? Zdá se, že p esný stav postupu mé

práce se projevuje ve zp sobu, jakým si vyhrnuju rukáv nebo ešu

vlasy.“

„Je ím dál vnímav jší, že?“

„Ano. Taky sis toho všiml?“

„Hm. A to ji znám jen krátce.“

„P edpokládám, že áste

to má na sv domí dospívání. T eba

se u ní vnímání rozvíjí stejn rychle jako jí rostou prsa. Také neza-

pome , že strávila v tšinu života tím, že se své schopnosti pokoušela

zakrýt, protože nev

la, co si o nich má myslet a m la z toho jen

potíže. Te , když už se nebojí, jsou najednou venku a jsou ím dál

tší, abych tak ekla.“

„Nebo protože z n jakého neznámého d vodu, jak tvrdí, je ráda

na Erythro a radost zvyšuje její vnímavost.“

„P emýšlela jsem o tom, Sievere,“ ekla Insignová. „Nechci t

obt žovat svými starostmi. Mám sklon d lat si zbyte né obavy o

Marlene, o Zemi, o všechno – ale myslíš, že je to Erythro, co na ni

sobí? Myslím nep ízniv ? Myslíš, že n jaká slabší forma Nákazy

na ni p sobí tak, že se stává ješt vnímav jší?“

„Nevím, jestli se na tohle dá v bec odpov

t, Eugenie, ale je-li

zvýšená vnímavost d sledkem Nákazy, tak se nezdá, že by to n jak

- 154 -

narušovalo její duševní vyrovnanost. M žu ti íct jen tohle – b hem

celého našeho pobytu zde nikdo z t ch, kte í Nákazu dostali, nevyka-

zoval symptomy ani vzdálen podobné Marleniným 'vlohám'.“

Insignová si s úlevou oddechla:

„Díky. Dokážeš lov ka pot šit. A díky i za to, jak jsi hodný a

ív tivý k Marlene.“

Genarrova ústa se protáhla do pok iveného úsm vu. „Nic snad-

jšího. Mám ji moc rád.“

íkáš to tak p irozen . Není to typ sympatické dívky. Vím to,

estože jsem její matka.“

„Pro m ano. Vždycky jsem dával p ednost ženské inteligenci

ed krásou – pokud jsem ovšem nemohl mít obojí jako v tvém p í-

pad , Eugenie –“

„P ed dvaceti lety možná,“ povzdychla si znovu Eugenie.

„Mé o i zestárly s tvým t lem, Eugenie. Žádnou zm nu nevidí.

Nezáleží na tom, že Marlene není krásná. I když si odmyslíme její

vnímavost, je p esto až hroziv inteligentní.“

„Ano, to je. Práv to m ut šuje ve chvílích, kdy je nejvíc nesne-

sitelná.“

„Když o tom mluvíme, obávám se, že nesnesitelná z stane i na-

dále, Eugenie.“

Insignová zbyst ila pozornost. „Jak to myslíš?“

„Dala mi jasn najevo, že pobyt v Kopuli jí nesta í. Chce ven,

chce vyjít na povrch tohoto sv ta hned, jak budeš hotová se svou

prací. Trvá na tom!“

Insignová hr zou vyt eštila o i.

- 155 -

OSMNÁCT

SUPERLUMINÁLNÍ

37.

i roky na Zemi Tessu Wendelovou poznamenaly. Ple jí mírn

zdrsn la. Trochu p ibrala. Kolem o í se jí za ínaly d lat lal

ky a

tmavé skvrnky. Prsa už m la malinko ovislejší a pas širší.

Crile Fisher v

l, že ty icátnicí už dlouho nez stane, že je o

t let starší než on. Ne že by vypadala starší, než byla. Byl to stále

skvostný kus zralé ženské (jak o ní n kdo n kde prohlásil), ale už se

nemohlo stát, že by ji n kdo považoval za t icátnici, což se v dob ,

kdy ji poprvé spat il na Adelii, stávalo asto.

Tessa si to také uv domovala a práv p ed týdnem se mu o tom s

ho kostí v hlase zmínila.

„Je to kv li tob , Crile,“ ekla mu jednou v noci, když leželi v

posteli (míst , kde si své stárnutí uv domovala nejsiln ji). „Je to tvo-

je vina. Zlákal jsi m Zemí. 'Úchvatná,' tvrdil jsi. 'Nezm rná. Roz-

manitá. Po ád n co nového. Nevy erpatelná.'“

„A není?“ namítl, p estože v

l, co asi má na mysli, ale cht l ji

nechat, aby si mu zase jednou vylila srdce.

„Ne, když si k tomu p imyslíš p itažlivost. Všude na téhle

nadmuté, nemožné planet je totiž stejná. Ve vzduchu, v podzemí,

tady, všude, jedno g – jedno g – jedno g. Divím se, že jste už dávno

všichni nepom eli nudou.“

„Nic jiného neznáme, Tesso.“

„Ty ano. Ty jsi na koloniích byl. Tam si m žeš vybrat p itažli-

vost, jaká ti vyhovuje. Zacvi it si v nízké gravitaci. as od asu od-

leh it namáhaným tkáním. Jak bez toho m žete žít?“

„Taky tu cvi íme.“

- 156 -

„Nech toho, prosím t – p i hrozném, v ném závaží, které vás

táhne k zemi? Polovinu asu strávíte tím, že mu vzdorujete, místo

aby si s ním vaše svaly pohrávaly. Nem žete skákat, nem žete létat,

nem žete se vznášet. Nem žete p echázet z menší p itažlivosti do

tší a zase nazpátek. A tahle vaše p itažlivost, p itažlivost, p itažli-

vost vás každým coulem drtí k zemi, takže se za ínáte hrbit, pokrývat

vráskami a stárnout. Podívej se na m ! Podívej se na m !“

„Dívám se na tebe, jak asto to jen jde,“ ekl Fisher vážn .

„Tak se na m rad ji nedívej. Protože bys m musel opustit. A

kdybys to ud lal, tak se vrátím na Adelii.“

„Ne, nevrátíš. Co bys tam d lala, po tom, až by sis zacvi ila v

nízké gravitaci? Tv j výzkum, laborato e, tým, všechno je tady.“

„Za nu znovu a postavím nový tým.“

„A bude t Adelia podporovat takovým zp sobem, na jaký jsi

zvyklá tady? Ne. Musíš uznat, že Zem neskrblí, máš všechno, na co

si vzpomeneš. Nem l jsem v tom pravdu?“

„Jestli jsi nem l pravdu? Zrád e! Ne ekl jsi mi, že Zem už má

hyperposilování. Taky jsi mi ne ekl, že jste objevili Sousední

hv zdu. Vlastn jsi m nechal v tom, že rotorská Dálková Sonda byl

zbyte ný projekt a nikdy ses ani sl vkem nezmínil o tom, že objevili

co víc než jen pár nových paralax. Sed l jsi a smál ses mi za zády

do o í, bídáku.“

ekl bych ti to, Tesso, ale co kdyby ses rozhodla z stat na Ade-

lii? Nebylo to jen mé tajemství.“

„A když jsem p išla na Zemi?“

„Hned jak ses pustila do práce, do opravdové práce, tak jsme ti to

ekli.“

„ Oni mi to ekli a nechali m tam stát s otev enou pusou jako n -

jakého blázna. Mohl jsi mi alespo n co nazna it, abych potom ne-

vypadala jako naprostý idiot. Nejrad ji bych t tehdy zabila, ale co

jsem mohla d lat? Jsi jako droga. Musel jsi to v

t, když jsi m tak

bezcitn svedl, abych p išla na Zemi.“

Byla to hra, kterou s ním hrála neustále a Fisher už svou roli

znal. „Svedl? Tys na tom trvala. Na nic jiného jsi ani nemyslela.“

„Lhá i. Donutil jsi m k tomu. Nebylo to nic než znásiln ní –

mrzké, oby ejné znásiln ní. A chceš to ud lat znovu. Vidím to v t ch

tvých d sivých, chlípných o ích.“

- 157 -

Už m síce s ním hrála tuhle zvláštní hru a Fisher v

l, že na ni

dojde vždycky, když je spokojená se svou prací. Když skon ili, ze-

ptal se: „Ud lala jsi n jaký pokrok?“

„Pokrok? Ano, ekla bych, že by se to tak dalo íct.“ Prudce od-

dychovala. „Mám pro tvého rozpadajícího se a starobylého Pozemš-

ana Tanayamu na zít ek p ipravenou jednu demonstraci. Vlastn si

ji vynutil on a to dost nevybíravým zp sobem.“

„Je to drsný chlapík.“

„Je to hlupák. lov k by myslel, že když spole nost neumí d lat

du, bude aspo

co o v

v

t, o tom, jak funguje. Nem žou

ece o ekávat, že když n komu ráno poskytnou všechny možné

výsady, že se ješt téhož ve era do kají n eho ur itého. M li by

aspo po kat do rána a nechat t celou noc pracovat. Víš, co mi na-

posledy ekl, když jsem mu oznámila, že mám možná n co, co ho

bude zajímat?“

„Ne, to jsi mi nevypráv la. Co ekl?“

„Možná by sis myslel, že ekl n co jako: 'To je úžasné, za pouhé

ty i roky jste vypracovala n co tak ohromujícího a nového. Musíme

vás za to pat

odm nit, naše díky za to, co jste pro nás ud lala,

jsou nevýslovné.' Tohle by sis myslel, že ekne.“

„Ne, že by Tanayama n kdy ekl n co podobného, by m nena-

padlo, i kdybych žil ješt milión let. Co teda ekl?“

ekl: 'Takže kone

n co máte – po t ech letech. Taky bylo

na ase. Jak dlouho si myslíte, že musím žít? Myslíte si, že vás pod-

poruju, platím a krmím armádu vašich asistent a d lník proto,

abyste s tím p išla, až já budu po smrti a nebudu se na to moci dívat?'

Tohle mi ekl, a já m la takový vztek, že bych nejrad ji s tou demon-

strací po kala, až bude po smrti, ale vypadá to, že práce je p edn j-

ší.“

„Opravdu máš n co, co ho uspokojí?“

„Jenom superluminální let. Opravdový superluminální let, žádný

hyperposilovaný nesmysl. Te máme n co, co nám otev e bránu do

vesmíru.“

- 158 -

38.

Laborato e, ve kterých Tessa Wendelová pracovala s výzkum-

ným týmem na tom, jak ot ást vesmírnými základy, byly pro ni p i-

praveny dávno p edtím, než se ji poda ilo naverbovat na Zemi. Na-

cházely se v nitru obrovské skalní pevnosti, která byla zcela mimo

dosah p ekypující zemské populace a kde vzniklo opravdové vý-

zkumné m ste ko.

V jeho st edu te sed l na pojízdném k esle Tanayama. Živé se

na n m zdály jen o i, skryté za p iv enými ví ky – pichlavé a p e-

skakující z místa na místo.

Tanayama v žádném p ípad nebyl nejvyšší p edstavitel pozem-

ské vlády, dokonce ani nejvyšší p edstavitel p ítomný na demonstra-

ci, ale byl, a stále z stával, hnací silou celého projektu a všichni mu

automaticky ustupovali z cesty.

Pouze Wendelová p sobila 'nebojácným' dojmem.

Jeho hlas byl spíše chr ivým šeptáním. „Co uvidím, doktorko?

Vesmírnou lo ?“

Žádná lo samoz ejm v dohledu nebyla.

Wendelová odpov

la: „Žádné lod , editeli. Ty jsou ješt roky

daleko. Mám zde jen demonstraci, zato velmi zajímavou. Uvidíte

první ve ejnou demonstraci opravdového superluminálního letu, n -

eho, co daleko p esahuje jakékoli hyperposilování.“

„Jak to prob hne?“

„Pokud vím, editeli, byl jste již informován.“

Tanayama zachrchlal a chvíli trvalo, než znovu popadl dech.

„Pokoušeli se mi n co vysv tlovat,“ ekl, „ale já to chci od vás.“

Upíral na ni uhran ivé a ocelové o i. „Vy to celé ídíte,“ ekl. „Jsou

to vaše áry. Vy mi to také objasníte.“

„Nemohu vám objas ovat teorii. To by trvalo p íliš dlouho, edi-

teli. Unavilo by vás to.“

„Nestojím o teorii. Co uvidím?“

„Uvidíte dv sklen né krychle. Ob obsahují isté vakuum.“

„Pro ?“

„Superluminální let lze uskute nit pouze ve vakuu, editeli. Jinak

by p edm t, který se má pohybovat rychleji než sv tlo, za sebou táhl

další hmotu, ímž by se zvýšily energetické výdaje a snížila ovlada-

- 159 -

telnost. Také musí být ve vakuu ukon en, jinak by to mohlo mít ka-

tastrofické následky, protože –“

„Na 'protože' te zapome te. Jestli superluminální let musí za ít

a skon it ve vakuu, jak ho potom budeme moci využít?“

„Nejd íve se musíme standardními prost edky dostat do otev e-

ného vesmíru a potom p ejít do hyperprostoru a z stat v n m. Až se

iblížíme cílovému bodu, p ejít do b žného prostoru a zbytek cesty

ekonat op t standardními prost edky.“

„To zabere hodn

asu.“

„Ani superluminální let nelze provést v mžiku, ale reptat na ztrá-

tu asu, když se m žete dostat ze slune ní soustavy ke hv zd vzdá-

lené ty icet sv telných let za ty icet dní místo za ty icet let, se mi

zdá trochu zvláštní.“

„Dobrá tedy. íkáte dv sklen né krychle. K emu slouží?“

„Jsou to holografické projekce. Ve skute nosti je od sebe d lí t i

tisíce kilometr pozemské hmoty. Skalnaté hmoty. Kdyby je od sebe

lilo t i tisíce kilometr ni ím nep erušovaného vakua, trvala by

sv tlu tato vzdálenost jednu tisícinu sekundy – jednu milisekundu.

My, samoz ejm , nebudeme používat sv tlo. Uprost ed levé krychle

visí v mohutném magnetickém poli malá koule, jež je vlastn minia-

turní hyperatomový motor. Vidíte ji, editeli?“

„N co tam vidím,“ ekl Tanayama. „To je všechno, co máte?“

„Když se budete pozorn dívat, uvidíte, jak zmizí. Odpo ítávání

už za alo.“

Všichni si n co šeptali do ucha a když se na ciferníku objevila

nula, koule zmizela a objevila se v druhé krychli.

„Nezapome te,“ ekla Wendelová, „že ty krychle jsou ve skute -

nosti t i tisíce kilometr od sebe. as ukazuje, že zpožd ní mezi vy-

sláním a p íjmem je n co málo p es deset mikrosekund, což zname-

ná, že p enos byl tém stokrát rychlejší než sv tlo.“

Tanayama vzhlédl. „Jak to m žu v

t? Všechno to klidn mohl

být jen trik k obelhání n koho, koho považujete za naivního starce.“

editeli,“ ohradila se Wendelová upjat , „jsou tu stovky v dec-

kých kapacit, z nich mnoho Pozemš an . Ukáží vám všechno, co

budete chtít, vysv tlí, co a jak funguje. Nenajdete tu nic, než sv do-

mit uskute

ný v decký experiment.“

- 160 -

„I kdyby to bylo, jak íkáte, co by to znamenalo? N jaká kuli ka.

Pingpongový mí ek, co doletí na pár tisíc kilometr . To má být

všechno, co po t ech letech máte?“

editeli, se vší úctou, to, co jste shlédl, je možná víc, než by

l kdokoli právo o ekávat. Ano, m že to být velikosti pingpongo-

vého mí ku a m že to let t na vzdálenost pouhých t í tisíc kilometr ,

ale jedná se o skute ný superluminální let téhož druhu, jako kdyby-

chom stonásobnou rychlostí sv tla p enesli n jakou vesmírnou lo

k Arkturu. To, co jste vid l, je první ve ejná demonstrace opravdo-

vého superluminálního letu v lidských d jinách.“

„Ale já chci vid t lo .“

„Na tu si budete muset po kat.“

„Nem žu. Nem žu,“ zachr el Tanayama hlasem, který nebyl ni-

ím jiným než sípavým šepotem. Ot ásal se novým záchvatem kašle.

Na ež Wendelová potichu pronesla slova, která krom Tanaya-

my pravd podobn nikdo jiný nezaslechl: „Ani vaše v le nepohne

vesmírem.“

39.

i dny v Hyper City, tak se m ste ku mezi lidmi íkalo, ur ené

pro oficiální pozorovatele ub hly v t žkopádném tempu. Nyní už

byli všichni vet elci pry .

„I tak,“ sv ila se Tessa Wendelová Crilovi Fisherovi, „to lov -

ku trvá ješt další dva t i dny, než se vzpamatuje a m že se znovu

pustit po ádn do práce.“

sobila ztrhaným dojmem. Znechucen dodala:

„Odporný d dek.“

Fisher ihned uhádl, o kom je

.

„Je nemocný.“

Wendelová jej probodla zlostným pohledem. „Chceš se ho snad

zastávat?“

„Pouze konstatuju.“

Zdvihla ruku a pokývala ukazová kem: „Jsem si docela jistá, že

ta mizerná troska byla stejn iracionální a namyšlená i v dob , kdy jí

nic nebylo, nebo, což vyjde nastejno, kdy nebyla stará. Jak dlouho je

editelem Ú adu?“

- 161 -

„Je sou ástí inventá e. P es t icet let. A p edtím byl skoro stejn

dlouho hlavním nám stkem a nejspíš i opravdovým editelem tak t í

nebo ty loutek, co se vyst ídaly v editelském k esle. A nehled na

to, jak starý a nemocný ješt bude, z stane editelem až do smrti –

možná ješt t i dny potom, dokud si všichni nebudou jistí, že už ne-

vstane z mrtvých.“

„Myslím, že ti to p ipadá komické.“

„Ne, ale co ti zbývá, než se smát – p i pohledu na lov ka, který

bez zjevné moci, aniž by ho znala široká ve ejnost, držel tém p l

století všechny leny vlády ve strachu a poddanství, a to jednoduše

jen proto, že držel pevn v rukou jejich malá nechutná tajemství a

nezaváhal by je použít.“

„A oni ho trpí?“

„Ale ano. Ve vlád nenajdeš jediného lov ka, který by dobro-

voln zam nil jisté zni ení vlastní kariéry za nejistou nad ji, že se

mu poda í Tanayamu zni it.“

„I te , když už musí jeho vláda nad v cmi ochabovat?“

„Mýlíš se. Jeho sev ení možná povolí smrt – ale dokud k ní sku-

te

nedojde, tak to v bec nep ichází v úvahu. To bude až to po-

slední, n jaký as potom, co mu p estane bouchat srdce.“

„Co m že lidi takto pohán t?“ kroutila Wendelová znechucen

hlavou. „Copak v n m není ani trošku touhy nechat to všechno plavat

a v klidu se p ipravit na smrt?“

„Ne v Tanayamovi. Nikdy. Nem žu íct, že bych ho d

rn

znal, ale v pr

hu patnácti let, nebo tak n jak, jsem s ním as od

asu p išel do styku a vždycky jsem z toho vyšel zle pošramocený.

Znal jsem ho, když byl ješt plný energie a vždycky jsem v

l, že

toho nikdy nenechá. Abych odpov

l na tvou otázku, r zné lidi po-

hání r zné motivy, ale v Tanayamov p ípad je to nenávist.“

„To se dalo ekat,“ ekla Wendelová. „Poznala jsem to. Nikdo,

kdo je tak nenávid ný, nem že sám být bez nenávisti. Ale koho ne-

návidí Tanayama?“

„Kolonie.“

„Ale?“ Wendelová si zjevn p ipomn la, že kdysi byla osadní-

kem Adelie. „Vlastn jsem nikdy nezaslechla íct osadníka o Zemi

dobré slovo. Sám znáš mé názory na místa bez prom nlivé p itažli-

vosti.“

- 162 -

„Já nemluvím o nechuti, Tesso, odporu nebo pohrdání. Já mlu-

vím o slepé, iré nenávisti. Skoro všichni Pozemš ané nemají rádi

kolonie. Mají všechno prvot ídní. Jsou poklidné, nep elidn né, poho-

dlné, místa pro st ední vrstvy s dostatkem potravin, volného asu,

žádné špatné po así, žádnou chudinu. Mají roboty, o kterých ani ne-

musí v

t, že jsou. Je jen p irozené, že lidé, kte í jsou o to všechno

ochuzeni, cítí v

i t m, kte í mají všeho, jak se zdá, dostatek, neli-

bost. Jenže u Tanayamy je to aktivní, spalující nenávist. Myslím, že

by všechny kolonie nejrad ji vid l v troskách.“

„Ale pro ?“

„Mám takovou teorii, že to není kv li žádné z v cí, které jsem

jmenoval. Co nem že snést, je kulturní jednolitost kolonií. Chápeš,

co mám na mysli?“

„Ne.“

„Kolonisté si sami sebe navzájem vybírají. Vybírají si lidi, jako

jsou sami. Na každé kolonii sdílejí všichni stejnou kulturu, dokonce

do jisté míry i stejný fyzický vzhled. Zem naproti tomu je, a po ce-

lou svou historii byla, divokou sm sicí r zných kultur, navzájem se

obohacujících, navzájem si konkurujících a navzájem se podezírají-

cích. Tanayama a mnoho dalších Pozemš an – t eba já sám – po-

kládáme práv tuto sm sici za zdroj síly a myslíme si, že kulturní

jednolitost kolonie oslabuje a v dlouhodobém m ítku zkracuje jejich

potenciální životaschopnost.“

„Dob e, tak pro tedy nenávid t kolonie za n co, co považujete

za jejich nevýhodu? Nenávidí nás Tanayama proto, že se máme lépe

a zárove h e? To nedává smysl.“

„Ani nemusí. Kdo by se namáhal n koho nenávid t, kdyby si to

musel nap ed rozumn zd vodnit? Možná – ist teoreticky – se Ta-

nayama bojí, že kolonie v blahobytu p etrvají a dokáží, že kulturní

jednolitost je p ece jen k n emu. Nebo si možná myslí, že kolonie

touží po zni ení Zem , stejn jako on touží po zni ení kolonií. Ta

c se Sousední hv zdou ho rozzu ila.“

„To, že Rotor objevil Sousední hv zdu a že nás o tom neinfor-

moval?“

„Nejen to. Neobt žovali se nás ani varovat, že se žene p ímo na

slune ní soustavu.“

„T eba to ani nev

li.“

- 163 -

„Tomu Tanayama nikdy neuv í. Jsem si jistý, že si myslí, že to

li, a že nás úmysln odmítli varovat, v nad ji, že nás hv zda

zastihne nep ipravené, a že Zem , p inejmenším pozemská civiliza-

ce, bude zni ena.“

„Už se potvrdilo, že se Sousední hv zda p iblíží natolik, aby nám

ublížila? O tom jsem nic neslyšela. Pokud vím, v tšina astronom si

myslí, že proletí v dostate né vzdálenosti, aby nás nechala v podstat

na pokoji. Slyšel jsi snad n co jiného?“

Fisher pokr il rameny. „Ne, neslyšel, ale myslím, že Tanayama

už jen kv li své nenávisti pot ebuje v it, že n jaké nebezpe í existu-

je. Z toho potom lov k logicky vyvodí záv r, že nezbývá nic jiného,

než vypracovat superluminální technologii, abychom mohli ve

vesmíru lokalizovat jiné planety pozemského typu. Jen tak budeme

schopni p esunout na jiný sv t co nejv tší množství zemské populace

– kdyby došlo k nejhoršímu. Musíš uznat, že to dává smysl.“

„To ano, ale k tomu není t eba vymýšlet si n jakou katastrofu,

Crile. To je p ece p irozený názor, že lidstvo musí expandovat, i

kdyby Zemi nehrozilo nejmenší nebezpe í. P esunuli jsme se na ko-

lonie a cesta ke hv zdám je jen další logický krok a pro tento krok

musíme mít superluminální zp sob cestování.“

„Ano, ale to by Tanayama považoval za p íliš racionální vysv t-

lení. Kolonizace galaxie, to je n co, co rád p enechá generacím, které

ijdou po nás. On chce pouze najít Rotor a potrestat ho za to, že

opustil slune ní soustavu, aniž by bral ohled na zbytek lidstva. Toho

se chce dožít a proto na tebe tak tla í.“

„M že si tla it, jak chce, stejn mu to nepom že. Už je skoro

mrtvý.“

„Kdo ví. Moderní medicína dokáže divy a pro Tanayamu dokto i

ud lají bezpochyby všechno možné.“

„Ani moderní medicína nem že d lat zázraky. Ptala jsem se dok-

tor .“

„A oni ti odpov

li? lov k by si myslel, že otázka Tanayamo-

va zdraví je státním tajemstvím.“

„Ne pro m , taky nezapome na okolnosti. P išla jsem za léka -

ským týmem, který starocha ošet uje, a ekla jsem jim, že bych cht -

la postavit opravdové kosmické plavidlo pro lidskou posádku a že

musím sp chat, abych to stihla d ív, než Tanayama zem e. Zeptala

jsem se jich, kolik mám asu.“

- 164 -

„A co ti ekli?“

„Že tak asi rok, to mi ekli. Nejvýš. Pobízeli m , a si pospíším.“

„Dokážeš to stihnout zajeden rok?“

„Za jediný rok? Ovšem, že ne, a taky jsem ráda. D lá mi dob e

pomyšlení, že se toho ten jedovatý had nedožije. Co se šklebíš? Vadí

ti, že jsem k n mu tak bezcitná?“

„Nezáleží na tom, co si o n m myslíš, Tesso. Tohle všechno se

totiž mohlo uskute nit jen díky starochovi. Jen díky jeho zásluze

vzniklo Hyper City.“

„Ano, ale jen z jeho osobních d vod , ne z mých. Ani kv li Ze-

mi i lidstvu. Já m žu mít taky svoje vrtochy. Jsem si jistá, že editel

Tanayama se ani jedinkrát neslitoval nad nikým, koho považoval za

svého nep ítele, nebo že by jen o pí povolil tlak, když n koho tako-

vého drtil nohou k zemi. ekla bych, že stejn tak ani on neo ekává

od nikoho soucit nebo milosrdenství. Nejspíš by každého, kdo by mu

co podobného nabídl, považoval za slabocha.“

Fisher vypadal neš astn . „Jak dlouho to bude trvat, Tesso?“

„Kdo ví? Možná v

. I kdyby všechno šlapalo tak, jak by m -

lo, nevidím možnost, jak to stihnout d ív než za p t let.“

„Jak to? Vždy superluminální pohon už máte.“

Wendelová se nap ímila. „Nemáme, nebu naivní. Crile. Všech-

no, co máme, je laboratorní demonstrace vhodná pro lehké p edm ty

– pingpongový mí ek – jehož miniaturní hyperatomový motor iní až

devadesát procent jeho hmotnosti a ud luje mu superluminální

zrychlení. Ovšem kosmická lo s lidskou posádkou je n co docela

jiného. N

ím takovým si musíme být naprosto jistí, takže p t let je

optimistická p edpov

. V dob , kdy ješt nebyly takové po íta e,

jako máme dnes, a tedy ani simulace, které na nich m žeme prová-

t, by p t let bylo jen neuskute nitelným snem. Možná i padesát.“

Crile Fisher ml ky zavrt l hlavou.

Tessa Wendelová ho zamyšlen pozorovala. Potom se, tém

opatrn , zeptala: „Co je to s tebou? Ty máš taky tak nasp ch?“

Fisher uklid ujícím tónem odpov

l: „Jsem si jistý, že se stejn

jako ostatní nem žeš do kat, až to bude na sv

, ale po pravd

e-

no, já po fungujícím superluminálním pohonu toužím ješt víc.“

„Ty víc než kdokoli ostatní?“

„Ano, já, už to tak bude.“

„Pro ?“

- 165 -

„Cht l bych let t k Sousední hv zd .“

Sežehla ho pohledem. „Pro ? Sníš o tom, že se dáš znovu do-

hromady s ženou, kterou jsi opustil?“

Fisher se s Tessou Wendelovou nikdy nepustil po ádn do

i o

Eugenii a nem l v úmyslu nechat se polapit ani te .

„Mám tam n kde dceru. To bys mohla pochopit, Tesso. Máš p e-

ce syna.“

la. Bylo mu n co málo p es dvacet, chodil na Adelijskou uni-

verzitu a as od asu matce psal.

Wendelové zm kly rysy. „Crile,“ ekla, „nesmíš se oddávat mar-

ným nad jím. Ujiš uji t , že pokud v

li o Sousední hv zd , tak

odlet li práv k ní. S oby ejným hyperposilovaným pohonem jim,

nicmén , musela cesta zabrat p es dva roky. Nem žeme v

t, zda

Rotor takovou cestu vydržel. A i kdyby vydržel, pravd podobnost

nalezení obyvatelné planety v okolí rudého trpaslíka je prakticky

nulová. A kdyby to vydrželi až tak daleko, možná by se vydali hledat

jinou vhodnou planetu. Ale kam? Jak bychom je mohli najít?“

ekl bych, že v

li, že vedle Sousední hv zdy nem žou najít

obyvatelný sv t. Nebyli by tím pádem p edem p ipraveni jednoduše

usadit Rotor na vhodnou ob žnou dráhu kolem hv zdy?“

„I kdyby p ežili let a i kdyby z stali na ob žné dráze kolem

hv zdy, byl by to jen sterilní život bez vyhlídek na budoucnost a ve

form , která by se v žádném p ípad nedala nazvat civilizovaná. Cri-

le, musíš se obrnit. Co když se nám poda í zorganizovat expedici k

Sousední hv zd a v bec nic tam nenajdeme, nebo nanejvýš tak

prázdné trosky Rotoru?“

„Tak nám nezbude, než se s tím smí it. Ale ur it existuje n jaká

nad je, že p ežili.“

„A že najdeš své dít ? Drahý Crile, do toho chceš vkládat své

nad je? I kdyby Rotor p ežil a s ním i tvá dcera, byl jí p ece jen rok,

když odlet li, a to bylo v dvaadvacátém. Kdyby se te p ed tebou

objevila, byla by o deset let starší. Kdybychom se vydali k Sousední

hv zd v nejbližším možném termínu, tak jí bude patnáct let. Nepo-

zná t . A co víc, ty nepoznáš ji.“

„Deset, patnáct nebo padesát let. Kdybych ji spat il, Tesso, po-

znal bych ji, to vím.“

- 166 -

DEVATENÁCT

STAT

40.

Marlene se na Sievera Genarra váhav usmála. Zvykla si vpad-

nout do jeho kancelá e, kdy se jí zlíbilo.

„Ruším t v n em d ležitém, strý ku Sievere?“

„Ne, drahoušku, tohle vlastn není p íliš d ležité zam stnání.

Sloužilo p vodn k tomu, aby se m Pitt mohl zbavit a já se ho rád

chytil, abych se zase mohl zbavit jeho. Ne ekl bych to každému, ale

tob by žádná lež neunikla a tak jsem nucen mluvit pravdu.“

„D sí t to, strý ku Sievere? Komisa e Pitta to d silo a Aurinela

by to také pod silo, kdybych mu n kdy prozradila, co umím.“

„Ned sí, Marlene, protože jsem se s tím už smí il, abys v

la.

Rozhodl jsem se, že pro tebe budu tabulka irého skla. Vlastn je to

takový uklid ující pocit. Lhaní je složitá v c, lov k musí neustále

pamatovat na všechno. Kdyby byli lidé doopravdy líní, nikdy by ne-

lhali.“

Marlene se znovu usmála. „Proto m máš rád? Protože ti umož-

uju, abys byl líný?“

„To taky poznáš?“

„Ne, poznám, že m máš rád, ale nepoznám pro . Tvé držení t la

íká, že m máš rád, ale

vod je ukrytý na dn tvé duše a všechno,

co se o n m dokážu dozv

t, jsou jen ob asné nez etelné pocity.

Nem žu tam 'dosáhnout'.“ Na chvilku se zamyslela. „N kdy si p eju,

abych to dokázala.“

„Bu ráda, že nem žeš. Duše jsou špinavá, zatuchlá a nep íjem-

ná místa.“

„Pro to íkáš, strý ku Sievere?“

- 167 -

„Zkušenost. Nemám tvoji p irozenou schopnost, ale pobýval

jsem mezi lidmi mnohem déle než ty. Tob se líbí vlastní duše, Mar-

lene?“

Marlene vypadala p ekvapen . „Nevím. Pro by se mi nem la lí-

bit?“

„Líbí se ti všechny tvé myšlenky? Všechny p edstavy? Všechny

pohnutky? Ruku na srdce. Nem žu si t 'p

íst', ale ruku na srdce.“

„No, n kdy m napadají hlouposti nebo zlomyslnosti. N kdy

mám zlost a napadají m v ci, které bych doopravdy neud lala. Ale

ne asto, vážn .“

„Ne? Nezapomínej, že jsi na svou duši zvyklá. Sotva ji vnímáš.

Jako šaty, co máš na sob . Necítíš jejich dotyk, protože jsi na n

zvyklá. Vlasy se ti vzadu na krku to í, ale ty si toho nevšimneš.

Kdyby se tvého krku dotkly cizí vlasy, sv dilo by to a nedalo by se to

vydržet. Myšlenky n koho druhého by nemusely být o nic horší než

tvoje, ale byly by to myšlenky n koho druhého a nelíbily by se ti.

Nap íklad by se ti nemuselo líbit, že t mám rád – kdybys v

la,

pro t mám rád. Je mnohem lepší a klidn jší p ijmout moji náklon-

nost jako fakt a nepídit se v mé duši po d vodech.“

Následovala nevyhnutelná Marlenina otázka:

„Pro ? Jaké jsou to d vody?“

„Mám t rád, protože jsem byl kdysi tebou.“

„Co tím myslíš?“

„To, že jsem byl dívenkou s krásnýma o ima a darem vnímavos-

ti, to ne. Ale to, že jsem byl mladý a myslel si o sob , že jsem nehez-

ký a že m kv li tomu nikdo nemá rád, ano. V

l jsem, že jsem

chytrý a nechápal jsem, pro m pro to nikdo nem l rád. P ipadalo

mi nespravedlivé, že na to špatné se hledí a na to dobré ne.

Trápilo m to a zárove jsem m l vztek, Marlene. A ekl jsem si,

že se k druhým nikdy nebudu chovat tak, jako oni ke mn , ale nem l

jsem moc p íležitostí své rozhodnutí realizovat. Potom jsem poznal

tebe. Nevypadáš zdaleka tak bídn , jako jsem vypadal já a jsi daleko

inteligentn jší, než jsem já kdy byl, ale mn ani trochu nevadí, že m

evyšuješ.“ Roztáhl ústa do širokého úsm vu. „Je to, jako bych si

dával druhou šanci – tentokrát znateln zvýhodn nou. Ale dost, proto

jsi za mnou asi nep išla. Možná nejsem tak vnímavý jako ty, ale tolik

ješt poznám.“

„No, p išla jsem kv li mám .“

- 168 -

„Eh?“ Genarr se s náhlým a tém bolestným zvýšením zájmu

zachmu il. „Co je s ní?“

„Už je skoro hotová se svým projektem, vždy víš. Jestli se vrátí

na Rotor, bude chtít, abych šla s ní. Musím?“

„Asi ano. Ty nechceš?“

„Ne, nechci, strý ku Sievere. Cítím, že je

ležité, abych z stala

tady. A tak bych cht la, abys ekl komisa i Pittovi, že by sis nás tu

rád nechal. N jakou dob e zn jící záminku si ur it najdeš. A komi-

sa Pitt bude docela rád, když tu z staneme, tím jsem si jistá, zvlášt ,

když mu vysv tlíš, že matka zjistila, že Nemesis Zemi zni í.“

„To ti ekla?“

„Ne, ne ekla. Ani nemusela. M žeš mu íct, že ho matka bude

pravd podobn neustále obt žovat naléháním, aby Zemi varoval.“

„A nenapadlo t , že Pitt mi t eba nebude chtít ud lat radost?

Když uvidí, že chci, abyste z staly v erythrejské Kopuli, tím spíš

vám p ikáže, abyste se vrátily na Rotor, jen aby mi ud lal naschvál.“

Marlene klidn

ekla:

„Jsem si docela jistá, že komisa Pitt mnohem rad ji ud lá radost

sám sob a nechá nás tady, než aby ji necht l ud lat tob a vzal si nás

zpátky. A krom toho, ty chceš, aby matka z stala zde, protože –

protože ji máš rád.“

„Moc rád. Celý život, jak to tak vypadá. Ale tvá matka

nemá

ráda. Sama jsi mi nedávno ekla, že ješt stále myslí na tvého otce.“

„Má t ráda stále víc a víc, strý ku Sievere. Má t ráda hodn .“

„Mít rád neznamená milovat, Marlene. Jsem si jistý, že na to jsi

už p išla.“

Marlene zrudla. „Já mluvím o starých lidech.“

„Jako jsem já,“ Genarr zaklonil hlavu a rozesmál se. Potom se

omluvil: „Promi , Marlene. Jenom m baví, jak si sta í myslí, že

mladí vlastn nechápou, co je láska; a mladí si zase myslí, že sta í už

na lásku zapomn li; a p itom, abys v

la, se jak jedni tak i druzí

mýlí. Pro si myslíš, že je d ležité, abys z stala v erythrejské Kopuli,

Marlene? Ur it ne proto, že m máš ráda.“

„Ovšem, že t mám ráda,“ odv tila vážn Marlene. „Moc. Ale

stat chci proto, že mám ráda Erythro.“

„Vysv tlil jsem ti p ece, jak nebezpe ný je to sv t.“

„Ne pro m .“

„Jsi si stále jistá, že t Nákaza nem že postihnout?“

- 169 -

„Ovšem, že nem že.“

„Ale jak to m žeš v

t?“

„Prost to vím. Vždycky jsem to v

la, i když jsem byla ješt

na Rotoru. Nebylo pro si to nemyslet.“

„To máš pravdu. Ale te , když ses dozv

la o Nákaze?“

„To na mém p esv

ení nic nem ní. Cítím se tu naprosto v bez-

pe í. Dokonce víc než na Rotoru.“

Genarr pomalu zavrt l hlavou. „Musím p iznat, že tohle nechá-

pu.“ Studoval její vážný obli ej, tmavé o i zpola zakryté nádhernými

asami. „Víš co, te zkusím já íst mluvu tvého t la – jestli to svedu.

Máš v úmyslu prosadit svou za jakoukoli cenu a z stat na Erythro.“

„Ano,“ p ikývla prost Marlene. „A ekám, že mi v tom pom -

žeš.“

41.

Eugenie Insignová ml ky plála hn vem. Nemluvila hlasit , ale

zato d razn . „To nem že ud lat, Sievere.“

„Ovšem, že m že, Eugenie,“ ekl Genarr stejn tiše. „Je komisa-

em.“

„Ale ne neomezeným vládcem. Mám svá ob anská práva a jedno

z nich je svoboda pohybu.“

„Když si komisa usmyslí, že vyhlásí stav ohrožení, a už všeo-

becný i vztahující se pouze na jedinou osobu, pak jdou ob anská

práva stranou. Takový je aspo p ibližn smysl zmoc ovacího záko-

na z dvacátého tvrtého.“

„Ale to je výsm ch všem zákon m a tradicím od samého založe-

ní Rotoru.“

„Souhlasím.“

„Když budeme ve ejn protestovat, Pitt se ocitne –“

„Eugenie, poslechni m , prosím t , a nechej to být. Pro byste

nemohly s Marlene prozatím jednoduše z stat tady? Jste tu víc než

vítány.“

„Co to vykládáš? Vždy se to rovná uv zn ní bez obvin ní, bez

soudu a bez rozsudku. N jaký svévolný arbitrážní p íkaz nám na izu-

je, abychom z staly po neur itou dobu na Erythro –“

„Ud lej to bez námitek, prosím t o to. Bude to tak lepší.“

- 170 -

Insignová odporovala s nesmírným opovržením:

„Jak lepší?“

„Protože Marlene, tvá dcera, si moc p eje, abys to ud lala.“

Insignová vypadala zaražen . „Marlene?“

„Minulý týden za mnou p išla s tím, abych manévroval Pittem

tak, aby vám dv ma p ikázal z stat na Erythro.“

Insignová, planoucí rozho ením, tém povstala k esla: „A tys

to skute

ud lal?“

Genarr odhodlan zavrt l hlavou. „Ne. Poslouchej m . Všechno,

co jsem ud lal, bylo to, že jsem Pitta informoval, že tvá práce zde je

hotová, a že nevím, zda si p eje, aby ses vrátila s Marlene na Rotor

nebo abys z stala tady. Byl to naprosto neutrální dotaz, Eugenie.

Ukázal jsem ho Marlene p edtím, než jsem ho odeslal, a ona s ním

byla spokojená. ekla, cituji: 'Když mu dáš možnost volby, nechá

nás tu.' Což, jak se zdá, také ud lal.“

Insignová klesla zpátky do k esla. „Sievere, ty se vážn

ídíš ra-

dami patnáctileté holky?“

„Já Marlene neberu jen jako patnáctiletou holku. Ale ekni mi,

pro tolik toužíš vrátit se na Rotor?“

„Moje práce –“

„Žádnou tam nemáš. Žádnou mít nebudeš, když si to Pitt bude

át. A kdyby ti p ece jen dovolil se vrátit, našla bys na svém míst

koho jiného. Naproti tomu tady najdeš veškeré vybavení, které

pot ebuješ – to už jsi snad zjistila. Když se to tak vezme, tak jsi sem

išla p ece ud lat n co, co se nedalo ud lat na Rotoru.“

„Na mé práci nesejde!“ vyk ikla Insignová a rozhodila bezmocn

rukama. „Copak nechápeš, že se chci vrátit z téhož d vodu, kv li

kterému on chce, abych tu z stala? Chce zni it Marlene. Kdybych o

té erythrejské Nákaze v

la p ed naším odjezdem, nikdy bychom

sem nep išly. Nem žu riskovat Marleninu duši.“

„Její duše je to poslední, co bych cht l riskovat,“ ekl Genarr.

„To bych spíš riskoval vlastní život.“

„Ale z stat tady je pro ni riskantní.“

„Marlene si to nemyslí.“

„Marlene! Marlene! Mluvíš o ní, jako o bohyni. Co ta m že v -

t?“

„Poslouchej m , Eugenie. Poj me si o tom rozumn promluvit.

Kdyby to opravdu vypadalo, že Marlene hrozí n jaké nebezpe í, tak

- 171 -

vás už n jakým zp sobem zpátky na Rotor dostanu, ale nejprve m

vyslechni. Je na Marlene n co megalomanického?“

Insignová se celá t ásla. Její rozrušení neustupovalo. „Nevím, co

tím myslíš.“

„Má sklon k n jakým vymyšleným, p ehnaným prohlášením,

která jsou na první pohled nesmyslná?“

„Jist že ne. Má velmi st ízlivé – Pro mi dáváš takové divné

otázky? Vždy víš, že neprohlašuje nic, co –“

„Není podstatné. Já vím. Nikdy se svou vnímavostí nechlubila.

Vlastn i ta vyšla najevo pod tlakem okolností.“

„Ano, ale ekneš mi kone

, kam tím vším sm uješ?“

Genarr tiše pokra oval. „Tvrdila n kdy, že má zvláštní intuitivní

schopnosti? Vyjád ila se snad n kdy v tom smyslu, že jist ví, že se

co ur itého stane i nestane, aniž by k tomu m la jiný d vod než

svoji jistotu?“

„Ne, ovšem, že ne. Drží se d kaz . Ned lá žádné ukvapené záv -

ry bez d kaz .“

„A p esto v jednom p ípad , možná práv v tomto jediném p í-

pad , ano. Je si jistá, že jí Nákaza nem že ublížit. Tvrdí, že si je na-

prosto jistá tím, že jí Erythro nem že ublížit, dokonce už na Rotoru

si tím byla jistá, a že se tento pocit, co p išla do Kopule, jen umocnil.

Je rozhodnutá – pevn rozhodnutá – z stat.“

Insignová rozší ila údivem o i a ruka jí vyst elila k úst m. Vyda-

la neartikulovaný zvuk a zašeptala: „V tom p ípad –“ nedokon ila,

jen na n j dál zírala.

„Ano?“ vyhrkl Genarr s náhlým znepokojením.

„Copak nic nechápeš? Není to d sledek Nákazy? Její osobnost se

ní. Postihuje ji to mozek.“

Genarr na okamžik ztuhl, ale potom ekl: „Ne, to není možné.

Žádný dosud zjišt ný p ípad takto neprobíhal. Tohle není Nákaza.“

„Její v domí je odlišné. Proto to taky na ni bude p sobit odliš-

.“

„Ne,“ ekl zoufale Genarr. „Nev ím. Tomu nikdy neuv ím. V -

ím, že když Marlene íká, že si je jistá, že je imunní, tak taky imunní

je. Její imunita nám pom že vy ešit hádanku Nákazy.“

Z Eugenina obli eje vyprchala barva. „Tak proto ty ji tady chceš,

Sievere? Abys ji použil jako klí k Nákaze?“

- 172 -

„Ne. Nechci ji tady, jen abych ji využil. Nicmén chce z stat a

že se takovým klí em stát, možná bezd ky, aniž bychom po ní

co takového žádali.“

„A jenom proto, že ona chce z stat na Erythro, tak jí to ty hodláš

dovolit? Jenom proto, že chce z n jaké zvrácené p

iny, kterou ne-

dokáže vysv tlit, kterou si ani já ani ty nedokážeme nijak logicky

vysv tlit, z stat? Skute

vážn uvažuješ o tom, že se jí to má do-

volit jenom proto, že si to p eje? Tohle se mi odvažuješ íct?“

Genarr s p emáháním odpov

l: „Abych ekl pravdu, práv o

em takovém uvažuju.“

„Pro tebe je jednoduché o n em takovém uvažovat. Není to tvo-

je dít . Je to moje dít . Je to jediná –“

„Já vím,“ p erušil ji Genarr. „Jediná p ipomínka toho, co ti z sta-

lo po Crilovi. Co se na m tak díváš? Vím, že ses s tou ztrátou nikdy

nevyrovnala. Vím, jak ti je.“ Poslední slova pronesl tiše, jemn , vy-

padalo to, jako kdyby se cht l natáhnout a pohladit Eugenii po sklo-

né hlav .

„Ale a je to, jak chce, Eugenie, jestli chce Marlene opravdu vy-

jít ven na povrch Erythro, tak si myslím, že jí v tom nakonec nic ne-

zabrání. A jestli je absolutn p esv

ená, že jí Nákaza neublíží, t e-

ba práv její p esv

ení v tom Nákaze zabrání. Marlenina agresivní

rozvaha a sebejistota mohou být jejím duševním imunitním mecha-

nizmem.“

Insignová trhla hlavou, o i jí planuly. „Mluvíš nesmysly. Je to

ješt dít a nemáš právo poddávat se jejímu chvilkovému závanu

romantismu. Je pro tebe cizím lov kem. Nemiluješ ji.“

„Není pro m cizí a miluju ji. A co víc, já ji obdivuji. Láska by

mi nedala odvahu riskovat, ale obdiv ano. P emýšlej o tom.“

A tak tam sed li a hled li na sebe.

- 173 -

DVACET

KAZ

42.

Kattimoro Tanayama se s navyklou úporností dožil konce roku,

který mu byl p id len, a trvalo ješt hodnou ást roku následujícího,

než dlouhou bitvu vzdal. Když se tak stalo, opustil bojišt beze slov a

bez upozorn ní, takže p íchod smrti zaznamenaly pouze p ístroje, o i

náhodných p ihlížejících nikoli.

Na Zemi to zp sobilo jen nepatrný rozruch, na koloniích v bec

žádný, protože staroch d lal svou práci mimo dosah ve ejnosti;

ostatn mu na ní vlastn nezáleželo. Jeho odchodem se nejvíc ulevilo

pouze t m, kte í s ním m li co do in ní, kte í znali jeho moc a byli

nejvíc závislí na jeho politice a síle.

Zpráva dorazila k Tesse Wendelové brzy; díky speciálnímu ka-

nálu propojujícímu její štáb s World City. Zvláštní – fakt, že se to už

síce o ekávalo, nijak neoslabil její šok.

Co bude te ? Kdo nastoupí po Tanayamovi a k jakým zm nám

dojde? Spekulovala nad tím už delší dobu, ale teprve nyní se zdálo,

že tyto otázky mají skute né opodstatn ní. Wendelová (a možná

všichni ostatní, kterých se to týkalo) z ejm , navzdory sama sob ,

vlastn nep edpokládala, že by staroch mohl skute

zem ít.

Út chu hledala u Crila Fishera. Uvažovala dostate

reáln , aby

si uv domovala, že te už to nem že být její t lo (za necelé dva m -

síce jí bude neuv itelných padesát), které ho u ní drželo. Jemu te

bylo t ia ty icet, mládí z n j také pomalu vyprchávalo, ale u muže to

nebylo tak patrné. Bu jak bu , z stával a ona se stále dokázala p e-

sv

ovat, že to byla ona, co ho drželo, obrazn

eno, zvlášt pak

tehdy, když ho držela doslova.

Zeptala se: „Tak, a co te ?“

- 174 -

„Není to žádné p ekvapení, Tesso. M lo se to stát už dávno.“

„Uznávám, ale stalo se to te . Bylo to jeho slepé odhodlání, co

udržovalo projekt v chodu. Te co?“

Fisher ekl, „Dokud žil, cht la jsi ho vid t nejrad ji mrtvého. A

te máš strach. Ale nemyslím, že k n mu máš d vod. Projekt bude

pokra ovat. N co tak velkého už žije vlastním životem a nedá se

zastavit.“

„Zkoušel jsi n kdy vypo ítat, kolik to všechno stálo, Crile? P i-

jde nový editel Pozemského ministerstva bezpe nosti. Sv tový kon-

gres si jist vybere n koho, kdo se nechá ovládat. Druhý Tanayama,

ed kterým by se museli kr it strachy, už nebude – alespo v do-

hledné budoucnosti ne. Budou si hlídat kapsu a bez Tanayamovy

ochranné ruky se budou snažit limitovat rozpo et na nejmenší mož-

nou míru.“

„To nem žou. Vložili do toho už p íliš mnoho. Mají to zastavit a

nic za to? To by znamenalo opravdové fiasko.“

„Shodili by to na Tanayamu. 'Byl to šílenec,' eknou, 'posedlý

egocentrický maniak' – a ti, kdo za nic z toho nenesou zodpov dnost,

budou moci navrátit Zemi zdravý rozum a zanechat n eho, co si

planeta vlastn nem že dovolit.“

Fisher se usmál. „Tesso, lásko, tvé chápání v cí jež se týkají po-

litiky, pravd podobn odpovídá myšlení prvot ídního hyper-

specialisty, ale editel Ú adu je – teoreticky a v o ích ve ejnosti –

jmenovaný ú edník omezené pravomoci, který má být pod úplnou

kontrolou prezidenta a Celosv tového kongresu. Tito zvolení ú ední-

ci, v jejichž rukou by m la spo ívat vláda, nemohou dát tak okat

najevo, že jim Tanayama všem vládl a že je zahnal do kouta, kde se

kr ili ve strachu, aby je neprozradil tlukot vlastního srdce. Odhalili

by se jako zbab lci a neschopní slaboši a dali by v sázku své pozice v

íštích volbách. Budou muset v projektu pokra ovat. Ud lají jen pár

kosmetických úprav.“

„Jak si tím m žeš být tak jistý?“ zabru ela Wendelová.

„Dlouholetá zkušenost a pozorování voleného ú ednictva, Tesso.

Krom toho, kdybychom to te zastavili, bylo by to jako popostr it

všechny kolonie, aby nás p edb hly – aby se vydaly do otev eného

vesmíru a nás nechaly za sebou, jako to ud lal Rotor.“

„Ale? A to by dokázali jak?“

- 175 -

„Ne íkala jsi sama, že když mají k dispozici technologii hyper-

posilování, je p echod k superluminálnímu letu nevyhnutný?“

Wendelová na Fishera up ela jízlivý pohled. „Crile, lásko, tvé

chápání v cí týkajících se hyperprostorové teorie pravd podobn

odpovídá myšlení prvot ídního mámitele tajemství, ale vážn si o mé

práci myslíš tohle? Že je to nevyhnutelné vyúst ní hyperposilování?

Copak ti ušel fakt, že hyperposilování je p irozené vyúst ní relativis-

tického myšlení, které p esto neumož uje cestovat rychleji než rych-

lostí sv tla? P echod k superluminálním rychlostem vyžaduje oprav-

dový skok jak v myšlení, tak v praxi. Nedojde k n mu p irozenou

cestou, což jsem už vysv tlila n kolika lidem ve vlád . Na íkali si na

pomalé tempo a výdaje a já jim musela vysv tlovat, v em tkví naše

potíže. Te si na to vzpomenou a nebudou se nás bát ani v této fázi

zastavit. Nem žu je popohnat tím, že jim najednou eknu, že nás

druzí mohou p edhonit.“

Fisher zavrt l hlavou. „Ovšem, že jim to m žeš íct. A oni ti to

také uv í, protože to bude pravda. M žou nás p edehnat velmi

snadno.“

„Ty jsi neslyšel, co jsem ti te

ekla?“

„Slyšel, ale na n co jsi zapomn la. Dovol trochu st ízlivého uva-

žování, zvlášt od n koho, koho jsi nazvala prvot ídním mámitelem

tajemství.“

„O em to mluvíš, Crile?“

„Tento velký skok od hyperposilování k superluminálnímu letu

je velký skok jen pro toho, kdo za íná od úplného za átku jako ty.

Kolonie však od za átku neza ínají. Vážn si myslíš, že o projektu

nic neví, že neví o Hyper City? Vážn si myslíš, že já a mí pozemští

kolegové jsme jediní mámitelé tajemství ve slune ní soustav ? Ko-

lonie mají také své mámitelé, kte í pracují stejn usilovn a stejn

inn jako my. Tak nap íklad, o tvém p íjezdu na Zemi v

li hned

od prvního dne.“

„A co má být?“

„Nic, jen to, že to v

li. Myslíš si, že nemají po íta e, které jim

eknou, že jsi psala a publikovala v daném oboru? Myslíš si, že k t m

lánk m nemají p ístup? Myslíš si, že je nestudovali slovo od slova,

a že nepochopili, že v íš, že superluminální rychlosti jsou teoreticky

možné?“

Wendelová se kousla do rtu a ekla: „No –“

- 176 -

„Ano, jen se nad tím zamysli. Když jsi psala své názory na su-

perluminální rychlost, byly to pouhé spekulace. Jediná jsi to považo-

vala za možné. Nikdo t nebral vážn . A najednou p ijdeš na Zemi a

staneš na ní. Zmizíš z dohledu a nevrátíš se na Adelii. Možná, že

neví o všech detailech tvé práce, protože zabezpe ení tohoto projektu

odpovídalo mí e Tanayamova stihomamu. P esto však už jen pouhý

fakt, že jsi zmizela, o mnohém sv

í, a ve sv tle toho, co jsi publi-

kovala, nemohou být žádné p ípadné pochybnosti o tom, nad ím

pracuješ.

co jako Hyper City se nedá udržet v naprosté tajnosti. Obrov-

ské sumy, které se do projektu investují, musí zanechat viditelnou

stopu. A tak se všechny kolonie pídí, po em se dá, protože jednotli-

vé zlomky informací mohou v kone ném sou tu poskládat smyslupl-

ný celek. A každý takový zlomek jim umožní postupovat rychleji,

než jsi mohla ty. Tohle všechno jim ekni, Tesso, kdyby náhodou

vyvstala otázka o p ípadném ukon ení projektu. M žeme být a taky

budeme p edehnáni, jestli se zastavíme. Tahle p edstava udrží nové

lidi ve stejné nedo kavé obav , v jaké byl Tanayama. Navíc to má tu

výhodu, že je to pravda.“

Wendelová hodnou chvíli ml ela, zatímco Fisher ji pozorn sle-

doval.

„Máš pravdu, m j drahý mámiteli,“ ekla nakonec. „Ud lala

jsem chybu, když jsem t tak bezmyšlenkovit považovala víc za

svého milence než rádce.“

„Pro by se to muselo vylu ovat?“ zeptal se Fisher.

„A koli,“ ekla Wendelová, „moc dob e vím, že t ženou vlastní

zájmy.“

„I kdyby to byla pravda,“ namítl Fisher, „co na tom záleží?

Hlavn , že se naše zájmy ubírají stejným sm rem.“

43.

Kone

dorazila poslanecká delegace spolu s Igorem Koropat-

ským, novým editelem Pozemského ministerstva bezpe nosti. Léta

zastával v Ú ad r zné vedlejší funkce, takže nebyl Tesse Wendelo-

vé zcela neznámý.

- 177 -

Byl to tichý lov k s hladkými, ídnoucími, šedivými vlasy a po-

kud ba atým nosem, usedlou dvojitou bradou, napohled dob e

živený a vyrovnané povahy. Bezpochyby bystrý lov k, ale postrádal

onu Tanayamovu až chorobnou inorodost. To lov k poznal už z

dálky.

Senáto i p išli samoz ejm s ním, jako by cht li dát najevo, že

tento nástupce je jejich majetkem, že je pod jejich kontrolou. Ur it

si mysleli, že už to tak z stane. Tanayama byl dlouhá a trpká lekce.

Nikdo se ani nezmínil o tom, že by se m l projekt ukon it. Nao-

pak, cht li, aby se urychlil – je-li to možné. Tessiny opatrné pokusy

zd raznit možnost toho, že by je kolonie mohly p edehnat nebo se

alespo dostat do jejich t sného záv su, byly p ijaty bez p ipomínek

jako fakt, o kterém není pot eba diskutovat.

Koropatský, kterému dovolili být jejich mluv ím a p evzít na se-

be odpov dnost, ekl: „Doktorko Wendelová, nechci po vás žádnou

dlouhou, formální prohlídku Hyper City. Už jsem tu byl, a je pro m

v sou asné dob d ležit jší strávit n jaký as reorganizací Ú adu.

Není to v žádném p ípad projev neúcty v

i mému váženému p ed-

ch dci, ale p edání každého významn jšího administrativního t lesa

z jedn ch rukou do druhých vyžaduje zna nou reorganizaci, zvlášt

bylo-li funk ní období mého p edch dce tak dlouhé. Já sám od p í-

rody nejsem žádný formalista. Promluvme si proto otev en a nefor-

máln . Položím vám n kolik otázek, na které mi, doufám, odpovíte

tak, aby tomu lov k skromných znalostí z daného v dního oboru,

jako jsem já, bez potíží porozum l.“

Wendeiová p ikývla. „Ud lám, co bude v mých silách, editeli.“

„Dobrá. Kdy myslíte, že budete mít fungující superluminální

vesmírné plavidlo?“

„Musíte si uv domit, editeli, že tato otázka je v podstat ne-

zodpov ditelná. Jsme vydáni na milost a nemilost nep edvídatelným

obtížím a závadám.“

„Po ítejme s p im enými obtížemi a s žádnými závadami.“

„V tom p ípad , jelikož teoretickou stránku už máme zvládnutou

a chybí už jen technická, když p isp je trochu št stí, budeme mít

superluminální plavidlo do t í let. Možná.“

„Jinými slovy, budete hotovi v roce 2236.“

„Ur it ne d ív.“

„Kolik osob unese?“

- 178 -

„P t až sedm. Možná.“

„Jak daleko se dostane?“

„Jak daleko budeme chtít, editeli. V tom spo ívá kouzlo super-

luminální rychlosti. Je to cesta hyperprostorem, kde neplatí zákony

žné fyziky, dokonce ani zákon zachování energie a tak p esun o

tisíc sv telných let nestojí víc úsilí než p esun o jediný sv telný rok.“

editel se znepokojen pohnul. „Nejsem fyzik, ale d lá mi potíže

smí it se s p edstavou prost edí bez jakýchkoli omezení. Copak tam

neexistuje n co nemožného?“

„Omezení existují. Je zapot ebí vakua a gravita ní síly, jež nedo-

sahuje jisté hranice, abychom mohli uskute nit p echod do hyperpro-

storu a zase zpátky. Jist narazíme i na další omezení, která bude

možná nutno prozkoumat pomocí zkušebních let . Jejich výsledky si

ejm vyžádají další odklad.“

„Až budete mít lo , kam bude sm ovat váš první let?“

„Možná by bylo rozumné nejít napoprvé dál než, ekn me, k Plu-

tu, jenže to by se mohlo považovat za neodpustitelnou ztrátu asu.

Jakmile budeme mít jednou v rukou technologii, umož ující nám

putovat ke hv zdám, pokušení navštívit jednu z nich bude neodola-

telné.“

ekn me Sousední hv zdu?“

„To by byl první logický cíl. Bývalý editel Tanayama cht l za-

mí it práv tam, ale já si vás dovolím upozornit na další, daleko za-

jímav jší hv zdy. Sírius je pouze ty ikrát tak daleko. M li bychom

navíc možnost pozorovat bílého trpaslíka z t sné blízkosti.“

„Doktorko Wendeiová, domnívám se, že naším cílem musí být

Sousední hv zda, i když ne nutn z d vod , které pohán ly editele

Tanayamu. ekn me, že poletíte k n jaké vzdálen jší hv zd –

jakékoli jiné hv zd – a vrátíte se. Jak dokážete, že jste vskutku byla

v blízkosti jiné hv zdy?“

Wendelová vypadala p ekvapen . „Dokázat? Slyším dob e?“

„Ano, jak byste vyvrátila tvrzení, že let byl ve skute nosti fingo-

vaný.“

„ Fingovaný?“ Wendeiová se pobou en zvedla ze židle. „To si

vyprošuji.“

Koropatského hlas najednou nabyl na d raznosti. „Posa te se,

doktorko Wendeiová. Nikdo vás z ni eho neobvi uje. Pokouším se

jen vyvarovat možného konfliktu v budoucnosti. Lidstvo vstoupilo

- 179 -

do vesmíru tém p ed t emi staletími. Není to tak zcela zapomenutá

historická epizoda a má sv tová podoblast si ji pamatuje zvláš

dob e. Když byly v t ch šerých dobách pozemského 'šestined lí' vy-

pušt ny první satelity, objevili se takoví, kte í tvrdili, že všechno, co

satelity vysílaly, byl podvod. První fotografie odvrácené strany M -

síce byly prohlášeny za pad lky. Dokonce i o prvních snímcích Zem

po ízených z vesmíru tvrdili ti, kte í v ili, že Zem je plochá, že to

jsou podvrhy. Když te Zem vyhlásí, že má superluminální pohon,

že se dostat do podobných nesnází.“

„Z jakého d vodu, editeli? Pro by se m l n kdo domnívat, že

jsme si n co takového vymysleli?“

„Jste naivní, drahá doktorko. Albert Einstein je už p es t i staletí

považován za poloboha, který objevil kosmologii. Lidé si generaci za

generací zvykali na myšlenku, že rychlost sv tla p edstavuje kone -

nou a nep ekonatelnou mez a nebudou se jí chtít vzdát tak snadno.

Dokonce i princip kauzality – a co už je pro lov ka základn jšího

než to, že p

ina musí p edcházet následku – se zdá být ohrožen. To

je jedna v c.

Druhá v c, doktorko Wendeiová, je, že kolonie mohou shledat

jako politicky výhodné p esv

it své lidi a zárove i Pozemš any,

že lžeme. Zmate nás to, vtáhne do polemik, promarní náš as a jim

poskytne možnost nás dostihnout. Takže se vás ptám: existuje jedno-

duchý d kaz o tom, že let, který byste v budoucnu podnikli, by byl

opravdu legální?“

Wendelová mraziv odpov

la: „ editeli, po návratu m žeme

nechat lo prohlédnout odborníky. Vysv tlíme jim použité technolo-

gie –“

„Ne. ne, ne, prosím vás. To sta í. To by p esv

ilo pouze kapa-

city stejn znalé jako jste vy.“

„Dobrá tedy. Když se vrátíme, p ivezeme snímky vesmíru, na

kterých bude vzájemná poloha nejbližších hv zd mírn odlišná.

Podle zm ny jejich relativní polohy bude možné p esn vypo ítat,

kde jsme se relativn ke Slunci nacházeli.“

„Rovn ž pro odborníky. Pro pr

rného lov ka naprosto ne-

esv

ivé.“

„Budeme mít podrobné snímky hv zdy, kterou jsme navštívili. V

každém ohledu zcela odlišné od snímk našeho Slunce.“

- 180 -

„Takovéhle v ci se d lají v každém triviálním holovizním pro-

gramu zabývajícím se mezihv zdnými lety. Malá obm na v decko-

fantastické epiky. Nic víc než epizoda ze seriálu 'Kapitán Galaxie'.“

„V tom p ípad ,“ ekla, i spíše podrážd

zasy ela Wendelová,

„m nic nenapadá. Když lidé neuv í, tak tedy neuv í. Tento pro-

blém budete muset zvládnout sami. Já jsem jen v dec.“

„No tak, doktorko. Ovládejte se, prosím. Když se Kolumbus p ed

sedmi a p l stoletími vrátil ze své první plavby za oceán, nikdo ho z

podvodu nena kl. Pro ? Protože si z nových b eh , které navštívil,

ivezl domorodce.“

„Výborn . Jenže pravd podobnost, že bychom n kde narazili na

život a p ivezli s sebou jeho vzorky, je mizivá.“

„T eba ne. Rotor, jak se obecn p edpokládá, objevil pomocí své

Dálkové Sondy Sousední hv zdu a zanedlouho poté opustil slune ní

soustavu. A jelikož se nikdy nevrátil, je možné, že dorazil až k Sou-

sední hv zd a z stal tam.“

„Tomu v il i editel Tanayama. Ovšem taková cesta by jim s

hyperposilováním zabrala p es dva roky. Je možné, že kv li n jaké

nehod , poruše nebo psychologickým problém m cestu nikdy nedo-

kon ili. Tím by se také dalo vysv tlit, že se nevrátili.“

„Nicmén ,“ ekl Koropatský s tichou umín ností, „dorazit moh-

li.“

„I kdyby dorazili, pravd podobn z stali na ob žné dráze kolem

hv zdy, protože nad je, že by v jejím okolí našli obyvatelnou plane-

tu, je nulová. Izolace, psychické nap tí, které je nezdolalo b hem

cesty, by je zdolalo tam, a v této chvíli už je z nich nejspíš jen mrtvá

kolonie nav ky kroužící kolem Sousední hv zdy.“

„Potom tedy chápete, že musí být naším cílem, protože jakmile

tam dorazíte, musíte Rotor najít, mrtvý nebo živý, na tom nezáleží, a

ivézt zpátky n co neklamn rotorského, aby všichni uv ili, že jste

opravdu podnikli cestu ke hv zdám a zp t.“ Široce se usmál. „I já

bych tomu uv il a tím je zodpov zena má otázka, jak byste dokáza-

la, že jste opravdu uskute nili superluminální let. Te víte, jaký bude

váš úkol. Nemusíte mít žádné obavy, Zem pro vás i nadále najde

další finance, prost edky i pracovníky.“

Po ob

, b hem kterého nep išla

na žádné technické detaily,

Koropatský ekl Wendelové tím nejp átelšt jším tónem, ale p itom s

- 181 -

více než mrazivým podtónem: „A je tomu jakkoli, nezapome te, že

na to máte jen t i roky. Nanejvýš.“

44.

„Takže mé rady ani nebylo zapot ebí,“ ekl Crile Fisher s mír-

ným náznakem lítosti.

„Ne. Byli rozhodnuti pokra ovat bez ohledu na hrozbu, že by nás

kdo mohl p edehnat. Jediné, co jim nedalo spát a ím by se Ta-

nayama asi v bec nezat žoval, bylo to, aby je n kdo neobvinil z

podvodu. P edpokládám, že Tanayama cht l pouze zni it Rotor. Až

by toho docílil, mohl by si sv t k

et: 'Podvod! Podvod!' do ochrap-

ní.“

„K tomu by nedošlo. Ujistil by se, aby mu lo p ivezla zpátky

co, co by mu dokázalo, že je Rotor zni ený. To by zárove poslou-

žilo za d kaz i sv tu. Co je v bec ten nový editel za ?'''

„Pravý opak Tanayamy. Vypadá povoln , skoro až zak iknut ,

ale mám takový pocit, že Sv tový kongres brzy zjistí, že je stejn

žce manipulovatelný jako byl Tanayama. Musí se jen trochu roz-

koukat, nic víc.“

„Z toho, cos mi ekla o vašem rozhovoru, mi p ipadá rozumn jší

než Tanayama.“

„Ano, ale ta jeho poznámka o podvodu – ješt te mnou lomcuje

vztek. P edstav si, jak n koho napadne fingovat vesmírný let. Bude

to asi proto, že Pozemš ané nemají smysl pro prostor. A to ani ten

nejmenší. Je to tím, že máte celý nedozírný sv t, který nikdy, až na

pár nepatrných výjimek, neopouštíte.“

Fisher se usmál. „Já jsem zrovna jedna taková výjimka, která to

ud lala. A asto. A ty jsi kolonista. Takže zarytá planetární krysa

není ani jeden z nás.“

„To je pravda,“ ekla Wendelová a vrhla na n j postranní pohled.

„N kdy m napadne, že už ani nevím, že jsem vlastn kolonista.“

„Zato já na to nezapomínám nikdy, to si piš. Sice si bez p estání

nehuhlám: 'Tessa je kolonista! Tessa je kolonista!' ale pamatuji si to

stále moc dob e.“

„A myslíš, že krom tebe ješt n kdo?“ Máchla rukou kolem do-

kola, jako by tím cht la zahrnout veškerý prostor kolem sebe. „Zde –

- 182 -

celé Hyper City pod nep edstaviteln p ísným utajením – a pro ?

Kv li kolonist m. Jenom proto, aby Zem mohla p ijít s fungujícím

superluminálním plavidlem d ív, než s tím kolonisté v bec za nou. A

kdo má celý projekt pod palcem? Kolonista!“

„Tohle t napadlo poprvé za t ch p t let, co d láš na projektu?“

„Ne, napadne m to vždycky jednou za as. Nem žu to pochopit.

To nemají strach?“

Fisher se rozesmál. „Vždy jsi v dec.“

„No a?“

„No a v dci jsou vlastn žoldáci bez závazk v

i jakékoli spo-

le nosti. Dej v dci n jaký fascinující problém, hodn pen z, vybave-

ní a pomoc, a on po tom sko í a nebude ho zajímat, kdo to platí. Ru-

ku na srdce – tob v bec nezáleží na Zemi nebo na Adelii i jakékoli

jiné kolonii, dokonce ani na lidstvu jako takovém. Ty chceš pouze

rozpracovat detaily superluminálního p esunu a n jaká loajalita je ti

ukradená.“

Wendelová nakr ila nos:

„To je p edsudek, který nepasuje na každého v dce. Možná ani

na

ne.“

„Jsem si jist, že oni si to uv domují taky, takže jsi pravd podob-

pod neustálým dohledem. N který z tvých nejbližších asistent

bude mít nejspíš jako d ležitou sou ást své pracovní nápln neustálé

sledování tvé innosti a pravidelné podávání hlášení vlád .“

„Doufám, že nemluvíš o sob .“

„Ne íkej, že t nikdy nenapadlo, že bych se t mohl držet práv

jako 'mámitel tajemství.'“

„Abych ekla pravdu, tak napadlo – sem tam.“

„Jenže to není moje práce. Mám podez ení, že naše vztahy jsou

íliš intimní, než aby mi mohli d

ovat. Vlastn jsem si celkem

jistý, že sledují i m , a že pe liv hodnotí všechno, co ud lám. Hlav-

, že t udržuju v blaženosti –“

,.Jsi hnusný, Crile. Jak si m žeš d lat legraci z n eho takové-

ho?“

„To v bec není legrace. Jen se snažím být realistický. Až t omr-

zím, ztratím své postavení. A neš astná Tessa m že být ne-

produktivní Tessa, takže m rychle odsunou z cesty a ud lají místo

pro mého nástupce. Koneckonc , tvá spokojenost je mnohem d leži-

- 183 -

jší než moje a já uznávám, že je to jen správné. Chápeš m j realis-

mus?“

Wendelová najednou natáhla ruku a pohladila Crila po tvá i.

„Neboj se. Myslím, že na to, abys m te omrzel, jsem si na tebe

už p íliš zvykla. Za mého horkokrevného mládí m možná muži

mohli omrzet tak, abych se jich zbavovala, ale te –“

„To nestojí za tu námahu, eh?“

„Když myslíš. T eba jsem se nakonec zamilovala ~ svým zp so-

bem.“

„Chápu, jak to myslíš. St ízlivá láska m že být uklid ující. Ale

ekl bych, že te není vhodná chvíle to dokazovat. Nejd ív musíš

strávit tu malou vým nu názor s Koropatským a zbavit se žlu e z

ch

í o podvodu.“

„To asem p ejde. Ale je tu ješt n co. Jak už jsem ti ekla. Po-

zemš ané nemají v bec žádný smysl pro prostor.“

„Ano, pamatuju se.“

„Tady máš p íklad. Koropatský nemá ani ten nejzákladn jší

smysl pro prostor. Mluvil o cest k Sousední hv zd a nalezení Roto-

ru. Te mi pov z, jak si to p edstavuje? Kolikrát se stane, že objeví-

me n jaký asteroid a ztratíme ho d íve, než sta íme propo ítat jeho

dráhu? Víš, jak dlouho trvá, než se takový ztracený asteroid poda í

znovu lokalizovat? A to p es všechno moderní vybavení a p ístroje,

co máme k dispozici? N kdy celá léta. Vesmír je veliký, i když jde o

blízké okolí jedné hv zdy, a Rotor je malý.“

„Ano, ale asteroid musíme hledat mezi stovkami tisíc jiných

asteroid , kdežto Rotor je jediný objekt svého druhu v blízkosti Sou-

sední hv zdy.“

„To ti napovídal kdo? I kdyby Sousední hv zda nem la planetár-

ní systém našeho typu, je krajn nepravd podobné, že by ji neobklo-

poval n jaký planetární odpad.“

„Ale bude to mrtvý odpad, stejn mrtvý jako asteroidy. A Rotor

je fungující kolonie a tedy vydávají široké spektrum zá ení, které

jde snadno lokalizovat.“

„Pokud Rotor bude fungující kolonie. Co když ne? Tak by to byl

jen další asteroid, jehož nalezení by mohlo znamenat nadlidský úkol.

bec bychom to nemuseli do n jakého rozumného asového limitu

zvládnout.“

Fisher nedokázal zakrýt sv j nemohoucí odpor.

- 184 -

Wendelová n co konejšiv zašeptala, p istoupila k n mu a polo-

žila mu ruku na rameno. Nereagoval. „Ach, milá ku, p ece víš, jak

situace vypadá. Musíš se s ní vyrovnat.“

Fisher p idušen

ekl: „Já vím. Ale p ežít mohli. Je to tak?“

„Mohli,“ odpov

la Wendelová s mírnou strojeností v hlase, „a

pokud p ežili, tím lépe pro nás. Jak už jsi ekl, bude mnohem snazší

lokalizovat je podle jejich rádiového vysílání. A co víc –“

„Ano?“

„Koropatský chce, abychom p inesli zpátky d kaz toho, že jsme

byli na Rotoru, myslí si, že tím nejlépe dokážeme, že jsme podnikli

cestu do vzdáleného vesmíru a zpátky, cestu dlouhou celé sv telné

síce, pop ípad i roky. Až na to, že nevíme, co p esn bude dosta-

te

p esv

ivé? ekn me, že najdeme n jaké bludné kusy kovu

nebo betonu. Co myslíš, že by ekli? Kus železa, na kterém není nic

typicky rotorského, a který jsme stejn dob e mohli už mít s sebou

cestou tam. I kdybychom našli n jaký kousek o ividn rotorského

vodu – n jaký artefakt, který mohl pocházet pouze z Rotoru –

mohli by ho považovat za pad lek.

Kdyby však Rotor žil a fungoval, možná bychom mohli p esv d-

it n kterého Roto ana, aby se vrátil s námi. Roto ana už identifiko-

vat lze. Otisky prst , struktura sítnice, analýza DNA. Možná se i na-

jdou kolonisté nebo Pozemš ané, kte í by toho ur itého Roto ana,

kterého bychom p ivezli s sebou, znali. Koropatský bez ustání na-

zna oval, abychom ud lali práv tohle. Ohán l se tím, že Kolumbus

si ze své první cesty za oceán p ivezl domorodé Ameri any.

Ovšem –“ Wendelová si zhluboka povzdechla a pokra ovala,

„existuje ur itý limit, kolik toho m žeme s sebou vzít zpátky, živého

nebo neživého. Jednou možná postavíme plavidla velká jako kolonie,

ale naše první lo bude malá a (podle pozd jších m ítek) primitivní

ci ka, o tom nepochybuji. Možná vezmeme jednoho Roto ana, víc

bychom nezvládli, a tak si budeme muset vybrat toho pravého.“

„Mou dceru Marlene,“ ekl Fisher.

„T eba nebude chtít. M žeme vzít jen toho, kdo si to bude p át.

Mezi tolika tisíci se ur it n kdo najde, možná i víc, ale jestli nebude

chtít jít s námi ona –“

„Marlene bude chtít jít. Necháš m s ní promluvit. N jak ji p e-

sv

ím.“

„Její matka bude t eba proti.“

- 185 -

„N jak ji p esv

ím,“ opakoval Fisher umín

. „N jak to už

ud lám.“

Wendelová si znovu povzdechla. „Nem žu t nechat živit se

touhle myšlenkou, Crile. Copak nechápeš, že tvou dceru s sebou vzít

nem žeme, i kdyby cht la?“

„Pro ne. Pro ne?“

„Byl jí rok, když odešli. Nemá na slune ní soustavu žádné

vzpomínky. Nikdo ve slune ní soustav by ji nemohl identifikovat.

Je velmi nepravd podobné, že by tu o ní existovaly záznamy, které

by se daly nezávisle ov it. Ne, musí to být n kdo p inejmenším ve

st edních letech, a zárove n kdo, kdo byl na jiných koloniích, nebo

ješt lépe, na Zemi.“

Chvili ku se odml ela a nejist pokra ovala: „Nap íklad tvoje

žena. Ne íkal jsi jednou, že n jaký as studovala na Zemi? Budou

tam o ní záznamy a bude možno ji identifikovat. I když, abych ekla

pravdu, mnohem rad ji bych vybrala n koho jiného.“

Fisher ml el.

Wendelová, skoro plaše, dodala: „Je mi líto, Crile. Já si to tak

nep ála.“

„Jen a je Marlene naživu,“ dodal ho ce Fisher. „Uvidíme, co se

dá d lat.“

- 186 -

DVACET JEDNA

SNÍMEK

45.

„Omlouvám se,“ ekl Siever Genarr, a podíval se p es sv j velký

nos na matku a dceru takovým stylem, že by mu musely prominout, i

kdyby nic ne ekl. „Tvrdil jsem Marlene, že to není moc rušná práce a

tém vzáp tí jsme m li menší krizi s dodávkou energie a já zjistil, že

musím naši malou poradu odložit. Krize, vlastn to ani nebylo nic

mimo ádného, když se na to tak zp tn dívám, je v tuto chvíli za ná-

mi. Odpouštíte mi?“

„Zajisté, Sievere,“ ekla Eugenie Insignová zna

nervózn . „I

když netvrdím, že to byly veselé t i dny. Mám pocit, že každá hodina

našeho pobytu zde zvyšuje Marlenino ohrožení.“

„Já z Erythro nemám nejmenší strach, strý ku Sievere.“

Insignová podotkla: „A nemyslím si, že proti nám m že Pitt na

Rotoru n co podniknout. Uv domuje si to, jinak by nás neposlal

sem.“

„A já se pokusím sehrát roli poctivého smír ího soudce a vyho-

t vám ob ma. A už Pitt m že nebo nem že provést n co p ímo,

zbývá hodn toho, co m že ud lat nep ímo, takže je, Eugenie, ne-

bezpe né ze strachu z Erythro podce ovat Pittovo odhodlání a d -

vtip. Tak nap íklad, když se vrátíš na Rotor, porušíš tím jeho p íkaz

stran výjime ného stavu, a m že t str it do v zení nebo poslat do

exilu na Nový Rotor, nebo dokonce zpátky sem,“ ekl Gennar.

„Co se tý e Erythro, nebezpe í Nákazy nepodce ujeme, p estože

se zdá, že ve své prvotní virové podob zanikla. Necht l bych Marle-

ne vystavit n jakému riziku stejn jako ty, Eugenie.“

Marlene podrážd

zašeptala: „Žádné riziko neexistuje.“

- 187 -

„Sievere, nemyslím si, že bychom m li v tomto rozhovoru po-

kra ovat za p ítomnosti Marlene.“

„Mýlíš se. Chci, aby p i tom byla. Mám dojem, že ví lépe než my

oba, co by m la ud lat. Ona je správcem své duše a naším úkolem je

míchat se jí do toho co nejmén .“

Insignová vydala neartikulovaný zvuk. Genarr, jehož hlas o po-

znání ztvrdl, pokra oval: „Chci, aby Marlene u toho byla. Chci znát

její názor.“

Insignová namítla: „Ale ty její názor p ece znáš. Chce vyjít ven a

ty tvrdíš, že jí musíme dovolit všechno, co si zamane, protože v ní

vidíš n co magického.“

„O ni em magickém nepadlo jediné slovo, ani o tom, že bychom

ji m li jen tak pustit ven. Navrhuji experiment. Se všemi pat

nými

bezpe nostními opat eními, samoz ejm .“

„Jakého druhu?“

„Tak za prvé bych cht l mít snímek jejího mozku.“ Oto il se k

Marlene. „Snad chápeš, Marlene, že je to nezbytné? Máš n jaké ná-

mitky?“

Marlene se mírn zakabonila. „Už mi d lali mozkové snímky.

Každému kdysi d lali mozkový snímek. Než lov ka pustí do školy,

musí mu ud lat mozkový snímek. Pokaždé, když ti d lají podrobné

léka ské vyšet ení, tak –“

„Já vím,“ p erušil ji chápav Genarr. „Tak docela jsem zase ty t i

dny nepromarnil. Mám tu“ – jeho ruka spo inula na stohu po íta o-

vých sestav na levém okraji stolu – „komputerizaci všech mozko-

vých snímk , které ti kdy ud lali.“

„Ale n co zaml uješ, strý ku Sievere,“ ekla Marlene klidn .

„Ach,“ protáhla triumfáln Insignová. „Co skrývá, Marlene?“

„Je neklidný. Nev í tak docela mému pocitu bezpe í. Je na roz-

pacích.“

„To snad ne, Marlene. O tvém bezpe í jsem si naprosto jistý.“

Ale Marlene, v zápalu náhlého proz ení, namítla: „Myslím, že

proto jsi ekal ty t i dny, strý ku Sievere. P esv

oval jsi sám sebe,

abych nepost ehla tvoji nejistotu. Jenže to nezabralo. Post ehla jsem

ji stejn .“

„Když se to dá post ehnout, Marlene, tak jen proto, že mi na tob

tak záleží, že i nejmenší riziko považuji za nep ijatelné.“

- 188 -

Insignová vzplanula: „Když považuješ i to nejmenší riziko za

nep ijatelné, jak si myslíš, že se asi cítím já jako matka? Takže, abys

ulevil své nejistot , porušíš léka ské tajemství a seženeš si Marleniny

mozkové snímky.“

„Musel jsem se n co dozv

t. Taky jsem se dozv

l. Jsou totiž

nevyhovující.“

„V jakém sm ru?“

„V po átcích Kopule, kdy neustávaly p ípady Nákazy, jsme se

zam ili na vývoj detailn jšího mozkového snímkování a výkonn j-

šího programu pro po íta , který interpretuje údaje. Na Rotor se ni-

kdy neposlal. Pittova p ehnaná touha utajit Nákazu ho dovedla až k

tomu, že odmítl vylepšený mozkový snímkova , který jsme vyvinuli.

Mohlo by to zavdat p

inu k nežádoucím otázkám a

em. Z mého

pohledu nesmysl, ale v tomto p ípad , jako i v mnoha dalších, Pitt

prosadil svou. Proto tvrdím, že Marlene nikdy neud lali po ádný

snímek mozku a chci, aby jí ho ud lali na našem za ízení.“

Marlene ucouvla: „Ne.“

V Eugeniin obli eji kmitl plamínek nad je. „Pro ne, Marlene?“

„Protože když strý ek Siever ekl, že – tak si najednou p estal

být jistý.“

Ohradil se: „Ne, to není –“ Zmlkl, zdvihl ruce a nechal je bezna-

jn klesnout. „O co se to snažím? Marlene, drahoušku, když se ti

najednou zdám nejistý, tak je to proto, že pot ebujeme co nejpodrob-

jší mozkový snímek, aby nám posloužil jako standard tvého nor-

málního mentálního stavu. Aby nám další mozkový snímek porovná-

ním ekl, že došlo k n jaké zm

, v p ípad , že bys po styku s Ery-

thro utrp la t eba jen nejnepatrn jší mentální poruchu, takovou, že by

ji pouhým pohledem i rozhovorem nešlo postihnout. No a v mo-

ment , kdy se zmíním o detailním mozkovém snímku, m napadne

možnost zjišt ní mentální zm ny jinak nezjistitelné – a sama myš-

lenka ve mn automaticky vyvolá znepokojení. To je to, co ty regis-

truješ. No tak, Marlene, jak velké znepokojení ve mn registruješ?

Jak velké?“

„Moc velké ne, ale je tam,“ ekla Marlene. „Vím jen to, že jsi

znepokojený, ale nevím pro . T eba je tenhle speciální mozkový

snímkova nebezpe ný.“

„Jak by mohl? Použili jsme ho už tolikrát – Marlene, ty víš, že ti

Erythro neublíží, a to, že ti mozkový snímek neublíží, nevíš?“

- 189 -

„Ne.“

„A víš, že ti ublíží?“

„Ne,“ p ipustila po n jaké chvilce neochotn Marlene.

„Jak si m žeš být jistá o Erythro a nejistá o mozkovém snímku?“

„Nevím. Prost vím, že mi Erythro neublíží, ale jestli mi neublíží

nebo ublíží mozkový snímek, nevím.“

Genarr se usmál. Nebylo zapot ebí žádných zvláštních schopnos-

tí, aby lov k vid l, jak moc se mu ulevilo.

„Pro t to tak t ší, strý ku Sievere?“

„Protože, kdyby sis své intuitivní pocity vymýšlela – abys byla

ležitá nebo jen tak z romantiky i z n jakého sebeklamu – apliko-

vala bys je na všechno. Ale to ty ned láš. Ty si vybíráš. N které v ci

víš a n které v ci nevíš. To m daleko více utvrzuje v p esv

ení,

že když tvrdíš, že víš bezpe

, že ti Erythro neublíží, je to fakt a už

se ani trochu nebojím, že by mozkový snímek mohl ukázat n co zne-

klid ujícího.“

Marlene se obrátila k matce. „Má pravdu, mami. Cítí se te o

moc lépe a já se taky cítím líp. Je to jasné. Chápeš to, ne?“

„Nezáleží na tom, jestli to chápu,“ ekla Insignová. „ Já se lépe

necítím.“

„Ach, mami,“ zabru ela Marlene. A hlasit ji ke Genarrovi: „Ne-

chám se snímkovat.“

46.

„To se dalo ekat,“ mumlal si Siever Genarr.

Pozoroval, jak se pomalu objevovaly a zase vytrácely barvy po-

divuhodných, tém kv tnatých obrazc po íta ové grafiky. Po jeho

boku Eugenie Insignová pozorn sledovala monitor, ale nerozum la

ni emu.

„Co se dalo ekat, Sievere?“ zeptala se.

„Neumím ti to vysv tlit, protože tu jejich hantýrku neovládám. A

kdyby ti to oz ejmila Ranay D'Aubissonová, která je v tomhle místní

specialista, nerozum l bych jí ani já, ani ty. Nicmén tohleto mi vy-

sv tlila –“

„Vypadá to jako hlemýždí ulita.“

- 190 -

„To d lá to vybarvení. Ranay tvrdí, že je to víc znamení složitos-

ti než n jakého konkrétního fyzického útvaru. Tahle ást je atypická.

Normáln ji v mozku nenajdeme.“

Eugenii se rozt ásly rty: „Chceš íct, že už to dostala?“

„Ne, jist že ne. íkám atypická, ne abnormální. To p ece nemu-

sím zkušenému v dci, jako jsi ty, vysv tlovat. Musíš uznat, že Mar-

lene opravdu je jiná. Svým zp sobem jsem rád, že tam ta ulita je.

Kdyby m la naprosto standardní mozek, nezbývalo by nám, než žas-

nout nad tím, pro je taková; odkud se bere ta její vnímavost. Umí to

na nás tak šikovn zahrát, nebo jsme prost hlupáci?“

„Ale jak víš, že to není n co – n co –“

„Zhoubného? Jak by mohlo? Shromáždili jsme všechny její

mozkové snímky po ínaje d tstvím. Tahle atypi nost tam byla

vždycky.“

„To mi nikdo nikdy ne ekl. Ani slovem mi to nikdo nikdy nena-

zna il.“

„Ovšem, že ne. První mozkové snímky byly celkem primitivní a

tohle neukázaly, alespo ne tak, aby t to ude ilo do o í. Ale když

te máme k dispozici nové mozkové snímkova e citlivé na každi ký

detail, m žeme se vrátit k t m starým a najít to na nich. Ranay to už

taky ud lala. Tahle vysp lá snímkovací technologie se už dávno m -

la stát rotorským standardem. Že to Pitt zarazil, byl jeden z jeho nej-

hloup jších tah . Jist , levný není.“

Insignová zamumlala:

„Zaplatím.“

„Neblázni. Její mozkové snímky jdou na ú et Kopule. Konec-

konc nám to m že pomoct s vy ešením záhady Nákazy. P inejmen-

ším tohle budu tvrdit, jestli se m na to n kdy budou ptát. Tak vidíš,

te máme Marlenin mozek zaznamenaný tak komplexn jako nikdy

edtím. Sebemenší p ípadná zm na se objeví na obrazovce.“

„Nemáš v bec p edstavu, jakou mi to nahání hr zu,“ ekla In-

signová.

„Chápu t , vždy víš. Ale ona si je tak sebejistá, že si nemohu

pomoct a musím stát p i ní. Jsem p esv

ený, že takový nezlomný

pocit bezpe í z n eho pramení.“

„A nevíš z eho?“

- 191 -

Genarr ukázal na hlemýždí ulitu. „Ty to nemáš, já to nemám,

takže nám nep ísluší íkat, odkud se ten její pocit bezpe í bere. Ale

ona ano a tak jí musíme dovolit vyjít na povrch.“

„Pro ale riskovat její zdraví? Necht l bys mi vysv tlit, pro mu-

síme riskovat její zdraví?“

„Ze dvou d vod . Za prvé, p sobí dojmem, že je už rozhodnutá

a já mám pocit, že d íve i pozd ji dosáhne všeho, k emu se jednou

rozhodne. V tom p ípad vyjde nastejno, jestli to ud láme dobrovol-

nebo ne, protože bychom ji stejn dlouho nezadrželi. Za druhé, je

možné, že se tím dozvíme n co víc o Nákaze. Co, nemám tušení, ale

cokoli, i ta nejmenší drobnost, která by nám poskytla dodate nou

informaci o Nákaze, je k nezaplacení.“

„Ne na úkor rozumu mé dcery.“

„K tomu nedojde. Kv li tob , p estože Marlene d

uju a v -

ím, že v tom není žádné riziko, ud lám všechno, abychom ho mini-

malizovali. P edn ji nepustíme na povrch hned. Nap íklad bych ji

mohl vzít na vyhlídkový let po Erythro. Uvidí jezera, roviny, hory,

ka ony. M žeme let t dokonce až k mo i. Má takovou zvláštní

chladnou krásu – jednou jsem ho vid l – ale je pusté. Nikde nespat íš

žádný život – až na prokaryoty ve vod a ti jsou samoz ejm nevidi-

telní. Je možné, že ji taková uniformní pustota odradí a p estane se o

povrch Erythro zajímat.

A kdyby se p ece jen cht la podívat ven, ucítit erythrejskou p du

pod vlastníma nohama, dohlédneme na to, aby m la na sob E-

oblek.“

„Co je E-oblek?“

„Erythrejský oblek. Nic složitého – b žný skafandr, až na to, že

se v n m nemusí držet p etlak proti vakuu. Je to nepropustná kombi-

nace plastiku a textilu, která je velmi lehká a nebrání v pohybu. Hel-

ma s filtrem proti infra ervenému zá ení už není tak b žná, navíc má

ídavnou zásobu vzduchu a ventilaci. Výsledek je ten, že lov k v

E-obleku není vlastn vystaven erythrejskému prost edí. Navíc s ní

kdo bude.“

„Kdo? Nesv ila bych to nikomu krom sebe.“

Genarr se usmál. „Nikoho vhodn jšího si už ani nedokážu p ed-

stavit. Nic o Erythro nevíš a navíc se jí bojíš. Tebe bych se ven ne-

odvážil pustit. Podívej se, jediný lov k, kterému to m žeme sv it,

jsem já a ne ty.“

- 192 -

„Ty?“ Insignová na n j civ la s otev enou pusou.

„Pro ne? Nikdo nezná Erythro lépe než já, a jestli je Marlene

k Nákaze imunní, tak já také. Za celých deset let se u m nic neobje-

vilo. Co víc, umím ídit letadlo, což znamená, že nebudeme pot ebo-

vat pilota. A taky nezapome , že když budu s ní, budu ji mít víc na

ích. A kdyby ud lala n co nezvyklého, a už by to byla jakákoli

mali kost, tak ji bleskov dovezu nazpátek.“

„Což už bude, samoz ejm , stejn pozd .“

„Ne. Nemusí být. Nesmíš se na Nákazu dívat jako na záležitost

typu bu -anebo. M li jsme i lehké p ípady, dokonce velmi lehké

ípady, a lidé, kte í jsou postiženi jen lehce, mohou vést vícemén

normální život. Nic se jí nestane. Na to dám krk.“

Insignová sed la tiše v k esle, zdála se malá a bezbranná.

Genarr ji impulzivn položil ruku kolem ramen. „No tak, Euge-

nie, nemysli na to. Slibuji ti. že se ješt p inejmenším týden ven ne-

dostane – možná i déle, když se mi poda í oslabit její odhodlání tím,

že jí ukážu Erythro ze vzduchu. B hem letu bude uvnit letadla, kde

bude stejn bezpe ná, jako je tady. Te se t na n co zeptám – jsi

astronom?“

Podívala se na n j a chab odv tila:

„Víš, že jsem.“

„Tak to znamená, že se nikdy nedíváš na hv zdy. Astronomové

se na n nikdy nedívají. Hledí jen do t ch svých p ístroj . Nad Kopu-

lí je te noc; nechceš jít se mnou nahoru na pozorovací plošinu? Ob-

loha je bez jediného mrá ku a není nad to dívat se jen tak na hv zdy,

tiše a pokorn . V mi.“

47.

Byla to pravda. Astronomové se na hv zdy nedívali. Nemuseli.

Sta ilo vydat teleskop m, kamerám a spektroskop m p es po íta ,

který p ijímal naprogramované p íkazy, p íslušný povel.

A p ístroje pracovaly, analyzovaly, provád ly grafické simulace.

Astronom pouze zadal otázky a potom si prostudoval odpov di. A k

tomu nebylo t eba dívat se na hv zdy.

Jenže jak se má n kdo dívat ne inn na hv zdy, napadlo ji. M že

si n co takového astronom v bec dovolit? Už jen ten pohled by ve

- 193 -

vás m l vyvolat neklid. Cekala na vás práce, kterou bylo t eba ud lat,

otázky, které bylo t eba položit, záhady, které bylo t eba roz ešit, a

po n jaké chvíli strávené etbou románu i sledováním n jakého

holovizního p edstavení se lov k stejn vrátil do laborato e, aby se

do n eho pustil.

Práv cosi v tomto smyslu bru ela sm rem k Sieveru Genarrovi,

který chodil po kancelá i a p ed odchodem kontroloval všechny 'ne-

dod lky'. (Byl nevylé itelným 'ov ovatelem nedod lk ', vzpomn la

si Insignová na dávné asy, když byli ješt mladí. Tehdy ji to roz i-

lovalo, ale možná to m la obdivovat. Siever m l tolik ctností, na-

padlo ji, Crile, na druhou stranu –)

Nemilosrdn odehnala myšlenky, které ji napadly, a namí ila je

jiným sm rem.

Genarr jí práv

íkal:

„Já sám na pozorovací plošinu vlastn taky moc nechodím.

Vždycky jako by se našlo na práci n co d ležit jšího. A když už se

tam p ece jen vydám, skoro pokaždé jsem tam sám. Bude milé mít

tam jednou spole nost. Poj !“

Dovedl ji k malému výtahu. Bylo to poprvé, co se Insignová

ocitla v Kopuli ve výtahu, a na malou chvíli se jí zazdálo, že je zpát-

ky na Rotoru – až na to, že nepocítila žádnou zm nu pseudo-

gravitace, která by ji d sledkem Coriolisova efektu jemn p itiskla k

jedné ze st n, jak by tomu bylo na Rotoru.

„Jsme tady,“ ekl Genarr a pokynul, aby vystoupila. U inila to se

zv davostí a stanula jakoby v prázdné prosto e. Tém okamžit za-

couvala zpátky. „Nejsme venku?“ vyhrkla.

„Venku?“ zeptal se nechápav Genarr. „Ach, myslíš jako venku,

v erythrejské atmosfé e? Ne, ne. Nemusíš mít strach. Jsme pod skle-

nou polokoulí potaženou diamantovým povlakem, který nic nepo-

škrábe. Jist , meteorit by ji rozbil, ale sousedství Erythro je bez me-

teorit . Máte takové sklo i na Rotoru, však víš, ale“ – v hlase mu

zazn la hrdost – „ne takové kvality a takových rozm

.“

„N jak ti tu dole dop ávají,“ ekla Insignová a zlehka natáhla ru-

ku, aby se dotkla sklen né kupole a ujistila se o její existenci.

„Musí, aby sem dostali lidi.“ Sto il

zpátky ke kupoli: „Sem

tam, samoz ejm , zmokne, ale to bývá stejn zamra eno. Když se

vyjasní, rychle oschne. To, co po dešti na kupoli z stane, se potom

es den o istí speciální saponátovou sm sí. Posa se, Eugenie.“

- 194 -

Insignová usedla do m kkého, pohodlného k esla, které se samo-

inn sklopilo, takže najednou zjistila, že hledí vzh ru. Zaslechla, jak

pod Genarrovou váhou tiše zašum lo další k eslo. Nato v místnosti

zhasly i lampi ky, které osv tlovaly jednotlivé stolky a k esla. Ocitli

se v temnot neobydleného sv ta, na jehož nebi, bezmra ném a tma-

vém jak erný samet, plápolaly zá ivé jiskry.

Insignová zatajila dech. Teoreticky v

la, jak místní nebe vypa-

dalo. Znala ho ze schémat, map, simulací a fotografií – znala ho z

každi ké stránky, krom reality. Shledala, že si nevybírá zajímavé,

ím zvláštní objekty, záhady, které ji nutily pustit se do práce. Ne-

dívala se na žádný objekt, ale na obrazce, které vytvá ely.

V dávné prehistorii, napadlo ji, to bylo práv studium obrazc ,

jež si staré národy p edstavovaly, a ne jednotlivých hv zd, co položi-

lo základy astronomii.

Genarr m l pravdu. Mír se na ni snesl jako lehou ká, hebká pa-

vu ina.

Po chvíli tém ospale pronesla:

„D kuji ti, Genarre.“

„Za co?“

„Za to, že jsi se nabídl, že p jdeš s Marlene. Za to, že chceš pro

mou dceru riskovat sv j rozum.“

„Ten neriskuju. Žádnému z nás se nic nestane. A krom toho,

mám k ní – takový otcovský vztah. Koneckonc , myslím, že jsme

spolu kdysi ušli hodný kus cesty, Eugenie, ty a já, a já t – vždycky

jsem si t moc vážil.“

„Já vím,“ ekla Insignová a cítila provinilé bodání na plicích.

Vždycky v

la, co k ní Genarr cítil – nikdy to nedokázal skrýt. Než

potkala Crila, byla s jeho city smí ená, potom jí už jen vadily.

„Jestli jsem t n kdy, Sievere, zranila, tak je mi to opravdu líto,“

ekla.

„Není t eba se omlouvat,“ ekl tiše Genarr a potom následovalo

dlouhé ticho – mír se ješt více prohloubil – a Insignová si najednou

toužebn p ála, aby nikdo nevstoupil a nezlomil to zvláštní kouzlo

vyrovnanosti, které ji pevn drželo v objetí.

Po chvíli Genarr podotkl:

„Mám takovou teorii, pro lidé nechodí na pozorovací plošinu.

Stejn tak na Rotoru. Všimla sis n kdy, že pozorovací plošina na

Rotoru také v tšinou zeje prázdnotou?“

- 195 -

„Marlene tam ob as chodila,“ ekla Insignová. „ íkala, že tam

bývala obvykle sama. Poslední rok nebo tak n jak, íkávala, že se

ráda dívá na Erythro. M la jsem ji poslouchat pozorn ji – dávat po-

zor –“

„Marlene je výjimka. Myslím si, že to, co lidem nejvíce zabra u-

je sem chodit, je tamto.“

„Co?“

„Tamto,“ ekl Genarr. Ukazoval na n jaký bod na obloze, ale ve

tm nebylo jeho ruku vid t. „Ta jasná hv zda; nejjasn jší na obloze.“

„Myslíš Slunce – naše Slunce – Slunce slune ní soustavy.“

„Ano. To je ten vet elec. Nebýt téhle jasné hv zdy, vypadalo by

nebe skoro stejn , jako je vid t ze Zem . Alfa Centauri je sice dost

posunutá a Sirius je mírn vychýlený, ale to bychom si ani nevšimli.

Když to p ehlédneme, je obloha, na kterou se díváš, stejná, jakou ji

vid li Sume ané p ed p ti tisíci lety. Až na Slunce.“

„A ty si myslíš, že Slunce je to, co lidi odrazuje od návšt vy po-

zorovací plošiny?“

„Ano, možná ne v dom , ale myslím, že ten pohled je dráždí.

evládá podv domá p edstava, že Slunce je daleko, nedosažiteln

daleko, n kde v úpln jiném vesmíru. A zatím visí na obloze, zá í a

domáhá se naší pozornosti, a vyvolává v nás pocit viny, že jsme od

j utekli.“

„Když je to tak, jak potom vysv tlíš, že na plošinu nechodí ani

mládež a d ti. kte í v dí o Slunci a slune ní soustav bu jen málo

nebo v bec nic?“

„Dáváme jim špatný p íklad. Až tu nebudeme, až na Rotoru ne-

bude jediný lov k, pro kterého by byla slune ní soustava n co víc

než pouhé slovo, tak si myslím, že obloha za ne znovu pat it Rotoru

a tohle místo se zaplní – pokud bude ješt existovat.“

„Myslíš, že by nemuselo existovat?“

„Nikdo neví, co nás eká, Eugenie.“

„Zatím se zdá, že se nám da í a že se rozr stáme.“

„Ano, to je pravda, ale ta jasná hv zda – vet elec – ta mi d lá sta-

rosti.“

„Naše staré Slunce. Co nám m že ud lat. K nám se nem že do-

stat.“

„Ovšem, že m že.“ Genarr hled l na pronikavou hv zdu na zá-

padní obloze. „Lidé, které jsme nechali za sebou na Zemi a na kolo-

- 196 -

niích musí nakonec Nemesis objevit. Možná ji už objevili. A možná

už vyvinuli hyperposilování. Mám za to, že ho museli vyvinout krát-

ce po našem odchodu. Naše zmizení je ur it muselo ádn popo-

hnat.“

„Odešli jsme p ed trnácti lety. Pro tu tedy ješt nejsou?“

„T eba je d sí pomyšlení na let, který by m l trvat dva roky.

Znají skute nost, že Rotor se o to pokusil, ale nev dí, že se nám to

povedlo. M žou si myslet, že naše trosky jsou rozesety po celé dráze

mezi Sluncem a Nemesis.“

„My jsme našli sílu se toho odvážit.“

„Jist . Ty si myslíš, že by se o to Rotor pokusil, kdybychom ne-

li Pitta? To Pitt nás všechny udolal a já pochybuj u, že se na ostat-

ních koloniích nebo na Zemi najde druhý takový Pitt. Nesouhlasím s

jeho metodami, s jeho morálkou i s jejím nedostatkem, jeho scest-

nými zásadami, s jeho chladnokrevnou schopností poslat d

e, jako

je Marlene, n kam – na n co, v em zcela zjevn vidí její záhubu, ale

když se to vezme podle výsledk , m že se zapsat do historie jako

velký muž.“

„Jako velký v dce,“ ekla Insignová. „Ty jsi velký muž, Sievere.

V tom je jasný rozdíl.“

Znovu následovala chvíle ticha, dokud Genarr tiše nep enesl:

„Stále jen ekám, kdy nás dopadnou. Toho se bojím nejvíc a zejmé-

na, když na m svítí tamten vet elec. Je to trnáct let, co jsme opustili

slune ní soustavu. Co t ch trnáct let lidi d lali? P emýšlela jsi nad

tím n kdy, Eugenie?“

„Nikdy,“ odpov

la Insignová v polospánku. „Mám d ležit jší

starosti.“

- 197 -

DVACET DVA

ASTEROID

48.

Dvacátého druhého srpna 2235! To datum pro Crila Fishera n co

znamenalo, protože to byl den Tessiných narozenin. P esn ji

eno,

jejích padesátých t etích narozenin. Nijak se o tom dni nezmínila, ani

o tom, co znamenal – snad proto, že bývala tak pyšná na sv j adelij-

ský mladistvý vzhled, i snad proto, že si byla až p íliš v doma roz-

dílu p ti let, jež ji od Crila d lily.

Jenže na jejich relativním v kovém rozdílu Fisherovi nezáleželo.

I kdyby Fishera nep itahovala k Tesse její inteligence a sexuální

vitalita, p edstavovala pro n j klí k Rotoru a on si to uv domoval.

U o í už m la v jí ky drobných vrásek a z eteln ochablé sval-

stvo na pažích, ale den jejích neohlášených narozenin pro ni byl tri-

umfem. V ítila se do jejich apartmá, které se léty stávalo stále luxus-

jším, a se spokojeným úsm vem na tvá i se propadla do svého

mohutného silového k esla.

„Šlo to tak hladce jako oby ejný mezihv zdný let. Absolutní do-

konalost.“

„Škoda, že jsem u toho nebyl,“ ekl Crile.

„Také je mi to líto, Crile, ale naše práce spadá pod p ísné utajení

a už tak jsem t zasv tila do víc v cí, než jsem m la.“

Cílem byla Hypermnestra, jinak nevýznamný asteroid, momen-

táln se nacházející ve vhodném postavení, v daném okamžiku ve

správné vzdálenosti od ostatních asteroid a, což bylo hlavní, ne moc

blízko Jupitera. Žádná kolonie si na n j ne inila nárok a žádná ho

také nikdy nepoužila. A ješt navíc to korunovaly první dv slabiky

jeho názvu, které, jakkoli triviální, p ece napovídaly p ípadný cíl

superluminálního letu nap

hyperprostorem.

- 198 -

„To znamená, že lo v po ádku p istála?“

„Ve vzdálenosti deseti tisíc kilometr . Mohli jsme ji snadno do-

pravit blíž, ale necht li jsme riskovat intenzifikaci jejího gravita ního

pole, p estože bylo tak slabé. A potom zpátky do p edem stanovené-

ho bodu. Nazp t ji dovedla dv klasická plavidla.“

„P edpokládám, že kolonie všechno bedliv sledovaly.“

„Jist , ale jedna v c je vid t, jak se lo vypa í, a druhá v c je po-

znat, kam letí; zdali se pohybuje rychlostí rovnou i blízkou rychlosti

sv tla, nebo rychlostí mnohonásobn vyšší; a hlavn jakým zp so-

bem k tomu došlo. Takže to, co vid li, vlastn nic neznamená.“

„Nemají nic v blízkém okolí Hypermnestry, že ne?“

„Nemohli žádným zp sobem zjistit, jaký byl cíl, ledaže by se

zhroutil náš bezpe nostní systém a k tomu

ividn nedošlo. A i

kdyby to v

li nebo uhádli, samotný fakt by jim stejn nebyl nic

platný. Vcelku vzato, Crile, nadmíru uspokojivé.“

„Ur it obrovský krok vp ed.“

„A další obrovské kroky nás ješt

ekají. Byla to první lo

schopná nést lidskou posádku a dosáhnout superluminální rychlosti,

ale jak sám víš, posádku tvo il – dá-li se to tak íct – jediný robot.“

„A pracoval bez závad?“

„Pracoval dokonale, ale to není tak d ležité, snad jen v tom

ohledu, že te víme, že m žeme p evážet pom rn velké hmotnosti v

jednom kusu – alespo v jednom kusu co se tý e makrom ítka. Po-

trvá n kolik týdn podrobného šet ení, než se ujistíme, že nedošlo k

žádným nebezpe ným poškozením v mikrom ítku.

A zbývá nám, samoz ejm , ješt postavit v tší plavidla, vybavit

je bezchybnými život udržujícími systémy a zmnohonásobit bezpe -

nostní systémy. Robot m že snést tlaky, které lidská bytost nevydr-

ží.“

„Dodržíte harmonogram?“

„Prozatím to vypadá, že ano. Prozatím. Ješt jeden rok nebo rok

a p l – pokud nedojde k n jakým pohromám nebo nep edvídatelným

nehodám – a m li bychom p ichystat Roto an m p ekvapení, pokud

tedy n jací existují.“

Fisher se zachv l a Wendelová s výrazem zpráskaného psa ekla:

„Promi . Neustále si slibuju, že takové v ci nebudu íkat, ale tu a

tam mi to uklouzne.“

- 199 -

„Nic si z toho ned lej. Je už s kone nou platností ur eno, že po-

letím s první posádkou vyslanou k Rotoru?“

„Mluvit s kone nou platností o n em, co se neuskute ní d ív

než za rok nebo déle? Neexistuje zp sob, jak se vyvarovat náhlých

zm n.“

„Ale prozatím?“

„Tanayama patrn n kde musel nechat poznámku v tom smyslu,

že ti bylo p islíbeno místo na lodi – tolik slušnosti bych od n j ani

ne ekala. Koropatský mi to milostiv sd lil po dnešním úsp šném

letu, když se mi zdálo, že je ta nejp íhodn jší doba to n jak nazna-

it.“

„Výborn ! Tanayama mi to kdysi slíbil. Jen tak, mezi

í. Jsem

rád, že to hodil na papír.“

„M žeš mi íct, pro ti n co takového sliboval? Tanayama na m

vždycky p sobil dojmem lov ka, který by zadarmo nedal nic.“

„Máš pravdu. Slíbil mi to pod podmínkou, že t dovedu na Zemi,

abys tu pracovala na superluminálních rychlostech. Myslím, že by sis

mohla pamatovat, jak triumfáln jsem se svého úkolu zhostil.“

Wendelová odfrkla. „Pochybuji, že vaši vládu p esv

ilo jen

tohle. Koropatský íkal, že on sám by se normáln necítil vázán Ta-

nayamovými sliby, ale že když jsi žil n kolik let na Rotoru, m žou

se nám tvé specifické poznatky hodit. Já osobn si myslím, že tvé

specifické poznatky za ta léta možná pon kud vyprchaly, ale ml ela

jsem, protože jsem m la po všem tom utrpení skv lou náladu a roz-

hodla jsem se, že t budu chvilku milovat.“

Fisher se usmál. „To mi spadl kámen ze srdce. Doufám, že p i

prvním letu budeš i ty. Tohle sis s ním vyjasnila?“

Wendelová zaklonila hlavu o pár centimetr , jako by si Fishera

cht la lépe prohlédnout. „To už bylo t žší, milánku. Poslat do nebez-

pe í tebe se nerozpakovali ani vte inu, jenže já, tvrdili mi, jsem pro

nepostradatelná. Prý: 'Kdo by pokra oval v projektu, kdyby se

vám n co p ihodilo?' Tak jsem jim ekla: 'Kdo? Kterýkoli z mých

dvaceti pod ízených, kte í toho o superluminální rychlosti v dí tolik,

co já, a kte í mají mladší a pohotov jší mozky.' Samoz ejm lež, pro-

tože druhý takový jako já neexistuje, ale ud lalo to na n dojem.“

„Ale n co na tom, co íkali, p ece jenom bude. Podstoupíš to ri-

ziko?“

- 200 -

„Ano. Za prvé, toužím po výsad stát se kapitánem prvního su-

perluminálního plavidla. Za druhé, jsem zv davá, jak vypadá n jaká

jiná hv zda, a mám zlost, že se k ní Roto ané dostali první, tedy po-

kud –“ V as se zarazila. „A za t etí to ned ležit jší, myslím, že chci

kone

vypadnout ze Zem ,“ pronesla s nefalšovaným zavr ením.

Když potom leželi v posteli, ekla: „Až ta chvíle p ijde a my se

tam kone

dostaneme, to bude úchvatný pocit!“

Fisher neodpov

l. P emýšlel o hol

ce s nezvykle velkýma

ima a o své sest e, a jak se na n j za ala snášet d ímota, ob mu v

hlav jakoby splynuly v jednu osobu.

- 201 -

DVACET T I

LET

49.

esun planetární atmosférou na dlouhou vzdálenost nebylo n -

co, co by kolonista chápal jako sou ást života. Pro malé vzdálenosti

na koloniích posta ily výtahy, nohy, nanejvýš elektrické vozíky. A

pro cestování mezi koloniemi to byly zase rakety.

Mnoho kolonist – p inejmenším ve slune ní soustav – bylo to-

likrát ve vesmíru, že pro n bylo cestování vesmírem tém stejn

irozené jako ch ze. Ovšem kolonista, který by se vydal na Zemi,

jediné místo, kde existovala atmosférická doprava, a použil letadla,

byl výjimkou.

Kolonista, pro n hož bylo vakuum jako nejbližší p ítel a bratr,

poci oval nezm rnou hr zu pokaždé, když si p edstavil hvízdání

vzduchu okolo vozidla, které by pod sebou nem lo pevnou zem.

Cestování vzduchem však bylo na Erythro n kdy nutností. Byl to

velký sv t, stejn jako Zem . a stejn jako Zem m l pom rn hustou

(a dýchatelnou) atmosféru. Na Rotoru existovaly pilotní p íru ky,

dokonce se tam našlo pár pozemských emigrant se vzduchoplavec-

kými zkušenostmi.

A tak m la Kopule dv malá letadla, možná trochu neohrabaná,

trochu zastaralá, bez schopnosti pronikav zrychlit nebo let t

st emhlav – ale funk ní.

Ve skute nosti m la rotorská nevšímavost v

i vzduchoplavecké

technice jednu výhodu. Letadla Kopule byla mnohem komputerizo-

van jší než kterékoli plavidlo podobného typu na Zemi. Siever Ge-

narr je vlastn bral jako komplikované roboty, kte í byli náhodou

sestrojeni ve tvaru letadel. Erythrejské po así bylo mnohem vlídn jší

než kdy mohlo být pozemské, protože nízká intenzita Nemesiina zá-

- 202 -

ení nesta ila k nashromážd ní energie pot ebné pro velké a prudké

bou e a tak bylo mén pravd podobné, že by se jejich automatizova-

ná letadla n kdy ocitla ve stavu ohrožení. Mnohem mén pravd po-

dobné.

Výsledkem toho bylo, že jednoduchá a nevzhledná letadla Kopu-

le mohl ídit ve skute nosti každý. Jednoduše jste letadlu ekl, co po

m chcete, a ono váš p íkaz vykonalo. Pokud byl povel nejasný,

nebo když p ipadal po íta ovému mozku plavidla nebezpe ný, požá-

dalo vás o up esn ní.

Genarr sledoval, jak Marlene vystupuje do kabiny letadla a poci-

oval p itom ur ité p irozené obavy ur it ne hr zu jako do rtu se

kousající Eugenie, která stála v úctyhodné vzdálenosti od celého vý-

jevu. („Necho blíž,“ p ikázal jí p ísn , „zvlášt , když se budeš tvá-

it, jako by ses dívala na po átek jisté katastrofy. Ješt by kv li tob

za ala panika it.“)

Insignová si myslela, že k panice existují d vody. Marlene byla

moc mladá, aby si pamatovala na sv t, kde bylo létání b žné. Na

raketu, která je dopravila na Erythro, reagovala klidn , ale jaká bude

její reakce na n co tak neznámého, jako je let vzduchem?

Marlene zatím vylezla do kabiny a s naprosto klidným výrazem

ve tvá i se posadila do k esla.

Že by nechápala situaci? Genarr se zeptal: „Marlene, drahoušku,

uv domuješ si, co se te chystáme ud lat, že?“

„Ano, strý ku Sievere. Jdeš mi ukázat Erythro.“

„Ze vzduchu, na to nezapomínej. Poletíme vzduchem.“

„Ano. To už jsi íkal.“

„Nezneklid uje t ta p edstava?“

„Ne, strý ku Sievere, ale tebe ano a po ádn .“

„Jen kv li tob , drahoušku.“

„O m se v bec nemusíš starat.“ Když vylezl za ní nahoru a po-

sadil se obrátila k n mu klidnou tvá :

„Dokážu pochopit, že je matka tak znepokojená, ale ty jsi znepo-

kojený ješt víc než ona. Sice se to snažíš obdivuhodným zp sobem

zakrývat, ale kdyby ses vid l, jak si olizuješ rty, asi by ses styd l.

Máš pocit, že když se n co stane, bude to tvoje vina a ta p edstava je

pro tebe nesnesitelná. Ale íkám ti znovu, nic se nestane.“

„Jsi si tím jistá, Marlene?“

„Naprosto. Na Erythro mi nic nehrozí.“

- 203 -

„To jsi tvrdila o Nákaze, ale te mluvíme o n em jiném.“

„To je jedno, o em mluvíme. Na Erythro mi nic neublíží.“

Genarr slab zavrt l hlavou, nejist a pochybova

, a hned si

ál, aby to mohl vzít zpátky. V

l totiž, že Marlene si to p

etla

tak snadno, jako kdyby to bylo vytišt no tím nejv tším tiskacím pís-

mem na obrazovce po íta e. Ale záleželo na tom? Kdyby byl to ges-

to potla il, a choval se, jako by byl ulitý z bronzu, stejn by ho dešif-

rovala.

„Pojedeme do p echodové komory a chvilku tam z staneme,

abych mohl zkontrolovat reakce ídicího obvodu letadla. Potom pro-

jedeme další propustí a letadlo se vznese do vzduchu. Vzáp tí dojde

k akcelera nímu efektu, který t vtla í do k esla. Pak už poletíme a

pod námi nic nebude. Doufám, že si to uv domuješ?“

„V bec se nebojím,“ ekla Marlene tiše.

50.

Letadlo drželo p ímý kurz nap

pustou, zvln nou krajinou.

Genarr v

l, že Erythro byla geologicky živá planeta a v

l ta-

ké, že vypracované geologické studie ukazovaly, že v historii planety

byla období, kdy byla hornatá. Na cis-megasovské polokouli, na je-

jímž nebi visel tém nehybný, napuchlý ovál Megas – planety, ko-

lem níž Erythro obíhala – ješt sem tam n jaké hory z staly.

Avšak zde, na trans-megasovské stran , byly vévodícím rysem

dvou velkých kontinent plán a kope ky.

Marlene, která v život hory nevid la, p ipadaly i zdejší nízké

pahorky úchvatné.

Jist , i na Rotoru byly pot

ky, a z výšky, ze které se dívali na

Erythro, vypadaly její eky stejn .

Genarr si pomyslel: Marlene se bude divit, až je uvidí zblízka.

Marlene si zv dav prohlížela Nemesis, která už p ešla zenit a

klesala k západu. „Nehýbe se, že, strý ku Sievere?“ zeptala se.

„Hýbe,“ odpov

l Genarr. „P inejmenším Erythro se otá í rela-

tivn k Nemesis, ale pouze jedenkrát za den, zatímco Rotor jedenkrát

za dv minuty. Pro srovnání – Nemesis se z pohledu Erythro pohybu-

je nejmén o 1/700 rychleji než z pohledu Rotoru. Vypadá to. jako

kdyby stála na jednom míst , ale není to tak docela pravda.“

- 204 -

Krátce pohlédl k Nemesis: „Ty jsi vlastn nikdy nevid la pozem-

ské Slunce, Slunce slune ní soustavy; a jestli jsi ho vid la, tak si to

nepamatuješ, protože jsi tehdy byla ješt dít . Z místa, kde se ve slu-

ne ní soustav nacházel Rotor, vypadalo Slunce mnohem menší.“

„Menší?“ ekla Marlene udiven . „Po íta mi ekl, že je to Ne-

mesis, kdo je z t ch dvou menší.“

„Ve skute nosti ano. Ale Rotor je Nemesis mnohem blíž, než byl

za starých as Slunci, proto se Nemesis zdá v tší.“

„Od Nemesis jsme vzdáleni ty i miliony kilometr , že?“

„Ale od Slunce jsme byli vzdáleni padesát milion kilometr .

Kdybychom byli takto vzdálení od Nemesis, p ijímali bychom mén

než jedno procento množství sv tla a tepla, jaké p ijímáme te . A

kdybychom byli tak blízko Slunci jako jsme Nemesis, tak bychom se

vypa ili. Slunce je mnohem v tší, jasn jší a teplejší než Nemesis.“

Marlene se na Genarra nedívala, tón jeho hlasu jí zjevn sta il.

„Z toho, jak to íkáš, strý ku Sievere, mám dojem, že bys byl nejra-

ji zpátky u Slunce.“

„Narodil jsem se tam a tak není divu, že m n kdy p epadne tou-

ha po domov .“

„Ale Slunce je žhavé a zá ivé. To musí být nebezpe né.“

„Nedívali jsme se do n j. A stejn tak by ses nem la dívat p íliš

dlouho na Nemesis. Dívej se jinam, drahoušku.“

esto sám vrhl na Nemesis ješt jeden rychlý pohled. Visela na

západní obloze, rudá a nesmírná, s viditelným pr

rem na tvrtém

stupni oblouku, tedy osmkrát tak velká jako Slunce pozorované ze

staré polohy Rotoru. Tiché ervené kole ko sv tla, ale Genarr v

l,

že (a pom rn z ídkakdy) se stávalo, že vzplanulo a na jeho vyrov-

nané tvá i se na n kolik minut ukázala bílá skvrnka, na niž se nedalo

dívat pouhýma o ima. Malé, temn rudé slune ní skvrny byly ast j-

ší, ale h e post ehnutelné.

Zabru el p íkaz letadlu a to se sto ilo tak, aby se jim Nemesis

dostala ze zorného pole.

Marlene na Nemesis naposledy zamyšlen pohlédla a potom už

se v novala panoramatu Erythro, které se pod ní rozkládalo.

„Na tu všudyp ítomnou r žovou barvu si lov k zvykne,“ ekla.

„Po n jaké chvilce už mu tak r žová ani nep ipadne.“

Genarr si toho už také všiml. Jeho zrak rozeznával rozdílnosti v

odstínech, takže se mu sv t pod nimi zdál mén monochromatický.

- 205 -

eky a jezírka byly narudlejší a tmavší než souš a obloha vypadala

celkov tmav jší. V atmosfé e byla rozptýlena jen malá ást z na-

chového svitu Nemesis.

Nejbeznad jn ji však na Erythro p sobila její pustota. Rotor, i

když v malém m ítku, m l zelená pole, žluté obilí, r znobarevné

ovoce, hlu ná zví ata. Všechny barvy a zvuky pat ící k lidskému

spole enství.

Zde panovalo jen ticho a nehybnost.

Marlene se zamra ila. „Na Erythro je život, strý ku Sievere.“

Genarr nepoznal, jestli mu to Marlene oznamuje nebo se ho ptá

nebo odpovídá na otázku, kterou jí prozradilo jeho t lo. Tvrdila mu

to nebo pot ebovala ujišt ní?

„Jist ,“ ekl. „Je ho tu plno. Je všude. A nejen ve vod . Proka-

ryoti žijí i v mikroskopických vrstvi kách vody v áste kách p dy.“

V tom se p ed nimi na horizontu za al objevovat oceán, nejprve

jako nepatrná tmavá ára, potom, jak se k n mu letadlo p ibližovalo,

jako stále širší a širší proužek.

Genarr starostliv vrhnul na Marlene postranní pohled, aby vid l,

jak to na ni p sobí. O erythrejských oceánech už jist

etla a musela

je vid t v holovizi, ale není nad skute ný zážitek. Genarr, který byl

na Zemi jednou (jednou!) jako turista, už pob eží oceánu vid l.

Ovšem nad oceánem a z dohledu pevniny nebyl nikdy a sám nev

l,

jak na to bude reagovat.

Pob eží se pod nimi p evalilo a te to byla pevnina, z eho se

stala sv tlejší ára za jejich zády a co nakonec zmizelo docela. Ge-

narr se s podivným pocitem okolo žaludku podíval pod sebe. Vzpo-

mn l si na jednu prastarou metaforu: „vínov rudé mo e.“ Oceán pod

nimi vskutku p ipomínal obrovskou, p evalující se masu erveného

vína, místy pokrytou nar žov lou p nou.

V té ohromné vodní mase se nedalo orientovat, a nebylo ani kam

istát. Samotná podstata slova „poloha“ ztratila smysl. P esto v

l,

že kdyby se cht l vrátit, sta ilo pouze letadlu na ídit, aby je zavezlo

zp t na pevninu. Mozek letadla neustále zaznamenával jejich polohu

podle rychlosti a sm ru a v

l, kde je pevnina – dokonce i kde je

Kopule.

Vlet li pod hustou vrstvu mra en. Oceán z ernal. Jedno Ge-

narrovo slovo a letoun prolet l oblaky a vznesl se nad n . Nemesis

op t zazá ila, zatímco oceán pod nimi už nebyl vid t. Namísto n ho

- 206 -

tam bylo mo e r žových vodních kapi ek, vzdouvající a p elévající

se z místa na místo, takže za oknem ob as prolet l cár mlhy.

Potom se mra na za ala trhat a mezi jejich okraji znovu prosvitlo

vínov temné mo e.

Marlene se dívala, ústa pootev ená, dech neznatelný. Vydechla:

„To je všechno voda, že, strý ku Sievere?“

„Tisíce kilometr všemi sm ry, Marlene – a místy deset kilomet-

hluboká.“

„Kdyby tam lov k spadl, tak by se asi utopil.“

„To t nemusí trápit. Naše letadlo do oceánu nespadne.“

„Já vím, že ne,“ ekla Marlene s naprostou samoz ejmostí.

Za chvíli se jim naskytne další pohled, na který by ji asi m l p i-

pravit, napadlo Genarra.

Marlene mu p erušila myšlenky. „Znovu za ínáš být neklidný,

strý ku Sievere.“

Genarr se musel pousmát nad tím, s jakou samoz ejmostí už bral

Marleniny odhalovací schopnosti. ekl: „Nikdy jsi nevid la Megas a

já jsem p emítal, jestli ti ji mám ukázat. Totiž, k Megas je p ivrácena

jen jedna strana Erythro a Kopule byla postavena na opa né stran ,

takže na naší obloze se Megas nikdy neukáže. Ale když poletíme dál

tímto sm rem, dostaneme se Megas na dohled a uvidíme ji stoupat

nad obzor.“

„To bych ráda vid la.“

„Jak si p eješ, ale p iprav se na to. Je velká. Doopravdy velká.

Skoro dvakrát tak objemná jako Nemesis, a vypadá to, jako by na nás

la každou chvíli spadnout. N kte í lidé ten pohled zkrátka neune-

sou. Ale nespadne. Zkus na to pamatovat.“

Vystoupali do v tší výšky a zrychlili. Pod nimi ležel oceán, stále

stejn vrás itý a místy zakrytý mraky.

Za chvíli Genarr upozornil: „Když se podíváš p ed sebe, trošku

doprava, uvidíš, jak se Megas za íná vyno ovat nad horizontem. Na-

to íme se proti ní.“

Nejd íve to p ipomínalo tenký pruh sv tla lemující horizont, ale

potom se to za alo pomalu zdvihat jako p íboj. Nato se nad horizont

vznesla stále se rozši ující výse temn rudého kruhu. Byl z eteln

tmavší než Nemesis, která byla stále viditelná na pravém boku vzadu

za letadlem, pon kud níže nad obzorem.

- 207 -

Jak se Megas zv tšovala, b hem chvíle bylo jasné, že p ed nimi

není úplný sv telný kruh, ale jen n co víc než polokruh.

Marlene hloubav pronesla: „Tak tohle je to, emu se íká 'fáze',

že?“

„P esn tak. Vidíme jen ást osv tlenou Nemesis. Jak se Erythro

otá í kolem Megas, vypadá to, jako by se Nemesis p ibližovala k

Megas, a my vid li stále menší a menší ást osv tlené poloviny pla-

nety. Potom, když Nemesis proletí t sn nad nebo pod úrovní Megas,

vidíme jen tenounký osv tlený obrys Megas; to je vše, co se dá za-

hlédnout z její osv tlené poloviny. N kdy Nemesis proletí za Megas.

Dojde k zatm ní Nemesis a na nebe vyjdou všechny matné no ní

hv zdy, ne pouze ty, které se ukazují i tehdy, když je Nemesis na

obloze. B hem zatm ní m žeme vid t na nebi velký, temný kruh, v

mž nesvítí ani jediná hv zda; podle n ho poznáš, kde se Megas

nachází. A když se Nemesis objeví na druhé stran , znovu uvidíš ten

tenounký osv tlený obrys.“

„To je nádhera,“ ekla Marlene. „To je jako p edstavení na oblo-

ze. A podívej se na Megas – všechny ty pohybující se pruhy.“

Rozprostíraly se p es osv tlenou ást planety, široké, erveno-

hn dé, promíchané s oranžovými proužky, a pomalu se proplétaly.

„To jsou bou kové pásy,“ ekl Genarr, „s hroznými v try vanou-

cími sem a tam. Když se pozorn podíváš, uvidíš, jak se n kde utvo í

skvrnka, zv tší se, kousek se posune, potom se roztáhne do ší ky a

zmizí.“

„To je jako holovizní p edstavení,“ vydechla Marlene omámen .

„Jak to, že se na to lidé bez p estání nedívají?“

„Astronomové se dívají. Pozorují to svými p ístroji, napojenými

na po íta , umíst nými na této polokouli. Sám jsem to sledoval v

naší observato i. Víš, ve slune ní soustav máme podobnou planetu.

Jmenuje se Jupiter a je dokonce v tší než Megas.“

Mezitím už nad obzor vystoupala celá planeta. Vypadala jako

napuchlý balon, který na levé polovin n jakým zvláštním zp sobem

áste

uchází.

Marlene byla unesená: „To je krása. Kdyby Kopuli postavili na

této stran Erythro, mohli by to vid t všichni.“

„To ne, Marlene. To by asi nešlo. V tšina lidí nemá Megas ráda.

íkal jsem ti, že n kte í mají pocit, že na n Megas padá. D sí je to.“

- 208 -

Marlene netrp liv poznamenala: „Taková hloupá myšlenka m -

že napadnout jen pár lidí.“

„Ze za átku. Ale hloupé myšlenky mohou být nakažlivé. Strach

se ší í a n kdo, kdo by se sám normáln nebál, se za ne bát proto,

protože se bojí jeho soused. Copak ses s n ím takovým ješt nese-

tkala?“

„Ano, setkala,“ odv tila Marlene s nádechem ho kosti. „Když si

jeden kluk o n jaké ká e myslí, že je hezká, myslí si to i ostatní. Za-

nou se p edhán t –“ zarazila se, jakoby zahanben .

„Nakažlivost strachu byla jedním z d vod , pro jsme Kopuli

postavili na opa né polokouli. Další je ten, že když je Megas neustále

na obloze, byla by na této polokouli astronomická pozorování obtíž-

jší. Ale myslím, že je na ase, abychom se vrátili. Víš, jaká je mat-

ka. Bude strachy bez sebe.“

„Tak jí zavolej a ekni, že jsme v po ádku.“

„To není nutné. Náš letoun vysílá nep etržité signály. Ví, že jsme

v po ádku – fyzicky. Ale ona má strach z n eho jiného,“ ekl a vý-

znamn si poklepal na elo.

Marlene se prudce op ela do op radla a ve tvá i se jí mihl výraz

nespokojenosti. „Ach jo. Já vím, že mi všichni eknou: 'To je jen

proto, že t má moc ráda,' ale m už to vážn nebaví. Pro mi nem -

že jednoduše uv it, když jí íkám, že se mi nic nestane?“

„Protože t má moc ráda,“ ekl Genarr a tichým hlasem letadlu

na ídil, aby se vrátilo zp t, „stejn jako ty máš ráda Erythro.“

Marlene se okamžit rozsvítil obli ej: „Ach ano, to mám.“

„Já vím. Sta í t pozorovat, jak na ni reaguješ.“

A Genarra napadlo, jak by asi Eugenie reagovala na tohle.

51.

Reagovala vztekle. „Co tím chceš íct, že miluje Erythro? Jak

že milovat mrtvý sv t? Je možné, že bys ji tak oblbnul? Existuje

jaký d vod, pro bys ty cht l, aby ji milovala?“

„Eugenie, bu rozumná. Vážn si myslíš, že je možné Marlene

oblbnout? Už se ti to n kdy poda ilo?“

„Tak co se stalo?“

- 209 -

„Vlastn jsem se ji pokusil vystavit situaci, která by se jí nelíbila

nebo ze které by m la strach. Takže jestli jsem se o n co pokusil, tak

jedin o to, aby se jí Erythro znelíbila. Vím ze zkušenosti, že Roto a-

né odchovaní malou a t snou kolonií nekone nost Erythro nesnášejí;

nelíbí se jim ervené sv tlo ani ta ohromná oceánová louže, necht jí

vid t stahující se mraky, nelíbí se jim Nemesis; a ze všeho nejvíc se

jim nelíbí Megas. Všechny tyhle v ci je v tšinou deprimují a d sí. A

já je Marlene ukázal všechny. Vzal jsem ji nad oceán a potom ješt

dál, aby vid la Megas celou nad obzorem.“

„A?“

„A jí to v bec nevadilo. ekla, že si už zvykla na ervené sv tlo,

a že jí už nep ipadá tak strašlivé. Oceán ji nevylekal ani v nejmen-

ším, a co mi dodalo byl fakt, že Megas jí p ipadala zajímavá a zá-

bavná.“

„Tomu nev ím.“

„Budeš muset. Je to pravda.“

Insignová se zamyslela a potom zdráhav pronesla: „Možná to je

íznak toho, že se u ní už projevuje ta – ta –“

„Nákaza? Hned po p íletu jsem za ídil další mozkový snímek.

Ješt nemáme úplnou analýzu, ale p edb žná prohlídka neukázala

žádné zm ny. Mozkové k ivky se m ní velmi významn už p i velmi

lehkých p ípadech onemocn ní Nákazou. Marlene ji prost nemá.

Nicmén m napadla zajímavá myšlenka. Víme, že Marlene je vní-

mavá, že si dokáže povšimnout nejr zn jších drobností. Pocit , které

do ní proudí z jiných lidí. Ale vid la jsi n kdy, že by tomu bylo nao-

pak? Že by ona vyza ovala pocity do druhých?“

„Nechápu, kam mí íš.“

„Ví, kdy jsem nejistý nebo mírn rozrušený, i kdybych se to sna-

žil ukrýt sebevíc, nebo že jsem klidný a vyrovnaný. Ale existuje zp -

sob, jak by m mohla p inutit nebo n jak napomoci k pocitu nejistoty

a mírné rozrušenosti – nebo klidu a vyrovnanosti? Když p ijímá, ne-

že i vysílat?“

Insignová na n j vyt eštila o i. „To je šílenost!“ vyk ikla a hlas

se jí p itom nev ícn t ásl.

„Možná. Ale všimla sis n kdy u Marlene n eho takového? P e-

mýšlej.“

„Není o em p emýšlet. Ni eho takového jsem si nikdy nevšim-

la.“

- 210 -

„Hm,“ zabru el Genarr. „Nejspíš opravdu ne. Ur it by se jí moc

líbilo, kdyby t mohla donutit, aby ses o ni tak nestrachovala – a to

se jí bezesporu neda í. Ovšem je pravda, když se p idržíme ist je-

jích zvláštních schopností, že od té doby, co p ijela na Erythro, se

ješt prohloubily. Souhlasíš?“

„To ano.“

„Ale to není všechno. Je te siln intuitivní. Ví, že je imunní v -

i Nákaze. Je si jistá, že jí na Erythro nic nehrozí. Když se dívala

dol na oceán, v

la naprosto p esn , že do n j s letadlem nem že

spadnout a utopit se. Jak se chovala na Rotoru? Cítila se na n m n -

kdy nejist a ne p íliš bezpe

, stejn jako se cítí kterýkoli její vrs-

tevník?“

„Ano! Ur it .“

„Ale tady je z ní jiný lov k. Naprosto jistý sám sebou. Pro ?“

„To nevím.“

„Že by na ni Erythro n jak p sobila? Ne, ne, nemám na mysli

Nákazu. Že by n jaký další vliv? N co docela jiného? Povím ti, pro

se na to ptám. Cítím to sám.“

„Cítíš sám co?“

„Ur itý optimismus, co se tý e Erythro. Nevadí mi její pustota

ani nic jiného. Ne, že by mn to v minulosti vadilo, že by m Erythro

kdovíjak zneklid ovala, ale nikdy jsem tuhle planetu nem l rád. Jen-

že p i výletu s Marlene jsem k Erythro poci oval více sympatií než

za celá léta mého pobytu zde. Napadlo m , že je t eba Marlenina

radost nakažlivá, nebo že m k ní n jakým zp sobem nutí. Nebo že

co jiného, a je to cokoli, co na ni p sobí, m že p sobit i na m –

v její p ítomnosti.“

„Myslím, že by sis m l dát sám ud lat snímek mozku,“ podotkla

kousav Insignová.

Genarr pozdvihl obo í. „Myslíš, že jsem to neud lal? Co jsem

tady, tak si ho nechávám d lat pravideln . Krom neodlu itelných

zm n spojených s procesem stárnutí u m k žádným jiným zm nám

nedošlo.“

„Ale nechal sis sv j mozek prohlédnout potom, co jste se vrátili

z toho letu?“

„Zajisté. To bylo první. Nejsem blázen. Úplná analýza mi ješt

nedošla, ale p edb žné vyšet ení žádné zm ny nezjistilo.“

„Co tedy hodláš podniknout te ?“

- 211 -

„To je logické. Marlene a já opustíme Kopuli a vyjdeme na po-

vrch Erythro.“

„Ne.“

„U iníme p íslušná opat ení. Už jsem venku byl.“

„Ty možná,“ bránila se tvrdošíjn Insignová. „Ale ona ne. Ni-

kdy.“

Genarr si povzdychl. Oto il se v k esle a podíval se na falešné

okno visící na st

jeho kancelá e, jako by se pokoušel p es n j za-

hlédnout narudlou krajinu venku. Ohlédl se na Insignovou.

„Tam venku je obrovský, zbrusu nový sv t,“ ekl, „sv t, který

nepat í nikomu a ni emu. M žeme ho mít celý, rozvinout ho, mít

itom na pam ti všechna ponau ení nasbíraná trpkými lekcemi v

našem d ív jším sv

. Tentokrát m žeme postavit dobrý, istý, sluš-

ný sv t. Na ervenou barvu se dá zvyknout. M žeme planetu oživit

našimi rostlinami a zví aty. M žeme zúrodnit její mo e a pevniny a

zahájit její vlastní evoluci.“

„A Nákaza? Co ud láš s ní?“

„M žeme ji eliminovat a vytvo it z Erythro ideální planetu.“

„Když eliminujeme teplo a gravitaci a zm níme chemické slože-

ní, m žeme ud lat ideální planetu i z Megas.“

„Ano, Eugenie, ale musíš uznat, že Nákaza nepat í do stejného

soudku jako teplota, gravitace a chemické složení.“

„Ale Nákaza je stejn nebezpe ná; jen jiným zp sobem.“

„Eugenie, myslím, že už jsem ti ekl, že Marlene je nejd ležit jší

osoba, kterou máme.“

„Pro m zcela ur it .“

„Pro tebe je d ležitá jednoduše proto, že je to tvoje dcera. Pro

nás ostatní pro to, co dokáže.“

„Co dokáže? Interpretovat mluvu t la? arovat?“

„Je p esv

ená, že je v

i Nákaze imunní. Jestli je to pravda,

mohlo by nám to pomoci –“

„Jestli je to pravda. Je to d tské fantazírování a ty to víš. Nesmíš

se chytat každého stébla. Tam za dve mi je celý sv t a já ho chci.

Nakonec mluvíš jako Pitt. Chceš pro tenhle sv t riskovat život mé

dcery?“

„V lidské historii se už riskovalo mnohem více pro mnohem mé-

.“

- 212 -

„Tím v tší hanba lidské historii. A v bec, rozhodnutí záleží na

mn . Je to má dcera.“

A Genarr, tichým hlasem, ve kterém zazníval nekone ný smutek,

ekl: „Miluji t , Eugenie, ale kdysi jsem t ztratil. Cítil jsem prcha-

vou nad ji, že bych se tu ztrátu snad mohl pokusit od init. Ale te se

bojím, že t musím ztratit znovu a navždy. Protože, abys v

la, mu-

sím ti íct, že rozhodnutí nezáleží na tob . Dokonce nezáleží ani na

mn . Záleží jen na Marlene. K emukoli se rozhodne, toho n jakým

zp sobem nakonec dosáhne. A protože je dost dob e možné, že do-

káže získat pro lidstvo nový sv t, tak jí navzdory tob pomohu ve

všem, co se rozhodne ud lat. Musíš se s tím smí it, Eugenie. Pro-

sím.“

- 213 -

DVACET TY I

DETEKTOR

52.

Crile Fisher si zaražen prohlížel Superluminal. Vid l ho poprvé,

a p i krátkém pohledu na Tessu Wendelovou mu bylo zcela jasné, že

její úsm v si m že vysv tlit jedin jako majetnickou pýchu.

Sed la v obrovské skalní jeskyni, obklí ená trojitou pavu inou

bezpe nostních zátaras . Byli tam lidé, ale v tšinu fyzické práce ob-

starávali pe liv naprogramovaní nehumanoidní roboti.

Fisher už v život spat il hodn kosmických lodí nejr zn jších

model a pro všechny možné ú ely, ale n co takového, jako byl Su-

perluminal ješt nikdy – nikdy nevid l n co tak na první pohled od-

pudivého.

Kdyby nev

l, co to je, možná by ani neuhodl, že se jedná o

kosmické plavidlo. Jaká by v tom p ípad byla jeho reakce? Na jedné

stran necht l Wendelovou roz ílit, a na druhé stran mu bylo jasné,

že se už nem že do kat, aby jí ekl, co si myslí, stejn jako se ona

nemohla do kat jeho pochvaly.

A tak ze sebe nesm lým hlasem vysoukal: „Má takový strašidel-

ný p vab – takový vosí.“

Zasmála se slovnímu spojení „strašidelný p vab,“ a Fisher v

l,

že zvolil ten správný výraz. Ale potom ekla: „Co znamená –'vosí'?“

„Myslím tím hmyz,“ ekl Crile. „Já vím, že na Adelii toho o

hmyzu moc nevíte.“

„Víme o hmyzu, jen ho možná nemáme takový chaotický nadby-

tek jako Zem –“

„Ale vosy nejspíš neznáte. Bodavý hmyz ve tvaru p ipomínají-

cím –“ ukázal na Superluminal. „Taky mají jednu bouli vp edu, dru-

hou vzadu a úzkou spojovací jednotku mezi nimi.“

- 214 -

„Opravdu?“ S plamínky oživeného zájmu v o ích pohlédla na

Superluminal. „Až si vzpomeneš, tak mi najdi obrázek n jaké vosy.

Možná mi 'hmyzí' aspekt umožní lépe pochopit tvarování lod – nebo

opa

, jak se to vezme.“

„Pro tedy takový tvar, když nebyl inspirovaný tvarem vosího t -

la?“ zeptal se Fisher.

„Pot ebovali jsme geometrii, která by maximalizovala možnost

pohybu lodi jako jednotky. Hyperpole má totiž tendenci cylindricky

se roztahovat do nekone na a ty mu to musíš do jisté míry dovolit.

Na druhé stran mu nesmíš povolit uzdu úpln . Vlastn ani nem žeš,

a tak ho musíš rozd lit mezi ty boule. Pole je pouze uvnit lodního

trupu, udržované a uzav ené do silného st ídavého elektromagnetic-

kého pole a – tebe ale tohle všechno p ece nezajímá, že?“

„Te už ne, ekl bych,“ p iznal Fisher a pousmál se. „Slyšel jsem

o tom dost. Ale když se na to kone

m žu podívat –“

„Te se neuraz,“ ekla Wendelová a objala ho. „Celé to probíha-

lo pod p ísným utajením. Bylo období, kdy nesnášeli dokonce ani

moji p ítomnost. Myslím, že stále remcali na podez elou kolonistku,

která do všeho jen strká nos a by byli nejrad ji, aby hyperpole vypro-

jektoval n kdo jiný a m mohli vykopnout. Te se ovšem v ci zlep-

šily do té míry, že jsem mohla za ídit, aby ses sem sm l p ijít podí-

vat. Stejn budeš nakonec na palub a já moc cht la, aby ses jí obdi-

voval.“ Zaváhala a potom dodala: „A mn taky.“

Pohlédl na ni:

„Ty víš, Tesso, že t obdivuju, a tohle ani nic podobného není

zapot ebí.“ P itáhl ji k sob .

„Stárnu, Crile. S tím už se nedá nic d lat. Ale taky je mi s tebou

hrozn moc dob e. Jsme spolu už víc jak sedm let, a celou tu dobu

jsem nepocítila to známé nutkání dozv

t se, co jsou za druzí chla-

pi.“

Fisher ekl: „A je to snad tragédie? Možná je to tím, že jsi tak

pohlcena prací na projektu. Te , když už je lo na sv

, se pravd -

podobn trochu uvolníš a zase si najdeš as na 'lov'.“

„Ne. Už m to neláká. Prost m to už neláká. Ale co ty? Vím, že

jsem t ob as zanedbávala,“

„To nic. Když m zanedbáváš kv li práci, tak je to v po ádku.

Toužím po lodi stejn jako ty, milá ku, jediná v c, ze které mám

strach, je, že než bude kone

p ipravena na cestu, p íliš zestárneme

- 215 -

a nebudou nás na ni chtít pustit.“ Znovu se usmál, tentokrát se z etel-

ným pocitem smutku v duši. „Když už hovo íš o svém v ku, nesmíš

zapomenout, že ani já už nejsem žádný mladík. Ani ne za dva roky

mi bude padesát. Ale chci se t ješt na n co zeptat; sice mám strach

z odpov di, ale i tak tu otázku položím.“

„Do toho.“

„Za ídila jsi, abych uvid l lo , aby m pustili do této svatyn

všech svatyní. Nevím pro , ale mám dojem, že Koropatský by to

nedovolil, kdyby projekt nebyl skoro u konce. Co se tý e bezpe -

nostních opat ení, je skoro stejný maniak jako byl Tanayama.“

„Ano, co se tý e hyperpole, tak je lo hotová.“

„Už let la?“

„Ješt ne. Ješt se na ní musí n co dod lat, ale to se netýká sa-

motného hyperpole.“

„P edpokládám, že se provedou n jaké zkušební lety.“

„Ano, samoz ejm s lidskou posádkou. Jinak nelze ov it, že ži-

votn d ležité systémy budou fungovat. Dokonce ani zví ata nám to

nezaru í.“

„Kdo poletí první?“

„Dobrovolníci vybraní z t ch pracovník projektu, kte í se na let

kvalifikují.“

„A co ty?“

„Já jediná dobrovolník nebudu. Já let t musím. Nem žu nikomu

ovat, bude-li nutné v p ípad nebezpe í n co rozhodnout.“

„Takže p jdu i já?“

„Ne, ty n .“

Fisher v obli ej okamžit potemn l hn vem. „Dohoda zn la –“

„Ne na zkušebních letech, Crile.“

„Kdy tedy skon í?“

„T žko íct. To závisí na potížích, které se mohou objevit. Jestli

jde všechno hladce, tak by dva nebo t i lety mohly sta it. Záleži-

tost n kolika m síc .“

„Kdy dojde k prvnímu zkušebnímu letu?“

„To už nevím, Crile. Ješt stále pracujeme na lodi.“

ekla jsi, že už je schopná provozu.“

„Ano, co se tý e hyperpole. Ale instalujeme na ní neuronové de-

tektory.“

„To je co? O ni em takovém jsi nikdy nemluvila.“

- 216 -

Wendelová neodpov

la hned. Rozhlédla se kolem, ml ky a

zamyšlen , potom pronesla: „Budíme pozornost, Crile, a mám do-

jem, že je tu pár lidí, kterým není tvoje p ítomnost moc p íjemná.

Poj me dom .“

Fisher se nepohnul. „Mám to brát, jako že o tom se mnou odmí-

táš mluvit? P estože je to pro m životn d ležité?“

„Promluvíme si o tom – ale doma.“

53.

Crile Fisher byl nedo kavý a stále zlostn jší. Odmítl se posadit a

vztekle se ty il nad Tessou Wendelovou, která jen pokr ila rameny a

posadila se na bílou modulovou lenošku. Hled la na n j vzh ru a

mra ila se.

„Pro jsi tak roz ilený, Crile?“

Fisherovi se chv ly rty. Pevn je stiskl a s odpov dí si dal na as,

jako by se snažil pouhým svalovým úsilím donutit ke klidu.

Nakonec ekl: „Jakmile se jednou sestaví posádka beze m , bude

to precedent. Nikdy už se tam nedostanu. Musím mít od za átku zá-

ruku, že budu na palub vždycky, až dokud nedosáhneme Sousední

hv zdy – a Rotoru. Nechci se stát pátým kolem u vozu.“

Wendelová odporovala:

„Pro d láš tak unáhlené záv ry? Až nastane rozhodující oka-

mžik, nikdo t nevynechá. Lo ješt ani není schopná provozu.“

„Tvrdila jsi, že je. Co jsou to ty neuronové detektory, kterými se

tak najednou oháníš? Prost edek, jak m uml et, jak odvést moji po-

zornost a potom se s lodí vytratit d ív, než si sta ím uv domit, že jste

se na m vykašlali. P esn takhle to totiž je. A ty v tom jedeš s nimi.“

„Crile, ty ses zbláznil. Neuronové detektory byl m j nápad, moje

ání, já na nich trvala.“ Vyzývav , bez jediného mrknutí, mu hled -

la do o í.

„Tv j nápad!“ vybuchl. „Ale…“

Zdvihla ruku, jako by ho cht la utišit. „Je to n co, na em jsme

pracovali soub žn s lodí. Nespadá to do mého oboru, ale byla jsem

to já, kdo neurofyziky, dá se íct, nemilosrdn popohán l, aby to co

nejrychleji dokon ili. A d vod? Práv proto, že chci, abys byl na

lodi, když se vydá k Sousední hv zd . Nechápeš?“

- 217 -

Zavrt l hlavou.

„Mysli, Crile. Kdybys nebyl tak bezhlav zaslepený vztekem,

išel bys na to sám. Je to p ece úpln jednoduché. Je to 'neuronový

detektor'. Zaznamenává nervovou aktivitu na dálku. Vyšší nervovou

aktivitu. Zkrátka p ítomnost inteligentního života.“

Fisher m l o i doko án. „Myslíš to, co používají dokto i v ne-

mocnici?“

„Ovšem. B žné léka ské a psychologické za ízení ke zjiš ování

mentálních poruch v ranném stadiu – ale z metrové vzdálenosti. Já

pot ebuji astronomické vzdálenosti. Není to nic nového. Stará v c,

jen s obrovsky rozší eným dosahem. Crile, jestli je Marlene naživu,

tak bude na kolonii, na Rotoru. Rotor bude obíhat n kde kolem té

hv zdy. íkala jsem ti, že nebude snadné zjistit jeho polohu. Když

ho nenajdeme rychle, myslíš, že si budeme moci být jistí, že tam

opravdu není – a ne, že jsme ho jen náhodou nezpozorovali, ostr vek

u oceánu jiných asteroid ? Máme snad po celé m síce nebo roky

pokra ovat v pátrání, abychom se ujistili, ne že jsme ho nepost ehli,

ale že tam opravdu není?“

„A neuronový detektor –“

„Najde Rotor za nás.“

„Nebude to stejn tak obtížné, zjistit –“

„Ne, nebude. Vesmír je p ehlcený sv telnými a rádiovými vlna-

mi a všemožnými druhy zá ení a my musíme rozlišit jeden zdroj od

tisíce, od milionu ostatních. Lze to provést, ale není to snadné a m že

to chvíli trvat. Ovšem elektromagnetické zá ení, p ízna né pro vyšší

nervovou innost, je zcela jedine né. Je velmi nepravd podobné, že

zachytíme více než jeden zdroj – a pokud ano, bude to proto, že Ro-

tor postavil další kolonii. Tak je to, abys v

l. Chci najít tvou dceru

stejn tak, jako ji chceš najít ty sám. A pro bych to d lala, kdybych

necht la, abys let l s námi? Poletíš.“

Fisher vypadal ohromen . „A ty jsi to vnutila celému projektu?“

„Mám nad nimi nemalou moc, Crile. A nejen to – je to ale p ísn

tajné, proto jsem nemohla mluvit u lodi.“

„Áh? Nenapínej m .“

Wendelová ekla hlasem, ve kterém se ozývala n ha: „Crile,

myslím na tebe mnohem ast ji, než si dovedeš p edstavit. Ani nevíš,

jak hrozn bych t cht la ušet it zklamání. Co když u Sousední

hv zdy nic nenajdeme? Co když nám pr zkum oblohy s ur itostí

- 218 -

ekne, že v blízkosti neexistuje žádná živoucí forma inteligentního

života? Vrátíme se rovnou dom a ohlásíme, že jsme po Rotoru ne-

našli žádnou stopu? Jen se, prosím t , te nepoddej jedné z t ch

tvých nálad. Já netvrdím, že když nenalezneme u Sousední hv zdy

známky inteligentního života, že to musí nutn znamenat, že Rotor a

jeho obyvatelé jsou mrtví.“

„Co jiného by to m lo znamenat?“

„Mohli být se Sousední hv zdou tak nespokojení, že se rozhodli

odejít jinam. Možná se zdrželi jen tak dlouho, aby mohli vydolovat z

asteroid nové suroviny, které budou pot ebovat pro stavbu a revita-

lizaci mikrofúzních motor , a hned let li dál.“

„A kdyby to tak bylo, jak bychom se dozv

li, kde jsou?“

„Jsou pry skoro trnáct let. S hyperposilováním mohou cestovat

pouze rychlostí sv tla. Jestli dosáhli n které hv zdy a usídlili se v její

blízkosti, musí to být hv zda, která je od nás vzdálená v okruhu tr-

nácti sv telných let. A t ch není moc. P i superluminální rychlosti je

žeme navštívit všechny. A s neuronovými detektory zase rychle

zjistíme, zda se Rotor nachází v blízkosti n které z nich.“

„Taky mohou v této chvíli bloudit v prostoru mezi hv zdami. Jak

bychom je lokalizovali potom?“

„Nijak, ale když za šest m síc prozkoumáme neuronovými de-

tektory tucet hv zd, namísto abychom ten as strávili marným pro-

hledáváním jediné hv zdy, tak se tím naše šance p inejmenším tro-

chu zv tší. A když neusp jeme – a na takovou možnost se musíme

ipravit – tak se alespo vrátíme se spoustou údaj o tuctu r zných

hv zd – bílém trpaslíkovi, horké, modrobílé hv zd , hv zd slune -

ního typu, dvojhv zd , a tak dále. Je nanejvýš pravd podobné, že se

víc než na jednu takovou cestu už nikdy v život nedostaneme, takže

když už, tak už. Vejít do historie s po ádným rámusem, co ty na to,

Crile?“

Crile zamyšlen odpov

l: „Asi máš pravdu. Pro esat tucet

hv zd a nic nenajít bude už tak dost zlé, ale prohledat okolí jediné

hv zdy a vrátit se s v domím, že Rotor m že být n kde jinde, v do-

sažitelné vzdálenosti, jenomže jsme už nem li as se nikam vydat, by

bylo mnohem horší.“

„P esn tak.“

Crile posmutn le slíbil:

„Zkusím si to zapamatovat.“

- 219 -

„Ješt n co,“ ekla Wendelová. „Neuronový detektor m že za-

znamenat i inteligenci, která není pozemského p vodu. To bychom si

ece nemohli nechat ujít.“

Fisher vypadal polekan . „Ale není to p íliš pravd podobné, že?“

„To tedy ne, ale kdyby k tomu došlo, o d vod víc nenechat si to

ujít. Zvlášt , nachází-li se v okruhu trnácti sv telných let od Zem .

V celém vesmíru nem že být nic tak zajímavého jako jiná forma

inteligentního života – nebo taky nebezpe ného. Museli bychom se o

ní dozv

t víc.“

„Jaké jsou v bec vyhlídky na zaznamenání inteligence nepozem-

ského p vodu?“ zeptal se Fisher. „Neuronové detektory jsou kon-

struovány pouze na lidskou inteligenci. Mn se zdá, že bychom ne-

rozpoznali ani život jako takový, natož inteligentní.“

„Možná se nám nepoda í rozpoznat p ítomnost života, ale podle

v žádném p ípad nem žeme nezaznamenat p ítomnost inteligen-

ce, a to, za ím jdeme, není život jako takový, nýbrž práv inteligen-

ce. A ta, a už je jakákoli, jakkoli nezvyklá, jakkoli nerozpoznatelná,

musí mít složitou strukturu, velmi složitou strukturu – p inejmenším

tak složitou, jako je lidský mozek. A co víc, musí s sebou nést elek-

tromagnetické interakce. Gravita ní p itažlivost je velmi slabá; silné

a slabé nukleární interakce mají p íliš krátký dosah. A co se tý e toho

nového hyperpole, se kterým pracujeme p i superluminálním poho-

nu, to, pokud víme, neexistuje nikde v p írod , ale pouze jako výtvor

inteligence.

Neuronový detektor dokáže zaznamenat nesmírn komplikované

elektromagnetické pole, které znamená inteligenci, bez ohledu na její

formu i chemické složení. A my budeme p ipraveni bu se n emu

iu it, nebo vzít rychle nohy na ramena. A co se tý e neinteligentní-

ho života, není v bec pravd podobné, že by mohl být technologické

civilizaci, jako je naše, nebezpe ný – p estože zajímavé by pro nás

byly všechny formy cizího života, dokonce i na úrovni vir .“

„A pro se to musí všechno držet v tajnosti?“

„Proto, myslím si – vlastn vím, že nás Pozemský kongres bude

chtít mít zpátky co nejrychleji, aby m li jistotu, že projekt byl úsp š-

ný a tedy mohli za ít s výstavbou lepších model luminálních plavi-

del založených na naší zkušenosti s prototypem. Ovšem já sama, po-

kud všechno prob hne v po ádku, si ráda prohlédnu vesmír a nechám

je ekat. Netvrdím, že to ud lám ur it , ale tuhle možnost si chci

- 220 -

nechat v zásob . Mám podez ení, že kdyby v

li, o mých plánech –

i když o tom p emýšlím jen teoreticky – pokusili by se utvo it posád-

ku z lidí, kte í by se jejich rozkaz m pod izovali ochotn ji.“

Fisher se slab usmál.

„Co je, Crile? ekn me, že nenajdeme žádnou stopu po Rotoru a

jeho obyvatelích. To by ses v tom p ípad jednoduše zklaman vrátil

dom ? Celý vesmír na dosah a vzdát to?“

„Ne. Jenom nevím, jak dlouho to potrvá, než naistalují detektory

a všechno, co sis ješt mohla navymýšlet. Za dva roky a n co mi

bude padesát. A v padesáti jsou agenti pracující pro Ú ad b žn sta-

hováni z terénu. Dostanou n jaké teplé kancelá ské k eslo na Zemi a

do vesmíru už je nepustí.“

„No a?“

„Za dva roky a n co už neprojdu kvalifikací. eknou mi, že už

jsem p íliš starý, a žádný vesmír na dosah.“

„Hloupost! M pustí a je mi padesát už te .“

„Ty jsi zvláštní p ípad. Je to tvá lo .“

„Ty jsi také zvláštní p ípad, protože na tob budu trvat. Krom

toho pro n nebude nic snadného sehnat pro Superluminal kvalifiko-

vané lidi. Všechno, co m žeme ud lat, je p esv

it je, aby se p ihlá-

sili dobrovoln . A p ihlásit se musí: nem žeme si dovolit dát lo do

rukou n jakým nedobrovolným naverbovanc m.“

„Pro by se nem li najít dobrovolníci?“

„Protože jsou to Pozemš ané, m j milý Crile, a vesmír je skoro

pro všechny Pozemš any n co jako postrach. Hyperprostor je pro n

ješt v tší hr za a oni se budou držet p kn zpátky. Budeme tam ty a

já a ješt t i dobrovolníci a m žu ti íct už nap ed, že sehnat je bude

problém. Už jsem si jich p knou ádku p edb žn obešla, a zatím mi,

tak nap l, p islíbili ú ast dva, co za n co stojí: ao-Li Wu a Henry

Jarlow. T etího ješt stále nemám. A i kdyby se, navzdory vší prav-

podobnosti, p ihlásilo tucet dobrovolník , tebe nevyškrtnou kv li

nikomu, protože když to nep jde jinak, tak budu trvat na tom, abys

šel se mnou jako m j velvyslanec k jednání s Roto any. A když ti ani

to nesta í, tak ti slibuji, že lo vystartuje d ív, než ti bude padesát.“

Te už bylo ve Fisherov úsm vu znát opravdové uleh ení. „Mi-

luju t , Tesso. Víš, opravdu t miluju.“

„Ne, nevím, jestli m opravdu miluješ, zvlášt když to íkáš

tímhle tónem, jako by t to samotného p ekvapilo. Je to hrozn

- 221 -

zvláštní, Crile, ale za celých t ch osm let, co se známe, co spolu ži-

jeme, co spolu spíme, jsi to nikdy ne ekl.“

„Ne?“

„V mi, dávala jsem pozor. A víš. co ješt je zvláštní? Já ti taky

nikdy ne ekla, že t miluju, a p esto – miluju t . Ale ze za átku tomu

tak nebylo. Nevíš, co se stalo?“

Fisher potichu ekl: „Možná jsme se do sebe zamilovali postup-

, aniž bychom si toho všimli. To se n kdy stává, nemyslíš?“

Plaše se na sebe usmáli, jako by nev

li, co si s tím mají po ít.

- 222 -

DVACET P T

POVRCH

54.

Eugenii Insignovou sužovaly obavy. Víc než to.

„Povím ti, Sievere, od té doby, co jsi vzal Marlene na výlet leta-

dlem, jsem se po ádn nevyspala.“ Hlas jí sklouzl do n eho, co by

se u ženy s mén pevným charakterem dalo možná nazvat f ukáním.

„Nebyla ta projíž ka vzduchem – k oceánu a zpátky, taky jste se

vrátili až po soumraku – nebylo to pro ni dost? Pro ji nezastavíš?“

„Pro ji nezastavím?“ protáhl Siever, jakoby otázku vychutnával

na jazyku. „Pro ji nezastavím? Eugenie, už jsme se dostali za hrani-

ci, kdy jsme byli schopní Marlene zastavit.“

„To je nesmysl, Sievere. To je skoro až zbab lost. Schováváš se

za ni a p edstíráš, že je všemocná.“

„A není? Ty jsi její matka. P ikaž jí, a z stane v Kopuli.“

Insignová sev ela rty.

„Je jí patnáct. Nechci ji tyranizovat.“

„Práv naopak. Moc ráda bys ji tyranizovala. Ale když se o to

pokusíš, podívá se na tebe t ma svýma neskute nýma o ima a ekne

co jako: 'Matko, cítíš se vinná tím, žes m p ipravila o otce, a také

máš pocit, že se proti tob spikl celý sv t, aby t za trest p ipravil o

, což je nesmyslná p edstava'.“

Insignová se zamra ila.

„To je nejv tší blbost, jakou jsem kdy slyšela, Sievere. Nic tako-

vého nepoci uji a ani bych nemohla.“

„Samoz ejm , že ne. Jenom jsem si n co vymyslel. Ale Marlene

si vymýšlet nebude. Ona bude v

t p esn , z toho, jak pohneš pal-

cem nebo lopatkou nebo n ím jiným, co t sžírá, a taky ti to poví a

bude to istá pravda a to tak zahanbující pravda, že si myslím, že

- 223 -

budeš mít dost starostí s tím, co íct na svou obranu, a rad ji toho

necháš, než aby sis od ní nechala postupn odlupovat jednotlivé

slupky své duše.“

„Ne íkej mi, že se ti to stalo.“

„Mn ne, protože m má ráda a já se s ní snažím jednat velmi di-

plomaticky. Ale mám strach pomyslet, co by ze m zbylo, kdybych

se jí postavil na odpor. Podívej se, pokoušel jsem se ji zdržet. To

musíš uznat. Cht la jít ven okamžit po návratu z toho vyhlídkového

letu. A já ji zdržel až do konce m síce.“

„Jak se ti to povedlo?“

„Pouhá sofistika, to t m žu ujistit. Je prosinec. ekl jsem jí, že

za t i týdny za ne nový rok, alespo podle Pozemského kalendá e, a

jak lépe oslavit za átek roku 2237, zeptal jsem se jí, než odstartová-

ním nové éry pr zkumu a osídlování Erythro? Víš, ona se totiž práv

takto dívá na své p sobení na planet – jako na za átek nové éry. A

tím je to horší.“

„Pro horší?“

„Protože se na to nedívá jako na sv j rozmar, ale jako na n co,

co je životn d ležité pro Rotor a možná i pro lidstvo. Není nad to,

když lov k uspokojuje své pot šení a nazývá to vznešeným p í-

sp vkem ke spole nému blahu. Omlouvá to všechno. D lal jsem to

také, jako ty, jako všichni. A z t ch, koho znám, nejvíc Pitt. Ten se

nejspíš p esv

il, že dýchá jen proto, aby p ispíval oxidem uhli i-

tým rostlinstvu na Rotoru.“

„Takže jsi ji zdržel tím, že jsi zabrnkal na její megalomanskou

strunu.“

„Ano, a ješt stále máme týden asu zjistit, jestli ji n co m že

zastavit. To íkám, i když musím p iznat, že ji moje zd vodn ní neo-

klamalo. Souhlasila, že po ká, ale ekla: 'Myslíš si, že když m

pozdržíš, získáš tím alespo kousí ek náklonnosti mé matky, že,

strý ku Sievere? Nevidím na tob nic, co by poukazovalo na to, že

bys p íchodu nového roku p ikládal sebemenší význam.'“

„Taková neomalenost.“

„Jen neomalená pravda. Možná úpln totéž.“

Insignová odvrátila pohled. „Moji náklonnost? Co mám na to íct

–“

Genarr rychle ekl: „Co bys íkala? ekl jsem ti, že jsem t mi-

loval a te vidím, že s p ibývajícími roky se na tom mnoho nezm ni-

- 224 -

lo. Ale to je m j problém. Nikdy ses ke mn nechovala ne estn .

Nikdy jsi mi nezavdala d vod k nad jím. A jestli jsem takový blázen,

že nedokážu pochopit, co znamená ne. pro by t to m lo zajímat?“

„Zajímá m , jestli se cítíš neš astný, a už z jakéhokoli d vodu.“

„To už je co íct.“ Genarr vydoloval na tvá i úsm v. „To je ne-

srovnateln lepší než nic.“

Insignová odvrátila zrak a po chvilce váhání se vrátila k tématu

Marlene. „Ale Sievere, když Marlene prohlédla tvé pohnutky, pro

potom souhlasila s odkladem? „

„Nebude se ti to líbit, ale rad ji ti povím pravdu. Marlene ekla:

'Po kám do Nového roku, strý ku Sievere, protože to t eba matku

opravdu pot ší, a já jsem na tvé stran .'„

„To ekla?“

„Nesmíš se na ni zlobit. O ividn jí u aroval m j pronikavý d -

vtip a šarm, myslí si, že mi tím prokáže službu.“

„Normální dohazova ka,“ konstatovala Insignová; viditeln se

zmítala mezi hn vem a pobaveností.

„Abych ekl pravdu, napadlo m , že kdyby ses p inutila dát na-

jevo trochu zájmu o m , mohli bychom toho využít a k ledas emu ji

esv

it, když si bude myslet, že to posílí tvoji náklonnost ke mn

– jenže ta by musela být opravdová, jinak by to prokoukla. A kdyby

byla opravdová, tak by zase Marlene nepovažovala za

nutné se omezovat a napomáhat n emu, co už existuje. Chá-

peš?“

„Chápu,“ ekla Insignová, „že kdyby nebylo Marleniny vníma-

vosti, tak by byl tv j vztah ke mn rozhodn machiavelistický.“

„Te jsi m docela prokoukla, Eugenie.“

„Tak, a což takhle ud lat to, co se nakonec samo nabízí? Dát ji

pod zámek, str it do rakety a poslat zpátky na Rotor.“

„Se svázanýma rukama a nohama, p edpokládám. Stejn bychom

co takového ani nedokázali, a už chápu, jak se na to dívá Marlene.

Za ínám uvažovat o kolonizaci Erythro – celého sv ta, který nám

leží u nohou.“

„Dýchat jeho bakterie, mít je v potrav a ve vod .“ Insignová se

ušklíbla.

„A co má být? Dýcháme, pijeme a jíme je – do ur ité míry – i

zde. Nelze se jich zbavit dokonale. Když už o tom mluvíme, na Roto-

ru jsou také bakterie, které dýcháme, pijeme i jíme.“

- 225 -

„Ano, ale na rotorské životní formy jsme adaptovaní. A toto jsou

cizí životní formy.“

„Tím lépe. Když na n nejsme adaptovaní, nejsou adaptované ani

ony na nás. Nemáme d vod si myslet, že by na nás mohly eventuáln

parazitovat. Prost to budou jen neškodné áste ky prachu.“

„A Nákaza.“

„To už je horší, jist , dokonce i v takovém p ípad , kdy se jedná

pouze o to dovolit Marlene, aby se prošla venku. U iníme, samo-

ejm , pot ebná bezpe nostní opat ení.“

„Jaká opat ení?“

„Bude mít na sob ochranný oblek, to je jedna v c. A druhá v c,

jdu s ní já. Budu fungovat jako její kanárek.“

„Co tím myslíš, 'kanárek'?“

„To byl zp sob, který se p ed n kolika staletími používal na Ze-

mi. Horníci nosili kanárky – víš, takové malé žluté ptá ky – s sebou

do dol . Když se zhoršil vzduch, zem el kanárek d ív, než to sta ilo

zap sobit na lidi, a ti, když vid li, že n co není v po ádku, vyfárali.

Jinými slovy, když se za nu chovat divn , ihned nás oba dopraví

nazp t.“

„Ale co když to na ni zap sobí d ív než na tebe?“

„Nemyslím. Marlene si p ipadá imunní. ekla to už tolikrát, že

jsem tomu uv il.“

55.

Eugenie Insignová nikdy nesledovala p ibližující se za átek no-

vého roku na kalendá i s takovou pozorností. Nebyl k tomu d vod.

Kalendá byl vlastn jen p ežitek, navíc dvakrát zrušený.

Na Zemi za ínal rok ozna ováním období a svátk , které se k

nim vztahovaly – letní slunovrat, zimní slunovrat, setba, žn – b hví

jaká další jména všechny m ly.

Crile (vzpomn la si Insignová) jí kdysi spletitosti kalendá e vy-

sv tloval. Objas oval to tím svým zasmušilým a jakoby slavnostním

zp sobem, se kterým d lal všechno, co mu p ipomínalo Zemi. Na-

slouchala mu se sm sicí horlivosti a obav; horliv proto, že s ním

cht la sdílet jeho zájem, což by je mohlo k sob víc p iblížit; a s oba-

- 226 -

vami proto, že se bála, aby ho jeho láska k Zemi od ní neodehnala,

jak se nakonec stalo.

Zvláštní, že p i t ch vzpomínkách stále poci ovala bolest – nebo

už byla slabší? Zdálo se jí, že si vlastn nedokáže vzpomenout na

Cril v obli ej, že si pamatovala už jen práv tu vzpomínku. Byla to

už jen vzpomínka na vzpomínky, co te stálo mezi ní a Genarrem?

A p esto to byla jen vzpomínka, která na Rotoru zachovávala ka-

lendá .

Rotor nikdy nem l žádná období. Rok, ten samoz ejm ano, pro-

tože (a spolu s ním všechny kolonie systému Zem -M síc, s nepo-

etnou výjimkou t ch, co obíhaly kolem Marsu nebo co byly vysta-

ny v pásmu asteroid ) doprovázel Zemi na její dráze kolem Slun-

ce. Ovšem bez ro ních období nem l rok jako takový smysl. Pohro-

mad ho držely jen m síce a týdny.

Rotor m l také den, um lý, ty iadvacetihodinový, b hem n ho

se na polovi ní dobu jeho trvání vpoušt lo dovnit slune ní sv tlo a

na druhou polovinu se blokovalo. Mohli stanovit jakýkoli asový

úsek, ale rozhodli se pro délku jednoho pozemského dne, rozd lené-

ho do dvaceti ty hodin po šedesáti minutách, každá z nich ítala

šedesát sekund. (Alespo dny a noci m ly jednotný dvanáctihodino-

vý rytmus.)

as od asu n která kolonie p išla s návrhem, aby se uzákonil

systém, který by dny pouze po ítal a seskupoval je do desítek a jejích

násobk ; do dekadn , hektodn , kilodn , a z druhé strany zase do

decidn , centidn a milidn ; jenže to bylo ve skute nosti neprovedi-

telné.

Kolonie si nemohly ur it každá sv j vlastní systém, protože by

tím nastal zmatek v obchodní a komunika ní síti. Stejn tak se ne-

mohl ustanovit žádný jednotný systém nezahrnující Zemi, nebo tam

stále žilo devadesát dev t procent lidské populace, a zbylé jedno pro-

cento k ní vázaly tradice. Vzpomínka p im la Rotor a všechny ostat-

ní kolonie udržovat kalendá , který byl pro n v podstat zbyte ný.

Ale nyní Rotor opustil slune ní soustavu a stal se z n j izolovaný

a osamocený sv t. Neexistovaly na n m žádné dny, m síce ani roky

v pozemském slova smyslu. Nebylo to dokonce ani slune ní sv tlo,

co odd lovalo den od noci, protože Rotor zá il um lým osv tlením,

jež každých dvanáct hodin p echázelo do temnoty osv tlované jen

kolika jasnými body. Tuto strohou p esnost nenarušovalo dokonce

- 227 -

ani postupné ztlumování a rozsv cování, které simulovalo úsvit a

soumrak. Nezdálo se, že by to bylo pot eba. A p itom, v celém tomto

uspo ádání, jednotlivé rodiny podle individuálních pot eb a zvyklostí

zachovávaly vlastní režim rozsv cování a zhasínání. Dny ale po ítaly

podle koloniálního asu – což byl as pozemský.

Dokonce i zde, na erythrejské Kopuli, kde se p irozen st ídal

den s nocí, a tímto rytmem se ti, kte í ji obývali, bezd

ídili, se v

oficiálních výpo tech používala ne zcela odpovídající délka koloni-

álního dne, a tedy dne pozemského – oné vzpomínky na vzpomínku.

V poslední dob sílily názory, že den nemá být jedinou základní

asovou jednotkou. Insignová bezpe

v

la, že Pitt byl pro deci-

malizaci m ení asu, a p esto se i on zdráhal p edložit to oficiáln , v

obav p ed vlnou divokého odporu.

Ale možná ne navždy. Tradi ní, neuspo ádané jednotky týdn a

síc , jak se zdálo, ztratily na d ležitosti a svátky se stále ast ji

opomíjely. Insignová ve svých astronomických pracích používala

jako jediné signifikantní asové jednotky dny. Jednoho dne starý

kalendá zanikne a n kdy v nedohledné budoucnosti se ustanoví nové

dohodnuté metody zna ení asu – t eba Standardní galaktický kalen-

dá .

Avšak nyní shledala, že v duchu odpo ítává zbývající as, do,

svým zp sobem chaotického, za átku nového roku. Na Zemi za ínal

Nový rok alespo v dob slunovratu – zimního na severní a letního

na jižní polokouli. Souviselo to n jak s ob žnou drahou Zem kolem

Slunce, jak, to si na Rotoru pamatovali už jen astronomové.

Avšak nyní – p estože Insignová astronomem byla – byl pro ni

nový rok spojený pouze s Marleniným bláznivým podnikem na po-

vrchu Erythro – termín, který vybral Siever jen proto, že mimo jiné

znamenal i p ijatelný odklad, a s tím zase Insignová souhlasila jen

proto, že navenek p edstírala, že je to jen rozmar nedosp lé dívky.

Když se probrala z hlubokého zamyšlení, zjistila, že si ji Marlene

starostliv prohlíží. (Kdy vstoupila do pokoje? Nebo byla Insignová

tak hluboce zabraná do svých myšlenek, že ani nezaslechla její kro-

ky?)

„Ahoj, Marlene,“ nap l šeptem ekla Insignová.

Marlene chmurn pronesla: „Trápíš se, mami.“

„Na to není pot eba zvláštní vnímavosti, aby to lov k post ehl,

Marlene. Jsi stále rozhodnutá vyjít na povrch Erythro?“

- 228 -

„Ano. Naprosto. Absolutn .“

„Pro , Marlene, pro ? M žeš mi to vysv tlit tak, abych to po-

chopila?“

„Ne, protože ty to nechceš pochopit. Volá m .“

„Co t volá?“

„Erythro. Chce m tam mít.“ Marlenin obvykle rozmrzelý obli ej

se najednou jakoby rozzá il.

Insignová vyprskla:

„Když mluvíš tímhle tónem, tak mám prost pocit, jako kdybys

už dostala tu – tu –“

„Nákazu? Ne. Strý ek Siever práv obdržel poslední mozkový

snímek, který mi ud lali. íkala jsem mu, že to není nutné, ale ekl,

že než p jdeme ven, musíme nechat ud lat záznam. Jsem naprosto

normální.“

„Mozkové snímky ti nem žou íct všechno,“ mra ila se Insigno-

vá.

„Mate ské obavy taky ne,“ ekla Marlene.

Potom mírn ji:

„Mami, prosím t , já vím, že chceš získat as, ale já to nedovo-

lím. Strý ek Siever mi dal slovo. Jdu ven, i když bude pršet, i když

bude špatné po así. V této ro ní dob nejsou nikdy žádné bou ky ani

teplotní extrémy. Vlastn tu nejsou skoro celý rok. Je to nádherný

sv t.“

„Ale pustý – mrtvý. Až na ty mikroby,“ ekla Insignová opovrž-

liv .

„Ale jednoho dne do n j vdechneme život.“ Marlene odvrátila

i zamlžené snivým pohledem. „To vím jist ,“ dodala.

56.

„E-oblek je jednoduchý,“ vysv tloval Siever Genarr. „Nemusí

totiž odolávat tlaku. Není to potáp ský oblek ani kosmický skafan-

dr. Má helmu a stla enou zásobu recyklovaného vzduchu a malou

výh evnou jednotku, která udržuje p im enou teplotu. Je, samo-

ejm , vzduchot sný.“

„Padne mi?“ zeptala se Marlene a s odporem pohlédla na hrubý

pseudo-textilní materiál.

- 229 -

„Po estetické stránce asi ne,“ usmál se Genarr a zamrkal. „Jeho

smyslem není krása, ale užitek.“

Marlene s mírnou podrážd ností ekla: „Je mi jedno, jak v tom

budu vypadat, strý ku Sievere, ale nechci se potácet jak medv d.

Jestli se mi v tom bude chodit špatn , tak je to k ni emu.“

Do rozhovoru se vložila Eugenie Insignová, která do té chvíle

všechno pozorovala, obli ej bledý, rty sev ené.

„Oblek je na to, aby t chránil, Marlene. Jestli ti sedne nebo ne,

to m nezajímá.“

„To ale neznamená, že musí být nepohodlný, ne, matko? Ten, co

mi sedne, m ochrání stejn dob e.“

„Tenhle ti myslím padne docela dob e,“ ekl Genarr. „Lepší už

jsme nenašli. Koneckonc , máme je jen v íslech pro dosp lé.“ Oto-

il hlavu k Insignové. „V poslední dob už je moc nepoužíváme.

Jednu dobu, po tom, co odezn la Nákaza, jsme ješt d lali n jaké

pr zkumy, ale te už naše nejbližší okolí známe pom rn dob e a

když se ob as p ece jen dostaneme ven, tak v tšinou v uzav ených E-

vozech.“

„Nejrad ji bych byla, kdybyste ty uzav ené E-vozy použili i

te .“

„To ne,“ vyd sila se Marlene. „V jednom dopravním prost edku

už jsem venku byla. Chci jít p šky. Chci – cítit zem.“

„Blázen,“ zavrt la hlavou Insignová.

Marlene vybuchla: „P estaneš kone

s t mi narážkami –“

„Kam se pod la tvá vnímavost? Nem la jsem na mysli Nákazu.

Jen posedlost v b žném slova smyslu. Chci íct – ach, Marlene, já se

z tebe zblázním.“

Potom ekla: „Sievere, když jsou ty obleky staré, jak m žeš v -

t, že jsou nepropustné?“

„Protože jsme je zkoušeli, Eugenie. Ujiš uji t , že jsou v po ád-

ku. Nezapome , že jdu s ní a budu ho mít taky.“

Insignová zjevn hledala n jakou záminku. „A co když se ti na-

jednou bude chtít –“ ud lala rukou mnohozna né gesto.

„Mo it? To máš na mysli? O to je také postaráno, i když to není

zrovna pohodlné. Jenže toho nebude zapot ebí. Vyprázdnili jsme své

chý e a na n kolik hodin jsme bez problém – anebo bychom m li

být. Taky nejdeme b hvíjak daleko, takže se v p ípad pot eby bu-

deme moci vrátit do Kopule. Už bychom m li jít, Eugenie. Venku

- 230 -

jsou p íznivé podmínky a toho bychom m li využít. Ukaž, Marlene,

pom žu ti s tím oblekem.“

„Jsi n jak moc horlivý,“ podotkla ušt pa

Insignová.

„Pro ne? Abych se p iznal, sám se rád podívám ven. Kopule ti

že po ase snadno za ít p ipadat jako v zení, abys v

la. Možná,

že kdybychom chodili ven ast ji, tak by naši lidé vydrželi v Kopuli

déle. Tady máš, Marlene, te už zbývá jen helma.“

Marlene zaváhala. „Ješt okamžik, strý ku Sievere.“ Nacpaná v

obleku s nap aženou paží p istoupila k Insignové.

Insignová na ni chmurn shlížela.

„Mami,“ obrátila se k ní Marlene. „Znovu ti opakuju, bu klid-

ná, prosím t . Mám t ráda a jen tak pro nic za nic bych t strachu

nevystavovala. D lám to jenom proto, že vím, že se mi nic nestane a

že k žádnému strachu není d vod. Vsadím se, že by sis sama nejrad -

ji nasadila E-oblek, abys mohla jít se mnou ven a neztratit m z o í,

ale neopovaž se to ud lat.“

„Pro ne, Marlene? Nikdy bych si neodpustila, že jsem nebyla s

tebou, abych ti pomohla, kdyby se ti n co stalo.“

„Ale mn se nic nestane. A i kdyby se stalo, k emuž nedojde, co

bys mohla d lat? Krom toho se Erythro tak bojíš, že tvoje psychika je

pravd podobn bezbranná v

i všem neznámým ú ink m. Co kdyby

Nákaza napadla tebe a ne m ? Jak bych s tím pak m la žít já?“

„Má pravdu, Eugenie,“ ekl Genarr. „Budu tam s ní já, a nejlepší,

co m žeš ud lat ty, je z stat tady a být klidná. Všechny E-obleky

jsou vybaveny vysíla kami. Marlene a já se navzájem uslyšíme a

taky budeme ve spojení s Kopulí. Slibuji ti, že kdyby se za ala cho-

vat n jak divn , kdybych m l jen to nejmenší podez ení, že n co není

v po ádku, okamžit ji dopravím do Kopule. A kdybych cítil, že n co

není v po ádku se mnou, okamžit se vrátím a Marlene p ivedu s

sebou.“

Insignová pot ásla hlavou. Nevypadala, že by ji to uklidnilo. Dí-

vala se, jak si nejprve Marlene potom Genarr nasadili helmy.

Byli blízko hlavní p echodové komory a Insignová sledovala, jak

se otvírá. Otvírací proceduru znala dokonale – jak taky jinak, když je

kdo kolonista.

Komora m la velmi jemnou regulaci tlaku vzduchu nutnou k to-

mu, aby vzduch z Kopule pronikal ven co nejrovnom rn ji a nikdy

- 231 -

ne naopak – z Erythro do Kopule. Každou chvíli se provád ly auto-

matizované kontroly propustnosti.

Potom se otev ely vnit ní dve e. Genarr vstoupil do p echodové

komory a pokynul Marlene, aby ho následovala. Vstoupila dovnit a

dve e se zav ely. Oba jí na okamžik zmizeli z o í.

Insignová ucítila, jak jí vynechalo srdce.

Pozorovala signální sv tla a p esn v

la, kdy se otev ou a zase

zav ou vn jší dve e. Holovizní obrazovka se probudila k životu a ona

na ní spat ila dv postavy v oblecích, stojící na pustém povrchu Ery-

thro.

Jeden z technik podal Insignové malé sluchátko a ona si ho vlo-

žila do pravého ucha. Nad hlavu jí kdosi p ipevnil stejn malý mikro-

fon.

Hlas v uchu ekl: „Rádiový kontakt,“ a hned nato se ozval známý

Marlenin hlas. „Slyšíš m , mami?“

„Ano, milá ku,“ odpov

la Insignová. Vlastní hlas jí zn l vy-

schle a nezvykle.

„Jsme venku a je tu nádhern . Krásn ji tu už ani být nemohlo.“

„Ano, milá ku,“ opakovala Insignová a cítila v sob prázdnotu.

emítala, jestli ješt n kdy svou dceru uvidí p i zdravém rozumu.

57.

Sieveru Genarrovi bylo skoro do zp vu, když vstoupil na povrch

Erythro. Za jeho zády se zdvihala st na Kopule, ale on k ní z stával

zády, protože pohled na n co tak ne-erythrejského by zkazil celý

dojem.

Dojem? Zvláštní výraz pro n co, co se týkalo Erythro, protože v

daném okamžiku nem l žádný smysl. Žil pod ochranou své helmy,

dýchal vzduch z Kopule, tedy alespo vy išt ný a upravený v Kopu-

li. Pod ochranou svého obleku nemohl cítit ani v ni ani 'chu ' plane-

ty.

A p esto poci oval n co, co mu dodávalo pocit zvláštního št stí.

Boty mu slab šramotily o zem. P estože povrch Erythro nebyl skal-

natý, byl p ece jen oblázkovitý a mezi kamením prosvítalo n co, co

se dalo nazvat jedin p dou. Byl tam samoz ejm dostatek vody a

vzduchu k tomu, aby narušil prap vodní skalnatý povrch stejn , jako

- 232 -

to v nespo etných bilionech ud lali svou trp livou prací, ítající mi-

liardy let, kdysi možná i prokaryoti.

da vypadala m kká. Den p edtím pršelo; mírné a vytrvalé ery-

threjské mrholení – p inejmenším této ásti Erythro. P da byla proto

ješt trochu mokrá a Genarr si p edstavil jednotlivé kousí ky p dy,

zrnka písku, hlíny a bláta, každý s erstv obnoveným mikroskopic-

kým povlakem vody kolem sebe. Povlakem, ve kterém si vesele žily

prokaryotní bu ky, vyh ívaly se ve sv tle Nemesis a vytvá ející z

jednoduchých proteinových struktur struktury složit jší, zatímco jiní

prokaryoti, indiferentní na solární energii, zužitkovávali energii z

poz statk bilion jiných prokaryot , umírajících každi kým oka-

mžikem.

Marlene m l u boku. Dívala se vzh ru a Genarr m kce ekl:

„Nedívej se do Nemesis, Marlene.“

Její hlas zn l p irozen . Nebyla v n m ani stopa po n jakém na-

tí nebo strachu. Spíše se v n m ozývala tichá radost. ekla: „Dí-

vám se na oblaka, strý ku Sievere.“

Genarr vzhlédl k obloze a po chvilce mžourání post ehl slabý ze-

lenožlutý záblesk, oproti kterému se rýsovala na echraná oblaka p í-

zna ná pro krásné po así, zachytávající sv tlo Nemesis a odrážející

ho v nádherném oranžovém provedení.

Na Erythro panovalo nezvyklé ticho. Nebylo tam nic, co by moh-

lo vydávat zvuk. Nic živého nezpívalo, ne valo, nevr elo, nebu elo,

nešt betalo, necvr elo ani nebzu elo. Ob as jste za bou e mohli za-

slechnout dun ní hromu nebo zakvílení v tru o náhodný balvan –

foukal-li dost siln . Ale ve dnech nehybných a klidných, jako byl

tenhle, bylo ticho.

Genarr promluvil jen proto, aby se ujistil, že je opravdu takové

ticho, a že znenadání neohluchl. (Ve skute nosti ohluchnout nemohl,

protože slyšel slabé šelest ní vlastního dechu.)

„Jsi v po ádku, Marlene?“

„Cítím se nádhern . Tam naho e je pot

ek.“ Chvatn p ešla z

ch ze do klopýtavého b hu, E-oblek jí bránil v pohybu.

ekl: „Dávej si pozor, Marlene. Uklouzneš.“

„Dám si pozor.“ Její hlas zv tšující se vzdálenost samoz ejm

neztlumila, protože ho k n mu neslo rádiové vln ní.

- 233 -

Najednou se v Genarrov uchu ozval hlas Eugenie Insignové.

„Pro Marlene utíká, Sievere?“ A hned vzáp tí dodala: „Marlene,

pro utíkáš?“

Marlene se neobt žovala s odpov dí, ale Genarr ano: „Jen se

chce podívat na n jaký pot

ek tam naho e, Eugenie.“

„Je v po ádku?“

„Ovšem, že je. Je tu až podivuhodn krásn . Po n jaké chvíli ti

to tu ani nep ipadne pusté – spíše jako n jaký abstraktní obrázek.“

„Není as na malí ské kritiky, Sievere. Dávej pozor, a se ti ne-

vzdálí.“

„Bu klidná. Jsem s ní v neustálém kontaktu. V této chvíli slyší,

co povídáš, a jestli ti neodpovídá, je to proto, že se nechce takovými

bezvýznamnostmi zabývat. Klid, Eugenie. Marlene má radost. Nekaž

jí to.“

Genarr byl opravdu p esv

ený, že má Marlene radost. A on,

hvípro , také.

Marlene b žela vzh ru po proudu podél okraje byst iny. Genarr

nevid l d vod, pro by za ní m l sp chat. A si trochu užije, pomys-

lel si.

Kopule byla postavena na skalnatém výb žku, ale oblast, kde se

nacházeli, protkávaly malé, zvolna tekoucí pot

ky, které se asi t icet

kilometr odtud spojovaly do pom rn velkého toku, který se potom

vléval do mo e.

Pot

ky byly samoz ejm p ínosem. P edstavovaly pro Kopuli

irozený zdroj vody – jakmile se z ní odstranili prokaryoti („zabili“

byl asi vhodn jší výraz). V po átcích Kopule n kte í biologové pro-

testovali proti zabíjení prokaryot , což bylo k smíchu. Drobná stvo-

ení existovala na planet v neuv itelném množství a mohla se roz-

množovat takovým zp sobem, že je jakýkoli úbytek, zp sobený pro-

stým procesem dezinfekce p i zajiš ování dodávek vody, nemohl

nijak vážn ji ohrozit. Potom, jakmile se objevila Nákaza, zdvihla se

proti Erythro neur itá, avšak silná vlna nep átelství, a nikoho už ne-

zajímalo, co si kdo s prokaryoty d lal.

Jist , te , když Nákaza podle všech známek p estala být hroz-

bou, mohlo znovu dojít k humanitárním (Genarr osobn považoval

„biotární“ za p íhodn jší slovo) náladám. Genarr s nimi sice sympa-

tizoval, ale jak by si potom Kopule zajistila dodávky vody?

- 234 -

Zabraný v myšlenkách, p estal sledovat Marlene. Náhle se mu do

uší zabodl ohlušující výk ik.

„Marlene! Marlene! Sievere, co to d lá?“

Vzhlédl a už se chystal Eugenii automaticky ujistit, že se nic ne-

je a že je všechno v po ádku, když jeho pohled spo inul na Marle-

ne. Okamžik nedokázal rozeznat, co d lá. Jen v tom r žovém sv tle

Nemesis napínal zrak.

Potom to spat il. Odjiš ovala helmu a odložila ji. Te si za ínala

svlékat zbytek E-od vu.

Musí ji zadržet!

Genarr se pokusil zak

et, ale v okamžiku hr zy ze sebe nedo-

kázal vydat jedinou hlásku. Pokoušel se k ní rozb hnout, ale nohy

l jako z olova a prakticky ignorovaly naléhavost jeho myšlenek.

Bylo to, jako by se ocitl v n jakém d sivém snu, kde se odehrá-

valy samé p íšernosti, kterým nedokázal nijak zabránit, i snad se mu

pod tlakem událostí n jakým zp sobem odd lil mozek od zbytku

la?

Že by

zasáhla Nákaza? p emítal zd šen Genarr. Jestli je to

pravda, co te bude s Marlene, když se vystavila napospas zá ení

Nemesis a vzduchu Erythro?

- 235 -

DVACET ŠEST

PLANETA

58.

Crile Fisher vid l Igora Koropatského za t i roky, co p evzal

funkci, kterou p ed ním zastával Tanayama, a stal se skute ným –

pokud ne titulárním – vedoucím projektu, pouze dvakrát.

Když mu ale foto idlo promítlo na obrazovku jeho tvá , nem l

žádné potíže s identifikací. Koropatský byl stále stejn impozantní a

sebejistý. Byl dob e oble ený, kolem krku velkou, na echranou kra-

vatu v nejnov jším stylu.

Co se Fishera tý e, ten celé dopoledne relaxoval a zdaleka nebyl

upravený, ale lov k nemohl odmítnout n koho, jako byl Koropat-

ský, p estože p icházel neohlášený.

Fisher stiskl tla ítko pro zobrazení piktogramu figurky vítajícího

hostitele ( i hostitelky, pohlaví bylo totiž tradi

nejasné) s rukou

mírn zdviženou v gestu, které bylo obecn chápáno jako „Hned to

bude“, bez trapné povinnosti vyjád it to slovy.

Fisher m l trochu asu, aby se u esal a malinko upravil. Mohl by

se i oholit, ale tušil, že další otálení by Koropatský považoval za

urážku.

Dve e se odsunuly stranou a Koropatský vešel dovnit . Zdvo ile

se usmál a ekl:

„Dobrý den, Fishere. Vidím, že vás zdržuji.“

„V bec ne, editeli,“ ekl Fisher a snažil se o up ímný tón: „ale

jestli jste p išel za doktorkou Wendelovou, tak vám musím bohužel

sd lit, že je u lodi.“

Koropatský zabru el:

„Víte, vlastn jsem to i p edpokládal. V tom p ípad mi nezbývá

než si promluvit s vámi. Mohu se posadit?“

- 236 -

„Ovšem, zajisté, editeli,“ ekl Fisher. V duchu se proklínal, že to

Koropatskému nenabídl, než ho sám požádal. „Dáte si n co?“

„Ne.“ Koropatský se poplácal po b iše. „Každé ráno se vážím a

už to sta í, aby m p ešla chu na jídlo – skoro. Fishere, nikdy jsem

nem l možnost si s vámi promluvit jako muž s mužem. A cht l

jsem.“

„Bude mi pot šením, editeli,“ zamumlal Fisher. Cítil vzr stající

nepokoj. Co to má všechno znamenat?

„Naše planeta má v

i vám velký dluh.“

„Když to íkáte, editeli.“

„Byl jste na Rotoru p ed jeho odletem.“

„To bylo p ed trnácti lety, editeli.“

„Vím. Byl jste ženatý a m l jste dít .“

„Ano, editeli,“ odv til tiše Fisher.

„Ale vrátil jste se na Zemi t sn p edtím, než Rotor opustil slu-

ne ní soustavu.“

„Ano, editeli.“

„N co, co vám n kdo ekl – a co jste potom tady zopakoval, plus

ješt jeden váš podn t, p ivedlo Zemi k objevení Sousední hv zdy.“

„Ano, editeli.“

„A byl jste to vy, kdo z Adelie p ivedl na Zemi doktorku Wende-

lovou.“

„Ano, editeli.“

„A díky vám tu už p es osm let pracuje a cítí se spokojen , eh?“

Spokojen se zachichotal a Fisher m l dojem, že kdyby Koropat-

ský sed l trochu blíž, tak by ho takovým tím 'bod e chlapským' zp -

sobem rýpl loktem do boku.

Fisher opatrn odv til:

„Dá se íct, že si rozumíme, editeli.“

„Ale nikdy jste se nevzali.“

„Já už jsem ženatý, editeli.“

trnáct let žijete odd len . Rozvod by se dal snadno za ídit.“

„Také mám dceru.“

„Která jí z stane, i kdybyste se znovu oženil.“

„Byla by to jen zbyte ná formalita, nic víc.“

Koropatský p ikývl:

- 237 -

„Možná máte pravdu. Možná je to tak dokonce lepší. Asi víte, že

naše superluminální lo je hotová. Doufáme, že bude moci vystarto-

vat za átkem roku 2237.“

„Totéž mi ekla doktorka Wendelová, editeli.“

„Neuronové detektory jsou už instalovány a fungují dob e.“

„To mi ekla také, editeli.“

Koropatský, ruce složené v klín , jedna svírající druhou, t žko-

pádn pokýval velkou hlavou. Potom krátce vzhlédl k Fisherovi a

ekl: „Víte, jak pracují?“

Fisher zavrt l hlavou. „Ne, pane, O tom, jak vlastn lo funguje,

nevím nic.“

Koropatský znovu pokýval hlavou. „Já také ne. Musíme se spo-

lehnout na slovo doktorky Wendelové a našich inženýr . Ale jedna

c nám ješt stále chybí.“

„Uh?“ (Fisherovi p ejel mráz po zádech. Další zdržení?) „Co ješ-

, editeli?“

„Spojení. lov k by myslel, že když existuje za ízení, které

umožní lodi pohybovat se rychleji než sv tlo, m lo by rovn ž existo-

vat za ízení, které by nadsv telnou rychlostí vysílalo vlny, nebo n co

podobného, na p enášení zpráv. Vyslat superluminální zprávu mi

ipadá snadn jší, než pohán t superluminální lo .“

„To nemohu posoudit, editeli.“

„A p esto m doktorka Wendelová ujiš uje, že opak je pravdou;

že, alespo prozatím, neexistuje žádná metoda, jak docílit výkonného

superluminálního spojení. Jednou ho mít budeme, ale ne te , tvrdí

mi, a také se jí nechce na n j ekat, prý by to mohlo trvat dlouho.“

„Já také nechci ekat, editeli.“

„Ano, sám se nemohu do kat n jakého pokroku, úsp chu. ekali

jsme na to celé roky a i já bych už nejrad ji vid l lo odstartovat a

vrátit se. Ale to by v praxi znamenalo, že v okamžiku, kdy vystartuje,

s ní ztratíme spojení.“

Zamyšlen pokýval hlavou, Fisher zachovával rozvážné ml ení.

(Co to má všechno znamenat? K emu ten starý lišák sm uje?)

Koropatský vzhlédl na Fishera. „Víte, že Sousední hv zda letí

naším sm rem?“

„Ano, editeli, slyšel jsem už o tom, ale zdá se, že p evažuje vše-

obecný názor, že nás mine v bezpe né vzdálenosti, aniž by nám n -

jak ublížila.“

- 238 -

„To je to, co chceme, aby si lidé mysleli. Ovšem pravda je ta,

Fishere, že nás Sousední hv zda mine dostate

blízko na to, aby

podstatným zp sobem narušila ob žnou dráhu Zem .“

Fisher se na chvilku ohromen odml el. „A zni ila ji?“

„Ve fyzickém slova smyslu ne. Dojde ovšem k podstatné zm

podnebí a Zem se stane neobyvatelnou.“

„Je to jisté?“ zeptal se nev ícn Fisher.

„Nevím, jestli si v dci jsou v bec n kdy n

ím jistí. Ale zdá se,

že si jsou dostate

jistí, aby nás nutili za ít s p ípravami. Máme p t

tisíc let a za ínáme se superluminálními lety – za p edpokladu, že

lo bude fungovat.“

„Jestli doktorka Wendelová íká, že bude fungovat, editeli, po-

tom jsem p esv

en, že fungovat bude.“

„Doufejme, že naše d

ra je namíst . Nicmén i p t tisíc let se

superluminálním pohonem nás staví do nevýhodné pozice. Museli

bychom zkonstruovat sto t icet tisíc kolonií jako byl Rotor, abychom

evakuovali osm miliard pozemského obyvatelstva plus dostatek

techniky a zví ectva k založení životaschopného sv ta. To je dvacet

šest Noemových arch ro

, po ínaje dneškem. A za p edpokladu, že

hem p íštích p ti tisíc let nedojde ke zvýšení po tu obyvatel.“

„T ch dvacet šest za rok bychom m li zvládnout,“ nazna il opa-

trn Fisher. „Naše znalosti a zkušenosti by se m ly každým stoletím

prohlubovat a popula ní politika už desítky let funguje skv le.“

„Dejme tomu, ale te mi pov zte: když opravdu dostaneme ce-

lou pozemskou populaci ve sto t iceti tisících kolonií do kosmu, vyu-

žijeme na to veškeré pozemské zdroje, plus ty z M síce, Marsu a z

asteroid , opustíme slune ní soustavu a vydáme se nazda

h sm -

rem k Sousední hv zd , kam všechny ty kolonie umístíme?“

„To nevím, editeli.“

„Budeme muset nalézt n jakou planetu, dostate

'pozemskou'

na to, aby byla schopná naši obrovskou populaci p ijmout, protože na

jakou krajinotvorbu nebudou prost edky. Na tohle musíme myslet

také a musíme na to myslet te a ne za p t tisíc let.“

„I kdybychom vhodnou planetu nenašli, m žeme kolonie posadit

na ob žné dráhy kolem vhodných hv zd.“ Fisher bez p emýšlení

zakroužil prstem.

„Milý pane, to by nešlo.“

- 239 -

„Se vší úctou, editeli, ale když to jde tady, ve slune ní sousta-

…“

„To vám ekl kdo? Ve slune ní soustav je planeta, která p es

všechny kolonie, co tu máme, obsahuje 99 procent lidského rodu. My

jsme lidstvo a kolonie, to je jen smetí, co nás obklopuje. M že smetí

existovat samo o sob ? Na to nemáme žádný d kaz, já osobn si

myslím, že ne.“

„Možná máte pravdu, editeli,“ p ipustil Fisher.

„ Možná? O tom není pochyb,“ rozhorlil se Koropatský. „Kolo-

nisté si myslí, že námi opovrhují, ale ve skute nosti jsme jejich d ji-

nami, jejich modelem. Jsme pro n nevy erpatelným zdrojem inspi-

race, ke kterému se stále znovu a znovu vracejí. Kdyby z stali sami,

záhy by zdegenerovali.“

„Možná máte pravdu, editeli, ale nic takového se nikdy nezkou-

šelo. Nikdy nenastala situace, kdy by se kolonie pokusily existovat

bez planety –“

„Ale nastala, alespo v analogii. V d jinách lidstva docházelo k

tomu, že n kte í lidé osídlili n jaký ostrov a izolovali se od hlavního

proudu. Irové osídlili Island; Norové Grónsko; vzbou enci ostrov

Pitcairn; Polynésané Velikono ní ostrov. Výsledek? Kolonisté zde-

generovali a n kdy vym eli docela. Pokaždé došlo ke stagnaci. Civi-

lizace se rozvíjela vždycky jen v kontinentálních oblastech nebo na

ostrovech v jejich t sné blízkosti. Lidstvo pot ebuje prostor, množ-

ství, rozmanitost, obzor, hranice. Chápete?“

„Ano, editeli.“ (Za ur itou hranicí už nemá smysl se hádat.)

„Takže,“ – a Koropatský si pedantsky p iložil pravý ukazová ek

na dla levé ruky – „musíme najít planetu, pro za átek alespo jednu.

Což nás znovu p ivádí k Rotoru.“

Fisher udiven povytáhl obo í. „K Rotoru, editeli?“

„Ano. Je to trnáct let, co odešli. Co se s nimi mezitím stalo?“

„Doktorka Wendelová je toho názoru, že už nemusí být naživu.“

(P i t ch slovech ho bodlo u srdce – jako vždycky, když na to po-

myslel.)

„Já vím, že je. Už jsem s ní o tom hovo il a bez poznámek jsem

si vyslechl její názor. Ale rád bych znal váš.“

„Žádný nemám, editeli. Mám pouze toužebnou nad ji, že p eži-

li. Mám na Rotoru dceru.“

- 240 -

„

eba stále ješt máte. Myslete! Co by je mohlo zni it? N jaká

závada? Rotor nebyla lo , ale kolonie, která už padesát let nem la

žádnou vážn jší poruchu. Cestovala prázdným prostorem mezi námi

a Sousední hv zdou, a co m že být neškodn jšího než prázdný

prostor?“

„Miniaturní erná díra, nepovšimnutý asteroid –“

„A d kazy? Jsou to jen dohady s tém nulovou pravd podob-

ností, jak mi tvrdí astronomové. Nebo že by je zni ilo n co z inhe-

rentních vlastností hyperprostoru? Experimentujeme s ním už celé

roky a s ni ím tak inherentn nebezpe ným jsme se nesetkali. Zkus-

me tedy p edpokládat, že Rotor bezpe

dorazil k Sousední hv zd

– pokud se vydal práv tam; ale všechno nazna uje, že by bylo nelo-

gické myslet si n co jiného.“

„Rád bych tomu v il.“

„Ale vyvstává jedna otázka: pokud je Rotor u Sousední hv zdy,

co tam d lá?“

„Existuje.“ (Bylo to n co mezi prohlášením a otázkou.)

„Ale jak? Tím, že obíhá kolem Sousední hv zdy? Samotná kolo-

nie na nekone né, osam lé pouti kolem rudého trpaslíka? Nemyslím.

Zdegenerovali by, to by si rychle sami uv domili. A jsem si jistý, že

by to netrvalo dlouho.“

„A vym eli? To chcete íct, editeli?“

„Ne. Vzdali by to a vrátili se dom . Uznali by svoji porážku a

vrátili se do bezpe í. Nicmén to neud lali a víte, co m napadlo?

Napadlo m , že u Sousední hv zdy našli obyvatelnou planetu.“

„Ale kolem rudého trpaslíka žádná obyvatelná planeta obíhat

nem že, editeli. Je tam nedostatek energie, ledaže by byla velmi

blízko, a tam už je zase p íliš velký slapový vliv.“ Odml el se a za-

hanben zamumlal: „Vysv tlila mi to doktorka Wendelová.“

„Ano, mn to astronomové také vysv tlili. Ale –“ zavrt l hlavou,

„- zkušenost m nau ila, že bez ohledu na to, jak moc se v dci do-

mnívají, že jsou si n ím jistí, p íroda je vždycky dokáže n jak p e-

kvapit. V každém p ípad , vy doufám chápete, pro vás na tu cestu

pouštíme, že?“

„Ano, editeli. Váš p edch dce mi to p islíbil za mnou prokázané

služby.“

„Já mám lepší d vod než jen to. M j p edch dce, sice velký a

pozoruhodný muž, byl ke konci života nemocným lov kem. Jeho

- 241 -

odp rci se domnívali, že se z n ho stal paranoik. V il tomu, že Ro-

tor v

l o nebezpe í, které Zemi hrozí, a odlet l, aniž by nás varo-

val, protože cht l, aby Zem byla zni ena, a za to se cht l Rotoru

pomstít. Nicmén je mrtev a já jsem na jeho míst . A nejsem ani sta-

rý, ani nemocný, ani paranoidní. Za p edpokladu, že Rotor je v bez-

pe í u Sousední hv zdy, není naším úmyslem jim ublížit.“

„To jsem rád, ale nem l byste si o tom promluvit spíše s doktor-

kou Wendelovou? Ona má být kapitánem lodi.“

„Doktorka Wendelová je kolonistka. Vy jste loajální Po-

zemš an.“

„Doktorka Wendelová svou loajalitu dokázala mnohaletou prací

na superluminálním projektu.“

„O tom, že byla loajální projektu, není pochyb. Ale Zemi? M -

žeme se na ni spolehnout a sv it jí poselství, které má Zem v úmys-

lu p edat Rotoru?“

„Smím v

t, editeli, jaké úmysly vlastn Zem s Rotorem má?

Chápu to tak. že od myšlenky potrestat Rotor za to, že nás nevaroval,

se upustilo.“

„Správn . Co chceme te , je spojenectví, lidské bratrství, samé

nejup ímn jší zám ry. Navázat p átelské styky a co nejrychleji se

vrátit s co nejv tším po tem informací o Rotoru a jeho planet .“

„Když tohle eknete doktorce Wendelové – když jí to takto vy-

sv tlíte – tak ur it vaše poselství p edá.“

Koropatský se ušklíbl. „Jeden by tomu v il, ale víte, jak to je. Je

to žena, která už není práv nejmladší. Krásná žena – to se musí ne-

chat – ale je jí už p es padesát.“

„A co má být?“ (Fisher se cítil dot en.)

„Ur it si uv domuje, že když se po úsp šném superluminálním

letu a s nesmírn cennými zkušenostmi vrátí zpátky, bude pro nás

ješt d ležit jší než kdy p edtím; že ji budeme pot ebovat p i projek-

tování nových, lepších, modern jších superluminálních plavidel; že

bude muset školit mladé lidi na superluminální piloty. Ur it jí je

jasné, že už ji do hyperprostoru nikdy znovu nepustíme, bude pro nás

jednoduše p íliš cenná, než abychom si mohli dovolit o ni p ijít. A

proto m že na zpáte ní cest podlehnout pokušení a pustit se n kam

dál. Spat it nové hv zdy, p ekro it nepoznané obzory, to všechno se

pro ni m že ukázat p íliš silným lákadlem. Ale my jí nem žeme do-

volit riskovat víc než v tom jediném – a to nalézt Rotor, získat in-

- 242 -

formace a vrátit se. Stejn tak si nem žeme dovolit žádnou ztrátu

asu. Chápete?“ Hlas mu ztvrdl.

Fisher polkl. „Zajisté nemáte jediný d vod se –“

„Mám na to všechny d vody. Doktorka Wendelová zde byla

vždycky v choulostivém postavení – jako kolonista. To, doufám,

nepop ete. Ze všech lidí, co jich na Zemi je, je to práv ona, na kom

jsme nejvíce závislí, a p itom je kolonista. Musela být podrobena

detailní psychologické analýze. Provedli jsme rozsáhlé psychologic-

ké studie, s i bez jejího v domí, a jsme si docela jistí, že když se jí

naskytne p íležitost, tak se vydá na další pr zkum. A my s ní nebu-

deme ve spojení. Nebudeme v

t, kde je ani co d lá. Nebudeme

dokonce ani v

t, jestli je naživu.“

„A pro mi to všechno íkáte, editeli?“

„Protože víme, že na ni máte velký vliv. Mohl byste ji usm

o-

vat – když budete dostate

rozhodný.“

„Myslím, že m j vliv p ece ujete, editeli.“

„Jsem si jistý, že ne. Vás jsme také pe liv sledovali, a p esn

víme, jak moc na vás naše drahá paní doktorka lpí – možná víc, než

si vy sám uv domujete. Také víme, že jste v rným synem Zem .

Mohl jste odejít s Rotorem, z stat s vaší ženou a dcerou, ale vy jste

se, p estože jste je tím ztratil, vrátil na Zemi. A co víc, ud lal jste to s

domím, že m j p edch dce, editel Tanayama, vás za vaše selhání,

za to, že jste nedokázal získat informace týkající se hyperposilování,

odepíše a že si tím možná zni íte kariéru. To vše mi sta í k tomu,

abych spoléhal na to, že doktorka Wendelová bude pod vaší pevnou

kontrolou a vrátí se nám co nejrychleji a vy sám že nám tentokrát –

tentokrát – p inesete informace, které pot ebujeme.“

„Vynasnažím se, editeli,“ ekl Fisher.

„Ne íkáte to p íliš p esv

iv ,“ ekl Koropatský. „Pochopte

ece d ležitost toho, co po vás žádám. My prost musíme v

t, co

lají, jak jsou silní a jak ta planeta vypadá. Jakmile toto všechno

budeme v

t, pochopíme, co musíme ud lat, jak silní musíme být a

na jaký typ života musíme být p ipravení. Protože, Fishere, my tu

planetu musíme mít a musíme ji mít te . A nemáme jinou volbu, než

použít planetu Roto an .“

„Pokud v bec existuje.“

„To ani ne íkejte,“ ekl Koropatský. „Závisí na tom osud Zem .“

- 243 -

DVACET SEDM

ŽIVOT

59.

Siever Genarr otev el pozvolna o i a zamžoural do sv tla. Zpo-

átku m l problémy se zaost ením a nemohl rozpoznat p edm t, kte-

rý mu vypl oval zorné pole.

Obraz se pomalu vyjas oval a zakrátko Genarr rozeznal Ranay

D'Aubissonovou, vedoucí týmu neurofyzik Kopule.

Genarr ze sebe zesláble vydal: „Marlene?“

D'Aubissonová byla zachmu ená. „Zdá se v po ádku. V této

chvíli mi ale d láte starosti vy.“

Genarr ucítil, jak mu t lem projelo hrozné poznání a pokusil se

ho potla it svým erným humorem. ekl: „To na tom musím být h ,

než jsem si myslel, když tu poletuje p ízrak Nákazy.“

Potom, když D'Aubissonová ne íkala nic, se ost e zeptal: „Je to

tak?“

Zdálo se, že se probrala ze zamyšlení. Sklán la se nad ním, dlou-

há a kostnatá, jemné vrásky kolem pronikavých modrých o í se pro-

hloubily, když na n j pohlédla.

„Jak se cítíte?“ zeptala se ho a jeho otázku nechala bez odpov di.

„Unaven . Hrozn unaven . Ale jinak dob e. Myslím?“ Stoupa-

jící intonací zopakoval svou d ív jší otázku.

„Spal jste p t hodin,“ stále neodpovídala.

Genarr si povzdychl. „Stejn jsem unavený. A musím jít na zá-

chod.“ A za al se namáhav zvedat do sedu.

Na pokyn D'Aubissonové se rychle p iblížil n jaký mladík.

Uchopil Genarra ohledupln pod loktem, ale ten jeho ruku rozho e-

set ásl.

D'Aubissonová ekla:

- 244 -

„Nechte si pomoci, prosím vás. Ješt jsme nestanovili diagnózu.“

Když byl za deset minut Genarr zpátky v posteli, sklí en prone-

sl:

„Žádnou diagnózu. Ud lali jste mi snímek mozku?“

„Ano, jist . Okamžit .“

„A?“

Pokr ila rameny. „Nenašli jsme nic d ležitého, ale to jste spal.

Ud láme další, až budete vzh ru. A musíme provést i jiná vyšet ení.“

„Pro ? Copak nesta í snímek mozku?“

Povytáhla šedivé obo í. „Vy si myslíte, že ano?“

„Tohle na m nezkoušejte. O co jde? Pov zte mi to rovnou.

Nejsem žádné malé dít .“

D'Aubissonová si povzdychla. „Mozkové snímky p ípad Náka-

zy, jež jsme zaznamenali, ukazovaly zajímavé v ci, ale nikdy jsme je

nemohli srovnat s p ednákazovým standardem, protože nikomu z

postižených se p ed jejím vypuknutím snímek mozku ned lal. Než

jsme zavedli pravidelné prohlídky a univerzální snímkovací program

pro všechny obyvatele Kopule, p estalo k tak z ejmým p ípad m

Nákazy docházet. V

l jste to?“

„Nesnažte se m obelstít,“ ekl Genarr otráven . „Ovšem, že to

vím. Myslíte, že jsem ztratil pam ? Z toho tedy vyvozuju –

vyvozovat totiž taky ješt zvládnu, abyste v

la – že p estože máte

j d ív jší snímek a m žete si ho srovnat s tím, který jste mi práv

ud lali, nic významn jšího jste na n m nenašli. Je to tak?“

„K žádným d ležit jším zm nám zjevn nedošlo, ale možná je

tam n co, co se dá považovat za subklinickou situaci.“

„Když jste nic nenašli?“

„Když p ímo nevyhledáváte n co ur itého, tak se stává, že nepo-

st ehnete n jakou drobnou zm nu. Koneckonc jste se zhroutil a to

se vám p ece b žn nestává, veliteli.“

„Tak mi tedy ud lejte další snímek te , když jsem vzh ru, a jest-

li tam bude n co tak drobného, že to uniklo vaší pozornosti, n jak to

už p ežiju. Ale te mi pov zte, co je s Marlene. Jste si jistá, že je v

po ádku?“

ekla jsem, že se zdá být v po ádku, veliteli. Na rozdíl od vás

jsme u ní nezaregistrovali žádné abnormální reakce. Ona se nezhrou-

tila.“

„A je už v bezpe í uvnit Kopule?“

- 245 -

„Ano, sama vás sem dovedla, chvilku p edtím, než jste ztratil

domí. Nepamatujete si to?“

Genarr zrudl a n co ze sebe vykoktal.

D'Aubissonová nasadila pobavený výraz. „Co kdybyste nám

podrobn popsal, co všechno si pamatujete, veliteli. Pov zte nám

všechno. Každá mali kost m že být d ležitá.“

Genarrovy rozpaky se, tím, jak se snažil rozpomenout, ješt zvý-

šily. P ipadalo mu, jako by se to stalo už velmi dávno, m lo to nejas-

né obrysy, stejn jako kdyby se snažil vzpomenout si na n jaký sen.

„Marlene si svlékala sv j E-oblek.“ Chab dodal: „Že?“

„P esn tak. Nechala ho tam, museli jsme pro n j n koho po-

slat.“

„No a když jsem si všiml, co d lá, tak jsem se ji samoz ejm po-

kusil zadržet. Vzpomínám si, že doktorka Insignová vyk ikla, a to m

zalarmovalo. Marlene byla o kus dál po proudu potoka. Pokusil jsem

se zak

et, ale nemohl jsem ze sebe dostat ani hlásku. Pokusil jsem

se k ní rychle dostat, rychle se – rychle se –“

„Rozb hnout,“ doplnila D'Aubissonová.

„Ano, ale – ale –“

„Ale zjistil jste, že nem žete. Byl jste tém paralyzován. Mám

pravdu?“

Genarr p ikývl. „Ano. Tak n jak. Pokoušel jsem se rozb hnout,

ale – nem la jste n kdy takovou tu no ní m ru, kdy vás n kdo pro-

následuje a vy se nijak nem žete p inutit ke b hu?“

„Ano. Ty míváme všichni. Obvykle p ichází, když se nám n ja-

kým zp sobem poda í zamotat ruce nebo nohy do p ikrývek.“

„M l jsem pocit, jako bych byl ve snu. Nakonec se mi poda ilo

vyk iknout, ale bez E-obleku m ur it nemohla slyšet.“

„M l jste pocit, že na vás jdou mdloby?“

„Ani ne. Jen pocit bezmoci a zmatku. Jako by ani nem lo smysl

pokoušet se rozb hnout. Potom m Marlene spat ila a rozb hla se ke

mn . N jak musela poznat, že jsem v maléru.“

„Nevypadalo to, že by m la s b háním n jaké problémy. Je to

tak?“

„Ani jsem si neuv domil, že b žela. Jakoby najednou byla u m .

Potom jsme – Musím se vám p iznat, Ranay. Potom si už nic nepa-

matuji.“

- 246 -

„Do Kopule jste vešli spole

,“ doplnila ho klidn D'Aubisso-

nová. „Pomáhala vám, podpírala vás. Jakmile jste byl v Kopuli, tak

jste se zhroutil. A te – vás mám tady.“

„A myslíte si, že mám Nákazu.“

„Myslím si, že jste zažil n co nenormálního, ale na mozkovém

snímku vám nemohu nic najít, a to m mate. To je všechno.“

„Byl to pro m šok, vid t jak, je Marlene v nebezpe í. Pro by si

svlékala E-oblek, kdyby ne –“ najednou se zarazil..

„Kdyby nepodléhala Nákaze. Tak jste to myslel?“

„Napadlo m to.“

„Ale vypadá, že je v po ádku. Chcete se ješt trochu prospat?“

„Ne. Ud lejte mi další mozkový snímek a dohlédn te na to, aby

dopadl dob e, protože te , když jsem tu historku ze sebe vyklopil, mi

je už o poznání líp. Hned potom se musím pustit do práce, vy ukrut-

nice.“

„I kdyby snímek mozku dopadl napohled dob e, veliteli, tak z -

stanete p inejmenším ty iadvacet hodin na l žku. Na pozorování,

zajisté chápete.“

Genarr teatráln zasténal. „To mi nem žete ud lat. Nem žu tu

ece celý den tr et a

et do stropu.“

„To ani nemusíte. M žeme vám sem dát stojan, abyste si mohl

íst nebo se dívat na holovizi. Dokonce k vám pustíme jednu nebo

dv návšt vy.“

„A ty m budou také pozorovat, p edpokládám.“

„Je dost dob e možné, že jim položíme n kolik otázek. A te

znovu p ichystáme za ízení na snímkování.“ Oto ila se, ale potom se

k n mu s nevýrazným úsm vem znovu obrátila. „Je velmi pravd po-

dobné, že jste v po ádku, veliteli. Vaše reakce se mi zdají normální.

Ale my musíme mít jistotu, chápete?“

Genarr n co zamru el a když se D'Aubissonová znovu obrátila,

aby odešla, vyplázl na ni jazyk. To byla také normální reakce, na-

padlo ho.

60.

Když Genarr op t otev el o i, spat il nad sebou smutné Eugenii-

ny o i.

- 247 -

ekvapen si za al sedat. „Eugenie!“

Usmála se na n j, ale smutek jí ve tvá i z stal.

„Pustili m k tob . Prý jsi v po ádku.“

Genarr ucítil, jak mu spadl kámen ze srdce. V

l, že je v po ád-

ku, ale bylo p íjemné slyšet, že se to potvrdilo.

Hrdinským tónem prohlásil: „Ovšem, že jsem. Snímek mám v

po ádku jak ve spánku, tak p i bd ní. Navždy. Jak se vede Marlene?“

„Její mozkový snímek je také naprosto normální.“ Ale ani to ne-

pozvedlo Eugeniinu náladu.

„Jak vidíš byl jsem Marlenin kanárek, jak jsem slíbil. Zap sobilo

to na m , a už to bylo cokoli, d ív než na ni.“ Ale potom zm nil tón.

Nebyl as na žertování.

„Eugenie, jak se ti mám omluvit? Nejd ív jsem nedával pozor na

Marlene a potom jsem byl zase p íliš paralyzovaný strachem, než

abych n co ud lal. Dokonale jsem t zklamal a to ješt potom, co

jsem ti s takovou jistotou tvrdil, že se o ni postarám. Opravdu je to

neomluvitelné.“

Insignová zavrt la hlavou. „Ne, Sievere. Ani trochu to nebyla

tvoje chyba. Jsem hrozn ráda, že t dovedla zpátky.“

„Nebyla to moje chyba?“ Genarrovi to vyrazilo dech. Ovšem, že

to byla jeho chyba.

„Ani v nejmenším. Existuje n co mnohem horšího než jen to, že

si Marlene s takovou pošetilostí svlékla ochranný oblek nebo že jsi

nebyl schopný v as zareagovat. Mnohem horšího. Tím jsem si jistá.“

Genarr ucítil, jak mu p eb hl mráz po zádech. Co m že být

mnohem horšího? pomyslel si. „O em to mluvíš?“

Vysko il z l žka a najednou si uv domil, že má holé nohy a na

sob zcela nevhodný župan. Sp šn p es sebe p ehodil lehkou p i-

krývku.

„Sedni si a mluv,“ p ikázal jí. „Je Marlene v po ádku? Víš o ní

co, co mi nechceš íct?“

Insignová se posadila a obda ila Genarra vážným pohledem.

íkají, že je v po ádku. Mozkový snímek má naprosto normální. Ti,

co se zabývají Nákazou, tvrdí, že nevykazuje žádné symptomy.“

„Tak pro tady sedíš a vypadáš, jako by nastal konec sv ta?“

„Myslím, že nastal, Sievere. Toho našeho ano.“

„Co tím chceš íct?“

- 248 -

„Nedokážu to vysv tlit ani logicky zd vodnit. Musel bys mluvit

s Marlene, abys to pochopil. Ona prosadí svou, Sievere. V bec jí

nep ipadá, že by provedla n co špatného. Trvá na tom, že v E-obleku

nem že Erythro náležit prozkoumat – ucítit ji, p esn takhle to ekla

– a že nemá v úmyslu si ho ješt n kdy obléknout.“

„V tom p ípad nep jde ven.“

„Jenže Marlene íká, že p jde. Docela sebejist . Kdy jen bude

chtít, tvrdí. A sama. Viní se z toho, že t nechala, abys šel s ní. Ne, že

by jí bylo jedno, co se ti p ihodilo, abys m chápal. Opravdu, když

mluvila o tom, co se ti mohlo stát, kdyby t v as nedovedla do Kopu-

le, objevily se jí v o ích slzy.“

„A ani to ji nezviklalo?“

„Ne, to je na tom to nejdivn jší. Te si je jistá, že jsi byl v ne-

bezpe í, že kdokoli jiný m že být v nebezpe í. Ale ne ona. Je si tak

jistá, Sievere, že bych –“ Zavrt la hlavou a zašeptala: „Nevím, co

mám d lat.“

„Je si od p írody tak jistá, Eugenie. Sama to víš lépe než já.“

„Ale ne takhle. Je to, jako by v

la, že ji nem žeme zastavit.“

„T eba m žeme. Promluvím si s ní, a jestli se vytasí s tím svým

'Nem žeš m zastavit', tak ji prost pošlu zpátky na Rotor – a oka-

mžit . Byl jsem na její stran , ale po tom, co se mi stalo venku, se

obávám, že budu muset být p ísn jší.“

„Jenže ty nebudeš.“

„Pro ne? Kv li Pittovi?“

„Ne. Prost nebudeš.“

Genarr na ni zíral, a potom se zaražen zasmál. „Ale no tak, zas

tak moc si m kolem prstu neomotala. Možná si p ipadám jako hod-

ný strý ek Siever, Eugenie, ale tak hodný, abych jí dovolil riskovat,

zase nejsem. Existují ur ité hranice a uvidíš, že vím, jak je vymezit.“

Odml el se a potom posmutn le pokra oval: „Zdá se, že jsme si vy-

nili úlohy, ty a já. Do dnešního dne jsi to byla ty, kdo trval na tom,

abychom ji zastavili, a já byl ten, kdo íkal, že to nem žeme ud lat.

Te je to naopak.“

„To proto, že tebe vystrašilo to, co se stalo venku, a m to, co se

stalo potom.“

„Co se stalo potom, Eugenie?“

„Já jsem cht la vymezovat hranice, jakmile se vrátila do Kopule.

ekla jsem jí: 'Tak poslouchej, sle no, neopovažuj se se mnou takto

- 249 -

mluvit, protože jinak neopustíš ani sv j pokoj, natož Kopuli. Zamknu

, když bude t eba i svážu, a první raketou se vrátíme na Rotor.'

Chápeš, byla jsem tak vzteklá, že jsem jí vyhrožovala vším mož-

ným.“

„No a co ud lala? Vsadil bych se o nevím co, že se nerozbre ela.

ekl bych, že zask ípala zubama a postavila se ti na odpor. Je to

tak?“

„Ne. Ješt jsem nebyla ani v polovin , když mi za aly drkotat

zuby a ztratila jsem

. Zalila m vlna nevolnosti.“

Genarr se zamra il:

„Chceš mi snad tvrdit, že si myslíš, že Marlene disponuje n ja-

kou zvláštní hypnotickou silou, která nám m že zabránit jí odporo-

vat? To je p ece nesmysl. Všimla sis u ní n kdy p edtím n eho po-

dobného?“

„Ne, jist že ne. Dokonce ani te ne. Ona s tím nemá nic spole -

ného. Musela jsem v tu chvíli, kdy jsem jí vyhrožovala, vypadat

strašn , a to ji ur it vyd silo. Byla velmi znepokojená. Je nemysli-

telné, aby to zp sobila ona a potom tak reagovala. A když jste vy dva

byli venku a ona se svlékala, tak se na tebe v bec nedívala. Byla k

tob zády. Dívala jsem se, takže to vím. A p esto jsi zjistil, že nem -

žeš nijak zakro it, a když si ona uv domila, že máš problémy, vrhla

se ti na pomoc. Nemohla by ti to v dom ud lat a vzáp tí reagovat

takovým zp sobem.“

„Ale to –“

„Ješt jsem neskon ila. Po tom, co jsem jí pohrozila, nebo spíše

po tom, co se mi nepoda ilo jí pohrozit, jsem se už neodvážila íct jí

co, co by nebylo dokonale neutrální, ale m žeš si být jistý, že jsem

ji nespustila z o í a p itom jsem se snažila, aby to nepoznala. V jednu

chvíli se pustila do

i s jedním ze strážných – máš jich tu všude

plno.“

„Teoreticky,“ zabru el Genarr, „je Kopule vojenské stanovišt .

Stráže pouze udržují po ádek, pomáhají, když je t eba –“

„To jist ,“ ekla Insignová s nádechem pohrdání. „Anebo se Ja-

nus Pitt jistí, aby vás m l všechny pod dohledem a pod kontrolou, ale

to je vedlejší. Marlene se strážným chvíli rozmlouvala, vypadalo to,

že se dohadují. Když Marlene odešla, tak jsem za ním p išla a zeptala

se ho, co po n m Marlene cht la. Zdráhal se mi to pov

t, ale nako-

- 250 -

nec jsem to z n j vytáhla. ekl, že cht la, aby jí za ídil n jakou pro-

pustku, aby mohla z Kopule voln odcházet a p icházet.“

„Zeptala jsem se, 'Co jste jí na to ekl?'

Odpov

l: 'Že n co takového musí povolit velitel, ale že se jí

pokusí pomoci'.

Byla jsem pobou ená. 'Co tím myslíte, pomoci?' Jak jste jí mohl

co takového slíbit?

A on povídá: 'N co jsem jí musel odpov

t, madam. Pokaždé,

když jsem se pokusil tvrdit, že to nejde, tak se mi ud lalo zle.'“

Genarr ohromen naslouchal. „Chceš mi snad íct, že to Marlene

lá podv dom – to, že se každému, kdo se jí pokusí odporovat,

ud lá zle, a ona si to p itom ani neuv domuje?“

„Ne, ovšem, že ne. Nevím, jak by v bec n co mohla d lat. Kdy-

by to byla n jaká podv domá schopnost, projevilo by se to už na

Rotoru, a to se nikdy nestalo. A netýká se to každého druhu opono-

vání. V era ve er si cht la jít p i ve

i pro p ídavek, a já úpln za-

pomn la, že jí nesmím odporovat, a tak jsem ji ok ikla, 'Ne, Marle-

ne.' Tvá ila se hrozn vzpurn , ale poslechla a mn se v bec nic ne-

stalo. Ne, myslím, že k tomu, že se jí nedá odporovat, dochází jen ve

spojení s Erythro.“

„A jak si to teda vysv tluješ, Eugenie? Zdá se, že už na to máš

jakou teorii. Kdybych byl Marlene, p

etl bych si t jako knihu a

poznal, co je to za teorii, ale protože nejsem, musíš mi to pov

t

sama.“

„Nemyslím, že by to byla Marlene, kdo to má všechno na sv -

domí, ale – sama planeta.“

„Planeta!“

„Ano, Erythro! Planeta. Ovládá Marlene. Pro jinak by si byla

tak jistá, že je v

i Nákaze imunní, a že se jí nic nestane? Nás ostatní

ovládá také. Když ses ji pokusil zastavit, tak sis to odskákal. Já taky.

Strážný jakbysmet. V prvních dnech existence Kopule si to odskáka-

lo hodn lidí, protože planeta se cítila být ohrožována a tak stvo ila

Nákazu. Potom, když to vypadalo, že se všichni spokojíte s pobytem

v Kopuli, se p estala bránit a Nákaza ustala. Chápeš, jak to všechno

do sebe zapadá?“

„Takže ty si myslíš, že Planeta chce mít Marlene na svém po-

vrchu?“

„Vypadá to tak.“

- 251 -

„Ale pro ?“

„Nevím. Nep edstírám, že tomu rozumím. Pouze ti íkám, jak to

musí být.“

Genarr v hlas zm kl. „Eugenie, p ece musíš v

t, že planeta

nem že nic takového provád t. Je to jen hromada kamení a kovu.

Dala ses na mysticismus?“

„Ne. Sievere, nebu hloupý a nenech se zlákat vysv tlením, že

jsem bláznivá ženská. Jsem, špi kový v dec a na mém uvažování

není nic mystického. Když íkám planeta, nemám tím na mysli kov a

kamení, ale to, že na téhle planet existuje n jaká mocná, všepro-

stupná forma života.“

„To by musela být neviditelná. Tohle je pustý sv t bez jakýchko-

li forem života p evyšujících prokaryoty, o inteligenci ani nemluv .“

„Co víš o tomhle pustém sv

, jak ho nazýváš? Byl d kladn

prozkoumán? Pro esali jste ho skrz naskrz?“

Genarr pozvolna zavrt l hlavou. Skoro zaprosil: „Eugenie, za í-

náš propadat hysterii.“

„Myslíš, Sievere? Promysli si to a pov z mi, jestli jsi p išel na

lepší vysv tlení. Já ti íkám, že život na této planet – a je to cokoli

– nás tu nechce. Jsme ztraceni. A co chce po Marlene“ – hlas se jí

zachv l – „si rad ji nep edstavuji.“

- 252 -

DVACET OSM

START

61.

Oficiáln to neslo velmi komplikovaný název, ale mezi t mi n -

kolika Pozemš any, kte í m li možnost se s tím setkat, se tomu íkalo

Stanice ty i. Z názvu bylo z ejmé, že jí d íve p edcházely t i obdob-

né objekty – z nichž už žádný nesloužil svému ú elu, vlastn byly

prakticky demontovány. Existovala také Stanice p t, která nikdy ne-

byla dokon ena a postupn zchátrala.

Je sporné, zda m la v tšina pozemského obyvatelstva v bec po-

tí o existenci Stanice ty i, která zvolna obíhala kolem Zem po

orbit nacházející se hodný kus za M sícem.

První stanice bývaly odrazovými m stky Zem , kde se zakládaly

kolonie a posléze, když se toho ujali sami kolonisté, se ze Stanice

ty i stala pozemská základna pro lety na Mars.

Takový let na Mars se však uskute nil pouze jediný, jelikož se

ukázalo, že kolonisté byli pro dlouhé lety po psychologické stránce

daleko lépe vybaveni (žili vlastn ve sv

, který byl ve skute nosti

jedna obrovská vesmírná lo ) a Zem jim to s uleh ením p enechala.

Stanice ty i v sou asné dob k n emu sloužila jen z ídkakdy a

byla udržována jen jako pozemský op rný bod ve vesmíru, jako

symbol toho, že kolonisté nejsou jedinými vlastníky nezm rného

prostoru za hranicemi pozemské atmosféry.

Te však Stanice ty i m la sv j ú el.

žkopádn k ní mí ila velká nákladní lo a nesla s sebou po-

sti (ší ící se mezi koloniemi), že se chystá další – ve dvacátém t e-

tím století první – pokus dostat pozemskou posádku na Mars. N kte í

íkali, že jde pouze o výzkumné cíle, jiní, že jde o založení pozemské

kolonie na Marsu, aby se obešlo t ch pár kolonií, které kolem planety

- 253 -

obíhaly; a další se domnívali, že Zem chce vybudovat p edsunutou

základnu na n kterém rozm rn jším asteroidu, na který si ješt žádná

kolonie ne inila nárok.

Ve skute nosti se v nákladním prostoru lodi nacházel Superlumi-

nal s posádkou, jež ho m la dopravit ke hv zdám.

Tessa Wendelová, p estože z ní byl už osm let tém Pozemš an,

se s vesmírem vyrovnala klidn jako každý rozený kolonista.

Vesmírné lodi svou podstatou mnohem víc p ipomínaly kolonie než

planetu Zemi. A to byl d vod, pro se Crile Fisher, p estože absol-

voval už tolik vesmírných let , cítil pon kud nesv j.

Tentokrát to bylo n co víc než jen nep irozenost vesmírného

prostoru, co se podepisovalo na nap tí posádky na palub nákladní

lodi. Fisher si st žoval: „Nem žu to ekání vydržet, Tesso. Trvalo

nám to celá léta, abychom se dostali, kde jsme, Superluminal je ho-

tový, a my stále ekáme.“

Wendelová na n j zamyšlen pohlédla. Takto si jeho roli nikdy

nep edstavovala. Co po n m cht la, byly chvíle odpo inku, které by

mozku, unavenému náro ností projektu, umožnily nabrat erstvých

sil. To bylo to, co o ekávala; ale dopadlo to docela jinak.

Najednou zjistila, jak bezmocn na n m lpí. Jeho problémy se

staly jejími. Roky jeho ekání te bezpochyby p ijdou vnive a ona

se obávala jeho zoufalství, které bude následovat po nevyhnutelném

zklamání. Prozírav se snažila krotit jeho sny studenou sprchou,

zchladit jeho unáhlené nad je na shledání s dcerou, ale neusp la.

Pokud se za poslední léta v bec n co zm nilo, tak jen to, že jeho

optimismus, bez žádného patrného d vodu – alespo žádného, který

by jí vysv tlil – ješt vzrostl.

Tessa se nakonec uspokojila (a uklidnila) faktem, že to nebyla

jeho žena, na kterou se Crile t šil, ale pouze dcera. Ovšem, po prav-

, nikdy nepochopila jeho stesk po dce i, kterou vid l naposledy

jako nemluvn . Sám jí žádné vysv tlení nenabídl a ona se o n j ne-

prosila. Na taky? Byla si jistá, že jeho dcera není naživu, že na Ro-

toru není nic naživu. Jestli se Rotor opravdu nacházel v blízkosti

Sousední hv zdy, tak jen jako obrovská hrobka vznášející se v pro-

storu, navždy bloudící a navždy ztracená (opak by musel být obrov-

ská náhoda). Bude Crila muset n jak uklidnit a udržet p i smyslech,

až se nevyhnutelná p edstava stane realitou.

- 254 -

„Zbývají už jen dva m síce ekání – nanejvýš,“ ekla Tessa ko-

nejšiv . „Když jsme mohli ekat roky, tak už nás dva m síce nezabi-

jí.“

„Práv to mnohaleté ekání iní pouhé dva m síce nesnesitelný-

mi,“ zamumlal Fisher.

„Dívej se na to z jiné stránky, Crile,“ ekla Wendelová. „Nau se

sklonit p ed nutností. Sv tový kongres nám jednoduše d ív vyrazit

nedovolí. Upírají se na nás zraky všech kolonií a neexistuje žádná

záruka, že všechny uv ily prohlášení, že máme namí eno k Marsu.

Vzhledem k celkovým výsledk m Zem v dobývání vesmíru na tom

jist není nic zarážejícího. Když setrváme dva m síce v ne innosti,

budou se domnívat, že máme potíže – tomu naopak uv í nadmíru

ochotn , uklidní je to a odvrátí jejich pozornost.“

Fisher zlostn zavrt l hlavou. „Koho zajímá, jestli se dozví, co

láme? Vystartujeme a zmizíme. Potom celé roky superluminální

let nezopakujeme – mezitím budeme disponovat celou flotilou super-

luminálních plavidel a rychlými kroky sm ovat k dobytí galaxie.“

„Nebu si tím tak jistý. Je snazší n co okopírovat a vylepšit, než

vymyslet. A pozemská vláda, vzhledem ke svým žalostným výsled-

m ve vesmíru, kde kolonie mezitím dosáhly v ku dosp losti, z

psychologických d vod zjevn prahne po neoddiskutovatelné prio-

rit .“ Pokr ila rameny. „Krom toho pot ebujeme víc asu na pro-

zkoušení Superluminalu v podmínkách nízké gravitace.“

„Ty vaše testy nikdy neskon í, že?“

„Nebu netrp livý. Tohle je tak nová a nevyzkoušená technolo-

gie a je tak nepodobná všemu, co kdy lidstvo m lo, že jí žádné testy

navíc nemohou uškodit, zvlášt když trochu tápeme v tom, jak p e-

chod do a z hyperprostoru ovliv uje intenzitu gravita ního pole.

Vážn , Crile, nem žeš nám mít za zlé, že jsme opatrní. Koneckonc

ed pouhými deseti lety byl superluminální let považován za teore-

ticky nemožný.“

„I opatrnosti m že být n kdy p íliš.“

„Snad. Ale nakonec to budu já, kdo rozhodne, že už jsme ud lali,

co se po nás cht lo. Potom vystartujeme. Slibuji, že bezd vodn

e-

kat nebudeme. Nebude to zbyte ná opatrnost.“

„Doufám.“

Wendelová na n j pochybova

pohlédla. Musela se zeptat.

„Víš, Crile, v poslední dob jsi n jak nesv j. Dva m síce jsi ho el

- 255 -

nedo kavostí, potom jsi n jakou dobu ochladl a te jsi zase jako na

trní. Stalo se snad n co, o em nevím?“

Fisher se najednou uklidnil. „Nic se nestalo. Co by se m lo stát?“

Wendelové se zdálo, že se uklidnil p íliš rychle, že p echod z na-

tí do pohody byl nanejvýš podez elý. ekla: „To se ptám já tebe,

co se asi mohlo stát. Pokoušela jsem se t varovat, Crile, že Rotor

jako fungující sv t pravd podobn nenajdeme, pokud ho v bec na-

jdeme. Nenajdeme – pravd podobn nenajdeme žádného z jeho oby-

vatel naživu.“ Vyslechla si jeho umín né ml ení a potom dodala:

„Copak jsem t na takovou možnost neupozor ovala?“

astokrát,“ odv til Fisher.

„A ty se zatím chováš, jako by ses už nemohl do kat n eho, z

eho se jisto jist vyklube š astné shledání. Je nebezpe né spoléhat

na klamné nad je, stav t na nich všechno. Co je p

inou tak náhlé

zm ny tvého postoje? Mluvil jsi s n jakým neospravedlnitelným

optimistou?“

Fisher zrudl.

„Pro bych musel s n kým mluvit? Pro bych sám nemohl dojít

v této nebo kterékoli jiné v ci k n jakému záv ru? To, že nerozumím

teoretické fyzice a ty ano, ješt neznamená, že jsem natvrdlý nebo

úpln tupý.“

„Ne, Crile. Nic takového jsem si o tob nikdy nemyslela, a ani

jsem to necht la nazna it. Pov z mi, co si ty myslíš o Rotoru?“

„Nic sv toborného ani duchaplného. Jenom bych ekl, že v

prázdném prostoru se s velkou pravd podobností nenajde nic, co by

mohlo Rotor zni it. Je snadné íkat, že jestli Rotor v bec dorazil k

Sousední hv zd , m že už z n j být vrak, ale co je mohlo jak cestou,

tak potom, co dorazili, zni it? Prosím t , popiš mi n jaký konkrétní

katastrofický scéná – kolize – jiné civilizace – cokoli.“

Wendelová naléhavým tónem odmítla: „Nemohu, Crile. Nemám

žádné mystické vize toho, co se jim p ihodilo. Jde jen o samotné hy-

perposilování. Je to nevypo itatelná technologie, to mi v . Nepouží-

vá rovnom rným zp sobem prostor ani hyperprostor, ale klouže po

jejich rozhraní, kolísá v krátkých periodách jak na jednu, tak na dru-

hou stranu a p echází z prostoru do hyperprostoru a potom z hyper-

prostoru zpátky do prostoru a to i n kolikrát za minutu. Takže k ta-

kovému p echodu dojde b hem jejich cesty odtud k Sousední hv zd

miliónkrát i víc.“

- 256 -

„A co?“

„To, že p echod je mnohem nebezpe

jší než úrov ový let v

prostoru i hyperprostoru. Nevím, jak dalece Roto ané zvládli hyper-

prostorovou teorii, ale je pravd podobné, že ji zvládli jen v základní

form , jinak by jist vyvinuli opravdový superluminální let. P i na-

šem projektu, který hyperprostorovou teorii rozpracoval do nejmen-

ších podrobností, se nám poda ilo stanovit, jaké vlivy má na hmotné

objekty p echázení z prostoru do hyperprostoru a vice versa.

Pokud je objektem bod, nep sobí na n j b hem p echodu žádné

nap tí. Pokud to však bod není – pokud je to trochu rozm rn jší ást

hmoty, jako by byla naše lo – pak vždycky existuje omezený aso-

vý úsek, b hem kterého je jedna jeho ást v prostoru a druhá v hy-

perprostoru. To vytvá í nap tí – jeho velikost závisí na velikosti ob-

jektu, fyzikálním složení, rychlosti p echodu a tak dále. Nebezpe í,

které z jediného – i z tuctu p echod – vyplývá, je dokonce i pro

objekt velikosti Rotoru vícemén zanedbatelné.

Až se Superluminal vydá – superlumináln – na cestu k Sousední

hv zd , m žeme takových p echod ud lat celý tucet anebo taky jen

dva. Bude to bezpe ný let. Naproti tomu, b hem letu s hyperposilo-

váním dojde k milionu takových p echod , abys v

l, tedy vzroste

pravd podobnost výskytu osudného nap tí.“

Fisher vypadal zd šen . „Je to jisté?“

„Ne, nic není jisté. Je to statistická záležitost. Lo m že projít

miliony – nebo miliardami p echod – bez toho, aniž by se n co p i-

hodilo. Na druhou stranu m že být zni ena už p i prvním p echodu.

Ovšem pravd podobnost n eho takového každým p echodem rychle

nar stá.

To tedy znamená, že Rotor se vydal na cestu jen s minimálními

znalostmi o riziku, které s sebou p echody nesou. Kdyby v

li víc,

tak by nikdy neodlet li. Je tedy velká pravd podobnost, že n jakým

nap tím prošli, nap tím, které mohlo být dostate

slabé, aby jim

umožnilo 'dopotácet' se k Sousední hv zd , nebo takové, které bylo

dostate

silné, aby je zcela vymazalo ze sv ta. Proto tam m žeme

najít vrak nebo taky v bec nic.“

„Nebo kolonii, která p ežila,“ odsekl rebelantsky Fisher.

„Nebo,“ p ipustila Wendelová. „Nebo se proti vší pravd podob-

nosti m žeme sami dostat do osudného nap tí a z toho d vodu nic

nenajít. Chci po tob , abys byl p ipravený, ne na ur itosti, ale na

- 257 -

možnosti. A pamatuj, že ti kdo na to pohlížejí bez podrobných v -

domostí hyperprostorové teorie, mohou jen velmi t žko dojít k n ja-

kým rozumným záv

m.“

Fisher upadl do hlubokého a zjevn sklí eného ticha, zatímco

Wendelová ho znepokojeným pohledem sledovala.

62.

Pro Tessu Wendelovou byla Stanice ty i podivným prost edím.

Bylo to, jako kdyby n kdo zamýšlel vybudovat malou kolonii, ale

itom ji vybavil jen jako kombinaci laborato e s observato í a star-

tovací plošinou. Nebyly tam žádné farmy, žádné p íbytky, nic z toho.

co tvo ilo p íslušenství kolonie, by už jakkoli malé. Dokonce jí chy-

la i rotace, která by ji ud lila p íslušné pseudogravita ní pole.

Ve skute nosti nebyla stanice nic víc než vesmírná lo s nadbyt-

kem prostoru. P estože mohla být permanentn obydlená – za p ed-

pokladu, že by se zajistil nep etržitý p ísun potravin, vzduchu a vody

(n jaká recyklace tam existovala, ale nebyla ekonomická) – bylo

ejmé, že by tam jednotlivec dlouho nevydržel.

Crile Fisher jízliv poznamenal, že Stanice ty i p ipomíná jednu

ze starodávných kosmických stanic z po átk Kosmického v ku,

která n jakým nedopat ením p ežila do dvacátého t etího století.

Ovšem v ur itém ohledu byla p ece jen jedine ná. Nabízela pa-

noramatický pohled na systém Zem -M síc. Z kolonií, které Zemi

obíhaly, šlo ob t lesa jen z ídkakdy spat it v jejich skute né vzá-

jemné poloze. Avšak ze Stanice ty i nebyly Zem a M síc vid t

nikdy víc než patnáct stup

od sebe, a jak se Stanice ty i otá ela

kolem gravita ního centra systému (tedy zhruba kolem Zem ), skýtal

pohled na prom nlivé postavení obou t les, jak z hlediska polohy,

tak i fáze a m nící se velikosti M síce (podle toho, zda pozorovatel

stál na téže stran stanice, které odpovídala strana Zem , nebo na

opa né), nekone nou, dech vyrážející podívanou.

Slunce bylo automaticky blokováno 'umzatem' (Wendelová se

musela n koho zeptat, aby zjistila, že to znamená zkratku pro „Um -

lé zatm ní“) a výhled na oblohu stanice se zhoršil pouze tehdy, když

Slunce prošlo p íliš blízko M síce nebo Zem .

- 258 -

Nyní se projevil Tessin kolonistický p vod, protože toto p edsta-

vení Zem a M síce ráda sledovala, hlavn proto (vysv tlovala), že

tak m la jistotu, že už není na Zemi.

Alespo tak to ekla Fisherovi. Ten se jen kysele usmál. Neušlo

mu její rychlé rozhlédnutí, než to vyslovila.

Pravil: „Vidím, že mi to nechceš íci, hlavn proto, že jsem Po-

zemš an a mohlo by se m to dotknout. Ale žádné strachy, jsem nad

cí.“

„Nev ím ti ani slovo, Crile.“

astn se na n j usmála. Hodn se zm nil od té nemilé rozmlu-

vy, tehdy, kdy se poprvé dostali na Stanici ty i. Byl naštvaný, ano,

ale spíš tím hore ným o ekáváním „n eho“, než ímkoli jiným.

Zeptal se:

„Vážn si myslíš, že tvému kolonistickému p vodu ješt i v této

fázi hry ned

ují?“

„Jist . Oni nikdy nezapomínají. Jsou stejn konzervativní jako já

a já nikdy nezapomínám, že jsou to Pozemš ané.“

„Asi zapomínáš, že i já jsem Pozemš an.“

„To proto, že ty jsi Crile a do žádné jiné škatulky nezapadáš. A

já jsem Tessa. A tím to hasne.“

Fisher zamyšlen pronesl:

„Neštve t n kdy, že jsi superluminální pohon vypracovala pro

Zemi a ne pro svou rodnou Adelii?“

„Ale já jsem to neud lala pro Zemi a za jiných okolností bych to

neud lala ani pro Adelii. V každém p ípad to d lám pro sebe. Do-

stala jsem k vy ešení ur itý problém a úsp šn jsem jej zvládla. Te

vejdu do historie jako vynálezce superluminálního pohonu a to jsem

ud lala pro sebe. Možná to zazní nabub ele, ale d lám to také pro

lidstvo. Nezáleží na tom, na kterém sv

k objevu dojde. N kdo na

Rotoru vynalezl hyperposilování, ale te ho máme i my, a stejn tak

ostatní kolonie. Superluminální pohon budou mít všechny kolonie

nakonec také. Vývoj se m že odehrát kdekoli, nakonec to stejn po-

že celému lidstvu.“

„Ale Zem ho pot ebuje víc než ostatní kolonie.“

„Myslíš kv li Sousední hv zd , které se kolonie mohou snadno

vyhnout tím, že v p ípad nutnosti odletí pry , což Zem nem že.

Nu, ano, ale tento problém p enechám pozemským v dc m. Já jim

- 259 -

dodala nástroj a oni už musí vypracovat metodu, jak ho co nejlépe

využít.“

„Jestli to dob e chápu, tak zítra odlétáme,“ podotkl Crile.

„Ano, kone

. Ud lají z toho holografický záznam a my v n m

budeme hrát hlavní role. Ale kdoví, jestli to budou n kdy moci pustit

široké ve ejnosti a koloniím.“

„Ne d ív než se vrátíme,“ souhlasil Fisher. „Nemá smysl dávat to

do holovize, když si nemohou být jistí, jestli se v bec n kdy vrátíme.

Už jen to ekání pro n bude hrozné, když s námi nebudou mít žádný

kontakt. Když p istáli na M síci první kosmonaute, byli po celou

dobu v kontaktu se Zemí.“

„Pravda,“ p ipustila Wendelová, „ale když Kolumbus vyplul na

Atlantik, neslyšeli o n m špan lští vlada i d ív, než když se po sedmi

sících vrátil zpátky.“

„Zem má nyní v sázce mnohem víc, než m lo Špan lsko p ed

sedmi stoletími. Je to opravdu velká škoda, že nemáme superlumi-

nální komunikaci, když máme superluminální let.“

„Já si to myslím také. Stejn jako Koropatský, který na m siln

naléhal, abych telekomunikaci vypracovala. Ale, jak jsem mu i ekla,

já nejsem žádná zázra ná nadp irozená síla, která ze sebe chrlí na

po kání, co si kdo zamane. Jedna v c je poslat hyperprostorem kus

hmoty, a n co docela jiného dostat hyperprostorem jakési zá ení.

ídí se jinými zákonitostmi dokonce i v oby ejném prostoru, takže

Maxwell své elektromagnetické rovnice nevypracoval d ív, než za

celá dv století potom, co Newton vypracoval gravita ní rovnice. V

hyperprostoru se hmota a zá ení také ídí r znými zákonitostmi, no a

to druhé nám stále vzdoruje. Jednou superluminální komunikaci bu-

deme mít, ale zatím ji nemáme.“

„To je zlé,“ ekl zamyšlen Fisher. „M že se stát, že bez super-

luminální komunikace se superluminální let stane nepraktickým.“

„Pro pak?“

„Protože absence superluminální komunikace od ízne pupe ní

ru. Mohou kolonie existovat daleko od Zem – daleko od zbytku

lidstva – a p ežít?“

Wendelová se zamra ila.

„Co je to za novou filozofickou linii, po které ses tak najednou

pustil?“

- 260 -

„To m jen tak napadlo. Ty, jako kolonista, jsi na to zvyklá a

možná ti nep ipadá, že by život na kolonii byl ve skute nosti lidským

tvor m nep irozený.“

„Opravdu? Mn se nikdy nep irozený nezdál.“

„Protože ve skute nosti jsi na takové kolonii nežila. Žila jsi v ce-

lém systému kolonií, z n hož jedna byla velká planeta s miliardami

obyvatel. Co když Roto ané, když dorazili k Sousední hv zd , zjisti-

li, že život na izolované kolonii není to ono? V tom p ípad by se

jist vrátili k Zemi, ale to se nestalo. Co když je to proto, že tam na-

lezli obyvatelnou planetu?“

„Obyvatelnou planetu obíhající kolem rudého trpaslíka? Nanej-

výš nepravd podobné.“

„P íroda nás ráda ob as dob hne a vyvrátí to, co se s takovou jis-

totou p edpokládalo. ekn me, že tam je obyvatelná planeta. Nem la

by se pe liv prostudovat?“

„Ach tak, za ínám chápat, kam mí íš. Chceš íct, že naše lo

že dorazit k Sousední hv zd a zjistit, že tam je n jaká planeta.

Museli bychom si jí potom všimnout, z dálky poznat, zda není obý-

vaná, a dát se do jejího podrobn jšího pr zkumu. Cht l bys, aby-

chom na ní p istáli a provedli co možná nejrozsáhlejší pozorování, a

abychom se zárove pokusili najít tvou dceru. Ale co když neurono-

vý detektor nezachytí v žádné z planetárních soustav, které m že

Sousední hv zda mít, ani stopu inteligence? Musíme i p esto jednot-

livé planety prozkoumat?“

Fisher zaváhal: „Ano. Kdybychom zjistili jen náznak, že by

mohla být n která obyvatelná, myslím, že je budeme muset pro-

zkoumat. O každé takové planet se musíme dozv

t co nejvíce.

Evakuace Zem m že za ít co nevid t a my musíme v

t, kam

máme naše lidi odvést. Pro tebe je lehké tohle všechno ignorovat,

když se kterákoli kolonie m že kdykoli sebrat, aniž by musela eva-

ku-“

„Crile! P esta se ke mn chovat jako k nep íteli! Najednou m

bereš jako kolonistu! Já jsem Tessa. Jestli tam n jaká planeta je, tak

ji prozkoumáme, jak jen budeme moci, to ti slibuji. Ale jestli tam

opravdu bude a jestli na ní budou Roto ané, tak – Co ti budu povídat,

strávil jsi na Rotoru pár let, sám musíš v

t, jaký je Janus Pitt.“

- 261 -

„To vím. Sice jsem se s ním nikdy nesetkal osobn , ale moje že –

moje bývalá žena s ním pracovala. Podle ní to byl velmi schopný,

inteligentní, autoritativní lov k.“

„Velmi autoritativní. Na ostatních koloniích o n m také v

li. A

tšinou ho nem li moc v lásce. Byl to jeho nápad – najít pro Rotor

místo skryté ostatnímu lidstvu; a nemohl ud lat nic lepšího, než se

vydat k Sousední hv zd , protože byla blízko a protože o její exis-

tenci toho asu nikdo, kdo nebyl z Rotoru, nev

l. A jestli cht l

lov k jako Janus Pitt mít celou soustavu pro sebe, a už z jakéhokoli

vodu, tak by se mu asi nelíbilo, kdyby ho n kdo následoval a

ohrozil jeho monopol. Jestli se mu náhodou poda ilo najít planetu,

která by Rotoru vyhovovala, tak by se mu nezvaní návšt vníci líbili

tím mén .“

„Na co narážíš?“ zeptal se Fisher. Zdálo se, že není vyvedený z

rovnováhy, jako by ve skute nosti znal odpov

na svou otázku.

„Jak to na co? Zítra odlétáme a za pom rn krátký as budeme u

Sousední hv zdy. A jestli má opravdu planetu, což se z ejm domní-

váš, a jestli zjistíme, že ji obsadili Roto ané, tak si nemysli, že posta-

í jen sestoupit na její povrch a íct: 'Jak se máte? To je ale p ekva-

pení!' Obávám se, že nám p i prvním spat ení uchystá svoji vlastní

verzi pozdravu a pošle nás na v

nost.“

- 262 -

DVACET DEV T

NEP ÍTEL

63.

Ranay D'Aubissonová, stejn jako všichni obyvatelé erythrejské

Kopule, pravideln navšt vovala Rotor. Byla to nezbytnost – pocit

domova, návrat ke ko en m, znovunabytí sil.

Tentokrát však D'Aubissonová „vyjela nahoru“ (obvyklá fráze

vyjad ující p esun z Erythro na Rotor) o n co d ív než stanovil její

pracovní rozvrh.

Sed la v Pittov kancelá i a zkušenýma o ima si všímala nepatr-

ných známek stárnutí, které se u n j nahromadily od doby, kdy ho

ed n kolika lety naposledy spat ila. B hem své b žné praxe nem la

mnoho p íležitostí se s ním setkat, na tom nebylo nic zvláštního.

Hlas m l nicmén stejn silný jako d ív, o i stejn pronikavé, a

nepovšimla si ani úbytku jeho mentální aktivity.

„Obdržel jsem vaši zprávu o nehod za branami Kopule a oce u-

ji obez etnost, s jakou jste postupovala ve zhodnocení celé situace.

Nyní však, zcela soukrom a neoficiáln – co p esn se Genarrovi

ihodilo? Tato místnost je clon na, m žete mluvit otev en .“

D'Aubissonová upjat prohlásila: „Obávám se, že má zpráva,

ebaže obez etná, byla také pravdivá a úplná. Co se veliteli Ge-

narrovi stalo, vlastn nevíme. Mozkový snímek ukázal sice n jaké

zm ny, ale ty byly nesmírn drobné a neodpovídaly ni emu, s ím

jsme se v minulosti setkali. A nebyly trvalé, jelikož se rychle vrátily

do normálu.“

„Ale n co se mu p ihodilo?“

„To ano, ale o to práv jde. Nedokážeme íct víc, než že to bylo

'n co' .“

„T eba n jaké forma Nákazy?“

- 263 -

„P íznaky, jež jsme odhalili v minulosti, jsme v tomto p ípad

nezjistili.“

„Jenže v po átcích výskytu Nákazy bylo snímkování mozku po-

rn primitivní. P íznaky, které jste odhalili v sou asnosti, byste v

minulosti neodhalili, tedy to m že být slabší forma Nákazy, nebo

ne?“

„Dalo by se to tak íct, ale na to nejsou pádné d kazy, navíc Ge-

narr je te normální.“

„ Vypadá normáln , chcete íct, ale ve skute nosti nevíme, jestli

nem že dojít k recidiv .“

„N co takového také nemáme d vod p edpokládat.“

Po komisa ov tvá i se mihl letmý náznak netrp livosti. „Tak už

dost, D'Aubissonová. Moc dob e víte, že Genarrovo postavení je

zna

d ležité. Situace v Kopuli je stále choulostivá, protože nikdy

nevíme, zda a kdy Nákaza ude í znova. Genarr v p ínos spo íval v

tom, že se zdál v

i ní imunní, ovšem nyní ho m žeme za takového

jen t žko považovat. N co se stalo a my musíme být p ipraveni ho

vym nit.“

„To závisí na vašem rozhodnutí, komisa i. Ze zdravotního hle-

diska to ovšem není nezbytné.“

„P esto ho, doufám, budete bedliv sledovat a nepustíte ze z ete-

le, že taková nezbytnost m že nastat.“

„To považuji za sou ást své léka ské povinnosti.“

„Výborn . Zvlášt si uv domte, že pokud by m lo k n jaké vý-

dojít, uvažoval jsem o vás.“

„O mn ?“ D íve než se ovládla, problesklo jí tvá í vzrušení.

„Ano, pro ne? Je všeobecn známo, že jsem nikdy nebyl nadše-

ný projektem kolonizace Erythro. Vždycky jsem se domníval, že je

pro lidstvo nutné zachovat si mobilitu a nenechat se znovu polapit do

otroctví velké planety. Nicmén , možná by bylo prozíravé, kdyby-

chom mohli planetu kolonizovat – ne jako místo pro životní prostor,

nýbrž jako ohromný zdroj – takový, za jaký jsme považovali ve slu-

ne ní soustav M síc. To ovšem nem žeme uskute nit, bude-li nám

na hlavou viset neustálá hrozba Nákazy, že?“

„Ne, to nem žeme, komisa i.“

„Takže naším skute ným úkolem je vy ešit p edevším tento pro-

blém. To jsme nikdy neud lali. Nákaza prost ustala a my jsme se s

tím spokojili – ovšem poslední incident ukazuje, že nebezpe í ješt

- 264 -

není zažehnáno. A už v tom, co se Genarrovi p ihodilo, m la nebo

nem la prsty Nákaza, dozajista se mu n co stalo a já této záležitosti

hodlám ud lit nejvyšší prioritu. Vy se nabízíte jako p irozený vedou-

cí takového projektu.“

„Ujala bych se toho velmi ráda. D lala bych vlastn totéž, co se

pokouším d lat stále, jen s v tší pravomocí. Nejsem si jistá, ale do-

mnívám se, že pro tento úkol bych m la být velitelem erythrejské

Kopule.“

„Jak už jste ekla, to záleží na mém rozhodnutí. Mám to tedy

chápat tak, že byste p ípadnou nabídku na tuto funkci neodmítla?“

„Ne, komisa i. Byla by to pro m velká est.“

„Ano, jist ,“ poznamenal Pitt suše. „A co se stalo tomu d

eti?“

Na okamžik se D'Aubissonová zdála tou náhlou zm nou tématu

zasko ená. Ale rychle se vzpamatovala. Opakovala: „Tomu d

e-

ti?“

„Ano, tomu d

eti, co bylo mimo Kopuli s Genarrem, tomu, co

si svléklo ochranný od v.“

„Marlene Fisherové?“

„Ano, tak se jmenuje. Co se jí stalo?“

D'Aubissonová zaváhala: „Té nic, komisa i.“

„To íká i vaše zpráva. Ale já se vás te znovu ptám. Nic?“

„Nic, co se dá zjistit snímkováním nebo jakoukoli jinou meto-

dou.“

„Chcete íct, že zatímco Genarr, který m l na sob E-oblek, šel k

zemi, tomu d

eti, Marlene Fisherové, bez E-obleku, se nestalo

nic?“

D'Aubissonová pokr ila rameny. „Pokud to dokážeme posoudit,

tak v bec nic.“

„Nezdá se vám to zvláštní?“

„Ona sama je zvláštní mladá dáma. Její mozkové snímky –“

„Její mozkové snímky znám. Také vím, že má podivné schop-

nosti. Všimla jste si toho?“

„Ano. To tedy ano.“

„A jaké vám p ipadají? Jako tení myšlenek, co íkáte?“

„Ne, komisa i. To je nemožné. P edstava telepatie je irá fanta-

zie. Vlastn bych si p ála, aby to bylo tení myšlenek, protože by

nebylo tak nebezpe né. Myšlenky se dají ovládat.“

„Co je tedy ješt nebezpe

jšího?“

- 265 -

„Jak to vypadá, dokáže interpretovat jazyk t la a ten se ovládat

nedá. Každý pohyb n co prozrazuje.“ ekla to s nádechem trpkosti,

kterého si Pitt nemohl nepovšimnout.

„M la jste s ní snad n jakou osobní zkušenost?“

„Ovšem.“ D'Aubissonová se zachmu ila. „Je nemožné ocitnout

se v blízkosti této mladé dámy a nepocítit na sob n jakým zp so-

bem nep íjemnosti, které s sebou její pozorovací schopnosti p ináše-

jí.“

„Ano, ale co se stalo?“

„Nic tak hrozného, ale bylo to nep íjemné.“ D'Aubissonová

zrudla a na okamžik sev ela rty, jakoby cht la svému vyšet ovateli

vzdorovat. Pak tém šeptem ekla: „Potom, co jsem vyšet ila velite-

le Genarra, se m Marlene zeptala, jak mu je. Pov

la jsem jí, že

není vážn ji zran n, a že máme všechny d vody se domnívat, že se

zotaví docela.

Zeptala se m : 'Pro vás to mrzí?'

To m p ekvapilo. Odpov

la jsem jí: 'Nemrzí m to. Mám z

toho radost.'

Tvrdila: 'Ne, vás to mrzí. Je to jasn poznat. Jste zklamaná.'

Bylo to poprvé, co jsem se s n ím takovým sama setkala, i když

jsem o tom už slyšela od jiných. Nenapadlo m nic jiného, než jí od-

porovat. 'Pro bych m la být zklamaná? Kv li emu?'

Beze slova na m up ela ty svoje velikánské, temné a znepokoji-

vé o i a prohlásila: 'Zdá se mi, že to má n co spole ného se strý kem

Sieverem –'“

Pitt ji p erušil.

„Strý kem Sieverem? Je mezi nimi n jaký vztah?“

„Ne. Mám dojem, že jen vzájemná sympatie. ekla: 'Zdá se mi,

že to má n co spole ného se strý kem Sieverem, nep ekvapilo by

, kdybyste ho cht la jako velitele Kopule nahradit.'

Nato jsem se prost oto ila a odešla.“

Pitt se zeptal: „Co jste cítila, když vám to ekla?“

„Byla jsem vzteklá. P irozen .“

„Protože vám k ivdila? Nebo protože m la pravdu?“

„No, svým zp sobem –“

„Ne, ne. Žádné kli kování, doktorko. M la pravdu nebo ne? Byla

jste Genarrovým uzdravením tak zklamaná, aby si toho d

e

všimlo, nebo to bylo všechno jen výplod její bujné fantazie?“

- 266 -

Slova šla doktorce p es rty t žce „Vycítila n co, co ve mn

opravdu bylo.“ Up ela na Pitta vzdorný pohled. „Jsem také jenom

lov k a mám své pohnutky. Sám jste p ed chvílí nazna il, že by mi

jeho místo mohlo být nabídnuto, což by, pokud to správn chápu,

znamenalo, že m považujete za kvalifikovanou osobu.“

„Jsem si jistý, že temné myšlenky vám nejsou cizí – možná je to

dokonce i charakterem,“ ekl Pitt bez jakéhokoli náznaku humoru.

„Ale te zvažte – Máte pod dohledem tuto mladou ženu, která je

zvláštní, velmi zvláštní, jak ukazuje její mozkový snímek, stejn jako

je zvláštní její chování – a navíc se zdá, že na ni Nákaza nep sobí.

Zkrátka, m že existovat spojitost mezi její neuronovou strukturou a

odolností v

i Nákaze. Nemohl by z ní být užite ný nástroj ke stu-

dování povahy Nákazy?“

„To nemohu posoudit. Možné to je.“

„Nem lo by se to vyzkoušet?“

„Snad, ale jak?“

Pitt tiše ekl: „Vystavit ji p sobení Erythro, jak jen to bude mož-

né.“

D'Aubissonová zamyšlen podotkla: „To také sama chce, jak to

vypadá, a velitel Genarr, jak se zdá, jí to hodlá dovolit.“

„Výborn . Vy tedy zajistíte léka ský dohled.“

„Rozumím. A když dívenka dostane Nákazu?“

„Musíme si uv domit, že vy ešení tohoto problému je d ležit jší

než prosp ch jednotlivce. M žeme získat celý sv t – a možná bude

eba zaplatit nezbytnou da .“

„A když ztratíme Marlene a nepom že nám to pochopit povahu

Nákazy?“

„Takové riziko musíme podstoupit. Koneckonc , m že se také

stát, že se jí nestane nic, a práv její imunita, p i pe livém prostudo-

vání, m že zp sobit pr lom v pochopení povahy Nákazy. V tom

ípad zvít zíme beze ztrát.“

Teprve když D'Aubissonová odešla do svého rotorského apart-

má, dovolilo Pittovi jeho neochv jné odhodlání pohlížet na sebe jako

na úhlavního nep ítele Marlene Fisherové. Opravdovým vít zstvím

by bylo, kdyby byla Marlene zni ena a Nákaza z stala nevy ešená.

Jednou ranou by se zbavil nepohodlné holky, která by jinak mohla

jednoho dne p ivést na sv t dalšího sob podobného jedince, a záro-

ve nepohodlného sv ta, který by jinak mohl jednoho dne vyprodu-

- 267 -

kovat populaci stejn nežádoucí, stejn závislou a stejn nemobilní,

jako byla populace Zem .

64.

Všichni t i sed li uvnit erythrejské Kopule – Siever Genarr ve

st ehu, Eugenie Insignová hluboce znepokojená a Marlene Fisherová

zjevn netrp livá.

Insignová kázala: „Hlavn si, Marlene, pamatuj, že se nemáš dí-

vat do Nemesis. Vím, že o jejím infra erveném zá ení víš, aleje tu

fakt, že Nemesis je mírn eruptivní hv zda. Jednou za as dochází na

jejím povrchu k výboji bílého sv tla. Trvá sice jen minutu nebo dv ,

ale to už sta í, aby ti to poškodilo sítnici, a sama nepoznáš, kdy se to

stane.“

Genarr se k ní obrátil: „A astronomové poznají, kdy se to stane?“

„Prozatím ne. Je to jedna z nevypo itatelných vlastností p írody.

Prozatím jsme neodhalili zákonitosti hv zdné turbulence a jsou mezi

námi i takoví, kte í tvrdí, že je neodhalíme nikdy. Jsou jednoduše

íliš komplikované.“

„Zajímavé,“ poznamenal Genarr.

„Ne, že bychom proti t m výboj m n co m li. Tri procenta ener-

gie, které se z Nemesis dostanou na Erythro, pochází práv z nich.“

„To se mi nezdá nijak moc.“

„Ale je. Bez t chhle erupcí by Erythro byla ledovým sv tem,

mnohem mén obyvatelným. Zato pro Rotor jsou problémem. P i

každém výboji se musí upravit propustnost slune ního sv tla a posílit

pole pro pohlcování jeho ástic.“

hem hovoru se Marlene dívala z jednoho na druhého a nako-

nec je pon kud podrážd

p erušila: „Jak dlouho v tom ješt míníte

pokra ovat? Schváln m zdržujete. To je mi úpln jasné.“

Insignová se chvatn zeptala: „Kam p jdeš, až budeš venku?“

„Jenom tak. K té

ce nebo pot

ku nebo co to vlastn je.“

„Pro ?“

„Protože je zajímavý. Voln tekoucí voda, nikde nevidíš její za-

átek ani konec a p itom víš, že ji nikdo nepumpuje zpátky do ob -

hu.“

„Ale ano,“ pokusila se o vysv tlení Insignová, „teplo Nemesis.“

- 268 -

„To se nepo ítá. Chci íct, že to ned lají žádní lidé. A v bec,

chci tam prost stát a dívat se na n j.“

„Ne aby ses z n ho napila,“ na ídila jí Insignová p ísn .

„To ani nechci. Hodinu bez pití vydržím. Kdybych dostala hlad

nebo žíze – nebo cokoli jiného – tak se vrátím. Ty toho nad láš,

kv li takovým hloupostem.“

Genarr se usmál. „Ty bys asi byla nejrad ji, kdybychom v Kopu-

li recyklovali úpln všechno.“

„Jist , jak jinak. Kdo by necht l?“

Genarr v úsm v se ješt rozší il: „Víš, Eugenie, jsem si celkem

jistý, že život na koloniích lidstvo trvale poznamenal. Je v nás zako-

en ný n jaký cyklický princip. Na Zemi n co nepot ebného prost

odhodíš, v domn ní, že se to recykluje samo, a ono to tak, samoz ej-

, vždycky není.“

„Genarre,“ prohlásila Insignová, „ty jsi fantasta. lov k se pod

tlakem okolností možná odnau í špatným mrav m, ale jakmile tlak

povolí, máš je hned zpátky. Z kopce to jde snadn ji než do kopce.

íká se tomu druhý termodynamický zákon a kdybychom n kdy

Erythro p ece jen kolonizovali, tak ji podle m zane ádíme d ív, než

bys ekl švec.“

„Nezane ádíme,“ odporovala Marlene.

Genarr se jí zdvo ilým tónem zeptal: „Pro pak ne, drahoušku?“

Marlene netrp liv vyhrkla: „Prost ne. M žu už jít ven?“

Genarr se podíval na Insignovou a ekl: „Necháme ji jít, Eugenie.

Nem žeme ji zadržovat v

. Krom toho, jestli t to uklidní, Ra-

nay D'Aubissonová, která se práv vrátila z Rotoru, si prošla od za-

átku všechny údaje a v era mi oznámila, že Marlenin mozek vypadá

tak stabiln , že je p esv

ená, že se Marlene na Erythro nic nesta-

ne.“

Marlene, která se už oto ila ke dve ím, p ipravená vydat se do

etlakové komory, se obrátila. „Málem jsem zapomn la, strý ku

Sievere. Na doktorku D'Aubissonovou si musíš dávat pozor.“

„Pro ? Je to skv lý neurofyzik.“

„Tak to nemyslím. Když se ti to tehdy venku stalo, tak z toho

la radost, a když ses uzdravil, byla dost zklamaná.“

Insignová vypadala p ekvapen a automaticky se zeptala: „Jak jsi

na to p išla?“

„Prost to vím.“

- 269 -

„To nechápu. Sievere, ty s D'Aubissonovou nevycházíš dob e?“

„Jist že ano. Vycházím. Nikdy mezi námi nedošlo k nedorozu-

ní. Ale když Marlene íká –“

„A nem že se Marlene mýlit?“

Marlene ihned odpov

la: „Jenže se nemýlím.“

„Já vím, že ne, Marlene,“ ujistil ji Genarr. Nato se oto il k In-

signové: „D'Aubissonová je ctižádostivá žena. Kdyby se mi n co

stalo, p ichází jako m j nástupce logicky v úvahu ona. Je tu dole už

dost dlouho a zcela jist to je nejkompetentn jší osoba pro p ípad, že

by Nákaza znovu vystr ila r žky. Co víc, je starší než já a možná se

domnívá, že nemá moc asu. Nemohu jí mít za zlé, že by cht la na

mé místo, a že jí, když jsem nebyl v po ádku, radostí trochu posko i-

lo srdí ko. T eba si své pocity ani neuv domuje.“

„Ale ano, uv domuje,“ tvrdila Marlene zlov stn . „Ví o tob

všechno. Dávej si pozor, strý ku Sievere.“

„Dobrá, budu. Tak co, p ipravená?“

„Ovšem, p ipravená.“

„Tak p jdeme do p echodové komory. Poj s námi, Eugenie, a

netva se tak neš astn .“

A tak tedy Marlene vstoupila na povrch Erythro poprvé sama a

bez ochrany. Stalo se to, podle standardního pozemského asu, pat-

náctého ledna roku 2237 v 21:20. Podle erythrejského asu bylo do-

poledne.

- 270 -

ICET

ECHOD

65.

Crile Fisher se snažil zakrýt rozrušení a zachovat si stejný klidný

výraz, jaký m li na tvá i ostatní.

Nev

l, kde se v daném okamžiku nachází Tessa. Nemohla být

daleko, protože Superluminal byl pom rn malý – a koli byl

eštípnutý vedví, takže n kdo v jednom oddílu mohl být skrytý p ed

zraky lov ka v druhém oddílu.

Ostatní t i lenové posádky byli pro Fisher a pouze jako t i páry

rukou. Všichni m li své úkoly, které práv provád li. Jediný Fisher

nem l žádný, snad krom toho, aby se ostatním nepletl pod nohy.

Tém pokradmu se na ty t i (dva muži a jedna žena) podíval.

l, kdo jsou a už astokrát s nimi hovo il. Byli mladí. Nejstarší z

nich byl ao-Li Wu, t icet osm let, hyperspecialista. Potom Henry

Jarlow, tomu bylo t icet p t a nakonec Merry Blankowitzová,

nejmladší len posádky, sedmadvacetiletá s ješt vlhkým razítkem na

doktorském diplomu.

Wendelová, p tapadesátiletá, byla proti nim sta ena, zato však

byla vynálezcem, projektantem a polobohyní celého projektu.

To Fisher byl navíc. P íští narozeniny, které se blížily, mu m lo

být padesát, a nem l žádnou profesionální pr pravu. Z hlediska mlá-

dí i v domostí nem l vlastn žádné právo být na palub lodi.

Jenže kdysi pobýval na Rotoru. To m lo váhu. A Wendelová ho

cht la s sebou a to zap sobilo ješt více. A totéž cht l i Tanayama a

Koropatský, a to bylo rozhodující.

Lo si beze sp chu razila cestu nap

vesmírem. Fisher to cítil,

estože tomu navenek nic nenasv

ovalo. Cítil to n kde ve st e-

vech, n jakými idly – pokud tam n jaké m l. Zlostn si pomyslel:

- 271 -

Já byl v kosmu déle než vy všichni dohromady, mnohem víckrát a na

mnohem více lodích. Hned poznám, že téhle lodi chybí jakákoli

'plavnost', cítím to, jakmile se jí dotknu. Vy ne.

Superluminal musel postrádat 'plavnost'. B žný pohon, který

udržoval normální kosmická plavidla v pohybu nap

vakuem, byl

na Superluminalu minimalizovaný. Musel být, protože v tšinu lodi

zabíraly hyperprostorové motory.

Byl jako mo ský pták nemotorn se kolébající po souši, která mu

nebyla souzena.

Náhle se objevila Wendelová. Vlasy m la trochu rozcuchané a

mírn se potila.

„Je všechno v po ádku, Tesso?“

„Ano, v naprostém.“ Op ela se o jeden z výklenk ve st

(velmi užite ných, uváží-li se nevelká pseudogravitace, která se na

lodi udržovala). „Žádné potíže.“

„Kdy p ejdeme do hyperprostoru?“

„Za pár hodin. Musíme se nejd íve dostat na správné sou adnice,

aby všechny okolní gravita ní zdroje p sobily podle propo

.“

„Abychom se p esn strefili?“

„P esn tak.“

Fisher ekl: „To tedy znamená, že hyperprostorový let není zrov-

na praktický. Co když nevíš p esn , kde všechno je? Co když máš

nasp ch a nemáš as zakalkulovat každé gravita ní zakolísání?“

Wendelová s náhlým úsm vem vzhlédla k Fisherovi. „Nikdy ses

na n co takového neptal. Pro te ?“

„Nikdy p edtím jsem nebyl na skute ném hyperprostorovém letu.

V nových podmínkách se tato otázka nabízí s v tší naléhavostí, abys

la.“

„Tato a další otázky se mi nabízely celé roky s tou nejvyšší mož-

nou naléhavostí. Vítej v klubu.“

„Fajn, ale odpov z.“

„S radostí. Za prvé, existují za ízení, která m í celkovou gravi-

ta ní intenzitu z jak skalárního, tak tenzorického hlediska v každém

bod prostoru, a už je ti jeho okolí známé i nikoli. Výsledek sice

není tak p esný, jako kdybys pe liv zm il každi ký gravita ní zdroj

a složil je dohromady, ale je posta ující – když je as vzácný. A jestli

máš ješt víc nasp ch a musíš stisknout hyperprostorové tla ítko,

mám-li to tak íct, a vložit sv j osud do rukou št st ny v nad ji, že

- 272 -

gravitace nebude tak d ležitá a n jaká ta chybi ka se ztratí, potom

bude p echod doprovázený n ím, co se dá zhruba p irovnat k za-

kopnutí – jako když vejdeš do dve í a podrážkou zachytíš o práh.

žeme-li se tomu vyhnout, fajn, ale pokud ne, neznamená to nutn

konec. P irozen bychom byli rádi, aby první p echod prob hl co

nejlépe, už jen pro náš duševní klid – když pro nic jiného.“

„A co když máš nasp ch, myslíš si, že gravitace je zanedbatelná,

a ona není?“

„Musíš doufat, že k n emu takovému nedojde.“

„Hovo ila jsi kdysi o nap tí b hem p echodu z hyperprostoru. To

znamená, že by se hned náš první p echod mohl ukázat osudným,

estože gravitace bude v norm .“

„ Mohl by, ale pravd podobnost osudné nehody b hem jednotli-

vého p echodu je nesmírn malá.“

„I když nebude osudná, m že být nep íjemná, že?“

„Na to je t žká odpov

, protože to bude jen subjektivní názor.

Pochop, že tu nedochází ke zrychlení. U hyperposilování se musí lo

za pomoci nízkoenergetického hyperprostorového pole dopracovat k

rychlosti sv tla a chvílemi ji i p ekro it. Ú innost je nízká, rychlosti

a riziko vysoké a otev en ti eknu, že nevím, k jakým nep íjemnos-

tem m že nebo nem že dojít.

i našem typu superluminálního p esunu, p i použití vysoko-

energetického hyperprostorového pole, probíhají p echody p i nor-

málních rychlostech. V jednom okamžiku m žeme let t rychlostí

tisíc kilometr za sekundu, a v dalším rychlostí tisíc milion kilomet-

za sekundu bez zrychlení. A protože k žádnému zrychlení nedo-

chází, tak ho ani necítíme.“

„Jak nem že k žádnému zrychlení docházet, když se b hem jedi-

ného okamžiku rychlost zvýší miliónkrát?“

„Protože p echod je matematickým ekvivalentem zrychlení.

Ovšem na zrychlení tvé t lo reaguje a na p echod nikoli.“

„Ale jak to m žeš v

t?“

„Tak, že se z jednoho bodu hyperprostoru do druhého pošlou

zví ata. Jsou v hyperprostoru jen zlomek mikrosekundy. Nás však

zajímá pouze p echod mezi prostorem a hyperprostorem a k tomu,

bu v jednom i druhém sm ru, dojde i p i tom nejkratším možném

esunu hyperprostorem.“

„A vy jste vyslali zví ata?“

- 273 -

„Ovšem. Jakmile dosáhla bodu ur ení, sice nám zrovna nevyklá-

dala, jaké to tam bylo, ale byla tam a vypadala klidná a bez jediného

škrábnutí. Bylo jasné, že je nepotkalo nic nep íjemného. Vyzkoušeli

jsme to na celém tuctu nejr zn jších zví at. Dokonce jsme to zkusili i

na opicích, a všechny se vrátily v naprostém po ádku – krom jedno-

ho p ípadu.“

„Á-ha. Té se stalo co?“

„Zví e bylo mrtvé, zohavené k nepoznání, ale p

inou byla chy-

ba v naprogramování. Nem lo to s p echodem nic spole ného. N co

podobného se m že p ihodit i nám. Pravd podobné to není, ale m že

se to stát. Bylo by to totéž jako to zakopnutí o práh, kdy o n j zavadíš

podpatkem, zakopneš, upadneš a zlomíš si p itom vaz. Takové v ci

se opravdu staly, ale aby se staly pokaždé, kdy p ekra ujeme práh, to

ne. Sta í?“

„Co mi zbývá,“ zamumlal chmurn Fisher. „Sta í.“

O dv hodiny a dvacet sedm minut pozd ji p ešla lo bezpe

do hyperprostoru, aniž by to kdokoli z posádky n jak pocítil, a tím se

uskute nil první superluminální let daleko p esahující rychlost sv tla.

K p echodu došlo, podle standardního pozemského asu, patnác-

tého ledna roku 2237 v 21:20.

- 274 -

ICET JEDNA

JMÉNO

66.

Ticho!

Marlene se ho nemohla nabažit – tím spíš, že ho mohla kdykoli

erušit. Sehnula se pro kamínek a hodila ho na skálu. Dopadl na

zem, vydal tlumený zvuk, a z stal ležet.

Z Kopule vyšla, na sob jen tolik oble ení, kolik by si vzala na

Rotoru, a tak se cítila naprosto uvoln

.

Vydala se rovnou k pot

ku, aniž by cestou sledovala n jaké ori-

enta ní body.

Poslední mat ina slova zn la spíš jen jako chabá prosba. „Marle-

ne, prosím t , nezapome , že jsi slíbila, že z staneš na dohled Kopu-

le.“

Krátce se usmála, ale nev novala tomu zvláštní pozornost. Mož-

ná z stane na dohled a možná ne. Nem la v úmyslu nechat se n ja-

kým zp sobem omezovat, a už musela pro udržení mat ina klidu

slíbit cokoli. Koneckonc m la s sebou vysíla ku. Mohli ji kdykoli

lokalizovat. Ona sama ji mohla použít k ur ení polohy vysíla e v

Kopuli.

Kdyby se jí n co stalo – kdyby upadla nebo si n jak ublížila –

mohli by si pro ni p ijít.

Kdyby ji zasáhl meteor – tak by ji zabil, co jiného. S tím by ne-

mohl nikdo nic d lat, i kdyby byla na dohled Kopule. I p es znepoko-

jivé pomyšlení na meteory se na Erythro cítila nádhern a nerušené.

Na Rotoru byl neustále hluk. Kamkoli jste se pohnuli, vzduch se

všude rozechvíval a ot ásal a bombardoval zvukovými vlnami vaše

utrápené uši. Na Zemi, s jejími osmi miliardami obyvatel, biliony

živo ich , hromovými bou emi a divokými p ívaly vody z mo e a

- 275 -

oblohy, to muselo být ješt horší. Jednou se pokoušela poslouchat

nahrávku nazvanou „Zvuky Zem “, rvalo jí to uši a rychle toho ne-

chala.

Zato zde, na Erythro, bylo tak nádherné ticho.

Marlene p išla k pot

ku. Voda jí s tichým bubláním tekla u no-

hou. Zdvihla drsný kamínek a hodila jej do vody. Trochu to šplouch-

lo. Zvuky nebyly na Erythro zakázané, jenom se jimi šet ilo; byly to

ob asné ozd bky, které m ly za úkol ješt víc zkrášlovat všeobklo-

pující ticho.

Dupla nohou do m kkého jílu na okraji pot

ku. Uslyšela tlume-

né žuchnuti, noha zanechala nejasný obrys stopy. Sehnula se, nabrala

do dlaní trochu vody a pokropila jí p du pod sebou. Ta zvlhla a mís-

ty ztmavla – rudá na r žovém podklad . P idala ješt trochu vody a

nakonec položila pravou botu na tmavé místo a p itla ila. Když nohu

zdvihla, otisk byl hlubší.

Z koryta pot

ku vy nívalo n kolik kamen . P ešla po nich na

druhou stranu.

Šla dál, svižn si vykra ovala, pohupovala p itom rukama a

zhluboka se nadechovala. Moc dob e v

la, že procento kyslíku je

tu pon kud menší než na Rotoru. Kdyby se rozb hla, rychle by se

unavila a ani nem la chu . Kdyby b žela, 'spot ebovala' by sv j sv t

rychleji.

Cht la vid t všechno!

Ohlédla se.

Hrouda Kopule byla ješt stále vid t, zvlášt bublina zast ešující

astronomickou laborato . Rozezlilo ji to. Cht la být tak daleko, aby

se mohla oto it kolem dokola a spat it jen obzor jako dokonalý –

eba nepravidelný – kruh, bez jakýchkoli známek lidské p ítomnosti

(krom sebe).

(Nem la by zavolat Kopuli? Nem la by íct matce, že bude na

chvilku z dohledu? Ne, jenom by se pohádaly. Mohli p ijímat její

signál. Podle n j poznají, jestli je naživu, tedy, jestli se pohybuje.

Kdyby ji volali, tak je bude ignorovat, rozhodla se. Vážn ! Musí ji

nechat na pokoji.) O i se pomalu p izp sobovaly r žovému nádechu

Nemesis a celého okolí. Nebyla to už jen r žová; byly to všechny její

odstíny, dokonce i odstíny fialové a oranžové, v n kterých místech

až žluté. Po ase se jejím zbyst eným smysl m za aly jevit jako do-

- 276 -

cela nová paleta barev, stejn rozmanitá jako na Rotoru, ale více

uklid ující.

Co by se stalo, kdyby se lidé na Erythro usídlili, zaplnili ji živo-

tem a postavili tu m sta? Zni ili by ji? Anebo by se pou ili ze Zem

a spravovali by tento panenský sv t jinak, p etvo ili ho v n co blíz-

kého jejich nejtajn jším p edstavám?

Jejich nejtajn jším p edstavám?

To byl ten problém. R zní lidé mají r zné p edstavy a navzájem

by se donekone na p esv

ovali o své pravd . Nebylo by lepší ne-

chat Erythro prázdnou?

Bylo by to správné, když by ji lidé mohli používat? Marlene v -

la, že ona Erythro opustit necht la. T šilo ji být tu. Vlastn ani

nev

la pro , ale p ipadala si tu víc doma než kdy na Rotoru.

Byla to n jaká atavistická vzpomínka na Zemi? M la snad v ge-

nech lásku k obrovskému, nezm rnému sv tu; takovému, které malé,

um lé, otá ející se vesmírné m ste ko nemohlo nahradit? Bylo to

bec možné? Zem se od Erythro p ece lišila snad vším, krom ve-

likosti. A jestli se Zem udržela v jejích genech, pro by potom ne-

byla v genech každé lidské bytosti?

Musí na to existovat

jaké vysv tlení. Marlene pot ásla hlavou,

jako kdyby si ji cht la pro istit, a za ala se to it kolem dokola, jako

by byla uprost ed samého nekone na. Zvláštní, že jí Erythro nep ipa-

dala pustá. Na Rotoru lov k vid l celé akry obilí a ovocných sad ,

zelené a jantarové mlžné závoje, všechny ty pravideln nepravidelné

lidské obrazce. Avšak zde, na Erythro, lov k zahlédl pouze zvln -

nou krajinu, promíchané kusy kamení všech velikostí, jakoby rozese-

té ledabylou rukou obra – podivuhodné, zadumané, ml enlivé vzory,

sem tam protkané vodními stužkami, protékajícími kolem a mezi

nimi. A v bec žádný život, nepo ítáte-li myriády drobounkých, bak-

terie p ipomínajících bun k, které díky energii z erveného sv tla

Nemesis udržovaly v atmosfé e kyslík.

Nemesis, jako každý rudý trpaslík, bude Erythro dál zásobovat

energií dalších pár set miliard let, shromaž ovat ji a dohlížet, aby

Erythro a jejím mr avým prokaryot m bylo po celou dobu teplo a

íjemn . Dlouho potom, co vyhasne pozemské Slunce a další jasné

hv zdy, které se narodily ješt pozd ji, vyhasnou také, bude Nemesis

zá it stále stejn a Erythro se bude nezm

ná otá et kolem Megas a

prokaryoti si budou žít a umírat také v podstat beze zm n.

- 277 -

Lidé nem li dozajista žádné právo do tohoto nem nícího se sv ta

vtrhnout a zm nit ho. Jenže kdyby na Erythro byla sama, co potrava

– a spole nost?

Mohla by se ob as vracet do Kopule pro zásoby nebo aby si oži-

vila pot ebu vídat se s druhými lidmi, ale i tak by v tšinu svého asu

trávila sama s Erythro. Ale nenásledovali by ji další? Jak by jim v

tom mohla zabránit? A s dalšími, a už jakkoli nepo etnými, nepro-

padl by Ráj neodvratné zkáze? Nepropadá Ráj zkáze už tím, že do

j vstoupila ona sama – pouze ona?

„Ne!“ vyk ikla. Vyk ikla to hlasit , v náhlém dychtivém popudu

zjistit, zda dokáže neznámou atmosféru p inutit, aby jí její vlastní

slova donesla k uším.

Uslyšela se, ale rovný terén neodrážel žádnou ozv nu. Výk ik

jen zazn l a okamžit odezn l.

Znovu se oto ila. Z Kopule už byl jen tenký stín na horizontu.

Skoro nepost ehnutelný. Skoro. P ála si, aby nebyl vid t v bec. P ála

si nevid t nic než sebe a Erythro.

Zaslechla tichý povzdech v tru a poznala, že nabírá rychlost.

Nebyl dost silný, aby ho cítila, ani se neochladilo, ale ani to nebylo

nep íjemné.

Bylo to jen tiché „Á-á-á-á-á“

Radostn ho napodobila: „Á-á-á-á-á.“

Marlene zv dav zdvihla, zrak k obloze. Meteorologové p edpo-

li na ten den jasno. Bylo možné, aby na Erythro za ala n jaké

nep edvídaná a nenadálá bou e? Že by se zdvihl vítr a za al nep í-

jemn foukat? Že by po obloze táhla mra na a rozpršelo se d ív, než

by se sta ila vrátit do Kopule?

Hloupost, stejná hloupost jako to s t mi meteory. Samoz ejm ,

že na Erythro pršelo, ale te m la nad hlavou jen pár r žových cho-

má

, které se lín vlekly po temném a istém nebi. Nevypadalo to,

že se schyluje k bou ce.

„Á-á-á-á-á,“ zašeptal vítr. „Á-á-á-á-á eí-í-í-í.“

Dvojitý zvuk, Marlene se zamra ila. Co to mohlo zp sobit? Ur-

it ne jen vítr. To by musel vát p es n jakou p ekážku, aby tak kví-

lel. A žádná p ekážka v dohledu nebyla.

„Á-á-á-á-á eí-í-í-í áh-h-h-h.“

Tentokrát to byl trojitý zvuk, s d razem na druhém zakvílení.

- 278 -

Marlene se nechápav rozhlédla kolem dokola. Nedalo se ur it,

odkud to p icházelo. Aby n co mohlo takový zvuk vydávat, muselo

to vibrovat, ale ona nic nevid la, necítila.

Erythro vypadala prázdná a ml enlivá. Ta žádné zvuky vydávat

nemohla.

„Á-á-á-á-á eí-í-í-í áh-h-h-h.“

Zase. Jasn ji než p edtím. Jako by se jí to ozvalo v hlav a p i té

myšlence se jí málem zastavilo srdce a zachv la se. Cítila, jak jí na

rukou naskakuje husí k že; nemusela si to ov ovat.

S hlavou nem že být nic v nepo ádku! Nic!

ekala, až se to znovu ozve. A ozvalo se. Hlasit ji. Ješt jasn ji.

Najednou se v tom ozval d razn jší tón, jako kdyby si to n kdo na-

cvi oval a postupn se zlepšoval.

Nacvi oval? Nacvi oval co?

Proti své v li, docela proti své v li, ji napadlo: jako kdyby se n -

kdo, kdo neumí artikulovat souhlásky, pokoušel vyslovit její jméno.

A jako by to byl signál, nebo jako by její myšlenky uvolnily další

bariéru, nebo jí snad zost ily p edstavivost, uslyšela –

„Má-á-á leí-í-í n-á-á.“

Automaticky, aniž by si to uv domovala, zdvihla ruce a zakryla

si uši.

Marlene, pomyslela si – v duchu.

Nato se ozvalo napodobující: „Máár-leí-ná.“

A potom znova, už jakoby lehce, jakoby p irozen . „Marlene.“

Zachv la se. Poznala ten hlas. Byl to Aurinel, Aurinel z Rotoru,

kterého nevid la od toho dne, kdy mu na Rotoru ekla, že Zemi eká

zkáza. Od té doby si na n j málem nevzpomn la – a pokud ano, tak

vždycky s bolestí.

Pro slyšela jeho hlas tam, kde nebyl – i vlastn jakýkoli hlas

tam, kde nem l být žádný?

„Marlene.“

Kapitulovala. Byla to erythrejská Nákaza, o které si byla tak jis-

tá, že se jí netýká.

Jako smysl zbavená se rozb hla sm rem ke Kopuli, aniž rozvá-

žila, kterým sm rem leží.

Že p itom k

ela, nev

la.

- 279 -

67.

Dovnit ji dovedli. Zaregistrovali její náhlý, usp chaný návrat.

Dva strážci v E-oblecích jí okamžit vyrazili naproti a uslyšeli její

ik.

Ten však ustal d ív, než se k ní dostali. Zpomalila a nakonec se i

zastavila; ješt než si jich sta ila všimnout.

Když stáli u ní, klidn se na n podívala a ohromila je otázkou:

„Co se d je?“

Ani jeden jí neodpov

l. N jaká ruka se natáhla po jejím lokti a

ona podrážd

ucukla.

„Nedotýkejte se m ,“ ekla. „P jdu s vámi do Kopule, jestli vám

jde o tohle, ale chodit umím sama.“

A bez

í se vrátila s nimi. Naprosto se ovládala.

68.

Eugenie Insignová, ústa vyschlá a rty bledé, se snažila zakrýt

zd šení. „Co se stalo, Marlene?“

Marlene odv tila, temné o i rozší ené a nevyzpytatelné: „Nic.

bec nic.“

„Tohle mi ne íkej. Utíkala jsi a k

ela.“

„Chvilku možná, ale jenom chvilku. Víš, bylo tam ticho. Takové

ticho, že jsem m la po n jaké dob pocit, že jsem ohluchla. Nic než

ticho, chápeš? Tak jsem za ala dupat nohama a potom utíkat, jen

abych uslyšela n jaký hluk, a taky k

et –“

„Jenom proto, aby ses slyšela?“ zamra ila se Insignová.

„Ano, mami.“

„Jestli si myslíš, že ti tohle uv ím, tak se pleteš. Výk iky, které

jsme zachytili, nebylo žádné k

ení naschvál kv li rámusu. Byly to

výk iky hr zy. N co t vyd silo.“

„Vždy ti to íkám. Ticho. Strach z hluchoty.“

Insignová se obrátila k D'Aubissonové. „Doktorko, je možné, že

když nic, ale v bec nic neslyšíte, a p itom jste zvyklá neustále n co

slyšet, tak si vaše uši mohou vsugerovat, že n co slyší, aby se mohly

cítit užite né?“

- 280 -

D'Aubissonová se p inutila k mdlému úsm vu. „To je barvitý

zp sob, jak to podat, ovšem je pravdou, že absence po itk m že

vyústit v halucinace.“

„Práv to m asi tak rozrušilo. Ale potom, co jsem uslyšela

vlastní hlas a vlastní kroky, jsem se uklidnila. Zeptejte se t ch dvou

strážc , kte í pro m p išli. Byla jsem naprosto klidná, když ke mn

išli, a bez

í jsem je následovala do Kopule. Zeptej se jich, strý -

ku Sievere.“

Genarr p ikývl. „Už mi to ekli. A navíc jsme to sami vid li.

Takže – to by bylo všechno.“

„Tak to tedy ne,“ ohradila se Insignová, tvá bílou – strachem a

zlostí. „Víckrát už ven nejde. Experiment skon il.“

„Ne, mami,“ protestovala rozho en Marlene.

D'Aubissonová zvýšila hlas, jako by cht la p edejít zlostné vý-

názor mezi matkou a dcerou. „Experiment neskon il, doktor-

ko Insignová. Jestli ješt p jde ven nebo ne, je vedlejší. Nejprve se

musíme vypo ádat s d sledky toho, co se stalo.“

„Co tím myslíte?“

„To, že je sice p kné povídat si tu o neexistujících hlasech, pro-

tože ucho není zvyklé na ticho, ale zajisté další p

inou vysv tlující

neexistující hlasy je po átek ur ité mentální nestability.“

Insignová vypadala zd šen .

Marlene se nahlas zeptala: „Myslíte tím erythrejskou Nákazu?“

„P ímo ne, Marlene,“ odpov

la D'Aubissonová. „Na to nemá-

me žádné d kazy, pouze dohady. Takže pot ebujeme další mozkový

snímek. Je to pro tvé vlastní dobro.“

„Ne,“ odmítla Marlene.

„Ne íkej ne,“ p esv

ovala ji D'Aubissonová. „Je to nutnost.

Nemáme na vybranou. Je to n co, co prost musíme ud lat.“

Marlene se zpod svých temných a p emýšlivých o í na D'Aubis-

sonovou zadívala: „Vy doufáte, že mám Nákazu. Vy chcete, abych

la Nákazu.“

D'Aubissonová ztuhla a zareagovala nak áplým hlasem: „To je

sm šné. Jak se opovažuješ n co takového v bec íct?“

Ale te už to byl Genarr, kdo se D'Aubissonové vpíjel do o í.

„Ranay, tuhle Marleninu vlastnost jsme už spolu probírali a jestli

íká, že chceš, aby m la Nákazu, tak ses musela n jak prozradit. Te-

- 281 -

dy, pokud to Marlene myslí vážn a ne íká to ze strachu nebo ze

vzteku.“

„Myslím to vážn ,“ ujistila ho Marlene. „Div že se tím nad jným

ekáváním nezalkla.“

„Ranay?“ opá il Genarr o poznání chladn ji. „Je to tak?“

„Chápu, co má to d

e na mysli:“ ekla D'Aubissonová se za-

mra eným pohledem. „Už léta jsem nestudovala erstvý p ípad po-

kro ilé Nákazy. V dob , kdy to bylo možné, kdy byla Kopule práv

založená, ješt nevybavená, jsem v podstat nem la vhodné pro-

st edky na její studium. Z profesionální stránky bych velmi ráda uví-

tala možnost podrobného studia Nákazy moderní p ístrojovou tech-

nikou, abych mohla, možná, odhalit její p esný p vod, zp sob lé by

a prevenci. To je p

ina vzrušení, to ano. Profesionální vzrušení – to

je to, co si tato mladá dáma, která nedokáže íst myšlenky, vykládá

jako radostné vzrušení. Není to tak jednoduché.“

„Jednoduché to možná není,“ ekla Marlene, „ale zlovolné ano.

V tom se nemýlím.“

„V tom se mýlíš. Snímek se musí ud lat a také se ud lá.“

„ Neud lá,“ skoro je ela Marlene. „Musela byste to ud lat nási-

lím anebo m nadopovat a to by snímek znehodnotilo.“

Insignová t esoucím se hlasem pronesla: „Proti její v li se jí ne-

bude nic d lat.“

„Tohle je n co, co jde zcela mimo její v li nebo nev li –“ za ala

D'Aubissonová, na ež zavrávorala a popadla se za b icho.

Genarr bez rozmýšlení ekl: „Co se d je?“

Potom, aniž by vy kal na odpov

, nechal Insignovou, aby

D'Aubissonovou dovedla k nejbližší pohovce a p im la ji si lehnout,

oto il se k Marlene a chvatn pronesl: „Marlene, dej si ud lat ten

test.“

„Nechci. ekne, že mám Nákazu.“

„Ne ekne, to ti zaru uji. Pokud ji opravdu nemáš, tak ne.“

„Nemám.“

„Já vím, že ne, a mozkový snímek to potvrdí. D

uj mi, Mar-

lene. Prosím.“

Marlene se podívala z Genarra na D'Aubissonovou a zase zpát-

ky. „A budu moci jít zase ven?“

„Samoz ejm . Kdy jen budeš chtít. Pokud jsi v po ádku – a ty jsi

si jistá, že v po ádku jsi, ne?“

- 282 -

„Naprosto.“

„Potom to mozkový snímek jenom potvrdí.“

„Ano, ale ona mi zakáže jít znova ven.“

„Kdo? Tvá matka?“

„A doktorka.“

„Ne, neodváží se t zastavit. Te mi jen ekni, že si necháš ud -

lat mozkový snímek.“

„Tak dob e. A je po jejím.“

Ranay D'Aubissonová se s námahou postavila.

69.

D'Aubissonová si prohlížela po íta ovou analýzu Marlenina

mozkového snímku, zatímco ji Siever Genarr pozoroval. „Pozoru-

hodné,“ zabru ela.

„To už víme,“ ekl Genarr. „Je to pozoruhodná mladá žena. Jde o

to, jestli došlo ke zm nám?“

„K žádným,“ odpov

la D'Aubissonová.

„Zní to, jako byste byla zklamaná.“

„Neza ínejte s tím znovu, veliteli. Jisté profesionální zklamání tu

je. Ráda bych studovala podmínky.“

„Jak se cítíte?“

„Vždy jsem vám ekla –“

„Myslím fyzicky. To vaše v erejší zhroucení bylo trochu zvlášt-

ní.“

„To nebylo zhroucení. To bylo z nervového vyp tí. Nestává se

mi asto, aby m n kdo obvi oval, že si eji n

í vážné nemocn ní

– a aby tomu ostatní skute

ili.“

„Co to bylo? Záchvat nechutenství?“

„Možná. V každém p ípad bolesti v krajin b išní. A mdloby.“

„Stává se vám to asto, Ranay?“

„Ne, nestává,“ odsekla. „Ani z neprofesionálního chování m

asto neobvi ují.“

„Prost je to vzn tlivé d

e. Pro si to tak berete?“

„Nemohli bychom zm nit téma? Nejsou tu žádné zm ny mozko-

vé struktury. Pokud byla normální p edtím, je normální i te .“

- 283 -

„V tom p ípad nebudete z profesionální stránky nic namítat pro-

ti tomu, aby mohla pokra ovat v pr zkumu Erythro, že?“

„Jelikož se jí zjevn nic nestalo, nemám d vod jí v tom bránit.“

„Jste ochotná jít v té v ci dál a poslat ji ven sama?“

Postoj D'Aubissonové nabyl na nevraživosti. „Víte, že jsem byla

navštívit komisa e Pitta.“ Nezn lo to jako otázka.

„Ano, vím,“ odv til Genarr tiše.

„Požádal m , abych se ujala vedení nového projektu zam eného

na studium erythrejské Nákazy. Na toto studium budou uvoln ny

zna né prost edky.“

„Myslím, že je to dobrý nápad a že vy jste bezpochyby vhodný

lov k k vedení takového projektu.“

„D kuji vám. Nicmén m nejmenoval velitelem místo vás, tak-

že to je, veliteli, na vás, jestli dovolíte, aby Marlene Fisherová mohla

chodit ven na povrch Erythro. Já osobn se omezím na provedení

jejího mozkového snímku, objeví-li se u ní n jaké známky nenor-

málnosti.“

„Hodlám Marlene ud lit neomezené povolení k pr zkumu Ery-

thro, kdy si to jen bude p át. Mohu v tomto bod po ítat s vaší spolu-

prací?“

„Protože máte moji léka skou zprávu, že nemá Nákazu, nebudu

vám v tom v nejmenším bránit, ovšem p íslušný p íkaz budete muset

vydat vy sám. Má-li být n co

eno písemn , budete to muset pode-

psat sám.“

„Ale nepokusíte se m zastavit.“

„Nemám k tomu d vod.“

70.

Bylo po ob

a n kde hrála pomalá hudba. Siever Genarr, když

znepokojené Eugenii Insignové všechno podrobn vylí il, nakonec

ekl:

„Slova jsou z úst Ranay D'Aubissonové, ale význam, to, co se za

nimi skrývá, pochází od Januse Pitta.“

Insignin znepokojený výraz se ješt více prohloubil: „Opravdu si

to myslíš?“

- 284 -

„Ano, myslím – a ty bys m la také. Myslím, že znáš Januse lip

než já. Je to vážné. Ranay je kompetentní léka ka, velmi inteligentní

a je i dobrý lov k, jenže je ambiciózní – stejn jako jsme tím i

oním zp sobem my všichni – a tak se dá zneužít. Ve skute nosti chce

vejít do historie jako n kdo, kdo zvít zil nad erythrejskou Nákazou.“

„A proto by byla ochotná riskovat život Marlene?“

„Ochotná ve smyslu, že by to cht la nebo že by po tom toužila,

to ne, ale ochotná ve smyslu – prost když to jinak nep jde.“

„Ale musí p ece existovat n jaký jiný zp sob. Poslat Marlene do

nebezpe í jako n jakého pokusného králíka, to je zr dnost.“

„Ne z jejího pohledu a zcela jist ne z Pittova pohledu. Ztráta

jedné duše stojí za záchranu sv ta, když by ho u inila pro miliony

lidí obyvatelným. Je to tvrdý zp sob, jak na to pohlížet, ale budoucí

generace mohou z Ranay ud lat hrdinku práv za tu tvrdost a souhla-

sit s ní v tom, že jedna duše stála za záchranu tisíc .“

„Ano, pokud to nejsou jejich duše.“

„Samoz ejm . Po celou historii byli lidé odhodláni p inášet ob ti

na úkor jiných. Jak by to jist ud lal i Pitt. Nebo se mnou nesouhla-

síš?“

„Co se tý e Pitta, ano,“ p itakala rezolutn Insignová. „Když si

pomyslím, že jsem s ním celá ta léta pracovala.“

„Takže dob e víš, že by na to pohlížel ve velmi moralistických

souvislostech. 'Co nejvíce dobra pro co nejvíce lidí,' ekl by. Ranay

iznává, že s ním b hem své poslední návšt vy Rotoru mluvila a já

dám krk na to, že práv tohle jí, a už t mi nebo jinými slovy, ekl.“

„Co by asi ekl,“ pronesla ho ce Insignová, „kdyby Marlene vli-

vu Nákazy podlehla – zatímco problém Nákazy by z stal nevy eše-

ný? Co by ekl, kdyby se život mé dcery zbyte

zredukoval na

bezduché živo ení? A co by ekla doktorka D'Aubissonová?“

„Ta by z toho byla neš astná. Tím jsem si jistý.“

„Protože by se jí nedostalo ocen ní za objevení protiléku?“

„Ovšem, ale také kv li Marlene – dokonce se odvážím tvrdit, že

by se cítila vinna. Ona není netvor. A co se tý e Pitta –“

„Ten je netvor.“

„Ani to bych netvrdil, ale má omezené vid ní. Vidí jen své plány

o budoucnosti Rotoru. Kdyby se stalo n co neblahého, tedy z našeho

pohledu, nepochybn by si to zd vodnil tak, že Marlene by tak i tak

- 285 -

edstavovala p ekážku t mto plán m, a že se to všechno vlastn

stalo pro dobro Rotoru. Nezatížilo by mu to p íliš sv domí.“

Insignová slab zavrt la hlavou. „P ála bych si, abychom se mý-

lili a podez ívali Pitta a D'Aubissonovou zbyte

.“

„Já bych si to p ál také, ale rad ji se spolehnu na Marlene a její

interpretaci mluvy t la. Tvrdí, že Ranay byla š astná p i p edstav ,

že by m la možnost studovat Nákazu a já dávám p ednost jejímu

názoru.“

„D'Aubissonová íkala, že byla š astná z profesionálních d vo-

,“ up esnila Insignová. „To, svým zp sobem, dokážu pochopit,

jsem koneckonc také v dec.“

„Jist že jsi,“ ekl Genarr a usmál se. „Odhodlala ses opustit slu-

ne ní soustavu a vydat se neznámou cestou nap

sv telnými roky.

abys získala nové astronomické poznatky, p estože jsi v

la, že to

že znamenat zánik všech obyvatel Rotoru.“

„To mi p ipadalo velice nepravd podobné.“

„Dostate

nepravd podobné, abys riskovala život ro ního dít -

te? Mohlas ho nechat u manžela a zajistit mu tím bezpe í, p estože

by to znamenalo, že už ho více nespat íš. Namísto toho jsi dala jeho

život v sázku, ani ne tak pro dobro Rotoru, jako pro svoje vlastní.“

„P esta , Sievere. Jsi bezcitný.“

„Pouze se snažím ukázat ti, že p i troše d vtipu se dá tém na

všechno pohlížet ze dvou naprosto rozdílných hledisek. Ano, D'Au-

bissonová to nazývá profesionální radostí z možnosti studovat jistou

nemoc, ale Marlene to nazývá doktor inou zlovolností a já znovu

dávám p ednost Marlenin výkladu.“

„To ovšem znamená,“ sv sila Insignová koutky úst, „že chce

Marlene dostat znovu na povrch Erythro.“

ekl bych, že ano, ale je dostate

opatrná, aby trvala na tom,

abych p íkaz vydal já, a dokonce doporu uje, abych to ud lal písem-

. Chce se ujistit, že to budu já, a ne ona, kdo ponese zodpov dnost,

když to nevyjde. Za íná uvažovat jako Pitt. Náš p ítel Janus je nakaž-

livý.“

„V tom p ípad ji nesmíš poslat ven, Sievere. Pro bychom m li

hrát Pittovi do karet?“

„Práv naopak, Eugenie. V bec to není tak jednoduché. My ji

musíme poslat ven.“

„ Cože?“

- 286 -

„Nemáme na výb r, Eugenie. Bez ohledu na nebezpe í. Te už

totiž vím, že jsi m la pravdu, když jsi mi tvrdila, že na planet exis-

tuje n jaká všeprostupná forma života, která na nás m že ur itým

zp sobem p sobit. Poukázala jsi na to, že práv to se stalo se mnou,

s tebou, se strážcem, a to pokaždé, když Marlene n kdo n jak opo-

noval. A te jsem to vid l na vlastní o i u Ranay. Když se Ranay

pokoušela na Marlene vynutit mozkový snímek, zhroutila se. Když

jsem Marlene p esv

il, aby s mozkovým snímkem souhlasila, Ra-

nay se okamžit ulevilo.“

„Tak vidíš sám, Sievere. Jestli je na planet n jaká zlovolná ži-

votní forma –“

„Tak po kat, Eugenie. Ne ekl jsem zlovolná. I kdyby tato životní

forma, a už to je cokoli, zp sobila Nákazu, jak tvrdíš, tak ta p ece

ustala. Ty jsi íkala, že to bylo proto, že jsme se napohled spokojili s

životem v Kopuli, jenže kdyby ta životní forma byla opravdu zlovol-

ná, tak by nás vyhladila docela a nespokojila se s n ím, co mi p ipa-

dá jako civilizovaný kompromis.“

„Nepovažuji za rozumné pokoušet se pochopit jednání zcela ne-

známé životní formy a odvozovat z n j její emoce nebo úmysly. To,

co si myslí, m že snadno zcela p ekra ovat naše chápání.“

„Souhlasím, Eugenie, ale Marlene neubližuje. Všechno, co dosud

ud lala, m lo za cíl Marlene ochránit, zabránit rušivým vliv m.“

„Když je to tak,“ namítla Insignová, „pro se potom vyd sila,

pro se s k ikem rozb hla ke Kopuli? Té její povída ce o tom, že ji

vystrašilo ticho a že se jen pokoušela zp sobit n jaký hluk, aby ho

erušila, neuv ím ani za tisíc let.“

„Tomu se dá opravdu jen t žko uv it. Jenže jde o to, jak rychle

její panika pominula. Než se k ní její 'rádobyzachránci' dostali, p so-

bila naprosto normálním dojmem. Já bych hádal, že ta životní forma

ud lala n co, co Marlene pod silo – ekl bych, že stejn jako my

nedokážeme pochopit její emoce, nedokáže ona pochopit naše – ale

když vid la, co zp sobila, bez meškání ji uklidnila. To by vysv tlo-

valo, co se stalo a znovu demonstrovalo povahu oné životní formy.“

Insignová se mra ila. „S tebou je ten problém, Sievere, že máš

nutkání vid t v každém – a ve všem – n co dobrého. Na tv j úsudek

se nedá spoléhat.“

- 287 -

„Dá nebo nedá, sama zjistíš, že se Marlene nem žeme nijak po-

stavit. Cokoli se rozhodne ud lat, to taky uskute ní, a ti, co se jí po-

staví, skon í hekající bolestí nebo rovnou v bezv domí.“

„ Ale co je to za životní formu?“

„Nevím, Eugenie.“

„Nejvíc ze všeho mi te nahání hr zu otázka: Co zamýšlí s Mar-

lene?“

Genarr zavrt l hlavou. „Nevím, Eugenie.“ Bezmocn si hled li

do o í.

- 288 -

ICET DVA

ZTRACENI

71.

Crile Fisher jasnou hv zdu zamyšlen pozoroval.

Zpo átku byla p íliš jasná, aby ji lov k mohl pozorovat v b ž-

ném slova smyslu. Každou chvilku na ni pohlédl a spat il jen jasný

obrys, který se mu po osln ní udržel na okamžik na sítnici. Tessa

Wendelová, kterou události p ivedly do stadia zoufalství, ho napo-

menutím upozornila, že si m že zni it sítnici a tak zatemnil pr hled a

snížil tím jasnost hv zdy na snesitelnou úrove . To ztlumilo ostatní

hv zdy na nevýrazný, matný t pyt.

Ta jasná hv zda byla samoz ejm Slunce.

Bylo dál, než ho kdy kterákoli lidská bytost spat ila (s výjimkou

obyvatel Rotoru na jejich cest ze slune ní soustavy). Bylo dvakrát

tak daleko, než ho lov k vid l z Pluta v jeho nejvzdálen jším bod

ob hu, takže ho neobklopoval zá ivý kruh, a svým sv tlem se adilo

mezi ostatní hv zdy. P esto svítilo stále stokrát jasn ji než M síc v

úpl ku vid ný ze Zem a ta stonásobná svítivost byla zhušt na a

vm stnána do jediného oslepujícího bodu.

Není divu, že se na n j lov k nemohl p es neztemn ný pr hled

podívat p ímo a bez mrkání.

Tím se v ci m nily. Na Slunci nebylo za normálních okolností

nic k obdivování. Bylo p íliš jasné, abyste se na n j mohli dívat, p í-

liš jedine né. Menší ást jeho sv tla, rozptýleného v blankytu atmo-

sféry, sta ila vymazat z oblohy všechny ostatní hv zdy, a i v p ípad ,

zeje nevymazala docela (jako nap íklad M síc), byly tak beznad jn

zatla eny Sluncem do pozadí, že o n jakém srovnání nemohlo být

i.

- 289 -

Zde, daleko ve vesmíru, byl svit Slunce zeslaben p inejmenším

do té míry, že se už o n jakém srovnání dalo uvažovat. Wendelová

ekla, že z jejich postavení bylo Slunce stošedesátkrát jasn jší než

Sirius, což byl druhý nejjasn jší objekt na obloze. Bylo možná dva-

cetmilionkrát jasn jší než nejmatn jší hv zda viditelná okem. To

srovnání inilo Slunce ješt velkolep jším, než když zá ilo, zcela

bezkonkuren

, na pozemské obloze.

Krom pozorování oblohy vlastn nem l nic jiného na práci, pro-

tože Superluminal jen bezcíln bloumal prostorem. D lal to už dva

dny – už dva dny bezcíln plul vesmírem a to pouhými raketovými

rychlostmi.

Takovou rychlostí by jim trvalo t icet p t tisíc let, než by dosáhli

Sousední hv zdy – pokud by let li správným sm rem. Což nelet li.

Práv tento fakt prom nil p ed dv ma dny Wendelovou v živý

obrázek bezb ehého zoufalství.

Až do té doby všechno klapalo. Když m li vstoupit do hyper-

prostoru, Fisher celý ztuhl – v o ekávání p ípadné bolesti, bodavého

sev ení agónie i náhlé vlny v

né temnoty.

Nic z toho se nestalo. Všechno prob hlo p íliš rychle, než aby si

to lov k sta il uv domit. V jediném okamžiku vstoupili a zase vy-

stoupili z hyperprostoru. Jen hv zdy blikly a poskládaly se jinak,

aniž by mu daly as tu zm nu post ehnout smysly.

Byla to úleva, hned ze dvojího d vodu. Nejenže z stal naživu,

ale také si uv domil, že kdyby k n emu došlo a on by zem el, p išla

by smrt tak nep edstaviteln náhle, že by si ji v žádném p ípad ne-

sta il uv domit. Prost by byl najednou mrtev.

Jeho úleva byla tak intenzivní, že skoro nezaregistroval, že Tessa

rozrušen zasténala, vyk ikla a rozb hla se do motorové ásti.

Vrátila se celá pocuchaná – ú es sice nezm

ný, ale p sobila

vnit

pocuchaným dojmem. Pohledem t kala z místa na místo.

Dívala se na Fishera, jako by ho nepoznávala.

„Hv zdy se nem ly zm nit,“ hlesla.

„Nem ly?“

„Nep esunuli jsme se daleko. Tedy nem li jsme se p esunout.

Pouze o jednu a jednu t etinu tisíciny sv telného roku. To je p íliš

málo, aby se dala pouhým okem post ehnout zm na v postavení

hv zd. Nicmén ,“ – zhluboka, rozt esen se nadechla – „není to tak

- 290 -

zlé, jak by se mohlo zdát. Bála jsem se, že jsme se p esunuli o tisíce

sv telných let.“

„To by se mohlo vážn stát, Tesso?“

„Jist , že by se to mohlo stát. Kdyby náš pr chod hyperprosto-

rem nebyl úzkostliv vymezený, bylo by tisíc sv telných let totéž

jako jeden jediný.“

„V tom p ípad není nic jednoduššího než –“

Wendelová uhádla jeho myšlenkový pochod. „Ne, nem žeme se

jednoduše vrátit zp t. Pokud je naše navigace v takovémto stavu, byl

by každý p echod, který bychom provedli, nekontrolovatelnou cestou

kon ící v náhodném bod a už bychom nikdy nenašli cestu zp t.“

Fisher se zachmu il. Jeho euforie z faktu, že prošel hyperprosto-

rem – a z stal naživu – se za ínala pozvolna vytrácet. „Ale p i tes-

tech se objekty, které jste vyslali, vrátily bezpe

nazpátek.“

„Ty m ly mnohem menší hmotnost a byly vyslány na mnohem

menší vzdálenosti. Ale, jak íkám, není to tak hrozné. Ukázalo se, že

jsme urazili správnou vzdálenost. Hv zdy jsou na svém míst .“

„Ale zm nily se. Vid l jsem to.“

„Protože jsme jinak orientováni. Podélná osa lodi se sto ila o

dobrých dvacet osm stup

. Zkrátka jsme z n jakého neznámého

vodu sledovali místo p ímé dráhy dráhu zak ivenou.“

Hv zdy za pr hledem se te pozvolna, vytrvale pohybovaly.

Wendelová ekla: „Nato íme se zpátky elem k Nemesis, když

pro nic jiného, tak aspo z psychologických d vod , abychom mí ili

správným sm rem, ale potom musíme zjistit, pro jsme se p i pr -

chodu sto ili.“

Jasná, nápadná, zá iv osl ující hv zda vstoupila do pr hledu a

ešla na druhou stranu. Fisher zamrkal.

„To je Slunce,“ ukázala Wendelová, reagujíc na Fisher v užaslý

pohled.

Crile se zeptal: „Existuje n jaké rozumné vysv tlení, pro se lo

i pr chodu sto ila stranou? Jestli se Rotor také stá el, kdoví kde

skon il.“

„Nebo kde skon íme my. Protože já žádné rozumné vysv tlení

nemám. Alespo ne te .“ Vystrašen na n j pohlédla. „Pokud byly

naše p edpoklady správné, tak jsme m li zm nit polohu, ale ne sm r.

li jsme se pohybovat po p ímce, eukleidovsky p ímé p ímce, a to

navzdory relativistickému zak ivení asoprostoru, protože, abys chá-

- 291 -

pal, my jsme se v asoprostoru nenacházeli. Možná bude chyba v

programování po íta e – nebo chyba v našich p edpokladech. Já

doufám, že to první. To se dá snadno napravit.“

Minulo p t hodin. Wendelová vstoupila, rukou si mnula o i.

Fisher na ni s neblahým tušením pohlédl. Díval se na n jaký film, ale

estal ho bavit. Pak sledoval hv zdy, nechával se jimi hypnotizovat

jako anestetikem.

„Tak jak, Tesso?“

„S programováním je všechno v po ádku, Crile.“

„Takže jsou chybné naše p edpoklady?“

„Ano, ale v em? Takových p edpoklad si m žeme stanovit ne-

kone

mnoho. Které z nich jsou správné? Nem žeme se zabývat

jedním po druhém. Nikdy bychom s tím neskon ili a beznad jn se

do toho zamotali.“

Na okamžik se rozhostilo ticho a potom Wendelová ekla: „Po-

kud by to bylo v programování, byla by to jen n jaká triviální chyba.

Napravili bychom ji, aniž bychom se n emu p iu ili, ale zato by-

chom byli v bezpe í. Ovšem takto se musíme vrátit k samotným zá-

klad m, máme šanci p ijít na n co opravdu významného, ale jestli

neusp jeme, tak už nikdy nemusíme najít zpáte ní cestu.“

Popadla Fishera za ruku. „Chápeš, Crile? N co tu neklape, a jest-

li nep ijdeme na to, co, tak neexistuje zp sob – krom naprosto neu-

itelné náhody – který by nám umožnil najít cestu dom . M žeme

to zkoušet sebepozorn ji a p esto se budeme vyno ovat na nespráv-

ných místech tak dlouho, až zabloudíme docela. A to bude, v kone -

ném sou tu, znamenat smrt – až nám nevyjde jeden p echod nebo

dojde zásoba energie nebo z nás zoufalství vycucá v li po život . A

tvoje tragédie bude jen a jen moje chyba. Ale opravdovou tragédií

bude konec jednoho snu. Když se nevrátíme, tak se lidé nikdy nedo-

zví, že let byl úsp šný. M žou z toho vyvodit, že jsme nep ežili p e-

chod a už se o nic podobného nikdy nepokusit.“

„Ale to musí, jestli cht jí uniknout ze Zem .“

„Mohou rezignovat; mohou zalézt do kouta a ekat až k nim

Nemesis doletí, proletí kolem a oni pozvolna zahynou.“ Prudce

zdvihla hlavu, ve tvá i se jí zra ila strašlivá únava. „A bude to konec

i tvého snu, Crile.“

Crile sev el rty, ale ne ekl nic.

- 292 -

Tém bojácn se Wendelová otázala: „Ale celé ty roky jsem by-

la s tebou já, Crile. Kdyby ses musel rozlou it se svou dcerou – svým

snem – sta ila jsem ti já?“

„Mohl bych se zeptat: kdyby ses musela rozlou it se superlumi-

nálním p esunem, sta il jsem ti já?“

Zdálo se, že nikdo z nich nenachází slova, ale potom se ozvala

Wendelová:

„Jsi hned na druhém míst , Crile, ale bylo to krásné druhé místo.

kuji.“

Fisher se pohnut zachv l. „Mluvíš mi z duše, Tesso, n co, emu

bych na za átku nikdy neuv il. Kdybych nem l dceru, existovala

bys pro m jen ty. Skoro si p eji –“

„Ne, nep ej. Být druhá mi sta í.“

Vzali se za ruce. Ml ky. Dívali se na hv zdy.

Dokud Merry Blankowitzová nestr ila hlavu do dve í. „Kapitán-

ko Wendelová, Wua n co napadlo. íká, že to v

l od samého za-

átku, ale zdráhal se o tom zmínit.“

Wendelová vstala. „Pro ?“

íká, že se vám o té možnosti kdysi zmínil a vy jste mu prý ek-

la, aby neblbnul.“

„Vážn ? A co m utvrdilo v p esv

ení, že jsem neomylná? Po-

slechnu si to te znovu a jestli je to rozumná myšlenka, tak mu za-

kroutím krkem za to, že mi ji tehdy nevnutil.“

A odchvátala.

72.

Fisher vydržel ekat pouze ten den a polovinu následujícího. Ja-

ko vždycky jedli všichni spolu, ale ml ky. Fisher nev

l, jestli z

nich n kdo spal. On sám spal jen v krátkých úsecích a probouzel se

do neutuchajícího zoufalství.

Jak dlouho to m žeme vydržet? pomyslel si druhého dne, když

se podíval na krásu té nedostižné zá ivé te ky na obloze, která ho

ješt p ed nedávném na Zemi zah ívala a svítila mu na cestu.

íve i pozd ji zem ou. Moderní kosmická technologie jim sice

že prodloužit život; recyklace byla také na slušné úrovni a dokon-

ce i potrava by jim vydržela dlouho, kdyby se smí ili s rasovými

- 293 -

keksy bez chuti, které by jim nakonec zbyly. Mikrofúzní motory by

také dlouho a pomali ku polykaly svou zásobu energie. Ale nikdo z

nich by ur it necht l být udržován p i život tak dlouho, jak to

možnosti lodi umož ovaly.

S vidinou vleklé, táhnoucí se, beznad jné, osam lé a neodvratné

smrti p ed sebou by bylo nejrozumn jší vzít si p íslušnou dávku de-

metabolizéru.

Byla to oblíbená smrt sebevrah na Zemi; pro by jí nemohla být

i na palub kosmického plavidla? Mohl jste – pokud jste cht l – vzít

dávku odpovídající jednomu dni b žného života a prožít ho, jak nej-

radostn ji to jen šlo – s v domím, že je tím posledním. Na jeho konci

byste se cítil samoz ejm ospalý. Zívl byste a nechal se p enést z

krajiny bd ní do krajiny klidného spánku plného krásných sn . Spá-

nek by se pomalu prohluboval, sny pomalu vytrácely a vy byste se

neprobudil. Vlídn jší smrt nikdo nevymyslel.

A potom, t sn p ed pátou ve er lodního asu, druhého dne po

echodu, který se sto il, místo aby prob hl po p ímce, vtrhla Tessa

dovnit . O i jí planuly a divoce oddechovala. Tmavé vlasy, v posled-

ních letech hojn prokvetlé šedinami, m la rozcuchané.

Fisher vyd šen vysko il: „Je to zlé?“

„Ne, skv lé!“ vyk ikla a spíše sko ila, než si sedla do k esla.

Fisher si nebyl jistý, jestli se nep eslechl, jestli to od ní nebyla

jen ironie. Hled l na ni a pozoroval, jak se pomalu za ínala vzpama-

továvat.

„Skv lé,“ zopakovala. „Skv lé! Úžasné! Crile, díváš se na idiota.

Pochybuji, že se z toho kdy vzpamatuju.“

„Tak co se stalo?“

ao-Li Wu znal odpov

. Celou dobu ji znal. ekl mi to kdysi.

Pamatuju se, jak mi to íkal. P ed n kolika m síci. Možná p ed

rokem. Pustila jsem to z hlavy. Vlastn jsem ho ani po ádn nepo-

slouchala.“

Musela se nadechnout. Vzrušení zcela narušilo p irozený rytmus

její

i.

Pokra ovala: „Potíž byla v tom, že jsem se považovala za sv to-

vou autoritu na superluminální p esun a byla p esv

ená, že mi ni-

kdo nem že íct n co, co už jsem nev

la nebo co m už p edtím

nenapadlo. A když už mi n kdo p edložil n co nezvyklého, tak to

- 294 -

muselo být prost špatn a pravd podobn i nesmysl. Chápeš, jak to

myslím?“

Fisher temným hlasem pronesl: „Narazil jsem na takové lidi.“

„Každý je ob as takový, za ur itých okolností. Zvlášt stárnoucí

dci, ekla bych. Proto se také z odvážných mladých revolucioná

dy stávají po pár desetiletích staré fosílie. P edstavivost jim za íná

obr stat sebeláskou a to je konec. A to je te m j konec… Ale dost.

Trvalo nám to víc jak celý den, než jsme to po ádn rozpracovali,

upravili rovnice, naprogramovali po íta a p ipravili nezbytné simu-

lace k vylou ení slepých uli ek. Normáln by to trvalo týden, ale

popohán li jsme se navzájem jako šílenci.“

Wendelová se v tom míst odml ela, jako by cht la nabrat dech.

Fisher ekal, až bude pokra ovat, povzbudiv p ikývl a uchopil ji za

ruku.

„Tohle už je složit jší,“ pokra ovala. „Pokusím se ti to vysv tlit.

Podívej se – pot ebujeme se dostat z jednoho bodu prostoru p es hy-

perprostor do druhého bodu prostoru a to v nulovém ase. Ubíráme

se p itom ur itou drahou, která je pokaždé jiná, v závislosti na vý-

chozím a kone ném bod . Nevidíme ji, neuv domujeme si ji, vlastn

ji z asoprostorového hlediska ve skute nosti ani nesledujeme. Její

existence je vícemén nepochopitelná. Nazýváme ji 'domn lou drá-

hou'. Sama jsem ten koncept vypracovala.“

„Když ji nevidíš, ani si ji neuv domuješ, jak m žeš v

t, že

existuje?“

„Protože se dá vypo ítat pomocí rovnic, které používáme k defi-

nování pohybu hyperprostorem. Rovnice nám ur ují onu dráhu.“

„Jak v bec m žeš v

t, že rovnice popisují n co, co skute

existuje? Když to m že být pouhá – matematika.“

„M že. Já si to aspo myslela. A nev novala tomu pozornost. To

Wu m upozornil, že to m že být d ležité – asi tak p ed rokem – a já,

jako naprostý idiot, jsem to zavrhla. Domn lá dráha, ekla jsem mu,

má zrovna tak domn lou existenci. Když se nedá zm it, tak leží

mimo hranice íše v dy. Byla jsem tak slepá. Je mi ze sebe nanic, jen

co na to pomyslím.“

„Dobrá. ekn me tedy, že domn lá dráha n jakým zp sobem

ece jen existuje. Co potom?“

„V tom p ípad , prochází-li domn lá dráha okolím n jakého

rozm rn jšího t lesa, p sobí na lo jeho gravita ní vliv. To je ta

- 295 -

ohromující novina, p edstavující užite ný a zcela nový koncept – že

gravitace m že p sobit i podél domn lé dráhy.“ Wendelová zlostn

za ala p sti. „V

la jsem to, ale byla jsem p esv

ená, že pokud se

lo bude pohybovat rychlostí mnohonásobn p evyšující rychlost

sv tla, nebude mít gravitace dostatek asu, aby se dala na n jaké m -

itelné úrovni pocítit. Dráha by tak, jak jsem se domnívala, p edsta-

vovala eukleidovsky rovnou p ímku.“

„Což nebyla pravda.“

„Jak je vid t. A Wu to zd vodnil. P edstav si, že rychlost sv tla

je nulový bod. Všechny nižší rychlosti budou mít zápornou velikost a

všechny vyšší rychlosti velikost kladnou. V normálním vesmíru, ve

kterém žijeme, tak budou všechny rychlosti, jak íká matematická

konvence, záporné, protože takové vlastn musí být.

Dále – vesmír je založen na principu symetrie. Pokud je n co tak

fundamentálního, jako je rychlost pohybu, vždycky záporná, potom

by m lo n co, stejn tak fundamentálního, být vždycky kladné a Wu

tvrdil, že to n co je gravitace. V normálním vesmíru je to vždycky

itažlivost. Každý hmotný objekt p itahuje jiný hmotný objekt.

Ovšem, letí-li n co superluminální rychlostí – tedy rychleji než

sv tlo – potom je rychlost oné v ci kladná a to druhé n co, které bylo

kladné, se stává záporným. Jinými slovy, p i superluminálních rych-

lostech je gravitace odpudivou silou. Každý hmotný objekt odpuzuje

jiný hmotný objekt. Wu m na to upozornil už kdysi dávno a já jsem

ho neposlouchala. Prost mi to šlo jedním uchem tam a druhým ven.“

Crile ekl: „Ale v em je pak rozdíl, Tesso? Jestliže se pohybu-

jeme obrovskou, superluminální rychlostí a gravitace nemá as

ovlivnit náš pohyb, stejn tak ho nemá as ovlivnit ani gravita ní

odpudivost.“

„Ne, ne, tak to není, Crile. V tom je práv ta nádhera. Že se m ní

i tohle. V normálním vesmíru záporných rychlostí platí, že ím rych-

leji se objekt pohybuje v

i p itažlivému t lesu, tím mén gravitace

onoho t lesa ovliv uje sm r jeho pohybu. Ve vesmíru kladných

rychlostí, v hyperprostoru zase platí, že ím rychleji se pohybujeme

i odpudivému t lesu, tím více jeho odpudivost ovliv uje sm r

našeho pohybu. Nám to sice nedává smysl, protože jsme zvyklí na

situaci, která existuje v normálním vesmíru, ale jakmile jsi donucen

vym nit znaménko plus za minus a naopak, zjistíš, jak všechno do

sebe najednou zapadá.“

- 296 -

„Matematicky. Ale dá se spoléhat na rovnice?“

„Srovnáš své výpo ty s fakty. Gravita ní p itažlivost je nejslabší

ze všech sil, a stejn tak i odpudivost podél domn lé dráhy. Každá

áste ka lodi, každá áste ka našeho t la p i pr chodu hyperprosto-

rem odpuzuje ostatní áste ky, ovšem tato odpudivost nic nesvede

proti jiným silám, které je zase drží pohromad , a které znaménka

nezm nily. Bu jak bu , naše domn lá dráha ze Stanice ty i nás

sem vedla t sn kolem Jupitera. Jeho odpudivost podél naší domn lé

hyperprostorové dráhy byla stejn intenzivní, jako by byla jeho p i-

tažlivost podél naší nedomn lé prostorové dráhy.

Spo ítali jsme, jak by Jupiterova odpudivá síla ovlivnila naši

dráhu hyperprostorem, a dostali jsme výslednou polohu totožnou s

polohou, ve které jsme se ocitli. Jinými slovy, Wuova modifikace

mých rovnic je nejenže zjednodušuje, ale hlavn je uvádí v život.“

„A zakroutilas mu krkem, jak jsi slibovala?“ pousmál se Fisher.

Wendelová se rozesmála: „Ne, nezakroutila, vlastn jsem mu da-

la pusu.“

ekn me, že ti to nemám za zlé.“

„Pro taky, te je víc než kdy p edtím d ležité, abychom se bez-

pe

vrátili nazp t, Crile. O tomto významném postupu v superlu-

minálním p esunu musíme podat zprávu a Wuovi se musí dostat ná-

ležitého uznání. Stav l na mé práci, p ipouštím, ale p išel na n co, co

by m možná nikdy nenapadlo. A když uvážíme možné následky …“

„Ty mi jsou jasné,“ ujistil ji Fisher.

„Ne, nejsou,“ ekla d razn Wendelová. „Te m dob e poslou-

chej. Rotor nem l s gravitací žádné problémy, protože oni se o rych-

lost sv tla pouze 'ot eli' – jednou n co málo pod ní, podruhé n co

málo nad ní – takže na n m la gravitace, a už kladná nebo záporná,

itažlivá nebo odpudivá, naprosto zanedbatelný vliv. To jen pro náš

opravdový superluminální let p i rychlostech mnohonásobn vyšších

než rychlost sv tla, je naprosto nezbytné vzít v úvahu gravita ní od-

puzování. Mé vlastní rovnice jsou zbyte né. Sice nás p enesou hy-

perprostorem, ale ne ve správném sm ru. A to není všechno.

Vždycky jsem si myslela, že p i vyno ení z hyperprostoru – tedy

druhá polovina p echodu – s sebou pokaždé p ináší kousek nevyhnu-

telného rizika. Co když se vyno íš do již existujícího t lesa? Dojde k

nep edstavitelné explozi, která v bilióntin bilióntiny sekundy zni í

lo i všechno, co je v ní.

- 297 -

irozen se nám nestane, že bychom skon ili v n jaké hv zd ,

protože polohy hv zd známe a dokážeme se jim vyhnout. asem se

možná nau íme vypo ítat polohy planet a vyhneme se jim také. Jen-

že v sousedství každé hv zdy jsou ješt desítky tisíc asteroid a de-

sítky miliard komet. A jestli se do n které z nich trefíme, tak je to

stejn náš konec.

Jediná v c, která by nás mohla zachránit, za situace, kterou jsem

ed dnešním dnem považovala za danou, je zákon pravd podobnos-

ti. Vesmír je tak obrovský, že pravd podobnost srážky s objektem

tším než je atom, nebo nanejvýš zrnko prachu, je nesmírn malá.

esto je p i dostate ném po tu výlet hyperprostorem otázka kolize

hmoty s katastrofickými následky jen otázka asu.

Ovšem za nov vzniklé situace je tato pravd podobnost nulová.

Naše lo a v bec každý rozm rn jší objekt bude všechny ostatní

objekty odpuzovat a tedy se od nich vzdalovat. Je nepravd podobné,

že bychom se srazili s n ím, co by nám mohlo ublížit. Samo by nám

to automaticky uhnulo z cesty.“

Fisher se poškrábal na ele. „My bychom tím p ece také vybo ili

z naší dráhy. Nem že nám to neo ekávan narušit kurz?“

„Ano, ale malé objekty, a práv jen na ty m žeme narazit, nemo-

hou náš kurz narušit významn ji, a takové výchylky snadno vyrov-

náme – malá cena za bezpe nost.“

Wendelová se zhluboka nadechla a rozkošnicky se protáhla. „Cí-

tím se skv le. Až se vrátíme, tak to na Zemi zp sobí hotovou senza-

ci.“

Fisher zafrkal: „Víš, Tesso, než jsi vstoupila, tak se mi v hlav

skládal morbidní obrázek našeho neodvratného konce; naše lo na-

ky bloudící vesmírem s p ti mrtvolami na palub ; jak je jednoho

dne najdou n jací inteligentní tvorové a budou truchlit nad ob mi

smutné vesmírné tragédie –“

„K emuž nedojde, na to m žeš vzít jed, m j drahý,“ p erušila ho

s úsm vem Wendelová a vklouzla mu do náru e.

- 298 -

ICET T I

DOMÍ

73.

Eugenie Insignová vypadala žalostn . „Opravdu ses rozhodla jít

znovu ven, Marlene?“

„Matko,“ ekla Marlene s p emáhanou netrp livostí, „mluvíš, ja-

ko kdybych se k tomu rozhodla p ed p ti minutami. Už velmi dlouho

jsem si jistá, že místo, kam pat ím, je tam venku, na Erythro. Na tom

se nic nezm nilo a nezm ní.“

„Já vím, že jsi p esv

ená, že jsi v bezpe í a p ipouštím, že se ti

až doposud nic nestalo, ale –“

„Na Erythro jsem v bezpe í.

itahuje m . Strý ek Siever to

chápe.“

Eugenie se na dceru podívala, jako by cht la znovu n co namít-

nout, ale namísto toho zavrt la hlavou. Marlene byla rozhodnutá a

nic ji nemohlo zastavit.

74.

Tentokrát je venku tepleji, napadlo Marlene, tak akorát, že by

lov k uvítal trochu vánku. Šedivé mraky se hnaly po obloze o n co

rychleji a vypadaly hust jší.

Na zít ek p edpovídali déš a Marlene napadlo, že by to mohlo

být p íjemné – stát v dešti a pozorovat, co se bude dít. M lo by to

roz

it pot

ek, smá et kamení a rozbahnit, prom nit na kaši všech-

nu p du.

Došla k plochému kameni poblíž pot

ku. Oprášila ho rukou,

opatrn se na n j posadila a hled la na proudící vodu obtékající ka-

- 299 -

meny rozeseté v

išti, p

emž ji napadlo, že v dešti by to bylo jako

ve sprše.

Jako sprcha valící se z celé oblohy, takže by se z ní nedalo vy-

stoupit. Napadlo ji: nem la by potíže s dýcháním?

Ne, jist ne. Na Zemi pršelo neustále – p inejmenším asto –a

nikdy neslyšela, že by se tak n kdo utopil. Ne, bylo by to jako spr-

cha. A ve sprše se dá dýchat.

Jenže déš by asi nebyl p íliš teplý a ona se ráda sprchovala v

teplé vod , p emítala rozkošnicky. Panovalo tu ticho a velký klid a

mohla odpo ívat a nikdo ji p itom nevid l a nikoho nemusela ' íst'.

Byla to nádhera – nemuset nikoho ' íst'.

Jaká by tu asi byla teplota? Rozumí se dešt . Pro by to nemohla

být stejn p íjemná teplota, jakou m la samotná Nemesis? Jist ,

zmokla by, a lov ku je p ece vždycky zima, když vyjde celý mokrý

ze sprchy. A déš by jí promo il také šaty.

Ale to by byla hloupost, nosit v dešti šaty. V dešti se šaty p ece

nenosí. Kdyby pršelo, tak by si je p ece svlékla. To by bylo jedin

rozumné.

Jenže – kam s nimi? Když se sprchuješ, vložíš je do isti e. Tady

na Erythro by je možná mohla položit pod kámen, nebo si na to po-

stavit malý dome ek, ve kterém by si nechávala šaty za deštivého

po así. Koneckonc , na vlastn v bec nosit šaty, když prší:

Nebo když je p kn ?

Jist , když je zima, tak ano.

Ale když je p kn – Jenže, pro potom všichni nosili šaty na Ro-

toru, kde bylo stále teplo a isto? V bazénech je nem li – což Marle-

ne p ipomenulo, že první, kdo se vždycky svlékal, byli mladí lidé se

štíhlými a krásnými postavami – a ti taky byli poslední, kdo se oblé-

kali.

Zatímco lidé jako Marlene se na ve ejnosti prost nesvlékali.

Možná, že proto lidé nosili šaty. Aby skryli svá t la,

Pro nem ly lidské duše tvary, které by se daly vystavit na odiv?

Až na to, že m ly, a že se to lidem nelíbilo. Lidé se rádi dívali na

vabná t la a nad p vabnými dušemi ohrnovali nos. Pro ?

Ale na Erythro, kde žádní lidé nebyli, by si mohla, když by bylo

hezky, šaty svléci a zbavit se jich. Nikdo by na ni neukazoval prstem

ani se jí nesmál.

- 300 -

Vlastn by si mohla d lat, co by se jí zacht lo, protože by m la k

dispozici celý p átelský, prázdný a zcela neobydlený sv t, který by ji

obklopoval a p ikrýval jako obrovská, m kká pe ina. A navíc – ticho.

Až cítila, jak ji opíjí. Nic, jen ticho, šeptala si v duchu, jako kdy-

by ho to mohlo narušit.

Ticho.

Vtom se narovnala. Ticho?

Vyšla ven p ece proto, aby znovu zaslechla ten hlas. A aby ten-

tokrát nek

ela. Nebála se. Kde je?

Jako by ji uslyšel, jako by ho p ivolala –

„Marlene!“

Srdce jí mali ko posko ilo.

Snažila se ovládnout. Nesmí dát najevo žádnou známku strachu

nebo neklidu. Jen se rozhlédla a potom ekla, velmi klidn : „Kde

jsi?“

„Není – t

– t eba – ro – rozechvívat vzduch – mluvit.“

Hlas to byl Aurinel v, ale mluvil docela jinak než Aurinel. Jako

by mu

d lala potíže, ale p itom se postupn zlepšoval.

„Zlepší se to,“ ozval se hlas.

Marlene ml ela. Tentokrát nepromluvila. Jenom v duchu p e-

mýšlela – „Nemusím mluvit. Sta í jen p emýšlet.“

„Sta í, abys upravila strukturu. Jak to práv d láš.“

„Ale já t slyším mluvit.“

„To jenom upravuji tvou strukturu. Je to, jako když m slyšíš.“

Marlene si opatrn olízla rty. Te se nesmí bát, nesmí nic, jen

být klidná.

„Není tu nic – nikdo – koho bys ses m la bát,“ ekl hlas a už ne-

byl tak docela Aurinel v hlas.

Pomyslela si: „Ty slyšíš všechno, že?“

„Znepokojuje t to?“

„Ano.“

„Pro ?“

„Nechci, abys v

l všechno. N které myšlenky si chci nechat

pro sebe.“ (Pokusila se nemyslet na to, že práv takto mohou ostatní

lidé reagovat na ni a snažit se ukrýt své pocity, jenže její myšlenka

byla prozrazena hned v okamžiku, kdy se ji pokusila potla it.)

„Ale tvá struktura je jiná než u ostatních.“

„Struktura?“

- 301 -

„Struktura tvé mysli. Ostatní jsou – spletené – pomotané. Tvá je

– krásná.“

Marlene si znovu olízla rty a usmála se. Takže kdyby šly duše

'vid t', její by byla krásná. M la triumfální pocit a s pohrdáním si

vzpomn la na dívky, které m ly jen – zevn jšky.

Hlas v její hlav

ekl: „Je tohle soukromá myšlenka?“

Marlene skoro nahlas odpov

la:

„Ano, je.“

„Cítím ten rozdíl. Nebudu na tvé soukromé myšlenky reagovat.“

Marlene pocítila náhlou touhu po chvále. „Vid l jsi hodn struk-

tur?“

„Nahmatal jsem jich mnoho, co jste se tu vy, lidští tvorové, obje-

vili.“

domí si nebylo tím pojmenováním jisté, napadlo Marlene. Ne-

reagovalo a Marlene to p ekvapilo. P ekvapení tedy je soukromý

pocit, když o tom te tak p emýšlela, ale sama si ho tak neozna ila.

Možná, že soukromé pocity jsou soukromé pocity bez ohledu na to,

jestli je ona za takové považuje. Hlas ekl, že v tom dokáže rozpo-

znat rozdíl a zjevn mluvil pravdu. Asi se to projevovalo na struktu-

e.

Ani na to hlas nereagoval. Bude se ho muset zeptat p ímo, aby

mu dala najevo, že to není soukromá myšlenka.

„Projevuje se to na struktu e?“ Nemusela íkat nic bližšího. Hlas

bude v

t, o em mluví.

„Projevuje se to na struktu e. Všechno se na tvé struktu e proje-

vuje, protože je tak výte

vystav ná.“

Marlene doslova zavrn la blahem. Do kala se své pochvaly. Bu-

de jen správné, když 'mu' poklonu vrátí. „Ale tvoje musí být také

výte

vystav ná.“

„To je n co jiného. Moje struktura se rozpíná. Je jednoduchá v

jednotlivých bodech a složitá, jen když jsou spolu. Tvoje je jednak

složitá, žádná jednoduchost v ní není, a jednak jiná než ostatní tvého

druhu. Ostatní jsou – zamotané. Nejde se k nim 'proklestit' – komu-

nikovat. A úprava je ni í, protože struktura je k ehká. To jsem nev -

l. Moje struktura není k ehká.“

„A moje struktura je k ehká?“

„Ne. Sama se upravuje.“

„Ty jsi zkoušel komunikovat s ostatními, že?“

- 302 -

„Ano.“

Erythrejská Nákaza. (Žádná reakce. Byla to soukromá myšlen-

ka.)

Zav ela o i a v domím se snažila zachytit a lokalizovat zdroj

myšlenek, které k ní p icházely. D lala to zp sobem, kterému sama

nerozum la, možná úpln špatn , možná to ned lala v bec. Tomu

druhému v domí mohla být její neobratnost k smíchu – jestli znalo

co, jako byl smích.

Žádná reakce.

Marlene si pomyslela: „Mysli na n co.“

V hlav se jí ozvalo nevyhnutelné: „Na co mám myslet?“

Nep icházelo to odnikud. Nep icházelo to odtud, ani odtamtud,

ani z žádného jiného místa. P icházelo to z jejího v domí.

Pomyslela (rozmrzelá nad svou neschopností): „Kdy jsi objevil

moji strukturu?“

„Na novém p epravníku lidských tvor .“

„Na Rotoru?“

„Na Rotoru.“

Najednou jí to došlo. „Tys m cht l. Volal jsi m .“

„Ano.“

Ovšem. Pro jinak by cht la jít na Erythro? Pro jinak by k Ery-

thro toho dne, co za ní p išel Aurinel, aby jí ekl, že ji matka hledá,

tak toužebn vzhlížela?

Stiskla zuby. Musí pokra ovat v otázkách: „Kde jsi?“

„Všude.“

„Jsi planeta sama?“

„Ne.“

„Ukaž se mi.“

„Tady.“ Najednou m l hlas sm r.

Hled la do pot

ku a najednou si uv domila, že to byla jediná

c, kterou b hem myšlenkové komunikace s hlasem vnímala. Nic

jiného kolem pro ni neexistovalo. Jako by se její v domí samo uza-

mklo, aby mohlo lépe vnímat to jediné, co ho zam stnávalo.

Ted' se rouška odest ela. Voda proudila podél kamen , zur ela

po nich, tvo ila malé vírky v místech, kde se d laly bublinky. Staré

bublinky praskaly, na jejich míst se objevovaly nové, vytvá ely vzo-

ry, které se v podstat nikdy nem nily a v detailech nikdy neopako-

valy.

- 303 -

Potom, jedna po druhé, bublinky neslyšn popraskaly a voda by-

la najednou hladká a beztvará, p estože se stále vym

ovala. Jak to,

že vid la, že se vym

uje, když byla beztvará?

Protože se v r žovém sv tle Nemesis neznateln t pytila. Vym -

ovala se a ona to vid la, protože odlesky sv tla tvo ily v

ící se

vod spirálovité oblou ky. Nemohla od toho odtrhnout o i. Spat ila,

jak se kruhy pozvolna složily do karikatury obli eje, dva temné kru-

hy jako o i, brázda jako ústa.

Její obrysy nabývaly, s rostoucím Marleniným úžasem, na ost-

rosti.

Nakonec vid la dokon enou tvá , hledící na ni pohledem prázd-

ných o í. P esto byla snadno k poznání.

Byla to tvá Aurinela Pampase.

75.

Siever Genarr, rozvážn a zvolna, ve snaze brát celou záležitost s

klidem, ekl: „A v tu chvíli jsi tedy utekla.“

Marlene p ikývla. „P edtím jsem utekla, když jsem zaslechla Au-

rinel v hlas. Tentokrát, když jsem spat ila Aurinel v obli ej.“

„To se dá pochopit –“

„Ty si m dobíráš, strý ku Sievere.“

„Co mám d lat? Kopnout do tebe? Tak m nech, abych si t do-

bíral – když mi to d lá radost. V domí, jak ho nazýváš, si vyp

ilo

Aurinel v hlas a obli ej z tvé pam ti, to je jasné. Musely v ní být

velmi z eteln uloženy. Jak blízká sis byla s Aurinelem?“

Podez ívav na n j pohlédla. „Co tím myslíš? Jak blízká?“

„Nic tak hrozného. Byli jste p átelé?“

„Ano. Ovšem.“

„Byla jsi do n j zamilovaná?“

Marlene se odml ela a stiskla rty. Potom odpov

la: „ ekla

bych, že ano.“

„Mluvíš v minulém ase. Už nejsi?“

„A k emu? On m má za – malou holku. Mladší sestru, nanej-

výš.“

- 304 -

„To není, vzhledem k okolnostem, zase tak nepochopitelné. Ale

ty na n j stále myslíš – proto jsi p

arovala jeho hlas a potom i obli-

ej.“

„Jak to myslíš 'p

arovala'? To byl opravdový hlas a opravdový

obli ej.“

„Jsi si jistá?“

„Ovšem, že jsem.“

ekla jsi o tom matce?“

„Ne. Ani slovo.“

„Pro ne?“

„Ach, strý ku Sievere. Vždy ji znáš. Nem žu vystát všechnu tu

její – nervozitu. Já vím. Te mi ekneš, že je to z lásky, ale co mi to

pom že.“

„Mn jsi to ekla, Marlene, a já t mám taky hrozn rád.“

„Já vím, strý ku Sievere, ale ty nejsi tak emocionální jako ona.

Ty se na v ci díváš logicky.“

„Mám to brát jako poklonu?“

„Myslím to up ímn .“

„V tom p ípad si proberme po po ádku, logicky, co jsi zjistila.“

„Dob e, strý ku.“

„Výborn . P edn , na planet je cosi živého.“

„Ano.“

„A není to planeta sama.“

„Ne, ur it ne. To pop el.“

„Ale je to jediná živoucí bytost.“

„Mám dojem, že je to jediná živoucí bytost. Problém je v tom,

strý ku Sievere, že nejde o telepatii, jak se na ni oby ejn pohlíží.

Prosté tení myšlenek, rozhovor. Jsou to také dojmy, které t znena-

dání zaplaví, jako by ses díval na celý obrázek a ne na jednotlivé

kousí ky sv tla a stínu, které ho tvo í.“

„A ten dojem je dojem jediné živoucí bytosti.“

„Ano.“

„Inteligentní.“

„Velmi inteligentní.“

„Ale ne technického typu. Nic technologického jsme na planet

nikdy nenašli. Ta živá v c je neviditelná, nepost ehnutelná, pouze

bloumá po planet – p emýšlí – dedukuje – ale nic ned lá. Je to tak?“

Marlene zaváhala. „To nem žu potvrdit, ale možná máš pravdu.“

- 305 -

„A pak se objevíme my. Kdy si myslíš, že to zaregistrovalo náš

íchod?“

Marlene pokr ila rameny.

„To nevím.“

„Když to v

lo o tob , když jsi byla ješt na Rotoru, muselo to

t i o p íchodu cizí inteligence do nemesiánské soustavy, ješt

když jsme byli pom rn daleko. Nem la jsi podobný dojem?“

„Ne ekla bych, strý ku Sievere. Já myslím, že se to o nás dozv -

lo, až když jsme p istáli na Erythro. To p ivábilo jeho pozornost,

za alo se rozhlížet kolem a našlo Rotor.“

„Možná máš pravdu. A potom to experimentovalo s novými 'v -

domími', které zaregistrovalo na Erythro. T eba to byl v bec první

druh inteligence, se kterou se to kdy st etlo. Jak to m že být staré,

Marlene? Máš n jakou p edstavu?“

„Spíš ne, strý ku Sievere, ale dojem, který jsem m la, by ten, že

to žije už hodn dlouho, možná stejn dlouho jako sama planeta.“

„Možná. V každém p ípad , a už je to staré jak chce, tohle bylo

poprvé, co se to ocitlo mezi tolika jinými v domími, zcela odlišnými

od toho jeho. Co myslíš, dalo by se s tím souhlasit?“

„Ano.“

„A tak to za alo s novými v domími experimentovat a protože o

nich moc nev

lo, tak jim ublížilo. To byla erythrejská Nákaza.“

„Ano,“ vyhrkla Marlene s oživeným zájmem. „Ne eklo to o ná-

kaze p ímo, ale ten dojem byl silný. Bylo to kv li t m prvním poku-

m.“

„A když si uv domilo, že jim ubližuje, tak p estalo.“

„Ano, proto už te Nákaza neexistuje.“

„Z toho by se dalo usuzovat, že v domí je dobré, že jeho etika je

chvályhodná a že nechce jiným v domím ubližovat.“

„Ano!“ p itakala radostn Marlene. „Tím jsem si jistá.“

„Ale jaká životní forma to m že být? Duch? N co nehmotného?

co vymykajícího se našemu chápání?“

„To nevím, strý ku Sievere,“ povzdechla Marlene.

Genarr ekl: „Tak si zopakujeme, co ti to eklo. Zastav m , kdy-

bych se pletl. eklo ti, že jeho struktura se 'rozpíná'; že je 'jednodu-

chá v jednotlivých bodech a složitá jen, když jsou spolu'; že 'není

ehká'. íkám to správn ?“

„Ano.“

- 306 -

„Jediný život, který jsme na Erythro kdy našli, jsou prokaryoti,

drobné bu ky bakteriálního typu. Pokud zamítneme p edstavu n e-

ho duchovního a nehmotného, z stanou nám jen prokaryoti. Je mož-

né, že by ty malé bu ky, které vypadají jako samostatné, byly ve

skute nosti sou ástí jednoho organismu obepínajícího sv t? Struktu-

ra v domí by se rozpínala. Byla by jednoduchá v jednotlivých bo-

dech a složitá, jen když jsou spolu. A nebyla by k ehká, protože i

kdyby došlo k úhynu velkého množství bun k, na sv tovém orga-

nismu jako celku by to st ží zanechalo n jakou stopu.“

Marlene na Genarra nev ícn zírala. „Chceš íct, že jsem roz-

mlouvala s mikroby?“

„Nemohu to íct jist , Marlene. Je to jen hypotéza, ale všechno v

ní krásn do sebe zapadá a nic jiného, co by to stejn dob e vysv tlo-

valo, m nenapadá. Krom toho, Marlene, když se podíváš na t ch sto

miliard bun k, které tvo í tv j mozek, jako na samostatné bu ky, tak

to není zas tak moc. Ty jsi organismus, ve kterém jsou všechny

mozkové bu ky pohromad . Když budeš mluvit s jiným organis-

mem, ve kterém jsou všechny mozkové bu ky samostatné a p itom

propojené, ekn me, pomocí drobných rádiových vln, zdá se ti to tak

velký rozdíl?“

„Nevím,“ odpov

la Marlene, o ividn znepokojená.

„Ale položme si další otázku, a to velmi d ležitou. Co ta životní

forma – a už je to cokoli – po tob chce?“

Marlene vypadala p ekvapen . „M že se mnou mluvit, strý ku

Sievere. M že mi p edávat myšlenky.“

„Takže tím nazna uješ, že to jen pot ebuje n koho, s kým by si

mohlo popovídat? Myslíš si, že když jsme se tu my, lidé, objevili, že

si to poprvé uv domilo, že je samo?“

„Já nevím.“

„Žádné podobné dojmy?“

„Ne.“

„M že nás všechny zni it,“ te Genarr mluvil sám k sob . „M -

že nás zni it bez nejmenší námahy, až ho p estaneš zajímat nebo až

bude mít dost.“

„ Ne, strý ku Sievere.“

Genarr ekl: „Mn tedy rozhodn ublížilo, když jsem se cht l po-

stavit mezi tebe a n j. Ublížilo doktorce Aubissonové, tvé matce a

také strážci.“

- 307 -

„Ano, ublížilo, ale jen natolik, aby vám znemožnilo m omezo-

vat. A u toho to skon ilo.“

„Neskon ilo, zašlo to tak daleko, že t chce mít venku na po-

vrchu jen proto, aby si s tebou mohlo popovídat, mít spole nost. A to

mi jako dostate ný d vod nep ipadá.“

Marlene se zamyslela: „Možná je pravým d vodem n co, co by-

chom ani nepochopili. Možná je jeho myšlení tak odlišné, že ten d -

vod nedokáže vysv tlit, anebo, i kdyby mohlo, nám by to nedávalo

smysl.“

„Ale jeho myšlení není zase natolik odlišné, aby s tebou nemohlo

komunikovat. P ijímá p ece tvoje myšlenky a stejn tak svoje myš-

lenky m že p edávat tob , nebo snad ne? Vy dva spolu p ece komu-

nikujete.“

„Ano.“

„A chápe t dostate

dob e, aby se pokusilo se ti zalíbit tím, že

si vyp

í Aurinel v hlas a obli ej.“

Marlene sklonila hlavu a dívala se do zem .

Genarr m kce ekl: „Takže když to chápe nás, my to možná m -

žeme chápat také a pokud je to tak, musíme zjistit, pro t chce. M -

že to být velmi d ležité, protože kdo ví, co zamýšlí? A nemáme jinou

možnost, jak to zjistit, než skrze tebe, Marlene.“

Marlene se chv la. „Já nevím, jak to mám ud lat, strý ku Sieve-

re.“

„Stejn jako doposud. To v domí je k tob , jak se zdá, p átelské.

eba ti to vysv tlí.“

Marlene zdvihla o i a chvilku si ho prohlížela. „Ty máš strach,

strý ku Sievere.“

„Ovšem. Máme co init s v domím, které je mnohem mocn jší

než naše. M že nás, jestli se rozhodne, že nás tu nechce, vmžiku

všechny zlikvidovat.“

„Tak jsem to nemyslela, strý ku Sievere. Ty máš strach o m .“

Genarr zaváhal. „Jsi si stále jistá, Marlene, že jsi na Erythro v

bezpe í? Cítíš se v bezpe í, když s tím mluvíš?“

Marlene se nap ímila a skoro povýšen

ekla: „Ovšem, že jsem.

Žádné nebezpe í mi nehrozí. Mn neublíží.“

Zn lo to nanejvýš sebejist , ale Genarra úzkost neopoušt la. Co

si myslela ona, bylo st ží rozhodující, protože její v domí bylo upra-

- 308 -

veno v domím Erythro. M že jí v sou asné situaci d

ovat? ptal se

sám sebe.

Kone

, pro by nemohlo mít tohle v domí, skládající se z bili-

on bilion prokaryot , své vlastní zám ry, stejn jako je m l nap í-

klad Pitt? A pro by se ve své la nosti nemohlo i stejn zvrácen

chovat?

Zkrátka, co když v domí m lo své vlastní d vody, aby Marlene

lhalo?

lal dob e, že za ním Marlene za takových podmínek posílal?

Ale záleželo v bec na tom, má-li pravdu nebo ne? M l snad na

vybranou?

- 309 -

ICET TY I

BLÍZKO

76.

„Dokonalé,“ prohlásila Tessa Wendelová. „Dokonalé, dokonalé,

dokonalé.“ Ud lala pohyb, jako kdyby n co zatloukala do zdi, rázn

a siln . „Dokonalé.“

Crile Fisher v

l, o em je

. Dvakrát, pokaždé jiným sm -

rem, se p enesli hyperprostorem. Dvakrát Fisher uvid l, jak se

hv zdy malinko pooto ily. Dvakrát vyhledal Slunce, poprvé ho našel

o n co matn jší, podruhé o n co jasn jší. Za ínal si p ipadat jako

hyperprostorový veterán.

„Mám to chápat tak, že Slunce nám už ned lá starosti?“

„Trochu, ale v dokonale p edvídatelné form , kdy všechny fy-

zické nesrovnalosti p edstavují psychologické pot šení – jestli chá-

peš, co tím myslím.“

Fisher, v roli áblova advokáta, ekl: „Slunce je p kn daleko.

Gravita ní efekt musí být skoro nulový.“

„To jist ,“ p itakala Wendelová, „jenže skoro nula není nula a

jeho gravita ní efekt se dá zm it. Dvakrát jsme prolet li hyperpro-

storem, poprvé po domn lé dráze šikmo sm ující ke Slunci, podruhé

po dráze vzdalující se od n j pod odlišným úhlem. Wu provedl p e-

dem výpo ty a dráha, kterou jsme vykonali, se s jeho výpo ty shodu-

je do posledního možného desetinného místa. Ten chlap je génius.

Vplétá ty svoje zjednodušující finty do po íta e takovým zp sobem,

že z toho lov ku p echází zrak.“

„To v ím,“ zamumlal Fisher.

„Te už je to bez jakýchkoli pochybností, Crile. Zítra m žeme

být u Sousední hv zdy. I dnes – kdybychom m li hodn nasp ch. Ne

úpln vedle ní, samoz ejm . Po vyno ení z hyperprostoru k ní z bez-

- 310 -

pe nostních d vod možná budeme muset let t ješt relativn dlou-

ho. Krom toho neznáme s dostate nou p esností hmotnost Sousední

hv zdy, takže si nem žeme dovolit p íliš riskovat a vyno it se oprav-

du blízko. Nechceme, aby nás od sebe neo ekávan odmrštila a my

se museli plaho it nazpátek.“ Obdivn pokývala hlavou: „Ten Wu.

Mám z n ho takovou radost, že to nejde ani popsat.“

Fisher opatrn nadhodil: „Jsi si jistá, že nemáš tak trochu vztek?“

„Vztek? Pro ?“ Udiven na Fishera pohlédla a potom ekla:

„Máš dojem, že bych na n j m la žárlit?“

„No, já nevím. Nem že dojít k tomu, že zásluha za vy ešení su-

perluminálního letu bude p ipsána ao-Li Wuovi – chci íct, vy eše-

ní skute ného, reálného p esunu – a ty upadneš v zapomenutí? A

staneš v podv domí pouze jako p edskokan?“

„Ani náhodou, Crile. Je od tebe hezké, že si kv li mn d láš sta-

rosti, ale nemusíš mít nejmenší strach. Má práce je podrobn zazna-

menaná. Matematické základy superluminálního p esunu jsou mé.

K technickým detail m jsem sice také p isp la, ale hlavní kredit za

projekci lodi dostanou jiní, a právem. To, co ud lal Wu, bylo, že do

základních rovnic vložil korek ní faktor. Nesmírn d ležitý, samo-

ejm , te už je jasné, že by bez n j nebyl superluminální let prak-

ticky možný, ale i tak je to jen poleva na dortu. A dort je m j.“

„Fajn. Jestli jsi si tím jistá, tak jsem rád.“

„Vlastn doufám, Crile, že Wu te p evezme ot že ve vývoji su-

perluminálního p esunu. Faktem je, že nejlepší léta – myslím v dec-

ká léta – mám za sebou. Jenom v decká, Crile.“

Fisher se zazubil. „Já vím.“

„Ale jako v dec jsem už p ekro ila sv j zenit. Má práce byla

vlastn rozpracováním koncept , které jsem m la v hlav jako ers-

tvá absolventka Institutu. Šlo vlastn jen o dvacetileté vyvozování

záv

a víc, než jsem ud lala, už asi ani ud lat nelze. Te je zapo-

ebí zcela nové koncepce, naprosto originálních nápad ležících v

odlišném, nezmapovaném teritoriu. A to já už nedokážu.“

„Ale jdi, nepodce uj se tak.“

„Tenhle zlozvyk jsem ani nikdy nem la, Crile. Nové myšlenky

jsou d vodem, pro je zapot ebí mládí. Nejen kv li mladým moz-

m, ale novým mozk m. Wu má takové možnosti, jaké ješt nikdo

nikdy nem l. Jeho zkušenosti jsou p i tom rozhodující – jsou jen je-

ho, nikoho jiného. A tak m že mít nové nápady. Jist , staví je na

- 311 -

tom, co jsem p ed ním vy ešila já a mnohému vd

í mé škole. On je

mým žákem, Crile, dít tem mého myšlení. Všechno, co vymyslí, m

jen 'zdobí'. Žárlit na n j? On je má pýcha. Copak je, Crile, nevypadáš

moc š astn .“

„Jestli jsi š astná, Tesso, potom jsem i já, bez ohledu na to, jak

vypadám. Jenom mám pocit, že to, co se tu do m snažíš nahustit, je

teorie v deckého pokroku. Nebylo snad v historii v dy, jako i ve

všem ostatním, dost p ípad žárlivosti, kdy u itelé nenávid li své

žáky za to, že byli lepší než oni?“

„Jist že ano. Mohla bych ti z hlavy vyjmenovat p inejmenším

l tuctu takových p ípad , ale to jsou temné výjimky a faktem z -

stává, že já te nic takového necítím. Ne íkám, že asem nem žu

ztratit trp livost s Wuem i s celým vesmírem, ale práv te nic tako-

vého nehrozí a já mám v úmyslu si tento okamžik vychutnat, jak –

Co je zas?“

Stiskla, tla ítko „P íjem“ a v okénku vysíla ky se objevila troj-

rozm rná tvá Merry Blankowitzové.

„Kapitánko,“ ekla váhav . „Máme tu takovou menší debatu.

Mohli bychom se s vámi poradit?“

„Snad ne n jaké letové potíže?“

„Ne. Jde jen o další strategii.“

„Aha. Nebudeme to ešit tady. P ejdu do motorového oddílu.“

Wendelová vypnula obrazovku.

Fisher zabru el: „Takhle vážným tónem Blankowitzová oby ejn

nemluví. Nevíš, co jim m že d lat starosti?“

„Nebudu spekulovat. P jdu tam a zjistím to.“ A pokynula Fishe-

rovi, aby ji následoval.

77.

Všichni t i sed li v motorové ásti, k esla pe liv na podlaze, a

to p esto že se práv nacházeli pod nulovou gravitací. Stejn tak

mohli sed t každý na jedné st

, ale to by ubíralo na vážnosti situa-

ce a navíc by to byla i neúcta k ú adu kapitána lodi. Pro nulovou gra-

vitaci existoval starý a komplikovaný systém etikety.

Wendelová nem la nulovou gravitaci ráda a kdyby cht la prosa-

dit svá kapitánská privilegia, mohla trvat na tom, aby lo neustále

- 312 -

rotovala a tím by vznikl odst edivý efekt vytvá ející aspo n jaký

pocit tíhy. Moc dob e však v

la, že výpo et letové dráhy byl mno-

hem snazší, když byla lo , vzhledem k vesmíru jako celku, v klidu, a

to jak v posuvném, tak v rota ním momentu, p estože by se výpo et

i konstantní rota ní rychlosti zase tak p íliš markantn neztížil.

Nicmén trvat na rotaci by byla neúcta k lov ku za po íta em.

Znovu etiketa.

Tessa Wendelová se posadila a Crile Fisher si povšiml (s utaje-

ným, potutelným pousmáním), že se p itom malinko zakymácela.

es všechen její kolonistický p vod si nikdy na beztížný stav úpln

nezvykla. On sám (další utajený úsm v – tentokrát spokojený), p es

všechen sv j pozemský p vod, se mohl v nulové gravitaci pohybo-

vat, jako kdyby se v ní narodil.

ao-Li Wu se zhluboka nadechl. M l široký obli ej – takový,

pod kterým byste si p edstavili malou postavu, jenže Wu byl, když se

vzty il, nadpr

rn vysoký. Vlasy tmavé a dokonale rovné, o i

výrazn úzké.

„Kapitánko,“ ekl tiše.

„Co se d je, ao-Li? Jestli mi chcete íct, že se objevily n jaká

potíže v programování, tak vás asi uškrtím.“

„Žádné potíže, kapitánko. V bec žádné. Vlastn m p i takové

absenci jakýchkoli potíží až zaráží, že jsme ješt naživu. M li by-

chom se vrátit na Zemi. Práv to bych cht l navrhnout.“

„Na Zemi?“ Wendelové chvíli trvalo, než to zopakovala, aby da-

la najevo sv j úžas. „Pro ? Ješt jsme nesplnili náš úkol.“

„Já myslím, že ano, kapitánko,“ ekl Wu, tvá ješt bezvýrazn jší

než p edtím. „Jenom jsme prost nev

li, co to vlastn bylo za úkol.

Vy ešili jsme praktický systém superluminálního letu a ten jsme,

když jsme opoušt li Zemi, nem li.“

„To vím, a co má být?“

„A nemáme možnost se spojit se Zemí. Jestli budeme pokra ovat

dál k Sousední hv zd a n co se nám stane, jestli se n co nepovede,

Zem z stane bez praktického superluminálního p esunu a kdo ví, na

jak dlouho. M že to mít vážné následky pro evakuaci Zem , až se k

ní p iblíží Sousední hv zda. Myslím, že je d ležité, abychom se vrá-

tili a sd lili jim, co jsme zjistili.“

Wendelová mu beze slova naslouchala. „Chápu. A co vy, Jar-

lowe, co vy si o tom myslíte?“

- 313 -

Henry Jarlow byl vysoký, plavovlasý a zarputilý lov k. Na tvá i

l výraz neustálé melancholie, který podával naprosto nesprávnou

edstavu o jeho povaze. Z dlouhých prst (na kterých nebylo napo-

hled nic jemného) se staly kouzelnické nástroje, jakmile se dotkly

vnit ností po íta

i jakýchkoli jiných p ístroj na palub .

„Myslím, že Wu má pravdu. Kdybychom m li superluminální

komunikaci, tak bychom jim tu informaci poslali a pokra ovali dál.

Co by s námi bylo potom, na tom by už, až na nás, nikomu nezáleže-

lo. Ale v této situaci si gravita ní korekci nem žeme nechat pro se-

be.“

„A ty, Blankowitzová?“ zeptala se tiše Wendelová.

Merry Blankowitzová se nervózn zavrt la. Byla to drobná mla-

dá žena a dlouhé vlasy m la t sn nad obo ím rovn zast ižené. To-

hle, spolu s k ehkostí její t lesné schránky a rychlými, nervózními

pohyby z ní d lalo takovou malou Kleopatru.

ekla: „Já opravdu nevím. Nemám v tom moc jasno, ale zdá se,

že se muž m poda ilo m p esv

it. Nemyslíte, že je d ležité, aby

se ta informace dostala na Zemi? P išli jsme na této cest na životn

ležité poznatky a te budeme pot ebovat lepší lod , vybavené po-

íta i, které budou po ítat s gravita ní korekcí. Tak budeme moci

uskute nit p esun mezi Sluncem a Sousední hv zdou jediným sko-

kem a ud lat to pod siln jšími gravita ními vlivy, takže budeme mo-

ci za ít blíž Slunci a vyno it se blíž Sousední hv zdy a v obou p ípa-

dech neztratíme týdny dolétáváním. Já myslím, že Zem se o tom

musí dozv

t.“

Wendelová ekla:

„Rozumím. Jde vám vlastn o to, zda by nebylo rozumn jší p e-

dat Zemi informaci o gravita ní korekci okamžit . Wu, je to pro vás

opravdu tak d ležité, jak se snažíte, aby to vypadalo? Ta v c s ko-

rekcí vás p ece nenapadla až tady na lodi. Zdá se mi, že jste se o tom

se mnou bavil už p ed n kolika m síci.“ Chvilku se zamyslela. „Sko-

ro p ed rokem.“

„Ano, opravdu jsme se o tom už spolu bavili, kapitánko. Ale vy

jste byla netrp livá a ve skute nosti jste m v bec neposlouchala.“

„Ano, už jsem p iznala, že jsem ud lala chybu. Ale vy jste to

ece dal na papír. ekla jsem vám, abyste sepsal formální zprávu,

že si ji p

tu, až budu mít as.“ Zdvihla ruku. „Vím, že jsem se k

tomu nikdy nedostala, a dokonce si ani nevzpomínám, jestli jsem tu

- 314 -

zprávu v bec dostala, ale ekla bych, Wu, že vy – p i vaší povaze –

jste tu zprávu, dostate

podrobnou a s pat

ným zd vodn ním a

výpo ty, p ipravil. Není to snad tak, Wu, není snad ta zpráva v zá-

znamech?“

Zdálo se, že Wu sev el rty, ale tón jeho hlasu se ani v nejmenším

nezm nil. „Ano, p ipravil jsem ji, ale byla to tehdy pouhá spekulace

a nemyslím, že se jí bude n kdo zabývat – stejn jako jste to neud la-

la vy, kapitánko.“

„Pro ne? Ne každý je takový hlupák jako já, Wu.“

„I kdyby se tím zabývali, stejn by to nebylo nic víc než jen spe-

kulace. Když se vrátíme, p ineseme d kaz.“

„Když je jednou n jaká spekulace na sv

,

kdo už se o d kaz

postará. P ece víte, jak v da funguje.“

„

kdo,“ významn protáhl Wu.

„A jsme doma, Wu. Vy nemáte strach, že Zem nebude mít prak-

tickou metodu superluminálního letu. Vy máte naopak strach z toho,

že ji mít bude, ale že uznání za to nep ipadne vám. Je to tak?“

„Co je na tom špatného, kapitánko? Každý v dec má právo mít

strach, když jde o otázku autorství nebo prvenství.“

Wendelová byla v ráži: „A nezapomn l jste náhodou, že na této

lodi jsem kapitánem já a že rozhodnutí závisí na mn ?“

„Nezapomn l,“ odv til Wu, „ale tohle není žádná veslice z osm-

náctého století. Jsme tu všichni v dci, p edevším, a rozhodnutí mu-

síme p ijmout demokratickou formou. A pokud si v tšina p eje ná-

vrat –“

„Po kat,“ vmísil se ost e Fisher, „než si to dopovíte, nebude vám

vadit, když vám n co eknu? Já jediný jsem ješt nedostal slovo a

jestli máme být demokrati tí, tak bych se k n mu rád dostal. Mohu,

kapitánko?“

„Prosím,“ ekla Wendelová. K

ovit svírala ruku do p sti, jako

kdyby se nemohla do kat, až n koho popadne pod krkem.

Fisher pokra oval: „Asi tak p ed sedmi a p l stoletími vyplul ze

Špan lska na západ Kryštof Kolumbus a nakonec objevil Ameriku,

estože to ani sám nev

l. Cestou zjistil, že odchylka magnetické-

ho kompasu od skute ného severu, takzvaná 'magnetická deklinace',

se m ní se zem pisnou délkou. Byl to d ležitý objev ist v deckého

druhu, který b hem cesty u inil.

- 315 -

A te mi pov zte, kdo si myslíte, že ví, že Kolumbus objevil od-

chylku magnetické deklinace? Prakticky nikdo. A kdo, si myslíte, že

ví, že Kolumbus objevil Ameriku? Prakticky každý. Dejme tomu, že

by se Kolumbus po objevení odchylky uprost ed cesty rozhodl, že se

vrátí dom , aby králi Ferdinandovi a královn Izabele tu radostnou

novinu sd lil, a pojistil si tak prioritu objevení tohoto fenoménu? Je

možné, že by jeho objev uvítali se zájmem a monarcha by možná

nakonec vyslal další expedici, vedenou, ekn me, Amerigem Ve-

spuccim, který by tedy objevil Ameriku. Kdo, myslíte, že by si v tom

ípad pamatoval, že Kolumbus p išel na 'n co s kompasem'? Prak-

ticky nikdo. A kdo, si myslíte, že by si pamatoval, že Vespucci obje-

vil Ameriku? Prakticky každý.

Opravdu se tedy chcete vrátit? Objev gravita ní korekce z stane

v pov domí n kolika lidí, to vás ujiš uji, jako jeden z pr vodních

jev superluminálního cestování. Zato z posádky expedice po nás,

která by k Sousední hv zd opravdu dorazila, se stanou první lidé,

kte í dosáhli superluminálním letem jiné hv zdy. Vy t i, dokonce ani

vy, Wu, nebudete stát historik m v bec za zmínku.

Možná si myslíte, že jako odm nu za Wu v významný objev bu-

dete na další expedici vysláni znovu vy, ale obávám se, že se mýlíte.

Víte, Igor Koropatský, který je editelem pozemského Ú adu pro

výzkum a informace, a který nás na Zemi o ekává, má eminentní

zájem na informacích týkajících se Sousední hv zdy a jejího plane-

tárního systému. Když se dozví, že jsme jí byli na dosah a vrátili se,

tak vybuchne jako Krakatoa. Kapitánka Wendelová mu bude muset,

samoz ejm , vysv tlit, že jste se vy t i, ekn me si to rovnou, vzbou-

ili, a vzpoura, to vás ujiš uji, je nesmírn závažný p estupek, p esto-

že nejsme na žádné st edov ké veslici. Víckrát nespat íte vnit ek

laborato e, v bec nemluv o n jaké další expedici. S tím po ítejte.

Zato m žete spat it, a to navzdory vašemu v deckému v hlasu,

vnit ek v ze ské cely. Být vámi, nepodce oval bych Koropatského

hn v ani na chvíli.

Takže si to rozmyslete, vy t i. K Sousední hv zd ? Nebo zpát-

ky?“

Ticho. Chvilku nikdo z nich nepromluvil.

„Tak,“ ozvala se stroze Wendelová, „myslím, že Fisher vysv tlil

situaci dostate

jasn . Nemá mi nikdo z vás co íct?“

- 316 -

Blankowitzová zapípala: „Abych ekla pravdu, vlastn jsem ni-

kdy nem la as po ádn si to promyslet. Myslím, že bychom m li

let t dál.“

Jarlow zabru el: „Já taky.“

Wendelová ekla: „A co vy, ao-Li Wu?“

Wu pokr il rameny. „Já se pod ídím v tšin .“

„To ráda slyším. Co se týká pozemských ú ad , tak na tento in-

cident zapomeneme, ale lépe, a se to už neopakuje, ani nic podob-

ného, co by se dalo považovat za vzpouru.“

78.

Když byli ve své kajut , Fisher ekl: „Doufám, že ti nevadilo, že

jsem se do toho vložil. Bál jsem se, že zbyte

vybuchneš.“

„Ne, bylo to dobré. Ta analogie s Kolumbem by m nenapadla a

byla perfektní. Díky, Crile.“ Vzala ho za ruku a stiskla ji.

Krátce se usmál: „Musel jsem n jak dokázat, že si zasloužím

místo na lodi.“

„Dokázal jsi to víc než p esv

iv . Nemáš nejmenší pon tí, jak

jsem byla Wuovým chováním znechucená, práv když jsem ti vyprá-

la, jakou mám z jeho objev radost, a z toho, že se mu za n dosta-

ne pat

ného ocen ní. M la jsem takový ušlechtilý pocit z toho, že

jsem ochotná se o uznání s n kým pod lit, z toho, jak etika v decké-

ho bádání poskytuje každému to, co mu právem pat í, a on zatím

klade osobní pýchu nad celý projekt.“

„Všichni jsme jen lidé, Tesso.“

„Já vím. Jenomže te vidím, že ten lov k má v duši temná mís-

ta, i když to nic nem ní na faktu, že jeho v decký d vtip je až d siv

pronikavý.“

„Bojím se, že budu muset p iznat, že mé vlastní argumenty se

zakládaly spíše na osobních pohnutkách než na ve ejném blahu,

abych tak ekl. Já chci k Sousední hv zd let t z d vod , které nema-

jí s projektem nic spole ného.“

„To chápu. Ale i tak jsem ti vd

ná.“ Fishera zahanbilo, že se jí v

ích objevily slzy, a že se jich musela mrknutím zbavit.

Políbil ji.

- 317 -

79.

Byla to jen hv zda, ješt p íliš slabá na to, aby na sebe n jak

upozornila. Grilu Fisherovi by se snadno ztratila, nebýt faktu, že ji

vid l p es zam ova i sí skládající se ze soust edných kruh a pa-

prsk .

„Vypadá jako normální hv zda, že?“ nadhodil Fisher a jeho tvá

se zatáhla zasmušilostí, která se zdála být jejím obvyklým výrazem.

Merry Blankowitzová, která byla krom n j jediným lov kem u

pozorovací sekce palubní desky, ekla: „Nic víc také není, Crile.

Pouhá hv zda.“

„Chci íct, že vypadá jako slabá a vzdálená hv zda – a p itom

jsme tak blízko.“

„Jak se to vezme. Ješt stále jsme od ní desetinu sv telného roku

a to bych blízko nenazývala. Kapitánka je jednoduše opatrná, to je

vše. Já bych Superluminal nechala vyno it o hodný kus blíž. Kéž

bychom tam už byli. Nem žu se do kat.“

„Ješt p ed tímto posledním skokem jste se chystala dom , Mer-

ry.“

„Ani ne. Prost m p emluvili. Jakmile jste pronesl to vaše malé

kázání, cítila jsem se najednou jako naprostý hlupák. Brala jsem jako

samoz ejmost, že pokud se vrátíme, tak všichni poletíme podruhé,

jenže, jak jinak, vy jste situaci dokonale vyjasnil. Ach, když já si chci

tak hrozn vyzkoušet endé ko.“

Fisher v

l, co znamenala zkratka ND. Neuronový detektor.

Samotného ho to vzrušovalo. Zaregistrovat inteligenci by znamenalo,

že narazili na n co, co bylo nekone

d ležit jší než všechna ruda,

kamení, ledovce a plyny, které by mohli jinak objevit.

Váhav

ekl:

„Dá se ho použít na tuhle vzdálenost?“

Zavrt la hlavou. „Ne. Museli bychom být o hodn blíž. A v této

vzdálenosti nem žeme za ít s klasickým doletem. Trval by nám rok.

Jakmile bude kapitánka spokojená s tím, co se dá o Sousední hv zd

zjistit odtud, provedeme další skok. Podle m bychom mohli být tak

nanejvýš za dva dny v dosahu n kolika astronomických jednotek od

Sousední hv zdy. Potom budu moci za ít d lat n jaká pozorování a

být užite ná. Je to k nevydržení, cítit se jako p ít ž.“

- 318 -

„Ano,“ nadechl se Fisher. „To je.“

Ve tvá i Blankowitzové se mihl stín znepokojení. „Promi te,

Crile. Nemyslela jsem to na vás.“

„Ale klidn jste mohla. Já vám nemusím být užite ný v bec, a

už budeme v jakékoli vzdálenosti od Sousední hv zdy.“

„Budete nám užite ný, až zaregistrujeme inteligenci. Dohodnete

se s nimi. Jste Roto an a to budeme pot ebovat.“

Fisher se zasmušile usmál. „Roto anem jsem byl jen pár let.“

„To sta í, ne?“

„Uvidíme.“ Úmysln zm nil téma. „Jste si jistá, že neuronový

detektor bude fungovat?“

„Naprosto. Vypátráme každou kolonii na orbit jen podle jejího

vyza ování plexon .“

„Co to jsou plexony, Merry?“

„Název, který jsem vymyslela pro komplexní fotonovou charak-

teristiku sav ího mozku. Mohli bychom zaregistrovat i kon , nebu-

deme-li p íliš daleko, ale lidské mozky ve velkém po tu, ty zaregis-

trujeme na astronomické vzdálenosti.“

„Pro práv plexony?“

„Od 'komplexnosti'. Jednoho dne – uvidíte – jednoho dne se bude

pomocí plexon nejen pátrat po známkách života, ale studovat vlast-

ní innost mozku. Na to jsem také vymyslela název –

'plexofyziologie'. Nebo možná 'plexoneuronika.'“

„Myslíte, že jména jsou d ležitá?“ zeptal se Fisher.

„Ano, jist . Dá se jimi stru

vyjad ovat. Nemusíte íkat: 'v dní

obor, který zkoumá vztah mezi tím a tím.' eknete jen 'plexoneuro-

nika' – ano, to zní lépe. Zkrácení. Šet í to as pot ebný k promýšlení

ležit jších v cí. Krom toho –“ zaváhala.

„Ano? Krom

eho?“

„Když vymyslím jméno, které bude sed t, tak mi to zaru í po-

známku v historii v dy,“ vyhrkla rychle. „Takto: 'Slovo 'plexon' prv-

ní použila Merrilee Augina Blankowitzová v roce 2237 p i p íležitos-

ti pr kopnického nadsv telného letu slavného Superluminalu' . Jinde

se o mn st ží najde zmínka a mn to sta í.“

„A co když zachytíte plexony, Merry, a žádní lidé tam nebu-

dou?“ cht l v

t Fisher.

„Myslíte jako mimozemský život? To by bylo ješt víc vzrušují-

cí. Jenže pravd podobnost n eho takového je opravdu nepatrná. Už

- 319 -

tolikrát jsme se zklamali. Mysleli jsme si, že na M síci, Marsu, na

Kallistó nebo na Titanu budou existovat alespo primitivní formy

života, ale nikdy z toho nic nebylo. Lidé sp ádali dohady o nejrozto-

divn jších druzích – živé galaxie, živá prachová mra na, život na

povrchu neutronových hv zd, všelico. A po ni em takovém ani sto-

py. Ne, jestli n co zachytím, budou to lidé. O tom jsem p esv

e-

ná.“

„A nebudou to plexony emitované p ti lidmi na palub ? Ne-

ehlušíme sami všechno, co bychom mohli na miliony kilometr

zachytit?“

„To je vskutku problém, Crile. Musíme endé ko vyvážit tak,

abychom se sami neutralizovali, a musí se to ud lat velmi pe liv . I

ten nejmenší únik by zahlušil všechno ostatní. Jednoho dne, Crile, se

hyperprostorem vyšlou do celého vesmíru automatizovaná endé ka,

aby vyhledávala plexony. V jejich blízkosti nebudou žádné lidské

bytosti a už jen to je u iní n kolikanásobn citliv jšími, protože naše

blízkost je neustále mate a s tím se nedá nic d lat. Budeme znát mís-

ta, kde se nachází inteligence d ív, než k nim vyrazíme.“

Objevil se ao-Li Wu. Se skrývaným odporem pohlédl na Fishe-

ra a lhostejn pronesl: „Jak vypadá Sousední hv zda?“

„Na tuhle vzdálenost nic moc,“ odpov

la Blankowitzová.

„Hm, zítra nebo pozít í provedeme pravd podobn další skok a

potom uvidíme.“

„To bude vzrušující, že?“

„To bude – jestli najdeme Roto any,“ ekl Wu. Podíval se na

Fishera. „Ale najdeme je?“

Jestli ta otázka mí ila na Fishera, tak na ni nereagoval. Jen Wua

bezvýrazn pozoroval.

Najdeme je? pomyslel si v duchu Fisher.

Dlouhé ekání m lo už brzy skon it.

- 320 -

ICET P T

SBÍHÁNÍ

80.

Jak už bylo

eno, Pitt si luxus sebelítosti nedop ával p íliš as-

to. U jiného lov ka by n co takového považoval za opovrženíhod-

nou známku slabosti a zm

ilosti. as od asu si nicmén lítostiv

posteskl nad faktem, že obyvatelstvo Rotoru až p íliš rádo nechávalo

všechna nep íjemná rozhodnutí na n m.

Byla tu sice Rada, to ano, ádn zvolená a úzkostliv se podílejí-

cí na schvalování zákon a p ijímání rozhodnutí – všech, jen ne t ch

ležitých, t ch, které m ly co d lat s budoucností Rotoru.

Ty ponechávali jemu.

Dokonce mu je ponechávali jakoby 'mimochodem'. D ležité zá-

ležitosti se prost ignorovaly, jednoduše byly jakousi vzájemnou,

nepsanou dohodou považovány za neexistující.

Byli zde, uprost ed neobydlené hv zdné soustavy, beze sp chu

budovali nové kolonie, bláhov se domnívali, že mají p ed sebou

nekone nou spoustu asu. Všude panovala spokojená p edstava o

tom, že než vyplní tento pás asteroid (což potrvá celé generace –

c, které nikdo ze sou asník nep ikládal žádnou d ležitost), bude

hyperposilování na takové úrovni, že nalézání a kolonizace nových

planet bude pom rn jednoduchá záležitost.

asu byla spousta. Celá v nost.

Jedinému Pittovi se zdálo, že asu se nedostává, a že mohl kaž-

dým okamžikem, bez varování, vypršet.

Kdy mohou ve slune ní soustav objevit Nemesis? Kdy se ostat-

ní kolonie rozhodnou následovat p íklad Rotoru?

Jednoho dne k tomu musí dojít. S Nemesis, neúprosn se p ibli-

žující sm rem ke Slunci, která nakonec dosáhne bodu – jist , stále

- 321 -

velmi vzdáleného, ale p itom dostate

blízkého – ve kterém by lidé

ve slune ní soustav museli být slepí, aby si jí nevšimli.

Pitt v po íta , (za pomoci jednoho programátora, který byl p e-

sv

ený, že pracuje nad problémem ist akademického zájmu),

edb žn spo ítal, že za necelých tisíc let bude její odhalení nevy-

hnutelné a kolonie se za nou jedna po druhé vytrácet.

Nato Pitt zadal otázku: P išly by kolonie k Nemesis?

Odpov

zn la ne. Hyperposilování by tou dobou bylo daleko

efektivn jší, daleko lacin jší. Kolonie budou v

t víc o nejbližších

hv zdách – které z nich mají planety a jaké. Nebudou se zdržovat

rudým trpaslíkem, ale namí í si to k hv zdám, jako je Slunce.

Zem z stane beznad jn sama. Vyd šená vesmírem, zdegene-

rovaná a propadající se stále hloub ji do bahna a bídy. Ub hne na ní

tisíc let a zlov stné poslání Nemesis vyjde na sv tlo. Co podniknou?

Dlouhé cesty podnikat nemohou. Jsou to Pozemš ané – k pevnin

ikovaní tvorové. Budou muset po kat, dokud se Nemesis dostate -

nep iblíží. Nebudou mít kam odejít.

Pitt p ed sebou spat il obrázek vratkého sv ta, který se snaží se

zajistit si bezpe nost v mnohem stabiln jší nemesijské soustav , dou-

fá najít úto išt u hv zdy, jejíž soustava byla vystav na dostate

pevn , aby se nerozpadla, když sama zni í soustavu, kterou bude

míjet.

Byl to d sivý scéná a p esto neodvratný.

Pro se nemohla Nemesis od Slunce vzdalovat? Všechno by bylo

docela jiné. Nalezení Nemesis by bylo postupem asu stále neprav-

podobn jší a kdyby k n mu p ece jen došlo, byla by Nemesis jako

úto išt tím nevhodn jší a h e dosažitelná.

Jenže tak tomu nebylo. Pozemš ané p iletí; nahrne se sem zde-

generovaná pozemská sebranka všemožných splácaných um lých

kultur. Co Roto an m zbude jiného, než je zni it ješt v otev eném

vesmíru? Ale budou mít n jakého jiného Januse Pitta, aby je p e-

sv

il, že jiné ešení neexistuje? Budou mít do té doby n jakého

jiného Januse Pitta, který dohlédne na to, aby m l Rotor zbran a

odhodlání to

init, až nadejde as?

Po íta ová analýza byla navíc zrádn optimistická. K objevu

Nemesis ve slune ní soustav musí dojít b hem následujícího, p i-

bližn , tisíce let, íkal po íta . Jenže kdy? Co když k n mu dojde

zítra? Co když k n mu došlo p ed t emi lety? Nemohou n jaké kolo-

- 322 -

nie, které se snaží dosáhnout nejbližší hv zdy a nev dí nic užite né-

ho o t ch vzdálen jších, už te být Rotoru na stop ?

Pitt se každého dne probouzel s otázkou: Dnes?

Pro bylo tohle utrpení rezervováno zrovna pro n j? Pro všichni

ostatní sladce spali na klín v nosti, zatímco on jediný se musel

každého dne utkávat s p edstavou rovnající se konci sv ta?

Jistá opat ení již samoz ejm u inil. Z ídil Pátrací službu rozese-

tou po celém prstenci, orgán, jehož úlohou bylo dohlížet na automa-

tické receptory neustále pro esávající oblohu a na velkou vzdálenost

zjiš ovat p ípadný hojný energetický odpad p ibližující se kolonie.

jaký as trvalo, než se všechno náležit zab hlo, ale už to bylo

dvanáct let, co jim neunikla jediná, i ta nejpochybn jší informace, a

as od asu se objevilo n co, co se zdálo dostate

sporné, aby se to

dostalo až k Pittovi. A pokaždé, když k tomu došlo, spustilo to po-

plašný signál v Pittov mozku.

Zatím se pokaždé ukázalo, že to byla n jaká hloupost, a jeho po-

áte ní úlevu vždy vyst ídal ur itý druh vzteku namí eného proti

Pátra

m. Pokud bylo n co nejistého, tak od toho dali ruce pry ,

nechali to plavat a p enechali to Pittovi. A se s tím vypo ádá on, a

trpí on, a d lá on všechna složitá rozhodnutí.

Práv v takových okamžicích se projevovala Pittova bolestínská

sebelítost a on se za al znepokojen ošívat nad myšlenkou, že by to

mohla být známka slabosti.

Jako t eba tohle. Pitt prstem píchl do zprávy, kterou mu p ed

chvílí po íta odkódoval a která m la na sv domí jeho sebelítostivé

emítání nad ustavi nou, nesnesitelnou a nevd

nou službou rotor-

skému lidu.

Tohle byla po ty ech m sících první zpráva, která se k n mu

dostala, a její d ležitost mu p ipadala minimální. P ibližoval se po-

dez elý zdroj energie, ale vzhledem k jeho pravd podobné vzdále-

nosti to byl zdroj neoby ejn malý – asi o ty i t ídy menší než ten,

který by mohl pocházet z kolonie. Byl to zdroj tak malý, že nem lo

smysl se tím zabývat.

Toho ho mohli ušet it. Poznámka, že vlnová struktura zdroje se

zdá být lidského p vodu, byla naprosto nesmyslná. Jak mohli íct o

zdroji tak slabém n co víc, než že to není kolonie, a tedy nem že být

lidského p vodu, a má jakou chce vlnovou strukturu?

- 323 -

Ti natvrdlí Pátra i m už nebudou dlouho roz ilovat, rozhodl se

Pitt.

Rozmrzele zprávu odsunul a zdvihl poslední zprávu od Ranay

D'Aubissonové. Ta holka ješt stále nedostala Nákazu. Jako n jaký

šílenec, nep estávala trvat na tom, aby se mohla ím dál kompliko-

van jším zp sobem vystavovat nebezpe í – a p esto z stávala nedo-

ená.

Pitt si povzdechl. T eba je to jedno. Zdálo se, že d

e chce z -

stat na Erythro. Kdyby tam z stala, m že to být stejný úsp ch, jako

kdyby dostala Nákazu. Vlastn by to donutilo Eugenii Insignovou

stat na Erythro s ní a on by se jich zbavil obou. Ale cítil by se bez-

pe

jší, kdyby byla Kopule pod velením Ranay D'Aubissonové,

která by mohla dohlížet jak na matku, tak na dceru, než pod Genar-

rovým. Bude to muset v budoucnosti za ídit, ale tak, aby z Genarra

neud lal mu edníka.

Že by z n j ud lal komisa e Nového Rotoru? Na to by se beze-

sporu pohlíželo jako na povýšení a on by to mohl jen st ží odmít-

nout, zvlášt když by ho to teoreticky stav lo na stejnou úrove s

Pittem. Anebo by to Genarrovi poskytlo p íliš reálné moci, ne jenom

její zdání? Existovalo jiné ešení?

Bude si to muset promyslet.

Nesmysl! O kolik snazší by bylo, kdyby ta holka dostala Nákazu.

V návalu vzteku nad tím, že to Marlene odmítala u init, znovu

uchopil zprávu o p ibližujícím se energetickém zdroji.

Jen se podívejme! Malý oblá ek energie a oni se ho tím dovolí

obt žovat. Tohle jim trp t nebude. Vyvolal na po íta i rutinu k oka-

mžitému vysílání. Nikdo ho nebude otravovat malichernostmi. Dá-

vejte pozor na kolonie!

81.

Na palub Superluminalu zatím p icházely zv sti jedna za dru-

hou jako rány kladivem.

Ješt byli od Sousední hv zdy pom rn daleko, když za alo být

jasné, že hv zda má planetu.

„Planeta!“ oznámil Fisher, v hlase triumfální nap tí. „ Já v

l-“

- 324 -

„Ne,“ p erušila ho urychlen Tessa, „není to tak, jak si myslíš.

Musíš se smí it s tím, Crile, že jsou planety a planety. Ve skute nosti

má vlastn každá hv zda n jakou planetární soustavu. Konec konc ,

více než polovinu všech hv zd v Galaxii tvo í vícehv zdné systémy a

planety jsou jen hv zdy, které jsou p íliš malé na to, aby byly

hv zdami. Planeta, kterou vidíme, není obyvatelná. Kdyby byla oby-

vatelná, tak bychom ji z této vzdálenosti nevid li, zvlášt v tak sla-

bém sv tle Sousední hv zdy.“

„Chceš íct, že je to plynný obr.“

„Samoz ejm . Víc bych byla p ekvapená, kdyby se zjistilo, že je

sama.“

„Ale jestli tu je velká planeta, mohou tu být i malé.“

„Snad,“ p ipustila Wendelová, „ale st ží obyvatelné. Pro život

budou bu p íliš chladné nebo budou mít zablokovanou rotaci a bu-

dou jednou stranou neustále p ivráceny ke hv zd , ímž bude jedna

jejich polovina p íliš horká a druhá p íliš chladná. Všechno, co Rotor

mohl ud lat – pokud sem dorazil – bylo z stat na ob žné dráze okolo

hv zdy, p ípadn kolem jejího plynného obra.“

„To je p esn to, co mohli ud lat.“

„Celé ty roky?“ Wendelová pokr ila rameny. „Možné to je, ale

na to nem žeš spoléhat, Crile.“

82.

Další 'rány' byly ješt p ekvapiv jší.

„M síc?“ divila se Tessa. „Vlastn , pro pak ne? Jupiter má ty i

velké m síce. Pro by nemohl mít jeden i plynný obr?“

„Jenže tento m síc není podobný t m, jaké existují ve slune ní

soustav , kapitánko,“ ekl Henry Jarlow. „Je p ibližn tak velký jako

Zem – alespo podle výpo

, které jsem mohl doposud provést.“

„Dobrá,“ Wendelová zachovávala nezú astn ný tón, „co z toho

plyne?“

„Možná nic,“ odpov

l Jarlow, „ovšem tenhle m síc vykazuje

zcela zvláštní rysy. Škoda, že nejsem astronom.“

„V tuhle chvíli,“ ekla Wendelová, „bych si také p ála, aby jím

kdo z nás byl, ale pokra uj. Tak docela neznalý astronomie zase

nejsi.“

- 325 -

„Jde o to, že se otá í kolem plynného obra a má tedy k n mu

jednu stranu neustále p ivrácenou, což ale znamená, že b hem ob hu

kolem n j dopadá sv tlo Sousední hv zdy postupn na celý jeho po-

vrch. A d sledkem takového ob hu je to, pokud to mohu odhadnout,

že teplota planety je v rozmezí teploty vody v tekutém stavu. Navíc

má atmosféru. Do všech podrobností nevidím, jak už jsem ekl,

nejsem astronom, p esto bych se odvážil tvrdit, že pravd podobnost

toho, že m síc je obyvatelný, je zna ná.“

Crile Fisher zprávu p ijal s širokým úsm vem. Podotkl: „Ani m

to moc neudivuje. Igor Koropatský existenci obyvatelné planety sám

edpov

l. A to bez jakýchkoli pot ebných dat. Byla to jen otázka

dedukce.“

„Koropatský že to p edpov

l? To mi pov z, kdy s tebou o tom

mluvil?“ ozvala se Wendelová.

„N kdy p ed naším odletem. Zd vodnil to tím, že je nepravd -

podobné, aby se Rotoru n co cestou p ihodilo, a jelikož se nevrátili,

museli najít vhodnou planetu. A tady ji máme.“

„A pro ti to v bec íkal, Crile?“

Crile se odml el a chvilku váhal. Potom ekl:

„Cht l mít jistotu, že planeta bude prozkoumána pro p ípadné

budoucí využití, až nadejde as evakuovat naši starou planetu.“

„A m žeš mi íct, pro to ne ekl mn ? Máš na to n jaké vysv t-

lení?“

ekl bych,“ za al Crile opatrn , „že si myslel, že z nás dvou

budu já ten vhodn jší – horliv jší planetu prozkoumat –“

„Kv li tvé dce i.“

„Znal situaci, Tesso.“

„A pro jsi mi to ne ekl?“

„Nebyl jsem si jistý, jestli je co. Zdálo se mi, že bude lepší po-

kat a p esv

it se, jestli m l Koropatský pravdu. A protože m l,

tak ti to te

íkám. Podle n j musí být planeta obyvatelná.“

„M síc,“ opravila ho Wendelová, zjevn vyvedená míry.

„Rozdíl, který nehraje roli.“

„Tak podívej, Crile. Jak to vypadá, se mnou v tomhle všem ni-

kdo nepo ítal. Koropatský do tebe nejd ív natla í plno nesmysl , aby

se pojistil, že soustavu prozkoumáme a potom se, jak se od nás o e-

kává, vrátíme s novinkami na Zemi. Wu se nemohl do kat, abychom

se s nimi vrátili dokonce ješt d ív, než jsme téhle soustavy dosáhli.

- 326 -

Ty se zase nem žeš do kat shledání se svou rodinkou, nic víc t ne-

zajímá. Zdá se, že faktem, že já jsem tu kapitánem, a že rozhodnutí

závisí na mn , se nikdo nezabýval.“

„Bu rozumná, Tesso,“ uklid oval ji Fisher. „Jaké rozhodnutí

chceš d lat? Z eho chceš vybírat? íkáš, že do m Koropatský na-

hustil nesmysly, ale mýlíš se. Planeta existuje. Nebo m síc – když

myslíš. A prozkoumat se musí. Její existence m že znamenat pro

Zemi záchranu. M že to být p íští domov lidstva. Vlastn je možné,

že n jaké lidstvo už na ní je.“

„Ty bu rozumný. N jaký sv t m že mít správnou velikost i tep-

lotu a i tak být z nep eberného množství d vod neobyvatelný. ek-

me jedovatá atmosféra nebo ohromná vulkanická innost nebo

vysoká úrove radioaktivity. Zah ívá a osv tluje ji jen rudý trpaslík a

v bezprost ední blízkosti se nachází plynný obr. To není normální

prost edí pro sv t pozemského typu a my nevíme, jakým zp sobem

ho takové prost edí ovliv uje.“

„I tak se musí prozkoumat, už jen proto, abychom mohli s jisto-

tou tvrdit, že je neobyvatelný.“

„Kv li tomu možná nebude nutné na n m p istávat,“ zaryt opo-

novala Wendelová. „P iblížíme se a uvidíme. Crile, snaž se, prosím

, nep edbíhat události. Tvoje zklamání bych neunesla.“

Fisher p ikývl. „Budu – Ale stejn , Koropatský p edpov

l

existenci obyvatelné planety, když mi všichni ostatní tvrdili, že je to

naprosto nemožné. Ty taky, Tesso. Po ád dokole ka. A hle, tady je a

obyvatelná m že být také. Tak m nech, prosím t , doufat, dokud to

ješt jde. T eba jsou tam práv te Roto ané a t eba je mezi nimi i

moje dcera.“

83.

ao-Li Wu vícemén neur itým tónem poznamenal: „Kapitánka

je po ádn navztekaná. Poslední v c, kterou si zde p ála najít, byla

planeta – tedy sv t, když nechce, abychom mu tak íkali – který m -

že být obyvatelný. Znamená to, že se bude muset prozkoumat. Tím

pádem se budeme muset jednoduše vrátit a podat o tom zprávu. Tak

si to ur it nep edstavovala. Toto je její jediná a poslední šance do-

stat se do hlubokého vesmíru. Jakmile tato výprava skon í, tak tím

- 327 -

pro ni všechno hasne. Jiní budou pracovat na superluminální techno-

logii, jiní budou dobývat vesmír. P jde do výslužby a bude d lat n -

jakého poradce. Práci, kterou bude nenávid t.“

„A co ty, ao-Li? Ty by ses vydal znovu do vesmíru, kdybys

mohl?“ zeptala se Blankowitzová.

Wu,nezaváhal. „Nejsem si jistý, že by m lákalo potulovat se

vesmírem. Nemám na to povahu. Ale, víš – v era v noci m napadla

zvláštní v c – že bych se tu mohl usadit – jestli je ten sv t obyvatel-

ný. A co ty?“

„Usadit se tu? Ani nápad. Ne íkám, že chci na Zemi tr et v

,

ale když odn kud odjedu, stejn vždycky se ráda na n jaký as vrá-

tím.“

„P emýšlel jsem o tom. Tenhle m síc je jeden z – kolika? – dese-

ti tisíc? Koho by napadlo, že v soustav rudého trpaslíka m že exis-

tovat obyvatelný sv t? A prozkoumat by se m l. Dokonce bych tu

rád strávil n jaký as. A se o mou prioritu ohledn gravita ního

efektu postará n kdo jiný. Co ty, Merry, ochránila bys mé zájmy na

Zemi?“

„Ale jist , ao-Li. A kapitánka Wendelová ur it taky. Má

všechna pot ebná data, podepsaná a stvrzená sv dky.“

„Tak to by bylo. A co se tý e kapitánky, myslím si, že s tím dal-

ším 'poznáváním' vesmíru se plete. M že navštívit stovky hv zd a

nespat it jediný sv t stejn výjime ný jako je tento. K emu se na-

máhat s kvantitou, když máš opravdovou kvalitu na dosah ruky?“

„Osobn ,“ prohlásila Blankowitzová, „si myslím, že co ji sku-

te

znepokojuje, je ta Fisherova dcera. Co když ji najde?“

„Tak co? A si ji klidn vezme na Zemi. Pro by to m lo kapi-

tánce vadit?“

„Nezapome , že tam má taky ženu.“

„Slyšela jsi ho n kdy se o ní zmínit?“

„To nemusí znamenat, že –“

Náhle zmlkla. Zven í zaslechla zvuk krok , vstoupil Crile Fis-

her a kývl jim na pozdrav.

Blankowitzová se ho rychle zeptala, jako kdyby cht la smazat

edchozí téma rozhovoru:

„Je už Henry hotový se spektroskopií?“

Fisher zavrt l hlavou. „To nevím. Je chudák celý nervózní. ekl

bych, že má strach, aby n co neinterpretoval chybn .“

- 328 -

„To snad ne,“ ozval se Wu. „Interpretaci má p ece na starosti po-

íta . M že se za n j schovat.“

„To tedy nem že!“ vzplanula Blankowitzová. „To mám moc rá-

da, když si vy, teoretikové, myslíte, že my, pozorovatelé, jenom do-

hlížíme na po íta , jednou dvakrát ho pohladíme, ekneme: 'Hodný

pejsek', a potom si jen p

teme výsledky. Jenže tak to není. Co ti

po íta

ekne, záleží na tom, co do n ho vložíš, a ješt nikdy jsem

nevid la, že by se n jaký teoretik, když se mu výsledek daného pozo-

rování nelíbí, nesnažil svalit vinu na pozorovatele. Ani jednou jsem

neslyšela, že by ekl: 'To musí být n jaká chyba v po í –'“

„Zadrž,“ p erušil ji Wu. „P ece se tu neza neme navzájem obvi-

ovat. Slyšela jsi n kdy m , že bych svaloval vinu na n jakého pozo-

rovatele?“

„Kdyby se ti nezdála Henryho analýza –“

„Tak bych ji stejn p ijal. O tomto sv

totiž žádné teorie ne-

mám.“

„Takže jen proto bys p ijal bez rozdílu všechno, co by ti p edlo-

žil.“

V té chvíli Henry Jarlow, s Tessou Wendelovou v t sném záv -

su, vešel dovnit . Vypadal jako bou kový mrak, který se nem že roz-

hodnout, zda už má za ít pršet.

Wendelová ekla: „Tak dobrá, Jarlowe, jsme tu všichni. Tak nám

tedy ekn te, jak to vypadá.“

„Potíž je v tom,“ spustil Jarlow, „že ve sv tle téhle neduživé

hv zdy není dost ultrafialového zá ení, neopálil by se v n m ani al-

bín. Musel jsem pracovat s mikrovlnami a ty mi pohotov sd lily, že

v atmosfé e tohoto sv ta jsou vodní páry.“

Wendelová netrp liv pohodila rameny. „Tohle od vás slyšet ne-

pot ebujeme. Na sv

velikosti Zem a s teplotou v rozmezí teploty

tekuté vody ur it n jaká voda bude, a tedy i vodní páry. Tím se jen

posunuje o jeden stupínek na stupnici obyvatelnosti, ale pouze o je-

diný a všeobecn o ekávaný stupínek.“

„To ne,“ ekl Jarlow. „Obyvatelný je. O tom nepochybuji.“

„Kv li vodní pá e?“

„Ne. Mám n co lepšího.“

„Co?“

- 329 -

Jarlow se tém zlov stn rozhlédl po ostatních ty ech lenech

posádky a ekl: „ ekli byste, že je n jaký sv t obyvatelný, kdyby už

byl obývaný?“

„Ano, myslím, že bych to nejspíš musel p ipustit,“ p ikývl klidn

Wu.“

„Chcete mi snad nazna it, že z této vzdálenosti rozeznáte, jestli

je tento sv t obývaný?“ zeptala se ost e Wendelová.

„Ano, p esn to jsem m l na mysli, kapitánko. V jeho atmosfé e

je volný kyslík – a ve v tším množství. Mohla byste mi vysv tlit, jak

by to bylo bez fotosyntézy možné? A mohla byste mi tím pádem

vysv tlit, jak by mohla být bez existence života možná fotosyntéza?

A mohla byste mi dalším pádem vysv tlit, jak by mohla být n jaká

planeta neobývaná, kdyby na ní neexistoval život vytvá ející kyslík?“

Chvíli panovalo hrobové ticho, potom Wendelová ekla: „To je

všechno tak hrozn nepravd podobné, Jarlowe. Jste si jistý, že jste

nezbabral program?“

Na ež se Blankowitzová podívala na Wua a s rezignovan zdvi-

ženým obo ím k n mu vyslala n mý výk ik: „Vi-dí-í-í-í-š!“

Jarlow stroze odv til: „V život jsem nezbabral, jak to nazýváte,

žádný program, ale samoz ejm se nechám rád pou it n kým, kdo si

myslí, že má o infra ervené analýze atmosféry v tší znalosti než já.

Není to sice m j p ímý obor ale pe liv jsem se p i ní držel Blancovy

a Nkrumahovy metody.“

Crile Fisher, kterému od incidentu s Wuovým požadavkem vrátit

se dom vzrostlo sebev domí, se bez zaváhání zapojil do debaty.

„Podívejte se,“ ekl, „to se potvrdí nebo nepotvrdí, až se dosta-

neme blíž k planet , ale pro bychom pro tuto chvíli nemohli p ed-

pokládat, že analýza doktora Jarlowa je správná, a uvažovat, kam se

tím dostáváme? Pokud je v atmosfé e tohoto sv ta kyslík, nemohli

bychom rovn ž p edpokládat, že byl terraformován?“

Všechny o i se k n mu obrátily.

„Terraformován?“ nechápav opakoval Jarlow.

„Ano, terraformován. Pro ne? Máte sv t, vhodný pro život, až

na to, že má atmosféru z oxidu uhli itého a dusíku, jakou mají neživé

sv ty – nap íklad Mars a Venuše. A tak do mo e naházíte n jaké asy

a zakrátko je to 'Sbohem, oxide uhli itý', a 'Vítej, kyslíku.' Nebo se s

tím dá možná d lat n co jiného. Nejsem odborník.“

Nep estávali na n j zírat.

- 330 -

Fisher pokra oval: „D vod, pro o tom mluvím, je ten, že si

vzpomínám, jak se o terraformování mluvilo na rotorských farmách.

Pracoval jsem tam totiž. Dokonce jsem se zú astnil i n kolika semi-

ná o terraformování, protože jsem si myslel, že by to mohlo mít

co spole ného s hyperposilovacím programem. Nem lo, ale aspo

jsem se n co dozv

l o terraformování.“

Jarlowovi se kone

vrátil hlas: „Fishere, a p i všem, co jste o

terraformování zaslechl, nepamatujete se náhodou, že by se n kdo

zmínil, jak dlouho by to asi trvalo?“

Fisher rozhodil rukama. „Pov zte mi to vy, doktore Jarlowe.

Jsem si jistý, že nám to ušet í as.“

„Dobrá. Rotoru trvalo dva roky, než sem dorazil – pokud sem

dorazil. To znamená, že je tu t ináct let. Kdyby celý Rotor netvo ilo

nic jiného než asy a ty by se rozházely do oceán , kde by žily, rostly

a produkovaly kyslík tak, aby obsah kyslíku dosáhl sou asného sta-

vu, který odhaduji na osmnáct procent, a aby se oxid uhli itý vysky-

toval jen stopov , tak by to trvalo, ekneme, pár tisíciletí. Možná

stovky let – za nep edstaviteln p íznivých podmínek. Ovšem zcela

jist více než t ináct let. A otev en

eno, pozemské asy jsou

adaptovány na zcela pozemské podmínky. Jinými slovy, v bec by

nemusely r st nebo by mohly r st velmi pomalu, než by se adaptova-

ly. T ináct let by na tom zhola nic nezm nilo.“

Fishera to nevyvedlo z rovnováhy. „Ale kyslíku je tam spousta a

oxid uhli itý žádný, takže když to není d sledkem po ínání Roto a-

, tak koho? Nemyslíte, že bychom potom museli p edpokládat, že

na tom sv

existuje n jaký nepozemský život?“

„A co jiného si myslíte, že edpokládám?“

„To musíme hned od po átku p edpokládat všichni,“ ekla Wen-

delová. „Fotosyntézu provádí místní vegetace. Ani v nejmenším to

nemusí znamenat, že tam jsou Roto ané, nebo že v bec dorazili do

této soustavy.“

Fisher vypadal pobou en . „Kapitánko,“ oslovil ji s ostentativní

formálností, „musím vás upozornit, že stejn tak to neznamená, že

tam Roto ané nejsou nebo že by do této soustavy nedorazili. Jestli

má planeta vlastní vegetaci, tak to znamená, že žádného terraformo-

vání nebylo zapot ebí a Roto ané se na ni mohli nast hovat rovnou,

nic víc.“

- 331 -

„Já nevím,“ ekla Blankowitzová. „M la bych si asi myslet, že je

naprosto nemožné, aby vegetace vyvíjející se na jiné planet mohla

sloužit lidem za zdroj potravy. Pochybuji, že by ji lidé mohli ztrávit,

nebo si na ni zvyknout, když by ji p ece jen ztrávili. Pravd podob-

nost, že by byla pro n jedovatá, je jist velmi vysoká. A pokud tam

existuje rostlinstvo, musí tam existovat i živo išstvo, a d sledky to-

hoto faktu si už v bec nedokážeme p edstavit.“

„P esto,“ nedal se Fisher, „je stále možné, že Roto ané ohradili

kus p dy, odstranili z n j domorodý život a zasadili semena vlastních

rostlin. Mám za to, že takto implantované rostlinstvo by se léty po-

stupn rozší ilo.“

„Jeden dohad vedle druhého,“ zabru ela Wendelová.

„V každém p ípad ,“ zakon il Fisher, „je zcela zbyte né sed t a

vymýšlet si nejr zn jší scéná e, když nejlogi

jší v c, která se nám

nabízí, je planetu co nejpodrobn ji prozkoumat – a to z co nejmenší

možné vzdálenosti. T eba i z jejího povrchu – jestli je to proveditel-

né.“

Wu s p ekvapivým d razem p ikývl: „Naprosto s vámi souhla-

sím.“

Blankowitzová ekla:

„Já jsem biofyzik, a jestli je na této planet n jaký život, potom

bez ohledu na to, co dalšího na ní m žeme najít, ji musíme prozkou-

mat.“

Wendelová se podívala z jednoho na druhého a se slabým

rum ncem ve tvá i ekla:

„Asi nám nic jiného nezbývá.“

84.

ím víc se p ibližujeme,“ ekla Tessa Wendelová, „a ím víc

informací shromaž ujeme, tím je to všechno stále víc a víc zmate-

jší. M že snad n kdo pochybovat o tom, že se jedná o mrtvý sv t?

Na no ní stran žádná sv tla; žádné známky po vegetaci ani žádné

jiné form života.“

„Žádné zjevné známky,“ opravil ji nevzrušen Wu. „Ale n co

kyslík ve vzduchu udržovat musí. Nejsem chemik a tak m nenapadá

žádný chemický proces, kterým by se to dalo vysv tlit. Vás ano?“

- 332 -

Ne ekal na odpov

. „Abych ekl pravdu,“ pokra oval, „vážn

pochybuji, že by chemik dokázal p ijít s n jakým chemickým vysv t-

lením. Když je tam kyslík, musí to být biologický proces, který ho

produkuje. Nic jiného prost neznáme.“

Wendelová ekla: „Takto ale usuzujeme na základ naší zkuše-

nosti s jedinou, kyslík obsahující atmosférou, kterou známe –

pozemskou. Jednoho dne se nám možná vysm jí. M že se ukázat, že

galaxie se p ímo hemží kyslíkovými atmosférami, které nemají s

ítomností života nic spole ného, a my budeme na seznamu figuro-

vat jako ti, co se vyvinuli, navzdory zákonitostem vesmíru, na plane-

, která se jaksi vymkla p írod a má biologický zdroj kyslíku.“

„Ne,“ ozval se nasupen Jarlow. „Tak snadno se z toho ne-

vyzujete, kapitánko. M žete si malovat scéná e jaké chcete, ale ne-

žete ekat, že se kv li vám najednou zm ní zákony p írody. Jestli

chcete atmosféru s nebiologickým zdrojem kyslíku, musíte nejd ív

edložit mechanismus tohoto zdroje.“

„Ale vždy ve sv tle odraženém od planety není ani stopy po

chlorofylu.“

„A pro by m lo být?“ namítl Jarlow. „Je p ece pravd podobné,

že pod selektivním sv tlem rudého trpaslíka se na planet vyvinuly

pon kud odlišné molekuly. Chcete slyšet, jaká je moje hypotéza?“

„Prosím,“ sykla Wendelová. „P ipadá mi, že nic jiného nemáte.“

„Tak poslouchejte. Co doopravdy víme je, že pevniny planety se

zdají být zcela zbaveny života. To ale nic neznamená. Do doby p ed

ty misty miliony let byly pozemské pevniny podobn sterilní a pla-

neta m la p esto kyslíkovou atmosféru a p ekypovala životem.“

„Mo ským životem.“

„Ano, kapitánko. Na mo ském život není nic špatného. A ten by

zahrnoval asy nebo jejich ekvivalenty – jiné mikroskopické rostliny,

které by dokonale p evzaly funkci továren na kyslík. Mo ské asy na

Zemi produkují osmdesát procent kyslíku, který se každoro

do-

stane do atmosféry. Nevysv tluje se tím vše? Vysv tluje to kyslíko-

vou atmosféru a také zdánlivou neživost pevnin. Rovn ž to znamená,

že když p istaneme na sterilní souši planety, budeme ji moci bezpe -

prozkoumat a pomocí techniky, kterou disponujeme, probádat

mo e. Podrobn jší pr zkum ponecháme pozd jší expedici, která bude

lépe vybavena.“

- 333 -

„To ano, jenže lidé jsou suchozemští živo ichové. Pokud Rotor

této soustavy dosáhl, tak se jist pokusili souš kolonizovat a po tako-

vé kolonizaci není nikde ani náznak. Je opravdu nutné, abychom ten-

to sv t dále zkoumali?“ zeptala se Wendelová.

„Jist že,“ odpov

l rychle Wu. „Nem žeme se vrátit s pouhými

dedukcemi. Pot ebujeme fakta, d kazy. M žeme navíc narazit na

jaké p ekvapení.“

„Vy snad n jaké o ekáváte?“ zeptala se ho zlostn Wendelová.

„Na tom nezáleží, jestli n jaké o ekávám i nikoli. M žeme se

snad vrátit na Zemi a íct jim – aniž bychom se o tom p esv

ili –

že víme ur it , že nás tam žádná p ekvapení neo ekávají? To by ne-

bylo moc chytré.“

ekla bych,“ podotkla Wendelová, „že jste skoro až obdivu-

hodným zp sobem zm nil sv j názor. Nebyl jste to snad vy, kdo se

cht l vrátit, aniž bychom se k Sousední hv zd v bec p iblížili?“

„Pokud si vzpomínám,“ odsekl Wu, „zm nil jsem názor za sebe.

V každém p ípad , vzhledem k okolnostem, je pr zkum nevyhnutel-

ný. Já chápu, kapitánko, že ve h e je i jisté pokušení chopit se p íleži-

tosti navštívit pár dalších hv zdných systém . Ovšem te , když má-

me p ed sebou obyvatelný sv t, se musíme vrátit na Zemi s maxi-

málním množstvím informací, které mohou být pro naši planetu, v

tom nejprakti

jším slova smyslu, nesrovnateln d ležit jší než ja-

kékoli množství informací katalogového typu o nejbližších hv zdách.

Krom toho“ – s tém p ekvapeným výrazem ve tvá i ukázal na

pr hled – „já osobn si ten sv t chci prohlédnout zblízka. Mám tako-

vé tušení, že to bude naprosto bezpe né.“

„Tak tušení?“ opá ila Wendelová ušt pa

.

„Je snad zakázané mít tušení, kapitánko?“

Merry Blankowitzová promluvila zast eným hlasem: „Já mám

také jedno tušení, které mi d lá starosti, kapitánko.“

Wendelová na mladou ženu p ekvapen pohlédla. „To si st žuje-

te, Blankowitzová?“

„To ne. kapitánko. Jen jsem velmi znepokojená.“

„Pro ?“

„Zkoušela jsem endé ko.“

„Neuronový detektor? Na pustý sv t? K emu?“

Blankowitzová odv tila: „Protože kv li tomu tu jsem. Protože je

to moje práce.“

- 334 -

„A výsledky jsou negativní,“ doplnila ji Wendelová. „Je mi líto,

ale když navštívíme jiné hv zdné systémy, naskytne se vám další

íležitost.“

„To je práv to, kapitánko. Výsledky nejsou negativní. Zachytila

jsem p ítomnost inteligence a proto jsem znepokojená. Je to nesmysl,

jenže já nemám pon tí, co tu nehraje.“

„T eba to nefunguje,“ nadhodil Jarlow. „Za ízení je nové, nebylo

by nic divného, kdyby bylo nespolehlivé.“

„Ale pro by nefungovalo? Že by neuronový detektor zachycoval

nás? Nebo jen ukazuje nesprávnou kladnou hodnotu? Všechno jsem

zkontrolovala. Clon ní je v naprostém po ádku a kdyby to byla ne-

správná kladná hodnota, tak bych ji m la zachycovat i odjinud. Jen-

že, nap íklad, od plynného obra jsem žádné kladné odezvy nezachyti-

la, ani od Sousední hv zdy, a stejn tak ani od jiných náhodných

bod ve vesmíru. Zato pokaždé, když ho zamí ím na ten m síc, tak

dostanu kladnou odezvu.“

„Chcete íct,“ zeptala se p ekvapen Wendelová, „že na sv

, na

kterém my nem žeme zaznamenat známky života, vy zaznamenáváte

inteligenci?“

„Je to velmi minimální odezva, jen tak tak, že se dá zachytit.“

„A co Jarlowovo vysv tlení, kapitánko?“ ozval se Fisher. „Jestli

život existuje v mo ích a my ho nem žeme zaznamenat, protože nám

to voda nedovolí, stejn tak tam m že existovat i inteligentní život a

práv ten možná doktorka Blankowitzová zaznamenává.“

Wu souhlasil: „Fisher má pravdu. Koneckonc je nepravd po-

dobné, aby podmo ský život – jakkoli inteligentní – využíval techno-

logii. Ohe v mo i nerozd láte. Netechnická civilizace nebude asi

nápadná, ale p esto m že být vysp lá. A tvor bez techniky, jakkoli

inteligentních, se není pro bát, zvlášt když nemohou opustit mo e a

když my z staneme na souši. Tím zajímav jší to bude a tím naléha-

jší je pot eba pr zkumu.“

„Chrlíš to ze sebe tak rychle, že lov k ani nesta í promluvit,“

rozezlen ho p erušila Blankowitzová. „Jsi totiž úpln vedle. Kdyby

šlo o inteligentní podmo ský život, zaznamenala bych pozitivní ode-

zvu jen z oceán . A já ji zaznamenávám odevšad a to vícemén rov-

nom rn . Jak z mo í, tak z pevniny. V bec tomu nerozumím.“

„Z pevniny také?“ zeptala se s neskrývanou ned

rou Wende-

lová. „Tak to musí být n kde chyba.“

- 335 -

„Ale já ji nejsem schopna najít,“ ekla Blankowitzová. „To m

práv tak znepokojuje. Prost to nechápu.“ Potom, jakoby na omlu-

vu, dodala: „Je velmi slabá, jist , ale je tam.“

Fisher ekl: „Myslím, že by se to dalo vysv tlit.“

Všechny o i se k n mu okamžit obrátily a on hned zaujal

obranný postoj. „Možná nejsem v dec,“ ekl, „ale to neznamená, že

nevidím n co, co samo bije do o í. V mo i je inteligentní život, ale

my ho nevidíme, protože ho skrývá voda. V po ádku, to mi dává

smysl. Ale na pevnin je také inteligentní život. No a ten je také

skrytý. Pod zemí.“

„ Pod zemí?“ vybuchl Jarlow. „Pro by m l být pod zemí?

Vzduch, teplota a všechno ostatní, pokud to m žeme posoudit, je v

po ádku. P ed ím by se m l skrývat?“

„P ed sv tlem, to je jedna v c,“ odsekl Fisher. „Mluvím o Roto-

anech. ekn me, že planetu opravdu kolonizovali. Pro by m li

chtít z stávat pod erveným sv tlem Sousední hv zdy, sv tlem, ve

kterém by se rotorskému rostlinstvu neda ilo a ve kterém by se sami

cítili sklí en ? Pod zemí by mohli mít um lé osv tlení a jak oni, tak

rostliny by na tom byli lépe. Krom toho –“

Odml el se a Wendelová ekla: „Pokra uj. Co ješt ?“

„Museli byste znát Roto any. Žijí uvnit svého sv ta. Jsou na to

zvyklí a považují to za normální. Držet se na povrchu by se jim ne-

zdálo p irozené. Zakopali by se, to je jasné.“

Wendelová zauvažovala: „Takže chceš íct, že Blankowitzová

neuronovým detektorem zaznamenává p ítomnost lidských bytostí

pod povrchem planety.“

„Ano. Pro ne? To, že neuronový detektor zaznamenává jen sla-

bou odezvu, je zp sobeno tlouš kou zeminy mezi jejich p íbytky a

povrchem.“

Wendelová ekla: „Ale Blankowitzová zaznamenává vícemén

stejnou odezvu jak na pevnin , tak na mo i.“

„Po celé planet . Velmi rovnom rn ,“ p isv

ila Blankowitzo-

vá.

„Dob e,“ ekl Fisher. „Tak domácí inteligence v mo ích a Roto-

ané na pevnin . Pro ne?“

„Po kat. Odezvu zaznamenáváš všude, že?“ obrátil se Jarlow na

Blankowitzovou.

- 336 -

„Všude. Zaregistrovala jsem sice n jaké výkyvy, ale odezva je

tak nepatrná, že to nemohu tvrdit s jistotou. Ano, zdá se, že inteli-

gentní život se nachází po celé planet .“

Jarlow podotkl:

„V mo ích bych to chápal, ale na pevnin ? Myslíte si snad, že

Roto ané za t ináct let, za pouhých t ináct let dokázali vybudovat sí

tunel pod povrchem celého sv ta? Jedna nebo dv oblasti, ze kte-

rých by p icházela odezva a zabíraly by nepatrnou ást povrchu pla-

nety, prosím – potom bych možná uvažoval o možnosti, že se tam

kde vrtají Roto ané. Ale pod celým povrchem? Prosím vás! To

vykládejte n komu jinému.“

Wu se zeptal, „Mám to chápat tak, Henry, že nám nazna uješ, že

neznámá cizí inteligence je pod celým povrchem planety?“

„Napadá vás snad jiné vysv tlení, pokud tedy nechceme ten

Merryin p ístroj považovat za úplný šrot?“

„V tom p ípad .“ ekla Wendelová, „si nejsem jistá, jestli bude

bezpe né tam p istávat a poušt t se do pr zkumu. Neznámá inteli-

gence nemusí být nutn p átelská, a Superluminal není za ízený k

vedení války.“

Wu se nevzdával:

„Já myslím, že to nem žeme nechat jen tak plavat. Musíme zjis-

tit, jaký druh inteligentního života se zde nachází a jak by mohl za-

sáhnout – pokud by v bec mohl zasáhnout – do našich p ípadných

plán evakuace Zem a p íchodu sem.“

Blankowitzová up esnila: „Na jednom míst je odezva troši ku

siln jší než všude jinde. Ne moc. Mám ho zkusit znovu lokalizovat?“

„Do toho,“ povzbudila ji Wendelová. „Zkuste to. M žeme

podrobn prozkoumat jeho okolí a teprve pak se rozhodnout, zda

sestoupit i nikoli.“

Wu nasadil shovívavý úsm v. „Jsem si jistý, že nám tam abso-

lutn nic nehrozí.“

Wendelová se tvá ila neš astn .

- 337 -

85.

Zvláštní na Saltadovi Leverettovi bylo to (podle Januse Pitta), že

se mu venku v prstenci asteroid líbilo. Jak se zdálo, existovali lidé,

kte í skute

dávali p ednost samot , kte í milovali soukromí.

„Ne, že bych nem l rád lidi,“ ekl by na to Leverett. „V holovizi

si jich m žu užít, kolik se mi zachce – mluvit s nimi, naslouchat jim,

smát se s nimi. M žu s nimi d lat všechno, jen si je nem žu ohmatat

a o ichat a to i tak nikdo ned lá. Krom toho, máme v pásu asteroid

t rozestav ných kolonií a já m žu kteroukoli z nich kdykoli na-

vštívit a dosyta se lidí nabažit, taky si je i o ichat, i když nevím

pro .“

A potom, když se na Rotor – do „metropole“, jak ho tvrdošíjn

nazýval – opravdu dostal, nep estával se rozhlížet na všechny strany,

jako kdyby ekal, že se ho lidé pokusí ušlapat.

Dokonce i k esla si prohlížel s podez ením a sedal si na nich ta-

kovým zvláštním bo ním sešoupnutím, jako by doufal, že tím vyma-

že auru, kterou na n m zanechala p edchozí zadnice.

Janus Pitt ho m l vždycky za ideálního ú adujícího komisa e

projektu Asteroid. Toto postavení mu ve svém d sledku dalo volnou

ruku ve všem, co m lo co init s vn jším okrajem nemesijské sousta-

vy. Nezahrnovalo to pouze rozestav né kolonie, ale i samotné Pátrací

jednotky.

Doob dvali v soukromí Pittových pokoj , protože Saltade by ra-

ji hladov l, než aby jedl v jídeln , do které m la p ístup široká

ve ejnost (i kdyby tam byli jen oni dva a jedna osoba navíc, kterou

by neznal). Pitt byl vlastn p ekvapený už tím, že Leverett svolil, že

poob dvá s ním.

Nedbale si ho prohlížel. Leverett byl tak hubený a p sobil tak

nedosp lým a p itom pevným dojmem, že se zdálo, jako by ani nikdy

nebyl mladý nebo že by n kdy v budoucnosti zestárl. O i m l bled

modré, vlasy bled žluté.

Pitt ekl: „Kdy jsi byl naposled na Rotoru, Saltade?“

„Skoro p ed dv ma lety a beru to od tebe jako schválnost, že tím

musím zase procházet, Janusi.“

„Jak to, co jsem ud lal? Já t sem p ece nevolal, ale když už jsi

tady, starý p íteli, tak bu vítán.“

- 338 -

„Vyjde to nastejno, jako kdybys m zavolal sám. Co má zname-

nat zpráva, kterou jsi nám zaslal a která íkala, že si nep eješ být ob-

žován mali kostmi? Že by ses už dostával do v ku, kdy se cítíš tak

'veliký', že t zajímají jen 'veliké' v ci?“

Pitt v úsm v se pomalu vytrácel. „Nevím, o em mluvíš, Salta-

de.“

„Dostal jsi od chlapc zprávu, že zachytili slabý zdroj radiace

icházející zven í. Nahlásili ti to a ty jsi poslal zpátky jednu z tvých

skv lých replik o tom, že si nep eješ být obt žován.“

„Ach, to!“ (Pitt si vzpomn l. Tehdy ta chvilka sebelítosti a po-

drážd nosti. Pro by nemohl být n kdy podrážd ný?) „Tvoji lidé

mají p ece pátrat po koloniích. Nem li by m zat žovat takovými

drobnostmi.“

„Jestli k tomu p istupuješ takhle, prosím. Jenže te hoši zachytili

co, co není kolonie, a odmítají ti to nahlásit. Hlásili to mn a cht li,

abych s tím šel za tebou já, navzdory tvému p íkazu, že si nep eješ

být obt žován malichernostmi. Myslí si, že je to má práce, n jak to s

tebou vy ídit a mn se to p itom ani trochu nelíbí, Janusi. To už je z

tebe, v tvém nebezpe

pokro ilém v ku, takový mrzutý d dek?“

„P esta št kat, Saltade. Cože mi to m li nahlásit?“ ekl Pitt a

l v hlasu víc než jen náznak mrzutosti.

„Zaregistrovali vesmírné plavidlo.“

„Co tím myslíš – plavidlo? Ne kolonii?“

Leverett pozdvihl sukovitý ukazová ek. „Ne kolonii. ekl jsem

plavidlo.“

„Nechápu.“

„Co je na tom k nepochopení? Pot ebuješ po íta ? Jestli ano,

máš ho p ed sebou. Vesmírné plavidlo je dopravní prost edek na ces-

ty vesmírem s posádkou na palub .“

„Jak velké?“

„Tak pro p ltucet lidí, p edpokládám.“

„Tak to musí být jedno z našich.“

„Není. O všech našich plavidlech máme záznamy. Tohle prost

není rotorské výroby. Pátrací jednotky se ti to možná zdráhaly nahlá-

sit, ale i tak si o n m samy n co zjistily. S konstrukcí lodi, jaké je

toto plavidlo, nemá žádný po íta našeho systému nic spole ného,

jenže podobnou v c nemohl bez po íta e nikdo postavit.“

„Takže tv j záv r zní?“

- 339 -

„Že to není rotorské plavidlo. Pochází odjinud. Mí chlapci byli

zticha a podle tvých instrukcí t neobt žovali až do té doby, dokud

existovala aspo malá nad je, že by plavidlo mohlo být naší výroby.

Když se s kone nou platností ukázalo, že naše není, tak to hodili na

s tím, že by se ti to m lo íct, ale oni že to neud lají. Víš, Janusi,

existuje ur itá hranice, kdy se takové zacházení s lidmi obrátí proti

tob .“

„Bu zticha,“ ekl podrážd

Pitt. „Jak by nemohlo být naše?

Odkud by se vzalo?“

„P edpokládám, že ze slune ní soustavy.“

„Nesmysl! Plavidlo velikosti, jakou jsi uvedl, s p ltuctem lidí na

palub , by v žádném p ípad nemohlo uskute nit cestu ze slune ní

soustavy sem. I kdyby objevili hyperposilování. což je dokonce

pravd podobné, p ltucet lidí by nemohlo v tak t sných prostorách

ežít cestu trvající dva roky. I kdyby to byla n jaká zvláštní, speci-

áln cvi ená posádka, která by na takový úkol m la ty nejlepší p ed-

poklady a která by takovou cestu byla schopná dokon it alespo v

áste

p

etném stavu, tak by to stejn nikdo ve slune ní soustav

neriskoval. N co takového m že úsp šné zvládnout pouze celá kolo-

nie, vyvážený sv t obývaný lidmi, kte í jsou na n j od narození

zvyklí.“

„Nicmén ,“ odporoval Leverett, „máme tady malé kosmické

plavidlo nerotorské výroby. To je fakt, a ujiš uji t , že ti nezbývá nic

jiného, než se ním smí it. Odkud si myslíš ty, že se tu vzalo? Nejbliž-

ší hv zda je Slunce, to je rovn ž fakt. Jestli nep iplulo ze slune ní

soustavy, tak pochází z jiné soustavy a jeho cesta trvala mnohem

déle než dva roky a n co. Jestli jsou dva roky a n co nesmysl, všech-

no ostatní je také naprostý nesmysl.“

Pitt ekl:

„A co když na n m v bec nejsou lidé? Co když jde o cizí formu

života, s jinou psychikou, schopnou vydržet dlouhé cesty v t sných

prostorách.“

„Nebo to jsou lidé, kte í jsou takhle velicí“ – a Leverett ud lal

centimetrovou mezeru mezi palcem a ukazová kem – „a tohle plavi-

dlo je pro n kolonie. Bohužel – nic z toho. Nejsou to mimozemš a-

né. Nejsou to ani žádní sk ítkové. Plavidlo sice není rotorského p -

vodu, ale lidského ano. Mimozemská kosmická lo by vypadala do-

cela jinak, byla by postavená pro tvory, kte í by nám nebyli v bec

- 340 -

podobní. A toto plavidlo je lidského p vodu, stejn jako sériové

ozna ení na jeho boku, které je v pozemské abeced .“

„To jsi mi ne ekl!“

„Nepovažoval jsem to za nutné.“

„M že to být pozemská lo , ale m že být automatizovaná. M že

mít na palub roboty.“

„M že,“ ekl Leverett. „Máme ji v tom p ípad zni it? Jestli na

ní nejsou lidské bytosti, nep ináší to s sebou etické problémy. Zni e-

ní cizího majetku, koneckonc , to oni vnikli do našeho výsostného

území.“

„Uvažuji o tom.“

Leverett se doširoka usmál:

„Tak na to rychle zapome ! Tohle plavidlo totiž více jak dva

roky vesmírem neputovalo.“

„Co tím myslíš?“

„Už jsi zapomn l, jak Rotor vypadal, když jsme sem dorazili?

My jsme strávili dva roky cestou sem, z toho polovinu doby v nor-

málním vesmíru p i rychlosti o n co menší, než je rychlost sv tla. P i

této rychlosti byl povrch celý obroušený od srážek s atomy, moleku-

lami a prachovými áste kami. Dalo to hodn lešt ní a opravování,

jak si vzpomínám. Copak si to nepamatuješ?“

„A ta lo ?“ zeptal se Pitt, aniž by se namáhal odpov

t, jestli si

to pamatoval.

„Zá í, jako kdyby urazila b žnými rychlostmi jen pár milion ki-

lometr .“

„To je nemožné. P esta si se mnou hrát.“

„To není nemožné. Pár milion kilometr p i b žných rychlos-

tech je všechno, co ulet li. Zbytek cesty urazili – v hyperprostoru.“

„O em to mluvíš?“ Pittovi za ínala docházet trp livost.

„O superluminálním letu. Mají ho.“

„Ten je teoreticky nemožný.“

„Opravdu? Pokud t tedy napadá, jak to vysv tlit, tak do toho.“

Pitt na n j zíral, ústa doko án. „Ale –“

„Já vím. Fyzikové tvrdí, že je to nemožné, ale oni ho p esto mají.

Te ti n co eknu. Jestli mají superluminální let, musí mít i superlu-

minální komunikaci. A v tom p ípad slune ní soustava ví, kde te

jsou a taky ví, jaká je situace. Jestli lo zni íme, slune ní soustava se

- 341 -

to dozví a my tu máme vmžiku celou flotilu podobných plavidel, ale

bitevních.“

„Co tedy navrhuješ?“ Pitt zjistil, že v sou asné chvíli není

schopný uvažovat.

„Co jiného než je p átelsky p ivítat, zjistit co jsou, kdo jsou, co

tu d lají a co cht jí? Já osobn si myslím, že cht jí p istát na Erythro.

My tam budeme muset p istát také a promluvit si s nimi.“

„Na Erythro?“

„Když budou na Erythro, Janusi, kde jinde chceš, abychom byli

my? Musíme se s nimi sejít tam. Nic jiného nám nezbývá.“

Pitt ucítil, jak mu mozek znovu za íná fungovat. „Když se ti to

tedy zdá nevyhnutelné, neujal by ses toho sám? S lodí a posádkou,

samoz ejm .“

„Chceš íct, že ty se toho neujmeš?“

„Jako komisa ? Nemohu p ece vítat n jaké neznámé plavidlo.“

„Aha, to by bylo pod tvou úrove , chápu. Takže se mám s t mi

mimozemš any, trpaslíky, roboty nebo b hví ím ješt setkat já a bez

tebe.“

„Budu s tebou v neustálém kontaktu, Saltade. Jak zvukovém tak

obrazovém.“

„Na dálku.“

„Ano, ale tvá p ípadná úsp šná mise bude z mé strany náležit

ocen na.“

„Ale podívejme. V tom p ípad –“ Leverett vrhl na Pitta vyzýva-

vý pohled.

Pitt vy kal a potom ekl:

„Chceš si ur it cenu?“

„Chci navrhnout cenu. Jestli chceš, abych se s nimi na Erythro

setkal já, potom chci Erythro.“

„Co tím myslíš?“

„Chci Erythro jako sv j domov. Mám už po krk asteroid . Mám

už po krk Pátracích jednotek. Mám už po krk lidí. Sta il mi Rotor.

Chci prázdný sv t. Celý. Chci tam mít n jaký slušný p íbytek, záso-

by a jiné nezbytnosti z Kopule, vlastní farmu a vlastní zví ata, tedy

jestli se mi je poda í udržet p i život .“

„Jak dlouho už po n em takovém toužíš?“

- 342 -

„Nevím. Nar stalo to ve mn postupn . A když jsem se te ocitl

zde a m žu si Rotor s t mi jeho tla enicemi a kraválem zase jednou

po ádn užít, zdá se mi Erythro lepší než kdy jindy.“

Pitt se zamra il. „To už jste dva. Jsi stejný jako ta potrhlá holka.“

„Jaká potrhlá holka?“

„Dcera Eugenie Insignové. Insignovou, p edpokládám, znáš.“

„Tu astronomku? Jist . Její dceru neznám.“

„Naprostý pomatenec. Chce z stat na Erythro.“

„To za pomatenost nepovažuju. Naopak to považuju za velmi ro-

zumné. Když o tom tak p emýšlím, pokud íká, že chce z stat na

Eythro, nem l bych nic proti dámské spole nosti –“

Pitt vzty il prst. „ ekl jsem 'holka'.“

„Kolik jí je?“

„Patnáct.“

„Aha. No co, jednou bude starší. Bohužel já taky.“

„Není to žádná neodolatelná krasavice.“

„Kdyby ses na m dob e podíval, Janusi,“ ekl Leverett, „tak bys

zjistil, že já taky ne. Moje podmínky znáš.“

„Chceš, abych to oficiáln vložil do po íta e?“

„Aby se ne eklo, co ty na to?“

Pitt se neusmál. „Dobrá. Takže se pokusíme dávat pozor, kde

istanou, a p ichystáme t na cestu na Erythro.“

- 343 -

ICET ŠEST

SETKÁNÍ

86.

Eugenie Insignová prohodila tónem, který byl n co mezi rozpaky

a nespokojeností: ,,Marlene si dnes ráno zpívala. N co jako: 'Domo-

ve, domove mezi hv zdami, kde všechny sv ty svobodn se to í.'“

„Tu písni ku znám,“ p ikývl Genarr. „Zazpíval bych ti ji, ale ne-

držím melodii.“

Práv skon ili s ob dem. Ob dvali spole

každý den – bylo to

co, na co se Genarr t šil s ml enlivým zadostiu in ním, p estože

edm tem jejich hovoru bývala pravideln Marlene a p estože Ge-

narr cítil, že Insignová se na n j obrací pouze ze zoufalství, protože s

kým jiným by si na toto téma mohla svobodn pohovo it?

Bylo mu to jedno. Rád p ivítal každou záminku –

„Nikdy p edtím jsem ji neslyšela zpívat,“ ekla Insignová.

„Vždycky jsem si myslela, že to neumí. Ve skute nosti má p íjemný

kontraalt.“

„To musí být známka toho, že je š astná – (nebo) vzrušená –

(nebo) uspokojená – prost n eho dobrého, Eugenie. M j osobní

pocit je ten, že si našla své místo ve vesmíru, našla osobní d vod, pro

co žít. Není dáno všem, aby ho našli. V tšina z nás, Eugenie, se vle e

kup edu, hledá smysl vlastního života a nenachází nic. Kon í s n ím

mezi do nebe volajícím zoufalstvím a tichou rezignací. Já osobn

jsem typ toho tiše rezignovaného.“

Insignová se usmála, a jakoby nucen . „Což si o mn , p edpo-

kládám, nemyslíš.“

„Do nebe volající zoufalec nejsi, Eugenie, ale máš tendenci po-

kra ovat ve ztracených bitvách.“

Sklopila o i. „Tím myslíš Crila?“

- 344 -

Genarr ekl: „Když se domníváš, že tím myslím Crila, tak tedy

ano. Ale ve skute nosti jsem m l na mysli Marlene. Byla venku

nejmén desetkrát. Zbož uje to. iní ji to š astnou a ty tu p esto se-

díš jako hromádka nešt stí. Co ti na tom po ád tak vadí?“

Insignová zaváhala, vidli kou tápala po talí i. Potom odpov

-

la: „Pocit ztráty. Její nespravedlnost. Crile se rozhodl a já ho ztratila.

Marlene se rozhodla a já ji ztrácím – když ne kv li Nákaze, tak kv li

Erythro.“

„Já vím.“ Genarr se natáhl pro její ruku a ona mu ji, vícemén

bezmyšlenkovit , vložila do dlan .

ekla: „Marlene stále víc a víc touží být venku v té nekone né

pustin a stále mén a mén ji zajímá naše spole nost. Nakonec na-

jde zp sob, jak tam žít a bude se vracet ve stále se prodlužujících

intervalech – a potom nás opustí docela.“

„Možná máš pravdu, ale život je jedna velká symfonie po sob

jdoucích ztrát. Ztrácíš své mládí, rodi e, lásky, p átele, klid, zdraví a

nakonec i život. Vzpouzet se ztrát

lov ku nepom že a navíc ztratí

vyrovnanost a klid mysli.“

„Nikdy nebyla š astné dít , Sievere.“

„Kladeš si to za vinu?“

„M la jsem ji víc chápat.“

„Na to nikdy není pozd . Marlene toužila po sv

a te ho má.

Svoji zvláštní schopnost, která jí vždycky byla spíš na obtíž, cht la

em nit na zp sob, jak p ímo komunikovat s jiným v domím, a to

se jí te splnilo. Chceš ji nutit, aby se toho vzdala? Chceš se vyhnout

ztrát její více i mén stálé p ítomnosti tím, že jí p ivodíš mnohem

tší ztrátu, než si ty a já v bec dokážeme p edstavit – ztrátu oprav-

dového využití jejího neoby ejného mozku?“

Insignové se poda ilo slab se usmát, p estože se jí o i m la plné

slz. „Ty bys p emluvil i králíka, aby vylezl z nory.“

„Ale? Moje mluvení nebylo nikdy tak p sobivé jako Crilovo ml-

ení.“

„To bylo n co jiného.“ Svraštila obo í. „Ale na tom nezáleží.

Te jsi tu ty, Sievere, a jsi pro m velkou út chou.“

Genarr smutn poznamenal: „Nic m o mém v ku nep esv

uje

tolik jako fakt, že skute

nalézám út chu v tom, že jsem pro tebe

út chou. Ohe nešlehá vysoko, když nežádáme to nebo ono, ale pou-

ze út chu.“

- 345 -

„Na tom ur it není nic špatného.“

„Jist , v bec nic. Myslím, že je mnoho dvojic, které prošly pe e-

jemi vášní a ob ady extáze, aniž by oba v sob nalezli út chu, a na-

konec byli možná ochotni to všechno za ni vym nit. Nevím. Tichá

vít zství bývají tak tichá. Nejd ležit jší, ale nepovšimnuta.“

„Jako ty, m j ubohý Sievere?“

„Tak pozor, Eugenie. Celý život jsem strávil snahou, abych se

nechytil do pasti sebelítosti a ty m do ní nesmíš lákat, jenom sledo-

vat mé utrpení.“

„Ach, Sievere, já se nechci dívat, jak trpíš.“

„P esn tohle jsem cht l od tebe slyšet. Vidíš, jak jsem prohna-

ný? Ale jestli chceš náhradu za Marleninu p ítomnost, tak já ti budu

stále nablízku, když budeš pot ebovat út chu. Nic na sv

by m od

tebe neodlákalo – kdybys cht la, abych z stal.“

Stiskla mu dla . „Nezasloužím si t , Sievere.“

„Nepoužívej to jako výmluvu, abys m nem la, Eugenie. Já jsem

ochoten 'nechat se na tob promarnit' a ty by ses m nem la p ed

touto 'svrchovanou ob tí' pokoušet zastavit.“

„Nenašel jsi nikoho lepšího?“

„Nehledal jsem ho. Taky jsem mezi rotorskými ženami nezare-

gistroval zvláštní zájem. Krom toho, co bych d lal s n kým lepším?

Jak nudné by to bylo – nabídnout se jako zasloužený dar. Mnohem

romanti

jší je být darem nezaslouženým, darem z nebes.“

„Zá it jako B h ve své blahosklonnosti v

i nehodným.“

Genarr živ p ikývl. „To by se mi líbilo. Ano. Ano. To je p esn

edstava, která se mi zamlouvá.“

Insignová se znovu usmála, tentokrát už uvoln

ji. „Ty jsi taky

blázen. Víš, n jak jsem si toho nikdy nevšimla.“

„Mám v sob netušené poklady. Až m lépe poznáš – pozvolna,

samoz ejm –“

erušilo ho ostré zabzu ení p ijíma e depeší.

Zamra il se. „Tak to vidíš, Eugenie. Když t do n eho kone

vmanévruju – už ani nevím, jak se mi to poda ilo – když se mi už už

chystáš sko it kolem krku, tak nás p eruší. Ale podívejme!“ Hlas se

mu najednou docela zm nil. „To je od Saltada Leveretta.“

„Kdo je to?“

„Vlastn ho neznám. Jestli v bec kdo. Je to n kdo, kdo má k

poustevníkovi nejblíž ze všech lidí, co jsem kdy potkal. Pracuje v

- 346 -

pásu asteroid , protože se mu tam líbí. Už roky jsem toho starého

podivína nevid l. Vlastn ani nevím, pro

íkám 'starého', je mu to-

lik, co mn .

Navíc je to zakódované. Zakódované na mé otisky prst , jak se

tak dívám. Tedy dostate

tajné, abych t , d ív než to otev u, požá-

dal, abys odešla.“

Insignová se okamžit zdvihla, ale Genarr ji kývnutím usadil

zpátky do k esla. „Co blázníš, Eugenie? Tajn stká ství není nic víc

než jen byrokratický nesmysl. Kašlu na n j.“

itiskl na depeši palec a na jejím povrchu se za ala objevovat

jednotlivá písmena. Genarr to komentoval: „Vždycky jsem si íkal,

že kdyby n kdo nem l palce –“ Zmlkl.

Ml ky jí podal depeši.

„Smím to v bec íst?“

Genarr zavrt l hlavou. „Ovšem, že ne, ale koho to zajímá. Jen

ti.“

ehlédla depeši tém jediným pohledem. Zdvihla hlavu. „Cizí

lo ? Co nevid t p istane tady?“

Genarr p ikývl. „Tak to tam aspo stojí.“

Insignová vysko ila: „Ale co Marlene? Je venku.“

„Erythro ji ochrání.“

„Jak to m žeš v

t? Na té lodi mohou být cizinci. Skute ní ci-

zinci. Ne lidé. Ta v c na Erythro s nimi nemusí nic svést.“

„My jsme na Erythro také cizinci a p esto nás má zcela pod kont-

rolou.“

„Musím tam jít.“

„Co tím –“

„Musím být s ní. Poj se mnou. Pomoz mi. P ivedeme ji zpátky

do Kopule.“

„Jestli to jsou n jací hr zostrašní a všemocní vet elci, tak nás

žádná Kopule –“

„Ach, Sievere, copak te je as na logické uvažování? Prosím.

Musím být u své dcery!“

- 347 -

87.

Prohlíželi si snímky, které po ídili. Tessa Wendelová zavrt la

hlavou: „Neuv itelné. Celý ten sv t je absolutn pustý. Krom toho

tady.“

„A inteligence všude,“ ekla Merry Blankowitzová se svrašt lým

obo ím. „O tom už te , když jsme tak blízko, není pochyb. Pustý

nebo ne, inteligence tam je.“

„Ale nejintenzivn jší v té kopuli, je to tak?“

„Ano, kapitánko. A také nejsnáze post ehnutelná. A nejpov do-

jší. Vn kopule existují mírné rozdílnosti a já si nejsem jistá, co

znamenají.“

Wu podotkl, „Doposud jsme nikdy netestovali jinou vyšší inteli-

genci než lidskou, takže to samoz ejm –“

Wendelová se k n mu obrátila. „Zastáváte názor, že inteligence

vn kopule není lidského p vodu?“

„Jelikož jsme se shodli na tom, že lidé by se za t ináct let nedo-

kázali podkopat pod celou planetou, jaké jiné možné vysv tlení nám

zbývá?“

„A kopule? Ta je lidského p vodu?“

„To je n co docela jiného,“ odv til Wu, „bez ohledu na Blan-

kowitzové plexony. Jsou na ní vid t astronomické p ístroje. Kopule –

nebo její ást – je astronomická observato .“

„A nemohla by mimozemská inteligence mít také svoje astrono-

my?“ zeptal se Jarlow s nádechem jízlivosti.

„Jist ,“ odpov

l Wu, „Ale ti by m li p ístroje zhotovené pro

. A když se na to dívám, tak vidím n co, co mi p ipadá jako infra-

ervený po íta ový sníma p esn toho typu, jaký bych mohl vid t

na Zemi – Dobrá, eknu to takhle. Zapome me na podstatu inteligen-

ce. Vidím p ístroje, které byly bu to p ímo zhotoveny ve slune ní

soustav nebo byly zhotoveny podle výkres používaných ve slune -

ní soustav . O tom není sporu. Nedokážu si p edstavit, že by n jaká

cizí inteligence mohla bez kontaktu s lidskými bytostmi zhotovit

takové p ístroje.“

„Výborn ,“ ekla Wendelová. „Souhlasím s vámi, Wu. A už je

na samotné planet cokoli, pod kopulí jsou, nebo byli, lidé.“

- 348 -

„Ne íkejte jen 'lidé', kapitánko,“ opravil ji d razn Fisher. „Jsou

to Roto ané. Na tomto sv

nemohou být mimo nás žádní jiní lidé.“

„O tom také není sporu,“ ekl Wu.

Blankowitzová se podívala pozorn ji: „Taková malá kopule. Ro-

tor musel mít desítky tisíc obyvatel.“

Fisher zabru el:

„Šedesát tisíc.“

„Tam se p ece nemohli všichni vejít.“

„P edn ,“ ekl Fisher, „tu mohou existovat další kopule. I když

planetu tisíckrát obletíme a tak si nejr zn jších objekt nemusíme

všimnout.“

„Ale toto je jediné místo, kde typ plexon vypadá jinak. Kdyby

takových kopulí bylo víc, tak bych je byla zaregistrovala, tím jsem si

jistá,“ odporovala Blankowitzová.

„Nebo,“ pokra oval Fisher, „další možnost je, že to, co vidíme,

je pouze nepatrná ást stavby, která m že sahat, co my víme, do

hloubky n kolika mil pod povrchem.“

„Roto ané p ilet li na kolonii. Ta m že stále existovat. M že jich

být i víc. Tato kopule m že být pouhá základna,“ ekl Wu.

„Žádnou kolonii jsme nevid li,“ konstatoval Jarlow.

„Protože jsme po žádné nepátrali,“ odv til Wu. „Soust edili jsme

se jen na planetu.“

„Jinde než na planet jsem inteligenci nezaznamenala,“ ekla

Blankowitzová.

„Ty jsi po ní také nepátrala,“ ekl Wu. „To bychom museli pro-

zkoumat celou oblohu, abychom zaregistrovali jednu nebo dv kolo-

nie, jenže jakmile jsi zaznamenala p ítomnost plexon na planet , už

ses jinam nedívala.“

„Ud lám to, když to považuješ za nezbytné.“

Wendelová zdvihla ruku. „Jestli tu jsou n jaké kolonie, pro ony

nezaregistrovaly nás? Nep ijali jsme žádná opat ení, abychom zaclo-

nili naši energetickou emisi. Byli jsme si p íliš jistí tím, že soustava

je neobydlená.“

Wu ekl: „Oni si mohou být stejn p ehnan jistí, kapitánko. Ta-

ké se nedívali a tak se nám poda ilo proklouznout kolem nich. Nebo,

pokud nás p ece jen zpozorovali, si nejsou jistí, kdo nebo co jsme a

stejn jako my váhají, co vlastn mají u init. Ale i tak tvrdím, že je-

- 349 -

likož víme o míst na povrchu tohoto obrovského m síce, kde ur it

jsou lidé, tak tam musíme podle m p istát a navázat s nimi kontakt.“

„Myslíš, že to bude bezpe né?“ zeptala se Blankowitzová.

„Já myslím, že ano,“ ekl rozhodn Wu. „Nem žou nás jen tak

odst elit. P inejmenším, p edtím než tak u iní, se budou chtít o nás

co dozv

t. A krom toho, jestli tu te z staneme stát v nejistot ,

tak tím absolutn nic nezískáme. To bychom se m li rad ji vrátit

zpátky a sd lit lidem na Zemi, co jsme objevili. Zem sem vyšle ce-

lou flotilu superluminálních plavidel, ale za to, že jsme se vrátili s tak

minimálními informacemi, nám jist vd

ná nebude. Vejdeme do

historie jako expedice, která ucouvla.“ Slab se pousmál: „Vidíte,

kapitánko, n co jsem se od Fishera p ece jen p iu il.“

Wendelová ekla: „Takže si myslíte, že bychom m li p istát a

navázat s nimi kontakt.“

„Rozhodn ,“ souhlasil Wu. „A vy, Blankowitzová?“

„Já jsem hlavn zv davá. Ani ne tak na kopuli jako na možnost

studovat neznámé formy života. Cht la bych se o nich n co dozv -

t.“

„Jarlowe?“

„Škoda, že nemáme adekvátní zbran nebo hyperkomunikaci.

Jestli nás vymažou z oblohy, tak tahle cesta Zemi nic – absolutn nic

nep inese. Potom se m že stát, že sem po nás p ijde n kdo stejn

nep ipravený a stejn nejistý jako my. Ovšem, pokud kontakt p eži-

jeme, tak p ivezeme dom d ležité informace. Myslím, že bychom to

li risknout.“

Fisher se tiše zeptal: „M se také chcete zeptat na m j názor, ka-

pitánko?“

„P edpokládám, že vy chcete p istát a setkat se s Roto any.“

„P esn tak, takže jestli mohu n co navrhnout – P ista me tak ti-

še a nenápadn , jak jen to bude možné, a já p jdu nap ed jako pr -

zkumník. Kdyby k n emu došlo, odstartujete a vrátíte se na Zemi,

ponecháte osudu. Jsem postradatelný, ale lo se musí vrátit.“

Wendelová se ho bez meškání, tvá strnulou, zeptala: „Pro prá-

vy?“

„Protože znám Roto any, to za prvé, a protože chci, to za druhé,“

odpov

l Fisher.

„Já také,“ pospíšil si Wu. „Chci jít s vámi.“

„Pro riskovat dva životy?“ ekl Fisher.

- 350 -

„Protože ve dvou budeme bezpe

jší. Protože, kdyby k n emu

došlo, jeden bude možná moci uprchnout, zatímco druhý 'hrozbu'

zadrží. Ale hlavn proto, že, jak íkáte, znáte Roto any. Váš úsudek

nemusí být objektivní.“

Wendelová rozhodla: „Tak tedy p istaneme. Fisher a Wu opustí

lo . Pokud by se vaše názory na postup rozcházely, prioritu v rozho-

dování p isuzuji Wuovi.“

„Z jakého d vodu?“ dožadoval se rozho en Fisher.

„Wu íká, že znáte Roto any a vaše rozhodnutí nemusí být tedy

objektivní,“ ekla Wendelová a up ela na Fishera odhodlaný pohled,

„a já s ním souhlasím.“

88.

Marlene byla š astná. M la pocit, jako by byla schoulená v n ž-

ném, ochranu skýtajícím náru í. Vid la na ervenalé sv tlo Nemesis a

na tvá i cítila vítr. Pozorovala, jak po ásti nebo po celé kouli Neme-

sis pochodovaly mraky a její sv tlo na as sláblo a dostávalo šedivý

nádech.

Ona ale vid la stejn dob e jak v šedivém, tak v erveném sv tle

a to ve všech jeho odstínech, které vytvá ely fascinující obrazce. A

estože se vítr pokaždé, když mraky zastínily sv tlo Nemesis,

ochladil, nikdy ji nestudil. Bylo to, jako by Erythro n jakým zp so-

bem zvýraz ovala její vid ní, bylo-li to t eba, oh ívala vzduch kolem

jejího t la, n jakým zp sobem o ni po všech stránkách pe ovala.

Také mohla s Erythro rozmlouvat.

Rozhodla se, že bude o bu kách, které tvo ily na Erythro život,

uvažovat jako o Erythro. Jako o planet . Pro ne? Jak také jinak?

Samostatn byla každá bu ka pouze bu kou, primitivn jší – vlastn

mnohem primitivn jší – než jednotlivé bu ky tvo ící její vlastní t lo.

Jen veškeré prokaryotní bu ky dohromady spolu vytvá ely organis-

mus, jež obklopoval celou planetu v miliardách bilion drobounkých

spolu propojených áste ek, které planetu zapl ovaly, prostupovaly,

uchopovaly. Šlo na n tedy pohlížet jako na planetu samotnou.

Jak podivuhodné, pomyslela si Marlene. Tato titánská životní

forma p ed p íchodem Rotoru nikdy ani netušila, že m že krom ní

existovat jiný život.

- 351 -

Její hloubání a pocity nemusely existovat pouze v jejím v domí.

Erythro se jí ob as „zjevila“ v podob jemného oblá ku prachu for-

mujícího se do podoby p ízra né lidské postavy s nejasnými obrysy.

Ta „bytost“ m la pokaždé takovou 'p elévající se' strukturu. Nemohla

ji sice post ehnout okem, zachytit, ale s naprostou ur itostí cítila, jak

miliony neviditelných bun k mizí a jsou v okamžiku nahrazovány

dalšími. Žádná prokaryotní bu ka nemohla žít dlouho mimo sv j

vodní povlak a tak byla každá jen prchavou sou ástí postavy, ale

postava samotná byla tak stálá, jak jen si Marlene p ála a nikdy ne-

ztrácela svou identitu.

Erythro už na sebe podruhé Aurinelovu podobu nevzala. Pocho-

pila, aniž by se jí to eklo, že to nebylo správné. Její podoba byla

nyní neutrální a nepatrn se prom

ovala, ovliv ována fantazií Mar-

leniných myšlenek. Erythro mohla sledovat jemné prom ny její myš-

lenkové struktury daleko lépe, uv domovala si Marlene než ona sa-

ma. Bytost Erythro se jim p izp sobovala, jednou p ipomínala posta-

vu n koho z její pam ti, podruhé, když se ji pokusila zaost it a iden-

tifikovat, se zlehka zm nila v n co jiného. Tu a tam sta ila zahléd-

nout známé rysy: k ivku mat iny tvá e, silný nos strý ka Sievera,

torza dívek a chlapc , které znala ze školy.

Byla to vzájemn se ovliv ující symfonie. Ani ne tak rozhovor

jako mentální balet, který neum la popsat, n co nekone

konejši-

vého, nekone

r znorodého – áste

to m nilo podobu – áste -

hlas – áste

myšlenku.

Byl to rozhovor v tolika rozm rech, že p i p edstav možnosti

návratu ke komunikaci poz stávající pouze z

i pocítila marnost a

prázdnotu. Její dar vnímání mluvy t la rozkvetl v n co, v co se sama

nikdy p edtím neodvážila doufat. Mohla si vym

ovat myšlenky

mnohem rychleji – a hloub ji – než syrovou neohrabaností

i.

Erythro jí vysv tlila – i spíše ji naplnila vysv tlením – sv j du-

ševní ot es z existence jiných

domí. Množné íslo. Jedno navíc se

snad dalo pochopit. Jiný sv t. Jiné v domí. Ale setkat se s mnoha

domími, nat snanými na sob , každé jiné, p ekrývající se v malých

prostorách. Nemyslitelné.

Myšlenky, které prostupovaly Marlenino v domí –

Erythro –

by se daly slovy vyjád it jen vzdálen a neuspokojiv . Za tonoucími

a nadbyte nými slovy se skrývaly emoce, pocity, neuronové vibrace,

které Erythro rozt íštily na p eskupující se pojmy.

- 352 -

Planeta s nimi experimentovala – ohmatávala je. Ne tak, jak lidé

chápou význam slova 'ohmatávat', ale docela jinak, lidskými slovy a

pojmy jen vzdálen pochopitelnými. A n které z nich se zhroutily,

rozpadly, zkazily se. Erythro p estala s náhodným ohmatáváním lid-

ských myslí, a pustila se do hledání takové, která by kontakt p ežila.

Marlene se zeptala.

„A našla jsi m ?“

„A našla jsem tebe.“

„Ale pro ? Pro jsi m hledala?“ otázala se dychtiv Marlene.

Postava se rozkolísala a o n co zpr hledn la. „Proto, abych t

našla.“

To nebyla žádná odpov

. „Pro chceš, abych byla s tebou?“

Postava za ala mizet a i myšlenka byla spíše neur itá. „Proto,

abys byla se mnou.“

A byla pry .

Pouze její podoba byla pry . Marlene nep estávala vnímat její

ochranu, náru tepla. Pro ale zmizela? Že by se jí svou otázkou zne-

líbila?

Zaslechla zvuk.

Na pusté planet je snadné nau it se v rychlosti ur ovat si jednot-

livé zvuky, protože jich není mnoho. Zvuk tekoucí vody nebo k ehký

zvuk vanoucího v tru. Existují p edpokládané zvuky, které zp sobu-

jete sami – klopýtnutí, zašelest ní šat , dýchání.

Marlene zaslechla n co, co nebylo ani jedním z nich a oto ila se

tím sm rem. Zpoza skalnatého výklenku po její levici vyklouzla hla-

va muže.

Nejprve ji, samoz ejm , napadlo, že si pro ni p išel n kdo z Ko-

pule a pocítila nával zlosti. Pro ji neustále sledují? Odedneška od-

mítne nosit vysíla ku a potom ji nebudou moci lokalizovat jinak než

naslepo.

Ale tuto tvá neznala a v Kopuli už bezpochyby znala každého.

Možná neznala jednotlivá jména ani nic o jejich nositelích, ale kdyby

spat ila n koho z Kopule, jist by si jeho tvá dokázala za adit.

Tuto novou tvá nikde v Kopuli nezahlédla.

i se na ni upíraly. Ústa m l ten lov k malinko pootev ená,

jako kdyby t žce dýchal. A potom ten n kdo, kdokoli už to byl, p e-

šel pahorek a rozb hl se k ní.

- 353 -

Oto ila se k n mu elem. Ochrana, kterou kolem sebe cítila, byla

silná. Nebála se.

Zastavil se deset stop od ní, o i vyt ešt né, naklán l se dop edu,

jako kdyby narazil na n jakou nep ekro itelnou bariéru, která ho

zbavila schopnosti pohybu.

Nakonec p iškrceným hlasem zvolal: „Roseanne!“

89.

Marlene si ho pe liv prohlížela. Jeho mikropohyby byly nedo-

kavé a vyza oval z nich pocit vlastnictví: blízkost, moje, moje, mo-

je.

O krok ustoupila. Jak je to možné? Pro by si m l –

Zamžená vzpomínka na holosnímek, který vid la, když byla ješt

malá hol

ka –

Potom už nešlo dále zapírat. Jakkoli šílen to zn lo, jakkoli ne-

edstaviteln –

Jako by se schoulila uvnit svého ochranného p ehozu, když ek-

la: „Ot e?“

Vy ítil se k ní, jako by se ji chystal sev ít do náru e, a ona znovu

ustoupila. Zarazil se a položil si ruku na elo, jako kdyby zápasil s

mdlobami.

ekl: „Marlene. Cht l jsem íct Marlene.“

Vyslovil to špatn , zaznamenala Marlene. Dvojslabi

. Ale to

se dalo pochopit. Odkud by to mohl v

t?

Objevil se druhý muž a postavil se vedle n j. M l rovné erné

vlasy, široký obli ej, úzké o i a nažloutlou pokožku. Marlene v živo-

nevid la nikoho, kdo by vypadal jako on. Civ la na n j a musela

se ovládat, aby neotev ela pusu.

Druhý muž se tichým, ned

ivým hlasem zeptal toho prvního:

„Tohle je vaše dcera, Fishere?“

Marlene se rozší ily o i. Fisher! Tak je p ece její otec!

Otec se na druhého muže nedíval. Pouze na ni. „Ano.“

Ten druhý ekl, ješt tišeji: „Na první rozdání, Fishere? P ijdete

si sem a první, koho potkáte, je vaše dcera?“

Fisher se pokusil odtrhnout o i od dcery, ale nepoda ilo se mu to.

„Už to tak bude, Wu. Marlene, tvé p íjmení je Fisherová, že? A tvá

- 354 -

matka se jmenuje Eugenie Insignová. Je to tak? Já jsem Crile Fisher,

tv j otec.“

Natáhl k ní ruce.

Marlene si byla dob e v doma, že toužebný pohled na otcov

tvá i byl naprosto up ímný, ale znovu ustoupila o krok a chladn se

zeptala: „Jak to, že jsi tady?“

„P išel jsem ze Zem , abych t našel. Abych t našel. Po všech

ch letech.“

„Pro jsi m cht l najít? Opustil jsi m , když jsem byla dít .“

„Musel jsem, ale ud lal jsem to s p esv

ením, že se pro tebe

vrátím.“

Další hlas – mrazivý, ocelový – je p erušil: „Takže ses vrátil pro

Marlene? Pro nic jiného?“

Stála tam Eugenie Insignová, tvá bledou, rty tém bezbarvé,

ruce rozt esené. Za ní stál Siever Genarr, vypadal ohromen , ale dr-

žel se v pozadí. Nikdo z nich nem l ochranný oblek.

Insignová, nap l hysterická, vyhrkla: „Myslela jsem si, že to bu-

dou kolonisté ze slune ní soustavy. Myslela jsem si, že to mohou být

jaké mimozemské bytosti. Po ítala jsem se všemi možnostmi, kte-

ré jsem si jen dokázala p edstavit, se vším, co m jen mohlo napad-

nout, když jsem se dozv

la, že tu p istane n jaká neznámá lo . V

život by m nenapadlo, že to m že být Crile Fisher. Vracející se pro

Marlene!“

„P išel jsem s ostatními s d ležitým posláním. Tohle je m j ko-

lega ao-Li Wu. A – a –“

„A najednou potkáš m . Napadlo t v bec n kdy, že by k tomu

mohlo dojít? Nebo se tvé myšlenky soust

ovaly výhradn na Mar-

lene? Jaké je to vaše d ležité poslání? Najít Marlene?“

„Ne, to není naše poslání. Jen mé nejvroucn jší p ání.“

„A já?“

Fisher sklopil zrak. „P išel jsem pro Marlene.“

„Tak pro ni sis p išel? Abys ji odvezl s sebou?“

„Myslel jsem –“ za al Fisher, ale ztratil

.

Wu všechno udiven sledoval. Genarr se zlostn mra í.

Insignová se prudce oto ila k dce i. „Marlene, šla bys n kdy s

tímto mužem?“

„Nehodlám jít nikam a s nikým,“ hlesla Marlene.

- 355 -

Insignová vyhrkla: „Tady máš svou odpov

, Crile. Není to jen

tak opustit m a nechat s ro ním dít tem a za patnáct let se vrátit se

slovy: 'Mimochodem, tentokrát si ji beru já'. A o mn ani zmínka.

Biologicky je to tvá dcera, ale nic víc. Pat í mi právem patnáctileté

lásky a pé e.“

Marlene ekla: „Kv li mn se nemá smysl hádat, mami.“

ao-Li Wu ud lal krok vp ed. „Omlouvám se, byl jsem vám sice

edstaven, ale mn nebyl p edstavený prozatím nikdo. Vy, madam,

jste?“

„Eugenie Insignová Fisherová,“ ukázala na Fishera. „Jeho žena –

kdysi.“

„A ta dívka je vaše dcera, madam?“

„Ano. To je Marlene Fisherová.“

Wu se mírn uklonil. „A tento gentleman?“

Genarr se p estavil: „Já jsem Siever Genarr, velitel kopule, kte-

rou vidíte za mnou na horizontu.“

„Ach, skv lé. Veliteli, rád bych si s vámi promluvil. Je mi líto té-

to rodinné scény, ale s naším posláním to nemá nic spole ného.“

„A v em tedy vaše poslání spo ívá?“ zavr el další nový hlas.

icházela k nim b lovlasá postava se sv šenými koutky úst a v ru-

kou s n ím, co musela být zbra .

„Nazdar, Sievere,“ ekla, když procházela kolem Genarra.

Genarr vypadal p ekvapen . „Saltade? Co tu d láš?“

„Reprezentuji komisa e Januse Pitta z Rotoru. Opakuji svoji

otázku, pane. Jaké je vaše poslání? A jaké je vaše jméno?“

„Mé jméno vám sd lím snadno,“ ekl Wu, „jméno ano. Doktor

ao-Li-Wu. A vy, pane?“

„Saltade Leverett.“

„T ší m . P icházíme v míru,“ ekl Wu s pohledem up eným na

zbra .

„To doufám,“ temn pronesl Leverett. „Mám s sebou šest lodí,

které mají tu vaši na mušce.“

„Opravdu?“ podivil se Wu. „Taková malá kopule a tak velká flo-

tila?“

„Tato malá kopule je pouze základna,“ odpov

l Leverett. „Flo-

tilu mám. Být vámi, nespoléhal bych se na to, že blafuju.“

„Dobrá, dám na vaše slova,“ ekl Wu, „ale naše mali ká a samo-

tinká lo p ichází ze Zem . Dorazila sem, protože je schopná super-

- 356 -

luminálního p esunu. Víte, co to znamená? Let nadsv telnou rychlos-

tí.“

„Vím moc dob e, co to znamená.“

Genarr se najednou otázal: „Marlene, mluví doktor Wu pravdu?“

„Ano, strý ku.“

„Zajímavé,“ zamumlal Genarr.

Wu klidným hlasem poznamenal:

„Nesmírn m t ší, že tato mladá dáma potvrdila moje slova.

Mám to chápat tak, že je rotorskou kapacitou na superluminální p e-

sun?“

„Chápejte si to, jak chcete,“ ekl netrp liv Leverett. „Pro jste

tady? Nikdo vás sem nezval.“

„To je pravda. Nev

li jsme, že tu najdeme n koho, koho bu-

deme muset žádat o souhlas. Ale nyní vás snažn žádám, abyste ne-

podléhali zbyte ným nep átelským emocím. P i sebemenším názna-

ku nep átelství z vaší strany naše lo prost zmizí v hyperprostoru.“

Marlene rychle ekla: „Není si tím jistý.“

Wu se zamra il: „Jsem si dostate

jistý. A i kdyby se vám lo

poda ilo zni it, naše domovská základna na Zemi ví, kde se nachá-

zíme, jsme s ní v neustálém spojení. Pokud se nám n co stane, další

expedici bude tvo it jeden z padesáti superluminálních bojových

ižník . Neriskujte to, pane.“

Marlene ekla: „To není pravda.“

Genarr se zeptal: „Co není pravda, Marlene?“

„Když ekl, že domovská základna na Zemi ví, kde jsou, nemlu-

vil pravdu, a on v

l, že nemluví pravdu.“

Genarr ekl: „To mi sta í. Saltade, tito lidé nemají hyperkomuni-

kaci.“

Wu v výraz se nezm nil. „Chcete se spoléhat na spekulace n ja-

kého dít te?“

„To nejsou spekulace. To je jistota. Saltade, vysv tlím ti to poz-

ji. Musíš mi d

ovat.“

Marlene náhle ekla: „Zeptejte se mého otce. On vám to potvr-

dí.“ Nechápala p esn , jak mohl otec o jejím daru v

t – ur it ho

nem la, nebo se alespo nijak neprojevoval, když jí byl jeden rok,

ale jeho 'zasv cení' bylo z ejmé. Bilo do o í, p estože ostatní si ni e-

ho nevšimli.

- 357 -

Fisher ekl: „Nemá to smysl, Wu. Marlene nám vidí až do žalud-

ku.“

Zdálo se, že Wua poprvé opustila jeho chladnokrevnost. Se za-

mra enou tvá í kysele poznamenal: „Jak m žete o této dívce v bec

co v

t? Je to sice vaše dcera, ale naposledy jste ji vid l jako ne-

mluvn .“

„M l jsem kdysi mladší sestru,“ odpov

l slabým hlasem Fis-

her.

Genarr najednou pook ál: „Takže to koluje v rodin . Zajímavé.

Doktore Wu, jak vidíte, máme tu nástroj, který znemož uje veškeré

blufování. Bu me tedy k sob up ímní. Pro jste sem p išli?“

„Abychom zachránili slune ní soustavu. Zeptejte se této mladé

dámy – když je vaší nejvyšší autoritou – jestli tentokrát mluvím

pravdu.“

Marlene ekla: „Samoz ejm , že mluvíte pravdu, doktore Wu.

My o tom nebezpe í víme. Objevila ho má matka.“

Wu ekl: „My jsme ho objevili také, vážená sle no, a bez jakéko-

li pomoci vaší matky.“

Saltade Leverett p ejížd l o ima z jednoho na druhého, na ež e-

kl: „Smím v

t, o em je

?“

Genarr ekl: „V mi, Saltade, Janus Pitt o všem ví. Je mi líto, že

ti nic ne ekl, ale jestli se s ním te spojíš, ur it ti to ekne. Vzkaž

mu, že jednáme s lidmi, kte í umí cestovat rychleji než sv tlo a že

existuje šance se s nimi dohodnout.“

90.

Všichni ty i sed li v Genarrových soukromých prostorách

uvnit Kopule a Genarr se snažil, aby ho nep emohl pocit 'histori -

nosti'. Šlo o první mezihv zdné jednání v lidských d jinách. Kdyby

se nikdo z nich ty už ni ím neproslavil, budou jejich jména už jen

pro to zdobit prospekt galaktických d jin.

Dva a dva.

Za slune ní soustavu (vlastn za Zemi; kdo by si pomyslel, že

upadající Zem bude n kdy reprezentovat slune ní soustavu, že prá-

Zem vyvine superluminální p esun a ne jedna z pokrokových,

energií nabitých kolonií) ao-Li Wu a Crile Fisher.

- 358 -

Wu byl hovorný a podn tný; matematik, ale takový, kterému na

první pohled nechyb l praktický post eh. Fisher naproti tomu (Ge-

narr stále nemohl p ivyknout myšlence, že ho znovu vidí) byl zamlk-

lý, utopený ve vlastních myšlenkách a zapojoval se do hovoru jen

ídka.

Vedle n j Saltade Leverett, podez ívavý a ne práv ve své k ži,

nebo se naráz ocitl v tak t sném kontaktu se t emi dalšími lidmi;

možná postrádal Wuovu vý

nost – nicmén rozhodný a s jasným

vyjad ováním.

Co se tý e Genarra, ten byl stejn zamlklý jako Fisher, ale to

proto, že ekal, až se ostatní dohodnou – v

l totiž n co, co ostatní

nev

li.

Nastala noc a hodiny ubíhaly. Nejprve sn dli ob d, potom ve

i.

Aby se trochu odreagovali, ud lali si n kolik p estávek a b hem jed-

né z nich zašel Genarr za Eugenií Insignovou a Marlene.

„Jde to celkem dob e,“ ekl jim. „Ob strany mohou hodn zís-

kat.“

„A co Crile?“ zeptala se nervózn Insignová. „Nadhodil téma

Marlene?“

„Abych byl up ímný, Eugenie, ona není p edm tem jednání a on

se o ní ani nezmínil. Ale myslím si, že je z toho hodn neš astný.“

„Taky má být pro ,“ ekla trpce Insignová.

Genarr zaváhal. „Co si o tom myslíš ty, Marlene?“

Marlene na n j pohlédla tmavýma bezednýma o ima. „Já už na

to nemyslím, strý ku Sievere.“

„Trochu kruté,“ zabru el Genarr.

Ale Insignová na n j vyjela. „A pro by nem la být? Opušt ná

jako dít ?“

„Nejsem krutá,“ ekla Marlene zamyšlen . „Když mu to budu

moci n jak uleh it, tak to ud lám. Ale pochop, já mu nepat ím. Ani

tob , matko. Je mi líto, ale já pat ím Erythro. Strý ku Sievere, ekneš

mi, na em jste se dohodli, že?“

„Slíbil jsem ti to.“

„Je to d ležité.“

„Já vím.“

„M la bych tam být a zastupovat Erythro.“

- 359 -

ekl bych, že Erythro tam je i tak, ale než to skon í, tak se toho

zú astníš. I kdybych t o tom neujistil já, Marlene, což t ujiš uji,

myslím, že Erythro na to dohlédne.“

Potom se vrátil, aby pokra oval v jednání.

ao-Li Wu se opíral o k eslo, jeho bystrá tvá nevykazovala

žádné stopy únavy.

„Rád bych to tedy shrnul,“ ekl. „P i neexistenci superluminální-

ho letu je Sousední hv zda – budu ji nazývat Nemesis jako vy – nej-

bližší hv zda od slune ní soustavy, takže by to byla nutn první za-

stávka všech lodí mí ících ke hv zdám. Nicmén , jakmile bude mít

celé lidstvo k dispozici superluminální p esun, vzdálenost p estane

být rozhodujícím faktorem a lidé nebudou hledat nejbližší hv zdu,

nýbrž nejvhodn jší hv zdu. Jejich cílem budou hv zdy slune ního

typu, a z nich ty, kolem kterých bude obíhat alespo jedna planeta

pozemského typu. Nemesis p jde stranou.

Žádného utajování, ve kterém si Rotor až doposud, jak je vidno,

liboval, aby držel ostatní p kn v povzdálí a m l tento hv zdný sys-

tém celý pro sebe, už není zapot ebí. Nejenže o tuto soustavu nebu-

dou mít zájem ostatní kolonie, ale možná se jí vzdá i samotný Rotor.

eba si bude pro sebe chtít najít n jakou jinou hv zdu slune ního

typu. Ve spirálních ramenech galaxie jich jsou miliardy.

Možná vás napadne, že k tomu, aby Rotor získal superluminální

let, sta í namí it na m zbra a donutit m

íct všechno, co vím. Jsem

matematik, a to vysoce teoretický matematik, a mé v domosti jsou

omezené. I kdybyste zajali celou naši lo , dozv

li byste se velmi

málo. Co budete muset u init, je vyslat na Zemi delegaci v dc a

inženýr , aby se tam mohli náležit vyškolit.

Na oplátku chceme tento sv t, kterému íkáte Erythro. Chápu to

tak, že s výjimkou této kopule, kterou používáte pro astronomický a

jiný výzkum, ji v žádném ohledu jinak nevyužíváte. Žijete na koloni-

ích.

Kolonie slune ní soustavy se budou moci vydat hledat hv zdy

slune ního typu, ale obyvatelé Zem nikoli. Je nás osm miliard a

musíme se evakuovat b hem n kolika tisíc let. Zatímco Nemesis se

bude stále víc a víc blížit ke slune ní soustav , Erythro bude stále

lépe a lépe sloužit jako p estupní stanice, na kterou Pozemš any

umístíme do doby, než jim najdeme vhodné sv ty a p esuneme je na

.

- 360 -

Odletíme na Zemi s jedním Roto anem, kterého nám vyberete

jako d kaz, že jsme tu opravdu byli. Postavíme další lod a vrátíme

se – tím si m žete být jistí, protože my Erythro mít musíme. Potom s

sebou vezmeme vaše v dce, kte í se u nás nau í technologii super-

luminálního letu, kterou poskytneme i ostatním koloniím. Shrnul

jsem v dostate né mí e vše, na em jsme se dohodli?“

Leverett oponoval: „Tak snadné to zase nebude. Erythro bude

eba terraformovat, má-li na ni p ebývat v tší po et Pozemš an .“

„Ano, detaily jsem vynechal,“ ekl Wu. „Ty se také budou muset

projednat, ale už ne námi.“

„Pravda, komisa Pitt a Rada musí vydat oficiální rotorské pro-

hlášení.“

„A Celosv tový kongres také, ale v sázce je tolik, že nemám

strach, že by se nedohodli.“

„Budou se muset vytvo it ur ité záruky. Jak dalece m žeme Ze-

mi v it?“

„Asi tak dalece, jak m že Zem v it Rotoru, ekl bych. Jejich

vypracování m že trvat tak rok. Nebo i p t. Nebo i deset. V každém

ípad potrvá roky, než postavíme p im ený po et lodí, které zahájí

evakuaci, ale náš program má trvat n kolik tisíc let a bude ukon en

až úplným vyklizením Zem a po átkem kolonizace galaxie.“

„Za p edpokladu, že se nám do toho nebudou plést žádné konku-

ren ní civilizace,“ zamru el Leverett.

„P edpoklad, který m žeme brát jako daný, až do doby, kdy ho

budoucnost vyvrátí. Seznámíte nyní tedy s naším rozhodnutím komi-

sa e Pitta, vyberete jednoho Roto ana, který p jde s námi, abychom

se mohli co nejd ív vydat zpátky na Zemi?“

V tu chvíli se Fisher p edklonil: „Mohl bych navrhnout, aby tím

Roto anem byla má dcera Marlene –“

Ale Genarr ho nenechal domluvit:

„Lituji, Crile. Už jsem s ní o tom hovo il. Ona tento sv t neopus-

tí.“

„Když s ní p jde její matka, tak –“

„Ne, Crile. Její matka s tím nemá nic spole ného. I kdybyste

cht l, aby se k vám Eugenie vrátila a Eugenie by se rozhodla s vámi

odejít, Marlene by i tak z stala na Erythro. A kdybyste se rozhodl tu

stat s ní, tak byste si stejn nepomohl. Je ztracená jak pro vás, tak i

pro svoji matku.“

- 361 -

Fisher reagoval zlostn : „Je to ješt dít . Nem že sama d lat ta-

ková rozhodnutí.“

„Našt stí pro vás, pro Eugenii, pro nás všechny, jak jsme zde a

možná i pro celé lidstvo, ona takové rozhodnutí d lat m že. Abych

ekl pravdu, slíbil jsem jí, že až skon íme, a to jsme myslím práv

ud lali, tak ji s naším rozhodnutím seznámíme.“

Wu zapochyboval: „To snad nebude t eba.“

Leverett se usmál: „Co blázníš, Sievere, p ece se nemusíme ptát

o dovolení n jaké holky.“

Genarr ekl:

„Vyslechn te m , prosím. Je to zapot ebí a musíme se jí ptát o

dovolení. Dovolte mi malý experiment. Já navrhuji, abychom zavola-

li Marlene a sd lili jí, na em jsme se dohodli. Pokud si n kdo z vás

myslí, že to je zbyte né, a odejde. A vstane a odejde.“

Leverett ekl:

„Myslím, že jsi ztratil rozum, Sievere. Já si nehodlám hrát na

školu s n jakou dospívající holkou. Promluvím si s Pittem. Kde máte

vysíla ku?“

Vstal, hned nato se však zapotácel a svezl se k zemi.

Wu se za al polekan zdvihat: „Pane Leverette –“

Leverett se p ekulil a op el o ruce. „Pomozte mi n kdo.“

Genarr mu pomohl na nohy a potom zpátky do k esla. „Co se ti

stalo?“ zeptal se ho.

„Nejsem si jistý,“ váhal Leverett. „Strašlivým zp sobem m na

vte inu rozbolela hlava.“

„Takže jsi nebyl schopen opustit tuto místnost.“ Genarr se obrátil

k Wuovi. „Když si myslíte, že není zapot ebí uv domit Marlene,

rá il byste opustit tuto místnost?“

S nesmírnou opatrností, o i up ené na Genarra, se Wu pomalu

zdvihl z k esla, trhl sebou a znovu se posadil.

Zdvo ile pronesl: „Možná bychom m li tu mladou dámu p ece

jen zavolat.“

Genarr ekl: „Taky že musíme. Na tomto sv

je totiž každé

ání této mladé dámy zákonem.“

- 362 -

91.

„ Ne!“ vyrazila ze sebe Marlene s takovou silou, že se to rovnalo

skoro výk iku.

„To nem žete ud lat!“

„Co nem žeme ud lat?“ zeptal se Leverett a jeho bílé obo í se

spojilo do zachmu ené áry.

„Použít Erythro jako p estupní stanici – nebo n co podobného.“

Leverett na ni upíral hn vivý pohled a už už se chystal n co íct,

když ho Wu p edešel. „Pro ne, mladá dámo? Je to pustý, nevyužitý

sv t.“

„ Není pustý a není nevyužitý. Strý ku Sievere, ekni jim to.“

Genarr ekl: „Marlene se vám snaží sd lit, že Erythro obývá ne-

spo etné množství prokaryotních bun k schopných fotosyntézy. Pro-

to je v atmosfé e Erythro kyslík.“

„Výborn ,“ ekl Wu. „A co má být?“

Genarr si odkašlal. „Jednotliv jsou tyto bu ky tak primitivní,

jak jen m že být život nad virovou úrovní, ale jak je patrno, jednotli-

se na n pohlížet nedá. Dohromady tvo í totiž jeden nesmírn slo-

žitý organismus. Organismus obepínající celý sv t.“

„Organismus?“ Wu zachovával zdvo ilý tón.

„Jeden organismus. Marlene ho nazývá jménem planety, jelikož

jej lze t žko rozlišit.“

Wu ekl:

„Mluvíte vážn ? Jak víte o tom organismu?“

„P evážn díky Marlene.“

„Díky této mladé dám ,“ ekl Wu, „která m že být hysterická?“

Genarr zdvihl prst. „Nepokoušejte se na ni žádným zp sobem

úto it, ani slovn ne. Nejsem si jistý, zda má Erythro – onen orga-

nismus – smysl pro humor. Víme o n m p evážn díky Marlene – ne

však pouze díky ní. Když Saltade Leverett vstal, aby odešel, byl sra-

žen k zemi. Když jste p ed malou chvíli nap l povstal vy, možná

abyste také odešel, ud lalo se vám špatn . To jsou reakce Erythro.

Chrání Marlene tím, že p ímo p sobí na náš mozek. V po átcích naší

existence na tomto sv

organismus necht

zap

inil menší epi-

demii mentální poruchy, kterou jsme nazvali erythrejskou Nákazou.

Obávám se, že kdyby si to organismus p ál, mohl by nám p ivodit

- 363 -

nevratné mentální zm ny; nebo, pokud by si to opravdu p ál, i smrt.

Prosím, necht jte to zkoušet.“

Fisher ekl: „Chceš íct, že to není Marlene, kdo –“

„Ne, Crile. Marlene má ur ité schopnosti, ale ty nejsou rozvinuté

do té míry, aby mohly n komu ublížit. To Erythro p edstavuje ne-

bezpe í.“

„Jak tomu nebezpe í m žeme zabránit?“ zeptal se Fisher.

„P edn tím, že budete Marlene pozorn naslouchat. Potom také

tím, že necháte m , abych s ní hovo il. M Erythro zná, když nic víc.

A v te mi, když vám íkám, že chci Zemi zachránit. Nemám nej-

menší chu zavinit smrt n kolika miliard lidí.“

Obrátil se k Marlene. „Marlene, chápeš, v jakém nebezpe í se

Zem nachází, že? Tvá matka dokázala, že p iblížení Nemesis m že

Zemi zni it.“

„Já vím, strý ku Sievere,“ ekla Marlene zmu eným hlasem, „ale

Erythro pat í sob .“

„T eba by se o sebe pod lila, Marlene. Dovolí, aby na planet

byla Kopule. Nezdá se, že bychom ji rušili.“

„Ale v Kopuli není ani tisíc lidí a navíc v ní

stávají. Erythro

Kopule nevadí, protože tím m že studovat lidská v domí.“

„Tím více je bude moci studovat, až sem dorazí Pozemš ané.“

„Osm miliard?“

„Ne, ne všech osm miliard. P ijdou se sem usadit pouze do asn

a potom zase n kam odletí. Vždycky tu bude jen zlomek populace.“

„I tak to budou miliony, tím jsem si jistá. Nem žeš je všechny

nama kat do Kopule a zásobit je potravinami, vodou a vším, co bu-

dou pot ebovat. Budeš je muset pustit na Erythro a terraformovat ji.

Erythro by to nep ežila. Musela by se bránit.“

„Jsi si tím jistá?“

„Musela. Ty by ses nebránil?“

„Znamenalo by to smrt miliard lidí.“

„S tím nem žu nic d lat.“ Stiskla rty a potom ekla: „Existuje ji-

ný zp sob.“

Leverett rozmrzele zabru el: „O em to d

e mluví? Jaký jiný

zp sob?“

Marlene vrhla krátký pohled na Leveretta, potom se oto ila ke

Genarrovi. „Já nevím. Ale Erythro ano. Alespo – alespo

íká, že ta

domost se nachází zde, ale ona ji neumí vysv tlit.“

- 364 -

Genarr zdvihl ob ruce, aby zastavil p íval otázek. „Necht mlu-

vit m !“

Potom se Marlene, velmi rozvážn , otázal: „Marlene, uklidni se.

Jestli se bojíš o Erythro, tak je to zbyte né. Víš p ece, že se dokáže

ubránit sama proti emukoli. Pov z mi, jak jsi to myslela, když jsi

ekla, že to Erythro neumí vysv tlit.“

Marlene se nedostávalo dechu, mluvila pomalu. „Erythro ví, že

ta v domost je zde, ale schází jí lidská zkušenost, lidská v da, lidský

zp sob myšlení. Nerozumí tomu.“

„Je ta v domost v myslích zde p ítomných?“

„Ano, strý ku Sievere.“

„Nem že si je prohlédnout?“

„Zranila by je. Moji si m že prohlédnout, aniž by ji zranila.“

„Myslel jsem si to,“ ekl Genarr, „ale je ta v domost ve tvé mys-

li?“

„Ne, ovšemže ne. Ale moji mysl m že použít k tomu, aby si pro-

hlédla ostatní. Tvoji. Otcovu. Všech.“

„Je to bezpe né?“

„Erythro si myslí, že ano, ale – ach, strý ku Sievere, já se bo-

jím.“

„Já jsem musel zešílet,“ zašeptal Wu a Genarr si rychle p iložil k

úst m ukazová ek.

Fisher se zdvihl. „Marlene, nesmíš –“

Genarr ho zu ivým mávnutím uml el. „Nic s tím nenad láte, Cri-

le. V sázce jsou miliardy lidských život – hovo íme o tom stále

znovu a znovu – nezbývá nám než organismu dovolit, aby se pokusil

o to, co je v jeho silách. Marlene.“

Marlene obrátila o i v sloup. Zdálo se, že je v tranzu. „Strý ku

Sievere,“ hlesla, „drž m .“

Nap l klopýtající, nap l padající se vydala sm rem ke Genarro-

vi, který ji zachytil a pevn stiskl. „Marlene – uvolni se – všechno

dob e dopadne –“ Nep estával p idržovat Marlenino strnulé t lo a

opatrn se posadil do k esla.

- 365 -

92.

ipomínalo to bezhlesý výbuch sv tla, který vyhladil sv t. Nic

nep esahovalo vlastní hranice.

Genarr si ani neuv domoval, že je Genarr. Vlastní já p estalo

existovat. Existovala jen pableskující, vše propojující a velmi spletitá

mlha, která vybíhala a rozd lovala se do vláken, která ím více se

rozd lovala, tím byla spletit jší.

Ví ení, vzdalování se a rozpínání s každým mlžným p iblížením.

Znovu a znovu, hypnoticky, jako n co, co tu vždycky bylo a vždycky

bude, až do konce v

.

Nekone ný pád do p ibližujícího se ústí víru, které se v

roz-

ši ovalo a nikdy nerozší ilo. Neustálá prom na beze zm n. Oblá ky

formující se do nové spletitosti.

Znovu a znovu, bez konce. Žádný zvuk. Žádný vjem. Dokonce

žádné vid ní. Uv domování si n eho, co m lo vlastnosti sv tla, aniž

by to bylo sv tlo. Bylo to v domí, které si za ínalo uv domovat sa-

mo sebe.

A potom, bolestn – pokud ve vesmíru existovalo n co jako bo-

lest – a se sténáním – pokud ve vesmíru existovalo n co jako zvuk –

za alo všechno šednout a ví it, stále rychleji a rychleji, až dosáhlo

jediného bodu sv tla, zazá ilo a zhaslo.

93.

Reálný vesmír p sobil t žkopádn .

Wu se protáhl a ekl:

„Cítil to ješt n kdo?“

Fisher p ikývl.

Leverett ekl: „Te už v ím. Jestli tohle je šílenství, tak jsme

blázni všichni.“

Genarr však stále držel Marlene a sklán l se nad ní s bolestnou

starostlivostí. Dýchala p erývan .

„Marlene. Marlene.“

Fisher se namáhav postavil. „Je v po ádku?“

„Nevím,“ zamumlal Genarr. „Žije, ale to nesta í.“

Otev ela o i. Hled la na Genarra, o i prázdné, zrak zast ený.

- 366 -

„Marlene,“ zoufale šeptal Genarr.

„Strý ku Sievere,“ zašeptala na oplátku Marlene.

Genarr se odvážil nadechnout. Aspo že ho poznala.

„Nehýbej se,“ p ikázal jí. „Po kej, až to p ejde.“

„Už to ešlo. Já jsem tak astná, že to p ešlo.“

„Ale jsi v po ádku?“

Odml ela se a potom vydechla: „Ano, cítím se dob e. Erythro í-

ká, že jsem v po ádku.“

Wu se zeptal: „Našla jsi tu skrytou v domost, kterou jsme m li

údajn mít?“

„Ano, doktore Wu. Našla.“ P ejela si rukou mokré obo í. „Byl

jste to vy, kdo ji m l.“

„Já?“ zá il Wu. „Co to bylo?“

„ Já tomu moc nerozumím,“ odpov

la Marlene. „T eba budete

vy, když vám to popíšu.“

„Když mi popíšeš co?“

„N co, co gravitace od sebe odtahuje, místo aby to p itahovala.“

„Gravita ní odpudivost, ano,“ ekl Wu. „Tvo í sou ást superlu-

minálního letu.“ Zhluboka se nadechl a nap ímil se. „M j objev.“

„No, a když superluminálním p esunem proletíte blízko Neme-

sis,“ pokra ovala Marlene, „zp sobí to gravita ní odpudivost. ím

rychleji poletíte, tím bude té odpudivosti víc.“

„Ano, odpudí lo od sebe.“

„A neodpudí se Nemesis v opa ném sm ru?“

„Ano, v obráceném pom ru hmotnosti, ale pohyb Nemesis bude

nezm iteln malý.“

„Ale co když se to bude opakovat stovky a stovky let?“

„Pohyb Nemesis bude i tak velmi malý.“

„Ale její dráha se mírn pozm ní a b hem sv telných let odchyl-

ka naroste do takové vzdálenosti, že Nemesis Zemi možná mine do-

state

daleko, aby ji ušet ila.“

„Hm –“ protáhl Wu.

Leverett vyhrkl: „Dalo by se n co takového propo ítat?“

„M žeme to zkusit. Kolem letící asteroid, vno ený na biliontinu

sekundy z b žné rychlosti do hyperprostoru, z kterého by se vyno il

o pár milion mil dál. Asteroidy na orbit Nemesis vno ované vždy

na téže stran do hyperprostoru,“ Wu se pohroužil na chvíli do vlast-

- 367 -

ních myšlenek. Potom omluvn dodal: „ asem bych na to ur it p i-

šel sám.“

Genarr se pousmál: „Zásluha m že být i tak vaše. Marlene to,

koneckonc , našla ve vašem mozku.“

Rozhlédl se po ostatních t ech a prohlásil: „Tak, pánové, pokud

se nestane nic mimo ádného, zapomeneme na využití Erythro coby

estupní stanice, nebo ona by to stejn nedovolila. Jestli se doká-

žeme nau it pln využívat mechanismus gravita ní odpudivosti, ne-

musíme si s evakuací Zem zat žovat hlavu. Myslím, že tím, že jsme

izvali Marlene, se situace zna

vylepšila.“

„Strý ku Sievere,“ ekla Marlene.

„Ano, drahoušku.“

„Mn se chce hrozn spát.“

94.

Tessa Wendelová upírala na Crila Fishera vážný pohled. „Stále si

íkám: 'Vrátil se.' N jak jsem byla p esv

ená, že se už nevrátíš,

jakmile bylo jasné, že jsi našel Roto any.“

„Marlene byla první – úpln první osoba, kterou jsem potkal.“

Díval se p ed sebe. Wendelová ho nerušila. Bude se s tím muset

vyrovnat sám. M li te dost jiných nám

k p emýšlení.

Vraceli se s jedním Roto anem: neurofyzi kou Ranay D'Aubis-

sonovou. P ed dvaceti lety pracovala v jedné nemocnici na Zemi.

Ur it se najde n kdo, kdo si ji bude pamatovat. Najdou se záznamy,

které poslouží k její identifikaci. Stane se z ní živoucí d kaz toho, co

dokázali.

Z Wua se stal také jiný lov k. Plný plán o využití gravita ní

odpudivosti k ovlivn ní pohybu Sousední hv zdy. (Te už jí íkal

Nemesis, ale kdyby n kdy tušil, že dokáže formulovat plán, který by

ji tak snadno odstranil z cesty, nemusela být pozemskou Nemesis

bec.)

Také se z n j stal skromný lov k. Necht l, aby zásluha za objev

byla p ipsána jemu, což se Wendelové zdálo naprosto neuv itelné.

ekl, že projekt vzešel z jednání, a že o tom nechce víc mluvit.

- 368 -

A co víc, byl pevn rozhodnutý se do nemesijské soustavy vrátit

– a nejen proto, aby projekt ídil. Cht l tam prost být. „I kdybych

l jít p šky,“ prohlásil.

Wendelová si uv domila, že ji Fisher sleduje a mírn se p itom

mra í. „Pro sis myslela, že se nevrátím, Tesso?“

Rozhodla se pro up ímnost. „Tvá žena je mladší než já a dcery

by se nevzdala, tím jsem si byla jistá. A ty jsi tak zoufale cht l zpát-

ky svou dceru, že jsem si myslela –“

„Že z stanu s Eugenií, protože to byl jediný zp sob?“

„Tak n jak.“

Fisher zavrt l hlavou. „Stejn by to nefungovalo. Nejd ív jsem si

myslel, že je to Roseanne – moje malá sest

ka. Hlavn o ima, ale

ipomínala mi ji i jinak. Jenže ona byla n co mnohem víc než Rose-

anne, Tesso. Ona už nebyla lov kem, není lov kem. Vysv tlím ti

to pozd ji. Já –“ zavrt l hlavou.

„To nevadí, Crile,“ ekla Wendelová. „Vysv tlíš mi to, až budeš

chtít.“

„Nebyla to zase naprostá prohra. Vid l jsem ji. Je naživu. Má se

dob e. Nakonec myslím, že jsem ani víc necht l. Marlene je pro m

po tom všem – prost Marlene. Zbytek svého života, Tesso, chci už

jen tebe.“

„Budu ti jako út cha sta it, Crile?“

„Budeš pro m daleko víc než jen út cha, Tesso. Formáln se

rozvedu a tím pádem se my dva vezmeme. Rotor a Nemesis pone-

cháme Wuovi a my dva z staneme na Zemi nebo na kolonii, kterou

si vybereš. Budeme oba pobírat slušnou penzi a galaxii a její problé-

my p enecháme jiným. Už jsme ud lali dost. Tedy, pokud s tím bu-

deš souhlasit.“

„Už aby to bylo.“

O hodinu pozd ji se ješt stále objímali.

95.

Eugenie Insignová ekla: „Jsem tak ráda, že jsem u toho nebyla.

Musím na to neustále myslet. Chudinka Marlene. Musela mít hrozný

strach.“

- 369 -

„Ano, to m la. Ale dokázala to a díky ní bude Zem zachrán na.

Dokonce ani Pitt s tím nic nezm že. V podstat se zhroutil smysl

jeho celoživotního snažení. Nejenže už nemá smysl držet se jeho

projektu o utajeném budování nové civilizace, ale dokonce musí sám

pomáhat dohlížet nad projektem záchrany Zem . Musí. Rotor už není

tajemstvím. Je dosažitelný v kterémkoli okamžiku. Kdybychom ne-

spolupracovali, odvrátilo by se od nás všechno pozemské i mimo-

zemské lidstvo. A to všechno by se bez Marlene nemohlo uskute -

nit.“

Insignová o tak dalekosáhlých d sledcích nep emýšlela. „Ale

když m la strach, myslím opravdový strach, obrátila se na tebe, ne na

Crila.“

„Ano.“

„To ty jsi ji držel, ne Crile.“

„Ano, ale ned lej z toho žádnou v du, Eugenie. M znala, jeho

ne.“

„Ty musíš vždycky všechno tak logicky vysv tlit. To jsi celý ty.

Ale jsem ráda, že se obrátila na tebe. On si ji nezasloužil.“

„To máš pravdu. On si ji nezasloužil. Te ale, Eugenie, prosím –

poj me dál. Crile odchází. Už se nikdy nevrátí. Vid l svou dceru.

Byl u toho, jak se zasloužila o záchranu Zem . P eji mu to a ty bys

mu to m la p át také. Takže, jestli se nebudeš zlobit, zm ním téma.

Víš o tom, že Ranay D'Aubissonová odlétá s nimi?“

Ano. Mluví se o tom všude. Mn ale nijak scházet nebude. Nikdy

se mi nezdálo, že by ji Marlene m la moc v lásce.“

„Ty ob as taky ne, Eugenie. Pro Ranay je to velká v c. Jakmile

si uv domila, že takzvaná erythrejská Nákaza v bec nespadá do její-

ho oboru, p išla tím vlastn vnive celá její zdejší práce, ale na Zemi

bude moci zavést moderní mozkové snímkování a mít skv lou profe-

sionální kariéru.“

„Výborn , dob e jí tak.“

„Ale Wu se vrátí. Velice inteligentní lov k. To jeho mozek po-

skytl správné ešení. Víš, jsem si jistý, že se sice vrátí, aby pracoval

na efektu odpudivosti, ale ve skute nosti mu p jde o to, aby z stal na

Erythro. Organismus Erythro si ho vybral, stejn jako si vybral Mar-

lene. A co je ješt legra

jší, myslím, že si vybral i Leveretta.“

„Podle eho, myslíš, si je vybírá, Sievere?“

- 370 -

„Myslíš, pro si vybral Wua a ne Crila? Pro si vybral Leveretta

a ne m ?“

„Wu musí být mnohem inteligentn jší než je Crile, to je mi jas-

né, ale ty jsi zase daleko lepší než Leverett. Ne, že bych o tebe cht la

ijít.“

„Díky. P edpokládám, že organismus Erythro má svá vlastní kri-

téria. Dokonce si myslím, že mám mlhavou p edstavu o tom, jaká by

mohla být.“

„Opravdu?“

„Ano. Když byla naše v domí sondována, vstupoval tím do nás

skrze Marlene samotný organismus Erythro. Mám dojem, že jsem

zachytil ást jeho myšlenek. Samoz ejm ne v dom , ale když bylo

všem, jako bych v

l n co, co jsem p edtím nev

l. Marlene má

zvláštní dar, který jí umož uje s organismem komunikovat a také mu

posloužit vlastním mozkem jako sondou do ostatních mozk . Já si

ale myslím, že to je pouze praktická výhoda. Vybralo si jí to kv li

emu mnohem neoby ejn jšímu.“

„A co by to jako m lo být?“

„P edstav si, Eugenie, že jsi nit. Jak by ses cítila, kdybys zjistila,

že existuje n co jako krajka? P edstav si, že jsi kruh. Jak by ses cíti-

la, kdybys narazila na kouli? Erythro znala jen jeden druh v domí –

své vlastní. To je sice nep edstaviteln rozsáhlé, ale tak n jak fádní.

Je tím, ím je, pouze proto, že se skládá z bilion bilion bun

ných

jednotek, které jsou všechny mezi sebou propojeny jen velmi voln .

A najednou narazí na lidský mozek, ve kterém je bun ných jed-

notek relativn málo, ale existuje mezi nimi nep edstavitelný po et

vzájemných propojení – nep estavitelná složitost. Krajka místo nit .

Už jen samotná jeho krása musela Erythro u arovat. A Marlenin mo-

zek se jí musel zdát nejkrásn jší ze všech. Proto se na ni tak upjala.

Ty bys necht la získat pravého Rembrandta nebo Van Gogha? Proto

ji tak úzkostliv ochra ovala. Ty bys neochra ovala mistrovské um -

lecké dílo? A p esto se Erythro odvážila riskovat Marleninu duši

kv li lidstvu. Bylo to v

i Marlene drsné, ale od Erythro ušlechtilé.

Bu jak bu , dostávám se k tomu, co si myslím, že Erythro je.

Totiž um lecký znalec, sb ratel t ch nejkrásn jších mozkových

struktur.“

Insignová se rozesmála. „To potom musí mít Wu a Leverett

opravdu rozkošné duši ky.“

- 371 -

„Pro Erythro asi ano. A bude ve své sbírce pokra ovat, až sem

dorazí v dci ze Zem . Myslím, že nakonec skon í sbírkou skupiny

lidí, kte í se n jak liší od t ch ostatních. Erythrejskou skupinu. Mož-

ná jim Erythro pom že najít pro nás ve vesmíru nové domovy a ga-

laxie se možná bude nakonec skládat ze dvou sv

– sv ta Pozemš-

an a sv ta neohrožených pr kopník , opravdových vesmí an .

Jsem zv davý, co by z toho vzešlo. Jist by to znamenalo, že práv

oni budou tv rci naší budoucnosti. Trochu m to mrzí.“

„Nemysli na to,“ ekla vemlouvav Insignová. „A se s budouc-

ností vypo ádají lidé budoucnosti. V daném okamžiku jsme ty a já

lidé smýšlející o sob jako dva oby ejní lidé.“

Genarr se radostn usmál, jeho dobrácký obli ej se celý rozzá il.

„To jsem strašn rád, protože mn tvoje duše p ipadá krásná a možná

moje p ipadá stejn krásná i tob .“

„Ach, Sievere, vždycky mi tak p ipadala. Vždycky.“

Genarr v úsm v pon kud znejist l. „Ale na sv

jsou i jiné dru-

hy krásy, já vím.“

„Pro m už ne. Ty máš všechny druhy krásy. Sievere, ztratili

jsme ráno, ty a já. Ale den ješt neskon il.“

„V tom p ípad – co víc si ješt m žu v bec p át, Eugenie? Stálo

za to ztratit ráno – pokud m žeme být zbytek dne spolu.“

Jejich ruce se setkaly.

- 372 -

EPILOG

Znovu Janus Pitt sed l sám obklí ený.

Rudý trpaslík už nebyl nástrojem zkázy. Byl to jen rudý trpaslík,

který m l být lidstvem, stále arogantn jším a p esto stále mocn jším,

odsunut stranou.

Avšak Nemesis tu byla stále, p estože už ne jako hv zda.

Celé miliardy let se život na Zemi vyvíjel izolovan , provád l

své jedine né experimenty, stoupal a klesal, vzkvétal a úp l pod

hrozbou zániku. Možná existovaly i jiné sv ty, na kterých se po celé

miliardy let rozvíjel život izolovan .

A všechny experimenty – všechny, nebo tém všechny – skon i-

ly v dlouhodobém m ítku nezdarem. Jeden i dva se zda ily a vyvá-

žily všechny ostatní.

Ale to se mohlo stát pouze v p ípad , že se ve vesmíru našlo do-

statek místa pro izolování všech t chto experiment . Kdyby byl Ro-

tor – jejich Archa – stejn izolovaný jako byla Zem a slune ní sou-

stava, možná by se to poda ilo práv jemu.

Ale te –

Sev el p sti vztekem – a zoufalstvím. V

l totiž, že lidstvo bude

ebíhat z jedné hv zdy na druhou stejn snadno, jako kdysi z jedno-

ho sv tadílu na druhý a ješt p edtím z jedné oblasti do druhé. Žádná

izolace, žádné samostatné experimenty. Jeho velký experiment byl

prozrazen a zardoušen.

Znovu zvít zí tatáž anarchie, tatáž degenerace, tatáž bezohledná

krátkozrakost, tytéž kulturní a sociální disproporce – ale v galaktic-

kém m ítku.

Co bude následovat? Galaktické impérium? Všechny h íchy a

ehmaty p enesené z jednoho sv ta na miliony dalších? Všechny

bolesti a nesnáze hr zn znásobené?

Kdo bude schopen pochopit smysl galaktického bytí, když nikdo

nepochopil smysl bytí jediného sv ta? Kdo se nau í rozum t trend m

a p edpovídat budoucnost v galaxii hemžící se lidmi?

Nemesis p ece jen m la p ijít.

- 373 -

Isaac Asimov

Nemesis

Obálka Tim White

eklad Vladimír Lackovi

Odpov dný redaktor Tomáš Jirkovský

Jazykový redaktor Helena Šebestová, Magda Novotná

Sazba provedena v LateXu na po íta ích firmy PragComputer

Tisk a kniha ské zpracování: Knihtiskárna Strojil, P erov

Vydalo Nakladatelství laser

jako svou 94. publikaci.

Edice SF svazek 45.

Plze 1994, vydání 1.

- 374 -