Isaac Asimov - Příchod noci

Strana 1 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Strana 2 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Isaac Asimov

Robert Silverberg

Příchod noci

Název originálu NIGHTFALL

Ilustrace na obálce Petr Bauer

Grafická úprava obálky Jiří Světlík

Překlad Luboš Makarský

Redakce Helena Šebestová

Copyright (c)1990 by Nightfall, Inc., and Agberg, Ltd

All Rights Reserved

Copyright (c)1992 for the Czech Translation by L Makarský

Copyright (c)1992 for Cover by P. Bauer

Copyright (c)1993 for the Czech edition by Laser

Strana 3 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

S láskou a úctou památce Johna W Campbella, Jr. – od těch dvou

vystrašených mladíků z Brooklynu, kteří s bázní a celí roztřesení,

naplnění obdivem a strachem vykonali pouť do jeho kanceláře. Jeden

v roce 1938 a druhý v roce 1952.

Kdyby hvězdy přicházely jedinou noc za tisíc let – jak by lidé vě-

řili a uctívali a uchovávali po mnoho generací vzpomínky na město

Boži!

EMERSON

Jiný svět! To není jiný svět! Tady nebo nikde je holá skutečnost.

EMERSON

Strana 4 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

ČTENÁŘŮM

Kalgaš je cizí svět a není naším úmyslem Vás přesvědčit, že je

stejný jako Země, přestože popisujeme jeho obyvatele, jak hovoří

jazykem, kterému můžete rozumět, a užívají pojmu, které jsou Vám

známy. Těmto slovům rozumějte jako pouhým ekvivalentům cizích

výrazů – což je tradiční soubor ekvivalentu téže třídy, které spisova-

tel používá, když chce ve svém vlastním jazyce použít cizí slova, ale

nezná transkripci těchto slov do jazyka čtenáře. Takže když obyvate-

lé Kalgaše hovoří o „mílích“ nebo „rukách“ nebo „autech“ nebo „po-

čítačích“, míní tím jejich vlastní jednotky vzdálenosti, jejich vlastní

chápavé orgány, jejich vlastní pozemní transportní zařízení, jejich

vlastní stroje na zpracování informací, atd. Počítače používané na

Kalgaši nejsou nezbytně shodné s těmi, které se používají v New

Yorku nebo Londýně nebo Stockholmu, a „míle“, kterou užíváme v

této knize, není nutně americká jednotka rovnající se 5280 stopám.

Ale cítíme, že je jednodušší a mnohem více žádoucí užít známé

pojmy, když budeme popisovat události v tomto zcela cizím světě,

než abychom si vymýšleli dlouhé skupiny zcela kalgašských termínů.

Jistě bychom mohli říci. že si připjal quondlishe, než se vydal na

cestu sedm vorků dlouhou hlavním gleebishem jeho rodného znoobu,

a další vypravování by mohlo vypadat ještě mnohem cizeji. Ale

pravděpodobně by to bylo složitější k pochopení toho, co vám chce-

me říci, a nemyslíme si, že by to bylo užitečné. Jádro tohoto příběhu

nespočívá v množství bizarních výrazů, které si vymyslíme; spočívá

spíše v chování skupiny lidí nějak podobných nám, žijících ve světě,

který je čímsi podobný našemu, ale s jedním významným detailem –

jak reagují na náročné situace, které jsou úplně rozdílné od jakýchko-

li, které se mohou přihodit lidem Země. Z tohoto důvodu cítíme, že

bude mnohem lepší Vám říci. že si někdo obul boty, než se vydal na

sedmimílovou cestu, než přeplnit knihu quondlishy, vorky a glee-

bishy.

Jestliže však tomu dáváte přednost, můžete si představovat „vor-

ky“ všude, kde se hovoří o „mílích“, „gliizbiizy“ všude, kde se hovo-

Strana 5 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

ří o „hodinách“, a „sleshtrapy“, kde se hovoří o „očích“. Nebo si mů-

žete vytvořit své vlastní termíny. Vorky nebo míle, v tom nebude

rozdíl, když přijdou Hvězdy.

Strana 6 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

ČÁST PRVNÍ

ŠÍRÁNÍ (TWILIGHT)

1

Bylo oslňující čtyřsluneční odpoledne. Velký zlatý Onos byl vy-

soko na západě a malý rudý Dovim pomalu stoupal na horizont pod

ním. Když jste se podívali na druhou stranu, viděli jste, jak démanto-

vě bílé body Treye a Patry opět září na zrůžovělé jižní obloze. Vlnité

planiny nejsevernějšího kalgašského kontinentu byly zaplaveny nád-

herným světlem. Pracovna Kelaritana 99, ředitele jonglorského Měst-

ského psychiatrického institutu, měla obrovská okna na všechny stra-

ny s výhledem na krásu celého panoramatu.

Sheerin 501 z Univerzity v Saru, který přijel do Jongloru před

pěti hodinami na Kelaritariovu naléhavou žádost, se divil, proč není

v lepší náladě. Sheerin byl především veselý člověk: a čtyřsluneční

den obvykle dával jeho temperamentnímu duchu dostatečný impuls.

Ale dnes byl nějak nervózní a bázlivý, i když se snažil, aby to přede-

vším neovlivnilo další události. Byl povolán do Jongloru jako expert

na duševní zdraví.

„Promluvil byste si rád s některou z obětí?“ zeptal se Kelaritan.

Ředitel psychiatrické kliniky byl bledý, vyzáblý, kostnatý mužík

s propadlým hrudníkem. Sheerin. který byl ruměný a vyzáblosti

značně vzdálený, většinou nedůvěřoval komukoli z dospělých, kdo

měl váhu méně než poloviční jeho. Ovšem je na Kelaritanovi. aby

mne přesvědčil, pomyslel si Sheerin. Je jako kráčející kostra.

,,Nebo si myslíte, že bude lepší vykonat nejdříve osobní návštěvu

Tunelu záhad, doktore Sheerine?“

Sheerin se zasmál a doufal, že ne moc nahlas.

,,Možná by bylo lepší začít rozhovorem s jednou nebo s více

oběťmi,“ odvětil. „To mi umožní lépe se připravit na hrůzy v Tune-

lu.“

Strana 7 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Z Kelaritanových korálkových očí problesklo zoufalství. Byl to

Cubello 54, vypasený a zdravím zářící právník z jonglorské Stoleté

výstavy, kdo promluvil. „Ach, nyní přijel doktor Sheerin! ‚Hrůzy v

Tunelu!‘ To je trochu přehnané, nemyslíte? Prozatím jsme nic nepo-

chopili, ale noviny píší, jako by něco o téhle věci věděly. A nazývají

pacienty ‚oběťmi‘. Těžko říci, co vlastně jsou.“

„To byl termín doktora Kelaritana.“ řekl Sheerin upjatě.

„Jsem si jist. že doktor Kelaritan použil toto slovo pouze v pře-

neseném smyslu. Ale v tomto případě je to troufalost, kterou shledá-

vám neakceptovatelnou.“

Sheerin řekl, dávaje právníkovi najevo svoji částečnou nechuť a

profesionální objektivitu: „Pochopil jsem. že mnoho lidí zemřelo na

následky cesty Tunelem záhad. Je to tak nebo ne?“

„Ano, skutečně bylo pár úmrtí v Tunelu, ale není nezbytně nutné

dávat do souvislosti, že tito lidé zemřeli následkem cesty přes Tunel,

doktore.“

„Vím, jak to myslíte, pane poradce,“ řekl Sheerin řízně.

Cubello se uraženě podíval na ředitele nemocnice. „Doktore Ke-

laritane! Jestliže tohle má být způsob, jak vést vyšetřování, potom

chci protestovat. Váš doktor Sheerin je zde jako nezaujatý odborník a

ne jako svědek obžaloby!“

Sheerin se pousmál. „Vyjádřil jsem jen svůj obecný názor na

právníky, Pane poradce, nikoli názor na to, co se mohlo či nemohlo

stát v Tunelu záhad.“

„Doktore Kelaritane!“ okřikl opět Cubello, který začal rudnout.

„Pánové, prosím,“ řekl Kelaritan a jeho oči přeskakovaly z Cu-

bella na Sheerina a z Sheerina na Cubella. „Nebuďme protivníky,

ano? Všichni máme tentýž zájem na vyšetřování, pokud vím. Chce-

me nalézt pravdu o tom, co se stalo v tunelu záhad, abychom se vy-

hnuli opakování těchto – ehm – neobvyklých událostí.“

„Souhlasím.“ řekl Sheerin laskavě. „To byl promarněný čas, přít

se s právníkem. Máme na práci mnohem důležitější věci.“

Obrátil se na Cubella s milým úsměvem. „Skutečně mne nijak

moc nezajímá, kdo to zavinil, chci pouze přispět k objasnění celé

situace. Lidé cítí. že musí převzít určitou zodpovědnost. Doufám, že

mi nyní ukážete jednoho ze svých pacientů, doktore Kelaritane. A

Strana 8 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

než se najíme a probereme tyto záležitosti o Tunelu, abychom pro-

blém pochopili, pak bych se samozřejmě po jídle rád podíval na dal-

šího nebo další…“

„Jídlo?“ řekl Kelaritan zastřeně, jako by tento návrh byl pro něj

nepříjemný.

„Ano, jídlo. Polední svačina. Můj starý zvyk, doktore. Ale mohu

ještě trochu počkat. Jistě můžeme navštívit jednoho pacienta.“

Kelaritan přikývl. Obrátil se k právníkovi: „Myslím, že začneme

s Harrimem. Je dnes v docela dobré formě. V dost dobré, aby ho vy-

slechl někdo neznámý, samozřejmě.“

„A co Gistin 190?“ zeptal se Cubello.

,To je další možnost, ale není tak slibná jako Harrim. Nejprve si

základní informace poslechneme od Harrima a pak můžeme vyslech-

nout Gistin, a třeba – hm – Chimmilita. Po jídle, ano.“

„Děkuji,“ odpověděl Sheerin.

„Půjdeme tudy, doktore Sheerine.“ Kelaritan ukázal na proskle-

nou chodbu, která vedla z konce jeho pracovny do nemocnice. Byl to

vzdušný, otevřený průchod s výhledem na oblohu a nízké hnědozele-

né kopce, obklopující město Jouglor. Světlo čtyřslunečního dne při-

cházelo ze všech stran.

Ředitel nemocnice na chvíli zastavil. Podíval se nalevo, pak na-

pravo, přehlédl celé panorama. Zarputilý a ztrhaný výraz malého

muže se rozjasnil náhlým mládím a vitalitou, jak jej horké paprsky

Onosu a strohé, ostře kontrastní paprsky Dovimu, Patry a Treye

proměnily v zářící obrys.

„Jak skvostný den, ehm, pánové!“ vzrušeně pronesl Kelaritan s

takovým entuziasmem, že se Sheerin až vylekal, ale ovládl se a vy-

padal prostě jako předtím. „Jak povznášející je vidět v ten samý

okamžik na obloze čtyři slunce! Jak mi dělá dobře, když jejich svě-

telné paprsky dopadají na moji tvář! Kladu si otázku, pánové, kde

bychom byli bez našich podivuhodných sluncí?“

„Opravdu.“ odvětil Sheerin.

Cítil se skutečně o něco lépe, to byl fakt.

Strana 9 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

2

Na druhé straně světa jedna z kolegyň Sheerina 501 z Univerzity

v Saru také pozorovala oblohu. Ale její jedinou emocí byl děs.

Byla to Siferra 89 z Archeologického oddělení, která po celý rok

a půl prováděla výzkumy ve starověkém sídle Beklimot na vzdále-

ném poloostrově Sagikan. Nyní strnule stála a s obavami hleděla, jak

se k ní valí katastrofa.

Obloha nevypadala pěkně. V této části světa bylo opravdu vidi-

telné jen světlo Tana a Sithy a jejich chladné, tvrdé paprsky skutečně

vypadaly neradostně: vyvolávaly v ní depresi. Utopena v pochmurné

modři dvouslunečního dne byla obloha zlá, nesnesitelně zbarvená,

hrála roztřesenými zlověstnými stíny. Stěží byla schopna zahlédnout

vpravo na východním horizontu zvětšující se Dovim, v jehož blíz-

kosti čněly hroty Horkkanských hor. Pravda, v kalných paprscích

malého rudého slunce bylo těžké mít dobrou náladu.

Ale Siferra věděla, že žhavé žluté světlo Onosu přichází, šplhá z

jihu a přináší s sebou dobrou náladu. Co jí působilo větší starosti než

dočasná absence jejich hlavního slunce?

Přímo k Beklimotu směřovala smrtící písečná bouře. Za pár mi-

nut se přežene přes sídlo a všechno bude ztraceno. Všechno. Stany

budou zničené; pečlivě roztříděné artefakty na podložkách budou

rozmetány a jejich obsah rozptýlen; kamery, záznamová zařízení,

namáhavě získané stratigrafické výkresy – všechno, co udělali za

dlouhý čas, bude ve chvíli ztraceno.

Ještě hůř. Mohou zemřít.

A co je ještě horší, starověké ruiny Beklimotu – kolébka civiliza-

ce, nejstarší známé město Kalgaše – budou ohroženy.

Výkopy, které Siferra zařízla do okolní starověké planiny, zůsta-

ly velmi otevřené. I ničivý vítr, přestože je velmi silný, bude muset

přinést značné množství písku, než všechno zanese, a vrhne se s

ohromnou silou na zbytky Beklimotu – všechno vyčistí, zarovná,

znovu pohřbí; samozřejmě přitom roznese celou ztracenou základnu

a rozmetá ji po vyprahlé planině.

Beklimot byl historickým pokladem, který patřil celému světu.

Takže to, že Siferra byla vystavena nejrůznějšímu nebezpečí na vy-

Strana 10 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

kopávkách, bylo riziko, s nímž se muselo počítat. Ještě nezažila žád-

né archeologické práce, aniž by se něco nezničilo: to byla realita této

práce. Ale nesnese, že celé srdce planiny bude zničeno kvůli mizerné

náhodě, která zrovna teď musela přijít v podobě nejhorší písečné

bouře za století...

Ne. Ne, to stačí. Její jméno by bylo navěky prokleto, kdyby Be-

klimotské sídlo rozmetala bouře. A ještě jako důsledek její práce.

Možná to bylo prokletí tohoto místa, jak tvrdili někteří pověrčiví

lidé. Siferra 89 však neměla nikdy pochopení pro pomatence jakého-

koliv druhu. Ale tyto vykopávky, které, jak doufala, by mohly být

vyvrcholením její kariéry, nebudou nic, jestliže hned nevyrazí. Hrozí

jí ztráta prestiže pro zbytek života – jestliže ji to nezabije společně s

ostatními.

Přibíhal k ní Eilis 18, jeden z jejích asistentů. Byl to subtilní šla-

chovitý muž, který vypadal proti vysoké, atletické postavě Siferry

nepatrně.

„Musíme přibít všechno, co budeme schopni!“ volal na ni napůl

bez dechu. „To všechno bohové nahoře!“

Zamračeně opakovala: „Bohové? Jací bohové? Vidíš tu snad ně-

jaké bohy, Eilisi?“

„Já tím jenom míním…“

„Vím, co tím míníš. Zapomeň na to.“

Z druhé strany přicházel Thuwik 443, předák dělníků. Oči měl

divoké strachem. „Paní,“ řekl. „Paní, kde se můžeme schovat? Tady

není žádný úkryt!“

„Už jsem ti to řekla, Thuwiku. Dole mezi útesy.“

„Pohřbí nás to! Zadusíme se!“

„Útesy vás ochrání, žádný strach,“ řekla mu Siferra tak přesvěd-

čivě, jak nejlépe uměla. „Běžte tam! A ať tam všichni zůstanou!“

„A vy, paní? Proč tam nejdete?“

Vrhla na něj náhlý vylekaný pohled. Myslí si snad, že má sou-

kromý úkryt, kde bude chráněna lépe než zbytek výpravy?

„Zůstanu zde, Thuwiku. Běžte! Neobtěžujte se se mnou!“

Přes cestu, blízko šestiboké cihlové budovy, kterou výzkumníci

nazvali Svatyně sluncí, mohla Siferra spatřit sporou postavu Balika

338. Šilhaje očima zastíněnýma před chladným světlem Tana a Sithy,

Strana 11 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

pokukoval směrem k severu, odkud přicházela písečná bouře. Výraz

jeho tváře prozrazoval muka.

Balík byl jejich vedoucí stratigraf, ale víceméně byl také meteo-

rologický expert výpravy. V náplni jeho práce bylo sledování zá-

znamů o počasí a měl také dávat pozor na možné neobvyklé jevy.

Tohle zrovna nebylo obvyklé počasí na poloostrově Sagikan. Ce-

lé území bylo nesmyslně vyprahlé, s neobvykle malým množstvím

srážek, které přicházely tak jednou za deset či dvacet let. Pouze kli-

matické poruchy, které se někdy vyskytly, změnily převládající mo-

del vzdušných proudů a poskytly možnost vzniku zběsilých sil. Teh-

dy přinesly písečnou bouři, ale to se nestalo častěji než pětkrát za

století.

Byl Balikův sklíčený výraz přiznáním viny, kterou musel cítit

pro svou neschopnost předvídat příchod bouře? Nebo byl tak vydě-

šený proto, že dokázal odhadnout plný rozsah té zuřivosti, která na

ně útočila?

Všechno mohlo být jinak, řekla si Siferra pro sebe, kdyby měli

trochu víc času připravit se na tento nápor. Kdyby byla dostatečně

moudrá, všimla by si, že příroda jim ukazuje všechna neklamná zna-

mení a vtipně jim napovídá – propukla nelítostná suchá vedra, krutá i

na poměry poloostrova Sagikan, a náhlá umrtvující bezvětří, která

nahradila obvykle vanoucí severní vánky, než začal z jihu vát ten

podivný vlhký vítr. Ptáci khalla, kteří se podobají podivně výstřed-

ním hadrářům a vracejí se do stále stejné oblasti jako ghúlové, všich-

ni odletěli, když tenhle vítr zavanul, zmizeli do západních dun pouš-

tě, jako kdyby měli za ocasy démony.

To by mohl být klíč, pomyslela si Siferra. Napodobit ptáky khal-

la a zmizet do země dun.

Ale oni byli všichni zaměstnaní kopáním a nedávali pozor na to,

co se na ně řítí. Mnohem pravděpodobnější je, že v duchu všechny

příznaky popřela. Předstírala, že nevidí znamení blížící se písečné

bouře, jako by písečná bouře směřovala někam jinam.

A nechtěla si připustit tato malá šedá oblaka, zjevující se odni-

kud ze vzdáleného severu, tyto kalné skvrny na nelítostných polích

pouštní oblohy, které pokaždé byly průhledné jako sklo…

Mraky? Ty jsi viděla mraky? Já jsem neviděla žádné mraky.

Strana 12 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Opět popření.

Nyní byly mraky nesmírnými černými obludami pokrývajícími

polovinu oblohy. Vítr ještě vál z jihu, ale nebyl už vlhký – – sálal

nyní jako vysoká pec – a přidal se k němu další vítr, mnohem silněj-

ší. Nesl se dolů z protější strany. Jeden vítr spolkne druhý. A když se

setkají…

„Siferro!“ řval Balik. „Už je to tady! Schovej se!“

„Schovám! Schovám!“

Ale nechtěla. Co chtěla dělat, bylo běžet z jedné zóny vykopávek

do druhé, dívat se po všem najednou, držet cípy stanů u země, omotat

ruce okolo svazků drahocenných fotografických desek, padnout na

tvář před odkrytým Domem osmiúhelníků, ochránit senzační mozai-

ky, které objevili před měsícem. Ale Balik má pravdu. Siferra udělala

všechno, co mohla, po celé toto horečné ráno utěsňovala sídlo. Nyní

byly věci nakupeny tam dole pod útesy, které se vynořovaly na okraji

sídla. Doufala, že by to mohl být val, který by odolal největším nápo-

rům bouře.

Běžela dolů. Její statné, silné nohy ji snadno přenesly přes vy-

prahlý šustící písek. Sifeřře nebylo ani čtyřicet let, vysoká žena na

vrcholu fyzických sil, a do této chvíle necítila ve všech aspektech své

existence nic jiného než optimismus. Teď náhle mělo být všechno

zničeno: její akademická kariéra, její báječné zdraví, možná i život.

Ostatní byli společně namačkaní na úpatí útesů, za chvatně im-

provizovanou zástěnou z holých dřevěných tyčí, potažených nepro-

mokavou plachtou. „Nehýbejte se,“ řekla Siferra a protlačila se mezi

ně.

„Paní,“ reptal Thuwik. „Paní, přinuťte bouři, aby se otočila!“ Ja-

ko kdyby byla nějakým bohem a vládla magickou silou. Siferra se

tvrdě zasmála. Parťák na ni dělal nějaká gesta – nějaká posvátná zna-

mení, domnívala se.

Ostatní dělníci – všichni tito muži byli z vesničky směrem na jih

od ruin – dělali stejná znamení a začali mručet. Modlitby? K ní? To

byla strašidelná chvíle. Tito muži, stejně jako jejich otcové a dědové,

celý svůj život prováděli vykopávky v Beklimotu, zaměstnávaní po-

stupně jedním archeologem za druhým, trpělivě odhalovali starověké

budovy a prosívali písek, aby nalezli drobné artefakty. Pravděpodob-

Strana 13 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

ně mají špatné zkušenosti z předcházejících písečných bouří. Jsou

proto tak vyděšení? Nebo byl tohle nějaký druh superbouře?

„Už je to tu,“ řekl Balik. „Už je to tu.“ A zakryl si rukama tvář.

Bouře okolo nich propukla plnou silou.

Siferra nejdříve zůstala stát, zírajíc otvorem v nepromokavé

plachtě na monumentální kyklopské zdi města, jako by prostě tím, že

udrží pohled upřený na sídlo, byla schopna ušetřit ho zkázy. Ale po

chvíli už to bylo nemožné. Neuvěřitelně horké poryvy se přehnaly

planinou, tak divoce, že si myslela, že jí vlasy a dokonce obočí

vzplanou plamenem. Obrátila se a zdvihla paži, aby si ochránila tvář.

Pak přišel písek a zahalil celý výhled.

Vypadalo to jako prudký déšť, liják z pevných kapek. Ozýval se

obrovský hromový zvuk, ne burácení, ale pouze bubnování myriád

drobných pískových částeček do země. V tomto hrozivém hluku byly

skryty další zvuky, rezavý šepot, zvuk, jako by se něco trhalo na

kousky, jemné bubnování. A děsivé kvílení. Siferra si představovala

laviny písku padajícího na zem, pohřbívajícího zdi, pohřbívajícího

svatyně, pohřbívajícího obrovské rozlezlé základy v sídelní části,

pohřbívajícího tábor.

A pohřbí je všechny.

Otočila se tváří ke zdem útesů a čekala, až přijde konec. Ke své-

mu překvapení a zlosti zjistila, že hystericky vzlyká, hluboké vzlyky

stoupaly ze samého jádra její bytosti. Nechtěla zemřít. Samozřejmě,

že ne: kdo by chtěl? Ale až do tohoto okamžiku by nikdy nevěřila, že

může být něco horšího než umírání.

Beklimot, nejvýznamnější archeologické naleziště na světě, nej-

starší známé město lidí, kolébka civilizace, je ničen – čistě jako vý-

sledek její nedbalosti. Generace velkých kalgašských archeologů zde

pracovaly po jedno a půl století a objevily skoro polovinu Beklimotu:

první byl Galdo 221, největší z nich, a pak Marpin, Stinnupad, Nu-

moin, celá ta slavná plejáda – a teď Siferra, která hloupě nechala

odhalit celé místo, zatímco se blížila písečná bouře.

Dlouho byl Beklimot pohřbený pod pískem, ruiny pokojně dří-

maly tisíce let, uchovány od toho dne, kdy jejich poslední obyvatelé

nakonec ustoupili drsné změně podnebí a opustili toto místo. Všichni

archeologové, kteří zde pracovali po Galdovi, opatrně odkrývali pou-

Strana 14 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

ze malé části sídla a stavěli zástěny a protipísečné bariéry k ochraně

před nepravděpodobným, ale vážným nebezpečím písečné bouře. Až

doposud.

Ona také stavěla obvyklé zástěny a bariéry, samozřejmě. Ale ne

na straně nových vykopávek, ne v oblasti svatyně, kam soustředila

své výzkumy. Tady ležely některé nejstarší a nejlepší beklimotské

domy. A ona netrpělivě odkrývala, bez přestání hnána svým neod-

bytným opakovaným nutkáním dál, stále dál, a zapomínala na nejzá-

kladnější bezpečnostní opatření. Takhle obvykle její jednání nevypa-

dalo. Ale teď, s démonickým burácením písečné bouře v uších a ob-

lohou černou ničením nad hlavou –

Tak dobře, pomyslela si Siferra, já to nechci přežít. A nechci číst,

co bude o mně v každé knize o archeologii, která bude vydána v příš-

tích padesáti letech. „Velké sídlo Beklimot, které poskytovalo nena-

hraditelné údaje o začátcích civilizace na Kalgaši až do své neuvěři-

telné zkázy, která byla výsledkem nedbalých odkrývacích prací pro-

váděných mladou, ambiciózní Siferrou 89 z University v Saru…“

„Myslím, že to končí,“ zašeptal Balik.

„Co je?“ odpověděla.

„Bouře. Poslouchej! Je kolem nás ticho.“

„Musíme být pohřbeni pod takovou spoustou písku, že nemůže-

me nic slyšet, proto je ticho.“

„Ne. Nejsme pohřbeni, Siferro!“ Balik trhl plachtou na stranu a o

malý kousek ji nadzvedl. Siferra civěla ven do otevřeného prostoru

mezi útesy a zdmi města.

Nevěřila svým očím.

To, co viděla, byla jasná, hluboce modrá obloha. A svit sluneč-

ních paprsků. Byla to sice pouze pochmurná, chladná bílá zář dvou

sluncí Tana a Sithy, ale jí se nyní zdála být nejkrásnějším světlem,

které kdy viděla.

Bouře přešla. Opět všude vládl klid.

A kde je písek? Proč nebylo všechno utopeno v písku?

Město skutečně bylo vidět: velké bloky kamenné zdi, mihotající

se třpyt mozaik, špičatá kamenná střecha Sluneční svatyně. Dokonce

většina jejích stanů ještě stála, včetně všech nejdůležitějších. Pouze

Strana 15 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

tábor, kde žili dělníci, byl úplně zničený, ale ten může být opraven za

pár hodin.

Ohromeně, ještě se neodvažujíc tomu věřit, Siferra vystoupila z

úkrytu a rozhlédla se kolem. Pozemek byl čistý, očištěný od písku.

Tvrdě spečená, těsně namačkaná tmavá spraš, která tvořila povrch

země v zóně vykopávek, byla jasně vidět. Teď vypadala jinak,

obroušená v kuriózně vymetenou cestu, to byla jasně práce bouře.

Balik řekl užasle: „Nejdřív přišel písek a po něm vítr. A vítr od-

nesl všechen písek, než na nás mohl dopadnout. Odnesl ho daleko

odtud, sesbíral ho a odvál někam na jih, kde spadne. Zázrak, Siferro.

To je věc, po které jsme volali. Podívej – můžeš vidět, kde je země

odhalená, kde celé mělké pískové podlaží vítr uvolnil, možná za pět

minut místo padesátileté eroze, ale…“

Siferra stěží poslouchala. Vzala Balika za ruku a otočila ho na

stranu protilehlou jejich vlastním vykopávkám v sídle.

„Podívej se tamhle,“ řekla.

„Kde? Co?“

Poznamenala: „Vrch Thombo.“

Širokoplecí stratigraf vykřikl: „Bohové! Je rozříznutý přesně

uprostřed!“

Vrch Thombo byla nepravidelná kupa prostřední velikosti něja-

kých patnáct minut chůze na jih od hlavní části města. Nikdo na něm

nepracoval dobrých padesát let, od druhé expedice velkého průkop-

níka Galda 221, a Galdo v něm nic významného nenalezl. Byl všeo-

becně považován za bezvýznamný, doprostřed něj obyvatelé starého

Beklimotu odhazovali kuchyňské odpadky. Vůbec se o něj nezajíma-

li, ve srovnání s divy, kterými oplývala ostatní místa, byl nedůležitý.

Zdálo se, že vrch Thombo dostal plný nápor bouře: co generace

archeologů nemohly provést ani s potížemi, prudkost bouře uskuteč-

nila za pouhý okamžik. Nepravidelný klikatý pruh byl stržený z tváře

vršku, jako nějaké hrozné zranění vytažené z nitra na povrch a zcela

obnažené. A zkušení praktici jako Siferra a Balik potřebovali jen

letmý pohled, aby pochopili obrovskou důležitost toho, co se nyní

před jejich očima odhalilo.

„Městské sídlo pod tímto městem,“ mumlal Balik.

„Víc než jedno, myslím. Pravděpodobně série,“ řekla Siferra.

Strana 16 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Myslíš?“

„Podívej. Podívej tam, nalevo.“

Balik hvízdl. „Není to zeď v mřížkovém stylu, pod rohem těch

obrovských základů?“

„Myslím, že je.“

Siferru zamrazilo v zádech. Otočila se k Balikovi a viděla, že byl

ohromený stejně jako ona. Oči měl rozšířené a tvář úplně bílou.

„Ve jménu Tmy!“ mumlal chraplavě. „Co budeme dělat, Si-

ferro?“

„Nejsem si jista. Ale hned běžím, abych to prozkoumala a zjistila

pravdu.“ Podívala se do úkrytu pod útesy, kde se Thuvvik a jeho

muži ještě krčili hrůzou, dělali posvátná znamení a mručeli hlubo-

kými ohromenými hlasy modlitby, jako kdyby byli neschopní poro-

zumět, že byli před silou bouře zachráněni. „Thuvviku!“ vykřikla

Siferra a divoce, skoro hněvivě na něj zamávala. „Ty a tvoji muži,

pojďte odtamtud ven! Máme něco na práci!“

3

Harrim 682 byl velký svalnatý muž okolo padesátky s mohutný-

mi pletenci svalů na pažích a hrudi, chráněnými ještě vrstvou tuku.

Sheerin ho studoval oknem v nemocniční místnosti a správně tušil,

že on a Harrim si porozumí.

„Vždycky pociťuji náklonnost k lidem, kteří jsou, nu, přerostlí,“

vysvětlil psycholog Kelaritanovi a Cubellovi. „Jsem takový člověk

po většinu svého života, víte. Ale nikdy jsem nebyl takový svalovec,

jako tenhle.“ zasmál se Sheerin příjemně. „Jsem skrz naskrz samý

špek. S výjimkou tohohle, samozřejmě,“ dodal, poklepávaje si na

hlavu. „Jaký druh práce vykonával tenhle Harrim?“

„Přístavní dělník,“ řekl Kelaritan. „Třicet pět let v jonglorských

docích. Vyhrál lístek na den otevření Tunelu záhad v loterii. Vzal

tam celou svoji rodinu. Byli ovlivněni všichni, ale on byl postižen

nejvíce. Je to pro něj velice trapné, že takový velký silný muž jako

on se mohl tak úplně zhroutit.“

Strana 17 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„To si umím představit,“ řekl Sheerin. „Použiji to ve zprávě.

Promluvíme s ním, že ano?“

Vešli do místnosti.

Harrim právě seděl, zíraje bez zájmu na rotující krychli, která vr-

hala mnohobarevné světlo na zeď proti jeho posteli. Vlídné se usmál,

jakmile uviděl Kelaritana, ale ztuhl, když zaznamenal boku ředitele

nemocnice advokáta Cubella a jeho tvář ztratila výraz, když uviděl

Sheerina.

„Kdo to je?“ zeptal se Kelaritana. „Další právník?“

„Jistěže ne. To je Sherrin 501 z Univerzity v Saru. Je tu, aby vám

pomohl.“

„Pf,“ odfrkl si Harrim. „Další chytrák! Co dobrého pro mě někdo

z vás udělal?“

„Naprostá pravda,“ řekl Sheerin. „Jediný, kdo může skutečně

Harrimovi pomoci, je Harrim, hm? Vy to víte a já to vím, a možná

přesvědčím osazenstvo nemocnice, aby to také pochopilo.“ Posadil

se na okraj postele. Ta pod psychologovým tělem zaskřípala. „Ale-

spoň tady máte slušné postele. Musejí být skutečně kvalitní, když nás

unesou oba dva najednou. – Nemáte rád právníky, jak soudím? To

máme vy a já společné, příteli.“

„Všichni jsou jen zdrojem potíží,“ řekl Harrim. „Jsou samý trik.

Vnucují vám věci, které nezamýšlíte, říkají vám, že vám mohou po-

moci, když řeknete to a to, a nakonec to skončí tím, že používají vaše

vlastní slova proti vám. Takhle to podle mého dopadá vždycky.“

Sheerin se podíval na Kelaritana. „Je absolutně nezbytné, aby

Cubello byl přítomen tomuto rozhovoru? Myslím, že by bez něho

proběhl mnohem hladčeji.“

„Jsem pověřen být přítomen u jakého…“ začal Cubello upjatě.

„Prosím,“ řekl Kelaritan a vyslovil to velmi důrazně, i když

zdvořile. „Sheerin má pravdu. V každém případě po Harrimovi při-

jdou na řadu tři další oběti – ještě dnes. A vy jste jeho příběh už sly-

šel.“

„Dobrá…“ řekl Cubello a tvář mu potemněla. Ale během chvilky

se otočil a opustil místnost.

Sheerin opatrně naznačoval Kelaritanovi, že by si měl sednout do

vzdálenějšího rohu.

Strana 18 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Pak se otočil k muži na posteli, usmál se svým nejpříjemnějším

úsměvem a řekl: „To bylo dost drsné, že ano?“

„To jste řekl vy.“

„Jak dlouho jste tady?“

Harrim pokrčil rameny. „Odhaduji tak týden, dva. Nebo možná o

něco víc. Nevím, hádám. Od té…“

Odmlčel se.

„Jonglorské výstavy?“ dokončil Sheerin.

„Od té doby se v tom vezu, ano.“

„To je o maličko víc než týden nebo dva,“ řekl Sheerin.

„Skutečně?“ Harrimovy oči měly skelný výraz. Nechtěl slyšet o

tom, jak dlouho už je v nemocnici.

Sheerin změnil téma: „Domnívám se, že někdy sníte o dni, který

by mohl přijít, když si říkáte ‚Byl bych raději zpátky v docích‘, hm?“

Se širokým úsměvem Harrim řekl: „Můžete to říct znova? Člo-

věče, co já bych za to dal, kdybych mohl vázat bedny už zítra.“ Po-

díval se na své ruce. Velké ruce plné síly, zakončené silnými zploště-

lými prsty, jeden z nich zkřivený nějakým zraněním z minulosti.

„Měknu, jak tady pořád ležím. Za čas se vrátím do práce a nebudu už

ani šikovný ani silný.“

„Co vás tady tak drží? Proč nevstanete, nevezmete si svoje šaty a

neodejdete odtud?“

Kelaritan sedící v koutě varovně zakašlal. Sheerin mu naznačil,

aby byl stále zticha.

Harrim se na Sheerina vylekaně podíval. „Vstát a jít ven?“

„Proč ne? Nejste vězeň.“

„Ale když já to – když já to…“

Hlas dokaře se vytratil.

„Když já to – co?“ zeptal se Sheerin.

Dlouho byl Harrim zticha, skleslá tvář, čelo těžce zachmuřené.

Několikrát začal větu, ale pokaždé se zarazil. Psycholog trpělivě če-

kal. Nakonec strohým, chraplavým, napůl seškrceným hlasem

Harrim řekl: „Nemohu odtud odejít. Protože – protože – protože tam

je,“ zápasil sám se sebou.

„Tma,“ dořekl.

„Tma,“ opakoval Sheerin.

Strana 19 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

To slovo mezi nimi viselo jako hmatatelná věc.

Harrim vypadal neklidně, nebo jako by byl v rozpacích. Sheerin

si vzpomněl, že někteří lidé z Harrimovy vrstvy toto slovo užívají ve

slušné společnosti zřídka. Pro Harrima bylo když ne přímo neslušné,

pak spíše mělo význam svatokrádežný. Nikdo na Kalgaši rád nepře-

mýšlel o Tmě, ale nižší vzdělání, které Harrim měl, spíše připouštělo

v jeho fantazii myšlenku na možnost, že všech šest přátelských sluncí

může nějak úplně zmizet z oblohy tak, že převládne naprostá černota.

Ten nápad byl nesmyslný – doslova nesmyslný.

„Ano, Tma,“ řekl Harrim. „Čeho se bojím, je, že když půjdu ven,

octnu se znovu ve Tmě. To je to. Temno a všechno začne znovu.“

„Symptom se za minulé týdny úplně zvrátil,“ řekl Kelarin tichým

hlasem. „Na začátku to bylo opačně. Nemohli jsme ho dostat dovnitř

bez uklidňujících prostředků. Nejdříve to byl silný případ klaustrofo-

bie a pak, za čas, se zcela přepóloval do klaustrofilie. Myslíme si, že

to je znamení, že se vyléčí.“

„Možná,“ řekl Sheerin. „Ale jestliže si nebude dávat pozor na…“

Jemně řekl Harrimovi: „Projel jste Tunelem záhad jako jeden z

prvních, že ano?“

„Úplně první den,“ sdělil s hrdostí v hlase Harrim. „Bylo to z

městské loterie. Stovky lidí vyhrály volné jízdy. Musely se prodat

milióny lístků a mých bylo těch pět nejlepších. Já, moje žena, můj

syn, mé dvě dcery, všichni jsme tam šli. Úplně první den.“

„Mohl byste mi říct něco málo o tom, jaké to bylo?“

„Dobrá,“ řekl Harrim. „To bylo,“ zastavil se. „Ještě nikdy jsem

nebyl ve Tmě, víte. Ani v temné místnosti. Ne, nikdy. To nebylo

něco, co by mne zajímalo. Když jsem vyrůstal, vždy jsme měli boží

světlo v ložnici, a když jsem se oženil a měli jsme vlastní dům, tak

jsme ho tam přirozeně měli také. Má žena měla stejný pocit. Tma, to

není přirozené. To není něco, nad čím bychom se zamýšleli.“

„Pak jste se zapojil do loterie.“

„No, to bylo jen jednou. A bylo to jako rozptýlení, rozumíte?

Trošku zvláštní. Prázdninové překvapení. Velká výstava, pět set let

města, rozumíte? Každý kupoval lístky. A já si myslel, to musí být

něco neobvyklého, to musí být něco skutečně skvělého, protože proč

by je jinak každý chtěl koupit? Tak jsem přinesl lístek. A když jsem

Strana 20 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

vyhrál, každý v docích mi záviděl, všichni si přáli mít ten lístek, ně-

kteří ho chtěli ode mne koupit – ‚Ne, pane,‘ říkal jsem jim, ‚není na

prodej, je můj a mé rodiny, tohle je náš lístek‘…“

„Takže jste byl vzrušený tím, že pojedete Tunelem?“

„Jo. Samozřejmě.“

„A když jste to měl skutečně provést? Když začala jízda. Jak jste

se cítil?“

„No…“ začal Harrim. Sevřel rty a jeho oči vypadaly, jako by

hleděly do dálky. „Byly tam takový malý autíčka, víte, nic, jenom

lišty vevnitř na sezení a vozejčky byly nahoře otevřený. Vlezli jste

tam, šest lidí najednou, výjimečně tam pustili jen nás pět společně,

protože jsme byli jedna rodina a navíc bylo skoro plný celý autíčko i

bez toho, že by tam mezi nás umístili někoho cizího. A pak jste usly-

šeli hudbu a vozík vystartoval na cestu Tunelem. Jel velice pomalu,

ne jako auta na dálnicích, jenom se plížil dopředu. A pak jste byli

uvnitř Tunelu. A pak – pak…“

Sheerin opět čekal. „A dál,“ řekl po minutě, když Harrim nejevil

žádné známky, že by chtěl pokračovat. „Vyprávějte mi o tom. Sku-

tečně chci vědět, jaké to bylo.“

„Pak Tma,“ řekl Harrim ochraptěle. Jeho velké ruce se při té

vzpomínce chvěly. „Spadlo to, jako kdyby přes vás hodili obrovský

klobouk, víte? Najednou se všechno obrátilo v čerň.“ Harrim se roz-

třásl. „Slyšel jsem svého syna Trinita křičet. Trinit je rozumný chla-

pík. Myslel si, že Tma je něco nečistého, o to se s vámi vsadím. A

jak tak křičel, já mu řekl ‚Sklapni‘ a pak jedna z mých dcer začala

trochu plakat a já jí řekl, že je to v pořádku, že tady není nic, z čeho

bychom si měli dělat starosti, že to bude trvat jenom patnáct minut, a

měla by být proto ráda, a že je to sice překvapivé, ale nic, co by nás

mohlo vyděsit. A pak – pak…“ Opět ticho. Tentokrát Sheerin nemu-

sel napovídat. „Pak jsem cítil, jak se to do mne uzavírá. Všechno

byla Tma – Tma – nedovedete si představit, že to bylo jako – neumí-

te si představit – jak černé to bylo – jak černé – Tma – Tma…“

Náhle se Harrim mohutně rozvzlykal, téměř jako v křečích.

„Tma – ach, Bože, Tma… !“

Strana 21 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Utište se, člověče. Tady se nemusíte ničeho bát. Podívejte se,

jaké je venku světlo! Dnes jsou tam čtyři slunce, Harrime. Utište se,

člověče.“

„Vezmu si ho na starost,“ řekl Kelaritan, který rychle přistoupil k

posteli, když Harrim začal vzlykat. V ruce se mu zaleskla jehla. Do-

tkl se jí Harrimovy mohutné ruky, ozvalo se krátké zavrčení. Harrim

se téměř uklidnil. Klesl zpátky na polštář, tupě se usmívaje. „Ale

vždyť jsme sotva začali s…“

„Teď nebude několik hodin při smyslech. Můžete se jít klidně

najíst.“

„Jídlo, ano,“ řekl Sheerin vlažně. Ke svému vlastnímu údivu na

něj skutečně neměl téměř žádnou chuť. Stěží si vzpomínal na chvíli

předtím, kdy měl ještě hlad. „A on je jeden z vašich nejsilnějších?“

„Ano, jeden z nejstabilnějších.“

„A jak vypadají ti ostatní?“

„Někteří jsou zcela katatoničtí. Další potřebují každou půl hodi-

nu sedativa. V první fázi, jak jsem řekl, nechtěli jít z volného pro-

stranství dovnitř. Když se vynořili z Tunelu, vypadali, že jsou v na-

prostém pořádku, rozumíte, až na to, že se u nich objevila okamžitá

klaustrofobie. Odmítli vstupovat do uzavřených prostor – jakýchko-

liv uzavřených prostor – včetně paláců, zámečků, apartmá, činžáků,

chat, chatrčí, boud a stanů.“

Sheerin se cítil hluboce otřesen. Ve své doktorské praxi řešil té-

ma potíží navozených tmou. To byl důvod, proč ho požádali, aby

přijel. Ale ani on nikdy neslyšel o něčem tak extrémním, jako bylo

tohle. „Skutečně nemohou vejít dovnitř? Kde tedy spí?“

„Venku.“

„Pokusil se je někdo dostat dovnitř násilím?“

„Ach, zkusili, samozřejmě, že zkusili. Ti lidé okamžitě propadli

silné hysterii. Někteří z nich se pokoušeli dokonce o sebevraždu –

chtěli naběhnout na zeď a rozbít si o ni hlavu; takovéhle věci dělali.

Jak je jednou dostanete dovnitř, nemůžete je odtamtud dostat bez

svěrací kazajky a bez injekce velké dávky nějakého silného sedati-

va.“

Sheerin se podíval na mohutného přístavního dělníka, který nyní

spal, a zatřepal mu rukou.

Strana 22 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Ubožák.“

„To byla první fáze. Harrim je nyní v druhé fázi, v klaustrofilní.

Zvykl si na pobyt uvnitř a celý syndrom se otočil úplně naopak. Ví,

že v nemocnici je v bezpečí: světla září celý čas. Ale i když ví, že

může vidět slunce zářící skrz okna, obává se jít ven. Myslí si, že tam

venku je tma.“

„To je absurdní,“ řekl Sheerin. „Venku přece není nikdy tma.“

V okamžiku, kdy to řekl, se cítil jako blázen.

„My všichni to chápeme, doktore Sheerine,“ připomněl Kelari-

tan. „A všichni duševně zdraví také. Ale problém s lidmi, kteří získa-

li trauma v Tunelu záhad, spočívá v tom, že už nejsou duševně zdra-

ví.“

„Ano. To jsem pochopil,“ řekl Sheerin zahanbeně.

„Během dneška se můžete střetnout ještě s našimi dalšími paci-

enty,“ řekl Kelaritan. „Snad vám poskytnou nějaké informace o per-

spektivách tohoto problému, než vás zítra vezmeme na prohlídku

Tunelu. Samozřejmě jsme ho nyní zavřeli, než poznáme všechny

problémy, ale městští radní dychtivě hledají nějakou cestu, aby ho

mohli znovu otevřít. Investice, jak jsem porozuměl, byly nesmírné.

Ale teď se naobědváme, ano, doktore?“

„Oběd, ano,“ řekl Sheerin bez nadšení.

4

Velká kopule observatoře Univerzity v Saru se zdvihala jako ma-

jestátní dominanta ze zalesněných svahů Hory pozorování, oslnivě

zářící ve světle pozdního odpoledne. Malý rudý terč Dovimu už

vklouzl za horizont, ale Onos byl ještě vysoko na západě, Trey a Pat-

ra putovaly příkře šikmo jižní částí oblohy po souběžných drahách a

vyleptávaly blyštivou stopu jasu do obrovské tváře kupole.

Beenay 25, štíhlý, klidný mladý muž, který si rychle budoval ka-

riéru, vběhl čile do malého apartmá pod Observatoří Saro City, které

sdílel se svou manželkou Raisstou 717, která právě dávala dohroma-

dy jeho knihy a poznámky.

Strana 23 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Raissta, spokojeně rozvalená na opotřebovaném zeleném čalou-

nění jejich malé pohovky, k němu vzhlédla a zamračila se. „Jdeš ně-

kam, Beenayi?“

„Do Observatoře.“

„Vždyť je brzo. Obvykle tam nechodíš, dokud Onos nezapadne.

A to by mělo být až za čtyři hodiny.“

„Mám tam dnes nějakou schůzku, Raissto.“

Vrhla na něj vroucí, svůdný pohled. Oba promovali v devětadva-

ceti, oba byli asistenti profesora, on astronom, ona bioložka, a vzali

se před pouhými sedmi měsíci. Jejich vztah byl ještě v prvním roz-

puku vzrušení. Ale už vyvstávaly problémy. On pracoval v pozdních

hodinách, kdy na obloze bylo obvykle jen pár menších sluncí. Ona

byla nejsvěžejší a v nejlepší kondici v době největšího světla, pod

zlatou září paprsků Onosu.

Později trávil stále víc a víc času v Observatoři, a to způsobova-

lo, že téměř nikdy nebyli vzhůru ve stejnou dobu. Beenay věděl, jak

je to pro ni úmorné. Bylo to úmorné i pro něj. Skutečně, práce, kte-

rou dělal (byly to výpočty oběžné dráhy Kalgaše), byla náročné téma

a on se dostával do stále obtížnějších oblastí, až zjistil, že je to pro

oba čím dal složitější a neúnosnější. Kdyby byla Raissta jenom tro-

chu trpělivá, dalších pár týdnů – měsíc nebo dva, možná…

„Nemůžeš tu dnes večer zůstat o chvíli déle?“ zeptala se.

Srdce mu pokleslo. Raissta na něj vrhla pohled typu ‚pojď – sem

– a – hrejme si‘. Nebylo lehké odolat, ne, že by nechtěl. Ale Yimot a

Faro čekají.

„Říkám ti. Mám nějakou…“

„… schůzku, ano. No, já také. S tebou.“

„Se mnou?“

„Včera jsi mi řekl, že máš tohle odpoledne volno. Já s tím počíta-

la, víš. Celý svůj volný čas jsem strávila prací v laboratoři, pokud jde

o tohle, a zrovna teď…“

Hůř a hůř, pomyslil si Beenay. Vzpomněl si, že něco říkal o

dnešním odpoledni a úplně zapomněl, že si domluvil schůzku se dvě-

ma mladými studenty.

Ohrnovala nos a zároveň se usmívala, což byl trik, který ovládala

perfektně. Beenay by rád zapomněl na Fara a Yimota a padl jí do

Strana 24 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

náruče. Ale jestliže to udělá, o hodinu se opozdí, a to by nebylo so-

lidní. Možná o dvě hodiny.

A musel si připustit, že je zoufale zvědavý, zda jsou jejich vý-

počty totožné s jeho vlastními.

Bojoval v nitru velký zápas: silná přitažlivost Raissty na jedné

straně a touha uklidnit svou mysl vyřešením zajímavého vědeckého

problému na straně druhé. A navíc cítil povinnost přijít na schůzku

včas. Beenay si neuvědomil, že si domluvil schůzku také s Raisstou –

a to nebyla pouze povinnost, ale i potěšení.

„Podívej,“ řekl, šel k pohovce a vzal její ruku do své. „Nemůžu

být na dvou místech zároveň, souhlasíš? A když jsem ti to včera ří-

kal, úplně mi vypadlo z mysli, že Faro a Yimot mě přijdou navštívit

do Observatoře. Ale udělám s tebou dohodu. Ty mě tam pustíš a já s

nimi ty věci vyřídím za pár hodin a pak se sem hned vrátím. No, jak

to zní?“

„Předpokládal jsi, že dnes večer budeš fotografovat asteroidy,“

řekla a ohrnula nos, tentokrát bez úsměvu.

„Sakra! No, tak řeknu Thilandě, aby to pro mě nafotila; nebo

Hikkanovi. Nebo někomu jinému. Budu zpátky, než zapadne Onos,

to ti slibuji.“

„Slibuješ?“

Stiskl jí ruku a rychle se záludně usmál. „Skutečně to dodržím.

Můžeš na to vsadit. Souhlas? Nezlobíš se?“

„Dobrá…“

„Vyřídím Fara a Yimota, jak nejrychleji budu moci.“

„Buď tak hodný.“ Jak si bral své poznámky, zeptala se ho: „Co

je to za práci s Farem a Yimotem, která je pro tebe pořád tak neuvěři-

telně zajímavá?“

„Laboratorní práce. Gravitační studie.“

„Můžu říct, že pro mě to zajímavě nezní.“

„Nedělám si naděje, že by to zajímalo každého,“ opáčil Beenay.

„Ale je to něco, co by nám mělo ukázat pravdu.“

„Přála bych si vědět, o čem to vlastně mluvíš.“

Podíval se na hodinky a zhluboka se nadechl. Předpokládal, že

tady může zůstat ještě další minutu nebo dvě.

Strana 25 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Ty víš, že už dlouho pracuju na problému oběžné dráhy Kalgaše

okolo Onosu, že ano?“

„Samozřejmě.“

„V pořádku. Před pár týdny jsem objevil určitou anomálii. Mé

výpočty orbity nezapadaly přesně do rámce Univerzální gravitační

teorie. Přirozeně, že jsem je ověřil, ale podruhé byly stejné. A potřetí.

A počtvrté. Skutečně, ta samá anomálie, bylo jedno, jakou metodu

výpočtu jsem použil.“

„Ach, Beenayi, je mi hrozně líto, když to slyším. S takovými ob-

tížemi na tom pracuješ, jak vím, a objevíš, že tvé závěry nejsou

správné.“

„A co když přesto jsou správné?“

„Ale ty jsi říkal…“

„Já nevím, jestli je to matematicky správné nebo nesprávné. Až

sem ti to mohu vysvětlit, ale je i pro mne nepředstavitelné, že to mů-

že být jinak. Počítal jsem a počítal a počítal a pokaždé jsem dostal

stejný výsledek. Podle všech těch propočtů usuzuji, že nemohu mít

ve výpočtech chybu. Ale výsledek, který jsem dostal, je nemožný.

Jediným vysvětlením, na které mohu přijít, je, že jsem vyšel z ne-

správného předpokladu. Potom mohu všechno ostatní dělat správně

ve všech případech a dospívám pokaždé k nesprávné odpovědi; a

nezáleží na tom, jakou metodu výpočtu používám. A mohu se také

mýlit v základním problému, na základě celé série předpokladů.

Jestliže například začneš se špatnou hodnotou hmotnosti planety,

dostaneš špatnou oběžnou dráhu té planety a nebude záležet na tom,

jak přesný může být zbytek tvých výpočtů. Rozumíš mi?“

„Zatím ano.“

„Tak jsem zadal celý problém Farovi a Yimotovi, aniž bych jim

řekl, oč tam jde, a řekl jsem jim, aby spočítali celou tu věc od začát-

ku. Jsou to bystří mládenci. Počítám s tím, že slušně ovládají mate-

matiku. A jestli skončí se stejným výsledkem, vím, když na to při-

jdou z jiného hlediska, že úplně vyloučí jakoukoliv chybu, kterou

mohu mít ve svých vlastních výpočtech; pak ovšem budu moci před-

pokládat, že moje závěry jsou prese všechno správné.“

„Ale oni to nemohou spočítat správně, Beenayi. Neříkal jsi, že

tvé závěry jsou v rozporu s Univerzálním gravitačním zákonem?“

Strana 26 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Co když je Univerzální zákon chybný, Raissto?“

„Cože? Cože?“

Vyskočila. Měla v očích naprostý úžas.

„Vidíš ten problém?“ zeptal se Beenay. „Proč musím znát výsle-

dek, ke kterému Yimot a Faro došli?“

Ne,“ odpověděla. „Ne, nerozumím tomu všemu.“

„Můžeme si o tom pohovořit později. Slibuji.“

„Beenayi…“ napůl zoufale.

„Musím jít. Ale jakmile budu moci, co nejrychleji se vrátím. To

slibuji, Raissto! Slibuji!“

5

Siferra se zastavila pouze na okamžik, aby popadla krumpáč a

kartáč ze stanu s výstrojí, který písečná bouře posunula, ale byl ještě

přiměřeně nedotčený. Pak se začala škrábat nahoru po svahu kopce

Thombo. Balik se jí rozvážně vlekl po pravici. Mladý Eilis 18 vy-

stoupil z úkrytu na úpatí útesů a stál a zíral na ně nahoru. Thuwik a

skupina dělníků byli o něco pozadu. Zírali a škrábali se nad tou zá-

hadou na hlavách.

„Podívej,“ zavolala Siferra na Balika, když dosáhla začátku ote-

vřené vyhloubeniny, kterou vyřízla písečná bouře. „Začnu kopat ta-

dy.“

„Neměli bychom to nejdříve vyfotografovat a…“

„Říkám ti – podívej se sem,“ řekla ostře, pak rýpla krumpáčem

do svahu a poslala mu na hlavu a ramena sprchu volně padajících

částic.

Odskočil stranou, plivaje písek.

„Promiň,“ řekla, aniž by se podívala dolů. Znovu dloubla do

svahu a ještě víc rozšířila trhlinu, kterou udělala bouře. Nebyla to

zrovna nejlepší technika, to věděla, ještě více to rozvrtat. Její učitel,

báječný starý Shelbik, se určitě otočil v hrobě. A zakladatel jejich

vědy, ctihodný Galdo 221, nepochybně hleděl dolů ze svého nejvýše

postaveného místa v panteonu archeologů, a smutně potřásal hlavou.

Strana 27 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Na druhé straně, Shelbik a Galdo už dávno měli šanci odkrýt ja-

koukoliv vrstvu na vrchu Thombo a neudělali to. Jestliže teď byla

trochu vzrušená a trochu moc chvátala s útokem na horu, nu, mohou

jí pouze odpustit. Teď, když se očekávaná kalamita písečné bouře

změnila v nečekaně dobrý obrat osudu, teď, když to, co mělo zruino-

vat její kariéru, bylo neuvěřitelně skvělým odrazovým můstkem k

budování kariéry ještě větší, Siferra se nedokázala přimět ke klidu.

Byla posedlá znovunalézat to, co zde bylo pohřbeno. Nemohla se

držet zpátky. Absolutně nemohla.

„Podívej,“ mručela, odhodila velkou masu spečeniny stranou a

pokračovala kartáčem. „Dostali jsme se na zuhelnatělou vrstvu zá-

kladní roviny kyklopského města. To místo muselo být vypálené až

dolů na kámen. Ale podívej se o něco níž na kopec a uvidíš město v

mřížkovém slohu, které leží pod linií ohně. Kyklopští lidé pouze po-

ložili tyto celé monumentální základy na povrch staršího města…“

„Siferro…“ řekl Balik znepokojeně.

„Já vím, já vím. Ale nech mě alespoň se podívat! Ještě honem

rychle zkusím, co tu je, než půjdeme dělat věci správným způso-

bem.“ Cítila se, jako by byla zpocená od hlavy k patě. V očích měla

nelítostnou touhu, jak prahla po tom, hrát hlavní roli. „Podívej, vidíš?

Vylezli jsme na vršek kopce a už jsme našli dvě místa. A odhaduji,

že když rozkutáme tu kopu na ještě menší, můžeme předpokládat, že

narazíme na základy mřížkových lidí, budeme – ano! Ano! Tady! Pro

Tmu, podívej se na to, Balíku! Tak se podívej!“

Ukázala triumfálně špičkou krumpáče.

Další temná linie dřevěného uhlí byla zřejmě vidět pod základy

budov v mřížkovém stylu. Druhá největší rovina byla také zničena

ohněm, jako ta kyklopská nad ní. A jak to vypadalo, ležela na vrcho-

lu ruin mnohem starší vesnice.

Balik se už také nakazil jejím zápalem. Společně pracovali na

vrstvě holé otevřené tváře kopce, v polovině mezi úrovní planiny a

rozbitým vrcholem. Eilis na ně nahoru volal a ptal se jich, co na

Thombo dělají, ale ignorovali ho. Planuli nadšením, s dychtivostí a

zvědavostí se rychle prokopávali vrstvami léty navátého písku. Po-

stupovali tři palce dolů pod kopec, šest, osm…

„Vidíš to, co vidím já?“ vykřikla Siferra po nějakém čase.

Strana 28 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Další vesnice, ano. Ale jaký druh architektonického stylu to je,

můžeš mi říct?“

Pokrčila rameny. „Podle mě je to něco nového.“

„Podle mě také. Něco velice archaického, to je jisté!“

„Nechme otázek. Ale myslím si, že to není nejstarší věc, kterou

tady najdeme, určitě ne.“ Siferra mžourala dolů na vzdálený poze-

mek. „Víš, co tím myslím, Baliku? Můžeme tu nalézt pět měst, šest,

sedm, možná osm, každé právě na vrcholku dalšího. Ty a já strávíme

zbytek životů hloubením v tomhle kopci!“

Vypadali, že jsou úplně perplex. „Bylo by lepší jít teď dolů a

udělat pár fotografií,“ řekl tiše.

„Ano. Ano, bylo by lepší to udělat.“ Cítila se konečně docela

klidná. Dost toho bláznivého kopání a kutání, pomyslela si. Je čas jít

zpátky a být zase profesionály. Je čas přistupovat k tomuto kopci

jako učenec, ne jako hledač pokladů nebo novinář.

Ať to Balik nejdříve ze všech stran vyfotografuje. Pak vezmou

vzorky půdy z povrchových vrstev a začnou vytyčovat kolíky a tak

dál, přes zbývající obvyklé úvodní procedury.

Pak zkušební výkop, smělou šachtu skrz kopec, která nám nějak

napoví, co tady skutečně budeme dělat.

A pak, říkala si pro sebe, budeme loupat tenhle kopec vrstvu po

vrstvě. Budeme ho rozebírat, odkrývat město za městem a dívat se,

co je pod ním, dokud se nedostaneme dolů na panenskou půdu. A za

čas, až to uděláme, přísahala si, budeme vědět mnohem víc o prehis-

torii Kalgaše, než se byli všichni moji předchůdci schopni společně

naučit od doby, kdy archeologové poprvé přišli sem do Beklimotu

provádět vykopávky.

6

Kelaritan řekl: „Připravili jsme všechno na vaši prohlídku Tunelu

záhad, doktore Sheerine. Jestliže budete dole před vaším hotelem asi

za hodinu, naše auto vás odveze.“

„V pořádku,“ řekl Sheerin. „Uvidíme se za hodinu.“

Strana 29 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Buclatý psycholog položil telefon a slavnostně přešel k zrcadlu

naproti posteli.

Tvář, která se na něj odrážela, vypadala ustaraně. Cítil se tak

marně a ztrhaně, že škubl tvářemi, aby se ujistil, že je to skutečně on.

Ano, jsou to ony, jeho dobře známé masité tváře. Neztratil ani unci.

Ale jeho mysl byla rozvrácená.

Sheerin spal špatně – po tom všem mohl sotva spát, to nyní jasně

cítil a včera se sotva ponimral v jídle. Ani teď neměl vůbec hlad.

Myšlenka jít dolu po schodech na snídani se mu nějak nezamlouvala.

Bylo to pro něj neznámé – necítil hlad.

Byla jeho pochmurná nálada, jak tušil, výsledkem včerejších

rozhovorů s Kelaritanovými nešťastnými pacienty?

Nebo se čistě bál projet Tunelem záhad?

Zhlédnout tyto tři pacienty určitě nebylo jednoduché. Bylo to už

dávno, co dělal nějakou skutečnou klinickou práci a očividně jeho

pobyt mezi akademiky Univerzity v Saru měl vliv na profesionální

odolnost a vůli, kterou měli členové lékařských věd, když museli

pracovat s nemocnými, aniž by byli zdrceni smutkem a soucitem.

Sheerin o tom byl přesvědčen. Začal být soucitný a citlivý.

Ten první, Harrim, přístavní dělník – vypadal, že něco vydrží. A

pak ho patnáct minut Tmy v Tunelu záhad tak ztraumatizuje, že jeho

mysl propadne blábolivé hysterii. Jak neuvěřitelně smutné to bylo.

A pak ti další dva, odpoledne – byli v mnohem horším stavu.

Gistin 190, učitelka, křehká žena s tmavýma, inteligentníma očima –

nebyla schopná ani chvíli přestat vzlykat, nicméně mohla hovořit

jasně a srozumitelně, alespoň na začátku. Její příběh ji změnil v pou-

hou nesouvisle žvanící ženu. A Chimmilit 97, středoškolský atlet,

samozřejmě vzorek fyzické dokonalosti – Sheerin nebyl schopen

zapomenout, jak ten chlapec reagoval na pohled na odpolední oblo-

hu, když Sheerin vytáhl rolety v jeho pokoji. Onos plál téměř na zá-

padě a vše, co byl schopen tento velký pěkný chlapec říct, bylo „Tma

– Tma…“, potom se s hrůzou otočil a pokusil se vlézt pod postel!

Tma – Tma…

A teď, pomyslel si smutně Sheerin, je na řadě má jízda Tunelem

záhad.

Strana 30 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Samozřejmě, mohl jednoduše odmítnout. V jeho poradenském

kontraktu s Městskou nemocnicí v Jongloru nebylo žádné ustanove-

ní, které požadovalo, aby riskoval své duševní zdraví. Byl schopen

předložit dost pádný posudek bez toho, že by riskoval svůj krk. Ale

něco v něm trochu plaše protestovalo. Jeho profesionální hrdost,

když už nic jiného, ho nutila projít Tunelem. Mohl v něm studovat

fenomén masové hysterie a mohl pomoci těmhle lidem nejen tím, že

najde způsob vyléčení nynějších obětí, ale mohl by předejít opako-

vání této tragédie. Jak mohl uspokojivě vysvětlit to, co se stalo s

oběťmi Tunelu, když neprostudoval celý případ jejich poruchy? Mo-

hl to vysvětlit. Zrovna tak mohla být maličkost se z toho vyzout.

Ale on tohle nějak nechtěl, ne, každý z těchto cizinců v Jongloru

by jej pak mohl obvinit, že je zbabělcem. Vzpomněl si na posměšek

ze svého dětství: „Tlusťoch je zbabělec! Tlusťoch je zbabělec!“ Je-

nom proto, že neuměl vylézt na strom, protože tam samozřejmě ne-

mohl vytáhnout své těžké, nemotorné tělo.

Ale Tlusťoch nebyl zbabělec. To Sheerin věděl. Byl spokojený

sám se sebou: rozumný, vyrovnaný muž. Prostě nechtěl, aby si další

lidé o něm vytvářeli nesprávné představy, protože neměl vzhled hr-

diny.

Navíc většina z těch desítek lidí, kteří prošli Tunelem záhad, vy-

šla ven, aniž by jevili nějaké symptomy mentální poruchy. Pacienti v

nemocnici museli být nějakým zvláštním způsobem zranitelní.

Správně, protože jsem tak rozumný, řekl si Sheerin, protože jsem tak

vyrovnaný, nemusím se ničeho bát.

Ničeho…

Nemusím…

Bát…

Opakoval si tato slova tak dlouho, dokud se necítil téměř klidný.

Přesto v něm zůstalo něco, co neodpovídalo jeho obvykle veselé

povaze, když sešel po schodech dolů a čekal na auto z nemocnice,

aby ho nabralo.

Byl tam Kelaritan a Cubello a nápadně vypadající žena jménem

Varitta 312, která mu byla představena jako jedna z inženýrů, kteří

sestavili Tunel. Sheerin se se všemi přivítal srdečným potřesením

rukou a širokým úsměvem, který, jak doufal, vypadal přesvědčivě.

Strana 31 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Hezký den na výlet do zábavního parku,“ řekl a snažil se, aby to

znělo žoviálně.

Kelaritan se na něj podivně podíval. „Jsem rád, že to tak cítíte.

Spal jste dobře, doktore Sheerine?“

„Velmi dobře, děkuji. – A kromě toho jsem netrpělivý, mohu

říct. Po tom, co jsem včera viděl ty nešťastné lidi.“

Cubello řekl: „Nejste příliš optimistický, co se týká jejich šancí

na uzdravení?“

„Rád bych byl,“ odpověděl dvojsmyslně Sheerin právníkovi.

Auto klidně sjíždělo ulicí.

„K pozemkům Stoleté výstavy je to asi dvacet minut jízdy,“ řekl

Kelaritan. „Výstava bude přecpaná – to je každý den – ale můžeme

velkou část výstavní plochy oddělit provazem, takže nebudeme ruše-

ni. Tunel záhad, jak víte, je uzavřen, dokud se celý rozsah problémů

neozřejmí.“

„Míníte ta úmrtí?“

„Skutečně nemůžeme po tomhle znovu dovolit jízdy,“ řekl Cu-

bello. „Ale vy musíte pochopit, že jsme zamýšleli uzavřít to dříve.

Determinující otázka je, zda lidé, kteří se zdáli rozrušení, byli rozru-

šeni výletem do Tunelu, skutečně tím utrpěli škodu nebo jen propadli

obecné hysterii.“

„Samozřejmě,“ řekl Sheerin suše. „Městská rada, jak předpoklá-

dám, nemůže mít zájem na uzavření tak výnosné atrakce s výjimkou

skutečně vážných důvodů, jako je hrstka zákazníků trochu vyděše-

ných možností, že zemřou.“

Atmosféra v autě se nesmírně ochladila.

Po chvíli Kelaritan řekl: „Tunel nebyl pouze výnosnou atrakcí,

ale také něčím, co každý, kdo navštívil Výstavu, chtěl za každou ce-

nu zažít, doktore Sheerine. Já těm tisícům lidí, kteří by tudy chtěli

každý den procházet, rozumím.“

„Přestože bylo zřejmé už prvního dne, že někteří z těch, kdo pro-

jeli Tunelem, jako Harrim a jeho rodina, vyšli ven jako psychotici?“

„Hlavně proto, doktore,“ řekl Cubello.

„Cože?“

„Odpusťte mi, vypadá to, že vám vysvětluji vaši vlastní speciali-

zaci,“ řekl právník nenucené. „Ale dovolte, abych vám připomněl, že

Strana 32 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

právě to je fascinující, nechat se vyděsit, když je to součást hry. Dítě

se narodí se třemi instinktivními strachy: z hlubokých zvuků, z kle-

sání, a z úplné absence světla. To je to, proč považujete za tak zá-

bavné skočit někam a křičet ‚Jé!‘ To je to, proč Tunel záhad byl ně-

co, co každý chtěl vidět z první ruky. Lidé přicházejí ze Tmy šoko-

vaní, pomatení, napůl mrtví strachy, ale akceptují tuto cenu. Fakt, že

mnoho z těch, kteří prodělali tuto jízdu, vyšlo ven v dost intenzívním

stavu šoku, tomu pouze přidal na zajímavosti.“

„Protože většina lidí předpokládá, že oni mohou být odolní proti

čemukoli, co tolik šokovalo ty ostatní?“

„Přesně, doktore.“

„A když někteří lidé skutečně vyjedou ven ne napůl, ale skutečně

mrtví strachy? A když manažeři Výstavy nevidí jinou možnost než tu

věc uzavřít, dokážu si představit, že potencionální zákazníci proříd-

nou, jakmile k nim jednou dorazí zprávy o úmrtích.“

„Á, konec tvrdohlavosti,“ řekl Cubello s triumfálním úsměvem.

„Funguje tentýž psychologický mechanismus, třebaže mnohem sil-

nější. Nakonec, když lidé se slabým srdcem čekají na průchod Tune-

lem, je to jejich vlastní riziko – proč být překvapený tím, co se jim

stane? Městská rada diskutovala o celé věci hodně dlouho a nakonec

souhlasila s tím, že v každé pokladně bude lékař a každý zákazník se

musí před nástupem do autíčka podrobit fyzickému vyšetření. Tohle

skutečně zvedlo ceny lístků.“

„V tom případě,“ řekl Sheerin, „proč je teď Tunel zavřený?

K čemu, můžete mi říci, jsem byl požádán, abych se zabýval tímhle

úžasným problémem, když zatímco jsem cestoval z Khunabaru do

Jongloru, stály davy lidí ve frontě na jízdu a pravidelný proud mrtvol

byl vynášen zadem?“

„Doktore Sheerine!“

„No, proč není ještě otevřený, když všechna ta úmrtí nedělala ni-

komu starosti?“

„Problém povinného pojištění,“ řekl Cubello.

„Ach, ovšem.“

„Navzdory vaší právě teď překroucené formulaci bylo skuteč-

ných úmrtí velmi málo, něco mezi – myslím – třemi nebo možná

pěti. Rodinám, kterým někdo zemřel, byla dána přiměřená odškod-

Strana 33 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

nění a případy byly uzavřeny. Co pro nás začalo být konečně pro-

blémem, nebyl počet úmrtí, ale počet přeživších, kteří podlehli trau-

matické poruše. Začalo být jasné, že možná bude nutná delší hospita-

lizace – pokračující výdaje, stálý odběr financí města a jeho poplat-

níků.“

„Chápu,“ řekl Sheerin zachmuřeně. „Když jednoduše padli mrt-

ví, je to jedna platba. Vyplacení příbuzných a je to. Ale jestliže bu-

dou živořit měsíce nebo roky v obecních zařízeních, cena bude příliš

vysoká.“

„Snad trochu tvrdé vyjádření,“ řekl Cubello. „Ale v podstatě to-

hle donutilo Městskou radu uzavřít Tunel.“

„Jak se zdá, doktor Sheerin je dnes ráno trochu podrážděný,“ řekl

Kelaritan právníkovi. „Skutečně, myšlenka projít Tunelem je asi pro

něj obtížná.“

„Vůbec ne,“ řekl Sheerin ihned.

„Samozřejmě chápete, že není pro vás nezbytně nutné projít…“

„Ale je,“ řekl Sheerin.

V autě nastalo ticho. Sheerin pochmurně zíral na měnící se kraji-

nu, nezvykle hranaté stromy se šupinatou kůrou, keře s květy s kovo-

vým zabarvením, bizarní vysoké a úzké domy se špičatými okapy.

Zřídka se předtím ocitl tak daleko na severu. Bylo něco značně nepří-

jemného na vzhledu celé provincie – a na té bandě pokryteckých,

cynických lidí také. Řekl si, že si oddychne, až bude opět doma v

Saru.

Ale nejdřív – Tunel záhad…

Jonglorská Stoletá výstava byla rozložena na nesmírné ploše

parku téměř na jihu města. Sheerin si pomyslel, že to bylo ve své

podstatě miniměsto a opravdu svým vlastním způsobem působivé.

Viděl fontány, podloubí, zářivě růžové a tyrkysové věže z měňavých,

jako kámen tvrdých plastů. Velká výstavní hala nabízela umělecká

díla ze všech provincií Kalgaše, ukázky průmyslu, nejnovější zázra-

ky vědy. Kamkoliv se podíval, tam bylo něco neobvyklého a krásné-

ho, co zaměstnalo jeho oči. Tisíce lidí, snad stovky tisíc, se procháze-

ly třpytem elegantních bulvárů a tříd.

Strana 34 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Sheerin často slyšel, že jonglorská Stoletá výstava je jedním ze

zázraků světa a teď viděl, že je to pravda. Možnost ji navštívit byla

vzácným privilegiem. Byla otevřena pouze jednou za sto let, po tříle-

té přípravě k oslavě založení města – a tohle byla pátá jonglorská

Stoletá výstava, říkalo se, že je ze všech největší. Opravdu cítil náhlý

příval vzrušení, který dosud nepoznal, i když cestoval přes krásně

upravené pozemky. Doufal, že ji později během týdne sám prozkou-

má.

Ale nálada se mu prudce změnila, jak se auto přehouplo přes ob-

vod Výstavy a přivezlo ho k zadní bráně, která vedla do zábavní čás-

ti. Zde, jak řekl Kelaritan, byla ohrazena velká část; a mrzuté davy

civěly přes provazy se zřejmou zlostí, kdy pozorovaly, jak ho Cubel-

lo, Kelaritan a Varitta 312 vedou k Tunelu záhad. Sheerin slyšel je-

jich hněvivé mručení a hluboké drsné výkřiky, pak zjistil, že je vzru-

šený, třebaže trochu postrašený.

Pochopil, že mu právník říkal pravdu: ti lidé byli vzteklí, že je

Tunel uzavřen.

To je závist, pomyslel si Sheerin užasle. Vědí, že pojede Tune-

lem a oni chtějí jet také. Navzdory tomu, co se tam stalo.

„Půjdeme tudy,“ řekla Varitta.

Průčelí Tunelu mělo vzhled obrovské pyramidální stavby, zužu-

jící se ze všech stran do tajemné závratné perspektivy. V jeho středu

byla mohutná šestiboká brána, působila dramaticky svými obrysy v

šarlatové a zlaté. Přes ni byly namalovány pruhy. Varitta vytáhla

klíč, odemkla malá dvířka v levém průčelí a prošla jimi.

Uvnitř všechno vypadalo mnohem obvykleji. Sheerin viděl sérii

kovových hrazení, nepochybně projektovaných pro řady lidí, čekají-

cích, až na ně přijde řada. Za nimi bylo nástupiště, stejné jako v že-

lezniční stanici, se šňůrou připravených malých otevřených vozíčků.

A za tím – Tma.

Cubello řekl: „Kdyby vám nevadilo nejdříve podepsat tohle, pro-

sím, doktore…“

Sheerin pohlédl na papír, který mu právník podával. Byl plný

slov. Viděl je zamlženě a houpala se mu před očima.

„Co to je?“

„Prohlášení. Obvyklý formulář.“

Strana 35 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Ano. Samozřejmě.“ Sheerin bezstarostně načmáral své jméno,

aniž by si papír přečetl.

Nejsi poděšený, říkal si. Vůbec ničeho se neboj.

Varitta 312 mu dala malý přístroj. „Vypínač,“ poznamenala.

„Celá jízda trvá patnáct minut, ale vy prostě stisknete tohle zelené

políčko, jakmile budete uvnitř dost dlouho, abyste pochopil, co chce-

te vědět – nebo v případě, že vás něco znepokojí – a světla se rozsví-

tí. Váš vozík pojede rychle na druhý konec Tunelu a kruhem se vrátí

do stanice.“

„Děkuji,“ řekl Sheerin. „Pochybuji, že to budu potřebovat.“

„Ale můžete to mít. Pro každý případ.“

„Mám v plánu zažít celou jízdu,“ řekl jí a těšil se ze své vlastní

okázalosti.

Ale je to také otázka šílené odvahy, připomněl si. Nezamýšlel

použít vypínač, ale pravděpodobně nebylo rozumné ho nevzít.

Pro případ.

Vstoupil na nástupiště. Kelaritan a Cubello se na něj ke všemu

dívali dost průhledně. Prakticky je slyšel říkat: Tenhle tlustý starý

blázen se tam změní v rosol. Dobře, ať si to myslí.

Varitta zmizela. Nepochybně šla spustit mechanismus Tunelu.

Ano: teď je támhle, v řídící kabině vpravo nahoře, a signalizuje,

že je všechno v pořádku.

„Kdybyste nastoupil do vozíčku, doktore…“ řekl Kelaritan.

„Samozřejmě. Samozřejmě.“

Méně než jeden z deseti pocítil škodlivé efekty. Bylo velice

pravděpodobné, že byli především neobvykle citliví k poruchám ze

Tmy. Já ne. Já jsem velice vyrovnaný jedinec.

Vstoupil do autíčka. Byl tam bezpečnostní pás; zapjal si ho přes

boky, s obtížemi ho upravil na obvod svého těla. Autíčko se začalo

pomalu valit vpřed, pomalu, velice pomalu.

Tma na něj čekala.

Méně než jeden z deseti. Méně než jeden z deseti.

Porozuměl syndromu Tmy. To by ho mělo ochránit, byl si jist:

rozuměl tomu. Třebaže celé lidstvo mělo instinktivní strach z nepří-

tomnosti světla, neznamenalo to, že nepřítomnost světla byla pro něj

škodlivá.

Strana 36 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Sheerin věděl, co škodilo. Byla to jeho reakce na nepřítomnost

světla. Nejdůležitější je zůstat klidný. Tma není nic než tma, změna

vnějších podmínek. Navykli jsme si ji ošklivit, protože žijeme ve

světě, kde je nepřirozená, kde je stále světlo, světlo mnoha sluncí. Ve

stejné době mohou svítit více než čtyři slunce najednou; obvykle jsou

na obloze tři a nikdy jich nebylo méně než dvě – a světlo kteréhoko-

liv z nich bylo schopné potlačit Tmu.

Tma…

Tma…

Tma!

Sheerin byl v Tunelu. Poslední paprsky světla zmizely a on civěl

do naprosté prázdnoty. Kolem nebylo nic. Nic. Jáma. Propast. Zóna

úplně bez světla. A on do ní střemhlav spadl.

Cítil, jak ho celého polil pot.

Začala se mu třást kolena. Čelo se mu škubalo. Zvedl ruku a ne-

viděl ji ani těsně u tváře.

Vypni vypni vypni vypni

Ne. Absolutně ne.

Sedl si rovně, ztuhl, oči široce otevřené, netečně zíral do nicoty,

do níž se vnořil. Znovu a znovu, stále hlouběji. Prvotní strachy šumě-

ly a syčely z hloubky jeho duše a on je nutil vrátit se zpátky.

Venku před Tunelem stále svítí slunce, říkal si.

Tohle je jen dočasné. Za čtrnáct minut a třicet sekund budu od-

sud venku.

Čtrnáct minut a dvacet sekund.

Čtrnáct minut a deset sekund.

Čtrnáct minut…

Pohybuje se vůbec? Nemůže říct. Možná ne. Mechanismus autíč-

ka byl tichý; neměl žádný záchytný bod. Co když jsem uvázl? zeptal

se v duchu. Jen tak sedím ve tmě, nemohu nijak říci, kde jsem, co se

děje, jak dlouhý čas minul? Patnáct minut, dvacet, půl hodiny? Do-

kud neuplyne určitý limit, moje duševní zdraví se může zachovat, a

pak…

Ačkoli, je tu pořád vypínač.

Ale co kdyby nefungoval? Co když ho zmáčknu a světlo se neroz-

svítí?

Strana 37 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Domnívám se, že to mohu zkusit. Jenom se podívám…

Tlusťoch je zbabělec! Tlusťoch je zbabělec!

Ne. Ne. Nedotýkej se ho. Jak jednou zapneš světla, už nebudeš

schopen je znovu vypnout. Nesmíš použít vypínač, nebo budou vědět

– nebo budou všichni vědět…

Tlusťoch je zbabělec, tlusťoch je zbabělec…

Náhle, udiven sám sebou, hodil vypínač do tmy. Ozval se slabý

zvuk – někde. Pak bylo opět ticho. Jeho ruka se cítila děsivě prázdná.

Tma…

Tma…

Nemělo to konce. Padal nekonečnou propastí. Padal a padal a

padal do noci, nekonečné noci, všepožírající černoty…

Dýchej zhluboka. Zůstaň klidný.

Co když je to stálé mentální poškození?

Zůstaň klidný, říkal si. Budeš v pořádku. Můžeš mít do konce

možná jedenáct minut, možná pouze šest nebo sedm. Venku svítí

slunce. Šest nebo sedm minut a už nikdy nebudeš ve Tmě, budeš

šťastný jako tisíce ostatních.

Tma…

Ach, Bože, Tma…

Klid. Klid. Jsi velice vyrovnaný člověk, Sheerine. Jsi maximálně

rozumný. Byl jsi duševně zdráv, když jsi vstoupil do téhle věci, a bu-

deš zdráv, když z ní vyjdeš.

Tik. Tik. Tik. Každá sekunda tě posunuje k východu. Nebo ne?

Tahle jízda nemusí nikdy skončit. Můžu tady být věčně. Tik. Tik. Tik.

Hýbám se? Uplynulo pět minut nebo pět sekund nebo je to ještě první

minuta?

Tik. Tik.

Proč mě odtud nevezmou? Copak nevědí, jak tady trpím?

Nechtějí tě dostat ven. Nikdy tě ven nedostanou. Oni šli do…

Náhle bodavá bolest mezi očima. Výbuch muk v lebce.

Co to je?

Světlo!

Může to být? Ano. Ano.

Díky Bohu. Světlo, ano. Díky Bohu, jestli nějaký existuje!

Strana 38 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Byl na konci Tunelu! Přijíždí zpět do stanice! To musí být ono.

Ano. Ano. Tlukot jeho srdce, které panicky bušilo, se začínal vracet

k normálu. Oči se nyní přizpůsobovaly normálnímu stavu, začínaly

se soustřeďovat na důvěrně známé věci, požehnané věci, sloupky,

nástupiště, okénka v řídící kabině…

Cubello, Kelaritan, čekají na něj.

Cítil se zahanben svou zbabělostí.

Vzpamatuj se, Sheerine. Nebylo to tak zlé, skutečně. Jsi v pořád-

ku. Neležíš na dně vozíku, necucáš si palec a nekňučíš. Bylo to straš-

né, bylo to děsivé, ale nezničilo tě to – nebylo to skutečně nic, nemu-

síš jednat…

„Tak jsme tady. Podejte nám ruku, doktore. Nahoru – nahoru…“

Vytáhli ho do stoje a pomohli mu, aby se vyšplhal z vozíku ven.

Sheerin zhluboka nabral dech do plic. Přejel si rukou po čele, setřel

si pramínek potu.

„Ten malý vypínač,“ mumlal, „domnívám se, že jsem ho musel

někde ztratit…“

„Jak se cítíte, doktore?“ zeptal se Kelaritan. „Jaké to bylo?“

Sheerin se otřásl. Ředitel nemocnice ho vzal za ruku, aby ho

uklidnil, ale Sheerin ho pobouřeně odstrčil. Nemohl uvěřit myšlence,

že těch pár minut v Tunelu ho odrovnalo.

Ale nemohl popřít, že je rozrušený. Ať dělal co chtěl, nemohl to

zakrýt. Dosud se s tím nevyrovnal.

Pochopil, že žádná síla na světě by ho už nedostala ani na sekun-

dový výlet do Tunelu.

„Doktore? Doktore?“

„Jsem – v – pořádku…“ řekl s námahou.

„Řekl, že je v pořádku,“ pronesl právníkův hlas. „Ustupte. Nech-

te ho být.“

„Nohy se mu třesou,“ řekl Kelaritan. „Upadne.“

„Ne,“ řekl Sheerin. „Bez šance. Je mi dobře, říkám vám!“

Naklonil se a zavrávoral, znovu získal rovnováhu, opět se naklo-

nil. Pot mu proudil ze všech pórů po celém těle. Podíval se přes ra-

meno, uviděl ústa Tunelu a zachvěl se. Odvrátil se od té tmavé jes-

kyně; vysunul ramena nahoru, jako kdyby chtěl mezi ně schovat tvář.

„Doktore?“ řekl Kelaritan nejistě.

Strana 39 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Žádné předstírání. Byl pošetilý, tenhle marný a tvrdohlavý pokus

o hrdinství. Ať si myslí, že je zbabělec. Ať si myslí cokoli. Těchto

patnáct minut bylo nejstrašnější noční můrou jeho života. Účinek

toho zážitku mu stále ještě pronikal do mysli. A pronikal a pronikal.

„Byl to – děsivý zážitek,“ řekl. „Velice děsivý. Velice rozrušují-

cí.“

„Ale jste v podstatě v pořádku, není to tak?“ řekl právník nedo-

čkavě. „Trochu šokován, ano. Kdo by nebyl – průchodem Tmou?

Ale v podstatě v pořádku. Jak jsme se přesvědčili, jste. Je jen málo,

velmi málo těch, komu to nějak uškodí…“

„Ne,“ řekl Sheerin. Právníkova tvář byla zrovna jako tahle škle-

bící se obluda za ním. Jako tvář démona. Nemohl snést pohled na

něj. Ale pěkná dávka pravdy může démona vymýtit. Nemusím být

diplomat, nemyslel si Sheerin. Ne, když mluvím s démonem. „Pro

kohokoli je nemožné projít touto věcí, aniž by vážně riskoval. Jsem

si naprosto jist. Pouze psychicky nejodolnější mohou absolvovat

tenhle děsivý flám, a slabší jedinci budou jednoduše tíhou tohoto

zážitku rozdrceni. Jestliže znovu tyhle jízdy povolíte, budete mít ve

čtyřech provinciích všechny nemocnice pro mentálně postižené plné

během šesti měsíců.“

„Naopak, doktore…“

„Žádné naopak! Byl jste v Tunelu, Cubello? Ne, také jsem si to

nemyslel. Ale já ano. Platíte za můj odborný posudek: můžete ho mít

třeba hned teď. Tunel je smrtící. Je to jednoduše otázka lidské přiro-

zenosti. Tma je víc, než mnozí z nás mohou snést, a tohle nikdy ne-

změníme, tak dlouho, dokud nějaké slunce bude hořet na obloze.

Zavřete Tunel navždy, Cubello! Ve jménu duševního zdraví, člověče,

zavřete tu věc! Zavřete to!“

7

Beenay zaparkoval skútr na fakultním parkovišti dole pod kupolí

hvězdárny, vyběhl rychle nahoru pěšinou vedoucí k hlavnímu vcho-

du obrovské budovy. Jak stoupal širokým kamenným schodištěm,

zaslechl shora někoho volat svoje jméno.

Strana 40 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Beenayi! Tak přece jen jsi tady.“ Astronom se podíval nahoru.

Vysoká, mohutná postava jeho přítele Theremona 762 ze Saro City

Chroniclu, plná síly, stála zarámovaná ve dveřích Observatoře.

„Theremone? Ty na mě čekáš?“

„Ano. Sice mi řekli, že tě neočekávají dříve než za několik ho-

din, ale pak, právě když jsem odcházel, jsi přišel. Mluv o vrozeném

štěstí!“

Beenay vyklusal po posledních pár schodech a rychle se navzá-

jem objali. Znal novináře nějaké tři nebo čtyři roky, od té doby, co

Theremon přišel do Observatoře dělat rozhovory s několika vědci o

posledním manifestu potřeštěné skupiny Apoštolů Plamene. Postup-

ně se on a Theremon stali blízkými přáteli, přestože Theremon byl o

pět let starší a pocházel z drsného dělnického prostředí. Beenay měl

rád myšlenku, že má přítele, který není zapleten v univerzitní politi-

ce; a Theremon měl to potěšení, že zná někoho, kdo se nezajímá o

všechno jen proto, aby využil jeho značný vliv žurnalisty.

„Něco se stalo?“ zeptal se Beenay.

„Vůbec ne. Ale chci s tebou zase jednou udělat obvyklý rozho-

vor pro Hlasy vědy. Mondiorovci sehráli další z jejich slavných pro-

jevů ‚Kajte se, kajte se, konec přichází‘. Teď říkají, že jsou připrave-

ni vyjevit přesnou hodinu, kdy bude svět zničen. Pro případ, že by tě

to zajímalo, má to nastat příští rok 19. theptaru – tak jsou věcní.“

„Ten šílenec! Je to promarněné místo, když se něco o něm vy-

tiskne. Proč vůbec někdo věnuje sebemenší pozornost Apoštolům?“

Theremon pokrčil rameny. „Je fakt, že takoví lidé jsou. Mnoho

lidí, Beenayi. A když Mondior říká ‚Konec je blízko‘, musím přimět

někoho, jako jsi ty, vstát a říct: ‚Tak ne, bratři a sestry! Nemějte

strach! Všechno je v pořádku!‘ Nebo slova se stejným účinkem. Mo-

hu s tebou počítat, že ano, Beenayi?“

„Víš, že můžeš.“

„Dnes večer?“

„Dnes večer? Ach, Theremone, tenhle večer je skutečně zmate-

ný. Kolik myslíš, že budeš potřebovat mého času?“

„Půl hodiny? Čtyřicet pět minut?“

„Podívej,“ řekl Beenay, „právě teď mám naléhavou schůzku –

proto jsem tady dřív než obvykle. Potom, přísahal jsem Raisstě, že

Strana 41 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

půjdu honem domů a věnuji jí, nu, hodinu nebo dvě. Máme poslední

dobou rozdílné směny a dělá nám problémy se vůbec vidět. A pozdě-

ji večer, jak předpokládám, budu zase tady v Observatoři dohlížet na

hromadu fotografií z…“

„Dobře,“ řekl Theremon. „Vidím, že jsem si vybral špatnou dobu

pro náš rozhovor. No, poslouchej, žádný problém, Beenayi. Mohu se

na ten článek vrhnout během zítřejšího odpoledne. Co kdybychom si

promluvili ráno?“

„Ráno?“ řekl Beenay nejistě.

„Já vím, že ráno je pro tebe nemyslitelná představa. Ale co tím

míním, je to, že přijdu přesně před východem Onosu, právě když

budeš končit s večerní prací. Kdybys mohl zvládnout malý rozhovor,

než půjdeš spát…“

„No…“

„Pro přítele, Beenayi.“

Beenay se na Theremona unaveně podíval. „Samozřejmě, mohu.

To není problém. Ten je spíš v tom, že možná budu po celovečerní

práci tak unavený, že pro tebe budu nepoužitelný.“

Theremon se zazubil. „To mi starosti nedělá. Ujišťuji tě, že jsi

schopen se úplně vzpamatovat pěkně rychle, když máš vyvracet ne-

vědecké nesmysly. Takže zítra při východu Onosu? V tvé kanceláři

nahoře?“

„Dobře.“

„Tisíceré díky, kamaráde. Jsem tvým dlužníkem.“

„Nemluv o tom.“

Theremon zasalutoval a vydal se po schodech dolů. „Pozdravuj

ode mne svoji krásnou dámu,“ volal. „A uvidím tě zítra ráno.“

„Ano, uvidím tě zítra ráno,“ opakoval Beenay.

Jak to zní zvláštně. Nikdy nikoho – nebo něco – nechtěl ráno vi-

dět. Ale pro Theremona udělá výjimku. To je vlastně to, co se nazývá

přátelstvím, že ano?

Beenay se otočil a vstoupil do Observatoře.

Uvnitř bylo šero a klid, důvěrně známé ticho velké haly vědy,

kde strávil tolik času ze svých dřívějších univerzitních dnů. Ale klid,

jak věděl, byl klamný. Tato monumentální budova, stejně jako mno-

ho jiných míst na světě, neustále vřela konflikty různých druhů, od

Strana 42 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

nejvznešenějších filozofických disputací až k nejmalichernějším tri-

viálním svárům, záštím a pomlouvačným intrikám. Astronomové

jako skupina lidí nebyli o nic víc ctnostní než kdokoli jiný.

Přesto byla Observatoř pro Beenaye svatyní a pro mnoho dalších,

kteří zde pracovali, místo, kde mohli zapomenout na mnoho problé-

mů venkovního světa a zasvětit se více či méně neustálému pokoj-

nému zápasu o odpovědi na velké otázky, které jim kladl vesmír.

Rychle kráčel dlouhou hlavní halou; pokoušel se, bez úspěchu,

tlumit klapot svých bot na mramorové podlaze.

Ze zvyku se za chůze rychle díval do vitrín podél zdi napravo i

nalevo, kde byly neustále vystaveny posvátné artefakty z historie

astronomie. Za sklem byl primitivní, skutečně směšný dalekohled;

podobný mohli používat průkopníci jako Chekktor a Santa před

čtyřmi nebo pěti sty lety. Byly zde roztavené černé hroudy meteoritů,

které během staletí spadly z oblohy, tajemné připomínky záhad, které

ležely za mraky. Visela tady první vydání velkých astronomických

map oblohy a učebnic a časem zežloutlých rukopisů z doby. kdy

myslitelé vytvářeli první teoretické práce.

Beenay se na chvíli zastavil před posledním z těchto rukopisů,

který na rozdíl od ostatních vypadal svěží a téměř nový – byl pouze

jednu generaci starý, klasická formulace Univerzální teorie gravitace

Athora 77, vypracovaná nedlouho předtím, než se Beenay narodil.

Přestože nebyl obzvlášť zbožný člověk, Beenay se díval na ten tenký

svazek papírů s něčím, co se velice podobalo úctě a přistihl se, že nad

tím uvažuje, jako by se chtěl modlit.

Univerzální teorie gravitace byla jedním z pilířů jeho vesmíru:

snad nejzákladnějším pilířem. Nedokázal si představit, co by dělal,

kdyby byl tento pilíř zničen. A nyní to podle něj vypadalo, že se ten-

to pilíř kymácí.

Na konci haly za pěknými bronzovými dveřmi ležela vlastní

Athorova pracovna. Beenay se na ni rychle podíval a proběhl kolem

ní nahoru po schodech. Ctihodný a stále ještě hrozivý ředitel Ob-

servatoře byl tou poslední osobou na světě, absolutně poslední, kte-

rou by chtěl Beenay v této chvíli vidět.

Faro a Yimot na něj čekali nahoře v Kartografickém kabinetu,

kde si smluvili schůzku.

Strana 43 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Promiňte, že jsem se trochu opozdil,“ řekl Beenay. „Měl jsem

skutečně složité odpoledne.“

Nervózně a zachmuřeně se na ně usmál. Jaký jsou rozdílný pár,

pomyslel si, ne poprvé. Společně přišli z nějaké tiché zemědělské

provincie – možná Sithinu nebo Gatamberu. Faro 24 byl nízký a

podsaditý, s malátným, často pomalým způsobem uvažování. Jeho

základním rysem byla lehkomyslnost a víra v náhodu. Jeho přítel

Yimot 70 byl neuvěřitelně vytáhlý a tenký, vypadal jako přerostlý

žebřík s rukama, nohama a obličejem, a prakticky jste potřebovali

dalekohled, když jste se mu chtěli podívat do obličeje, který čněl až

někde ve stratosféře. Yimot byl tak nervózní a zmatený, jako byl jeho

přítel klidný. Přesto byli pořád nerozluční. Ze všech absolventů vy-

sokých škol, kteří stáli o stupínek níž ve hvězdárenské hierarchii, než

byla Beenayova úroveň, byli zdaleka nejbystřejší.

„Nečekali jsme dlouho,“ nakonec řekl Yimot.

„Jen minutu nebo dvě, doktore Beenayi,“ pokračoval Faro.

„Neříkejte mi pořád doktore, prosím vás,“ řekl Beenay. „Mám

ještě co dělat, abych jím skutečně byl. Jak jste si poradili s tím vý-

počtem?“

S přešlapováním a šoupáním svýma neskutečně dlouhýma no-

hama Yimot řekl: „To je gravitační problém, že ano?“

Faro ho šťouchl loktem do žeber tak mohutně, že Beenay očeká-

val, že uslyší zvuk praskající kosti.

„To je v pořádku,“ řekl Beenay. „Yimot má pravdu, je to fakt.“

Povzbudivě se na vytáhlého mladíka usmál. „Chtěl jsem, aby to pro

vás byl čistě abstraktní matematický příklad. Ale neočekával jsem, že

budete schopni pochopit souvislosti. Pochopili jste to, až když jste

měli výsledky, že ano?“

„Ano, pane,“ řekli Yimot a Faro naráz. „Nejdřív jsme provedli

celý výpočet,“ řekl Faro. „Pak jsme se na to znova podívali a souvis-

losti byly zřejmé,“ řekl Yimot.

„Hm. Ano,“ řekl Beenay. Tihle dva mladí ho občas trochu zner-

vózňovali. Nebyli tak mladí – jen o šest nebo sedm let mladší než on,

ale je fakt, že on byl asistentem a oni studenty a to mezi ním a jimi

tvořilo obrovskou bariéru. Ačkoli byli mladí, měli tak mimořádné

myšlení! Ve skutečnosti neměl moc radost z toho, že uhodli problém,

Strana 44 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

o který šlo, ačkoliv počítali abstraktní matematické zadání. Za pár let

budou tady na fakultě s ním a samozřejmě budou soutěžit o tutéž

profesuru, kterou doufal, že získá, a to není moc příjemné. Ale zkusil

na to nemyslet.

Natáhl se po jejich výpisu z tiskárny.

„Mohu se podívat?“ zeptal se.

S rukama roztřesenýma vzrušením mu ho Yimot podal.

Beenay přehlédl řady cifer, nejdříve klidně, pak se stoupajícím

vzrušením.

Po dlouhá léta považoval za jisté, že řešení Univerzální teorie

gravitace, které objevil jeho vzor Athor 77, je vrchol dokonalosti.

Byl to Athorův obrovský triumf, který mu vybudoval velkou reputa-

ci. Práce byla založena na výpočtu vlivu šesti sluncí na oběžnou drá-

hu Kalgaše v souladu s logickými principy přitažlivých sil.

Beenay s použitím moderní výpočetní techniky počítal některé

aspekty oběžné dráhy Kalgaše okolo hlavního slunce Onosu, když ke

své hrůze zaznamenal, že jeho výsledky nejsou zcela v souladu s

podmínkami Univerzální teorie gravitace. Teorie říkala, že začátkem

tohoto roku měl být Kalgaš zde vzhledem k Onosu, a přitom bylo

nepopiratelným faktem, že tam Kalgaš nebyl.

Odchylka byla nepatrná – rozdíl se projevil až na dalších místech

za desetinnou čárkou, ale co skutečně nebylo triviální, byl obecný

náhled na celý princip. Univerzální teorie gravitace byla tak precizní,

že mnoho lidí dávalo přednost tomu, že o ní hovořili jako o Univer-

zálním gravitačním zákonu. Její matematické zdůvodnění bylo pova-

žováno za neprůstřelné.

Ale v teorii, která vysvětluje pravděpodobné pohyby světa

vesmírem, nemají místo ani nejmenší rozpory. Buď je úplná nebo

není úplná: žádná střední cesta není ospravedlnitelná. A rozdíl na

několika desetinných místech v krátkodobém propočtu se může roz-

šířit na obrovskou propast; to Beenay věděl, jakmile se pokusí o slo-

žitější výpočty. Co by pak bylo správného v celé Univerzální teorii

gravitace, jestliže místo, které tvrdí, že Kalgaš se udrží ve stejné po-

loze vzhledem k Onosu i po příští staletí, nebude souhlasit s jeho

současnou polohou?

Strana 45 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Beenay studoval čísla, dokud jimi nebyl úplně znechucený. Vý-

sledky byly naprosto stejné.

Ale předpokládal snad něco jiného?

Jeho výpočty – nebo Athorovo nejvyšší mistrovské schéma?

Jeho chabé znalosti astronomie nebo Athorovo hluboké pronik-

nutí do základní struktury vesmíru?

Představil si sám sebe, jak stojí na vrcholku kupole Observatoře

a volá: „Všichni mne poslouchejte! Athorova teorie je chybná! Mám

správné výpočty, které ji vyvracejí!“ Co může přinést vichřice hlasů,

kterou by rozpoutal na celém kontinentě? Kdo ho postaví výše než

titánskeho Athora? Kdo bude považovat za pravděpodobné, že ne-

zkušený asistent profesora může zpochybnit Univerzální zákon gra-

vitace?

A tak dál – a tak dál…

Oči mu přebíhaly přes vytištěné listy, které Yimot a Faro připra-

vili. Výpočty na prvních dvou stranách byly pro něj neznámé; vybral

data pro tyto dva studenty takovým způsobem, aby nezdůraznil sou-

vislosti, ze kterých údajů byly vybrány, aby vůbec nesouvisely, a oni

evidentně vyřešili celý problém takovým způsobem, že by to jakýko-

li astronom, kdyby zkoušel vypočítat oběžnou dráhu, považoval za

velice neortodoxní. Přesně to Beenay chtěl. Tradiční způsob by ho

pouze přivedl ke katastrofickým závěrům, ale on měl k dispozici tak

mnoho údajů, že byl schopen pracovat jakýmkoli způsobem, ale tra-

dičními postupy. Farovi a Yimotovi nemohlo nic takového překážet.

Ale jak se probíral řádkou jejich výsledků, Beenay začal mít po-

tíže se srovnáváním čísel. Od třetí stránky pak už byly v souladu s

jeho vlastními výpočty, které dosud znal nazpaměť.

A odtamtud následovalo vše spořádaným způsobem, krok za

krokem, ke stejnému, nemožnému, otřesnému, nepředstavitelnému,

zcela nepřijatelně vrcholícímu výsledku.

Beenay se zděšeně podíval na ty dva studenty.

„Tohle není možné, nezmýlili jste se někde? Tady – tahle šňůra

integrálů, například – vypadá značně složitě…“

„Pane!“ vykřikl Yimot z hloubi duše otřesen. Tvář mu zrudla a

ruce mávaly sem a tam, jako kdyby se pohybovaly vlastní vůlí.

Strana 46 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Faro řekl mnohem klidněji: „Jsem si jist, že máme pravdu, pane.

Jsou správné od začátku do konce.“

„Ano. Domnívám se, že jsou,“ řekl Beenay sklesle. Zmítal se

skrývanými mukami. Ale ruce se mu tak silně třásly, že výpisy, které

držel, se začaly chvět. Rychle je chtěl položit na stůl před ním, ale

zápěstí se mu škubalo v gestu velmi podobném Yimotovu, takže je

všechny rozházel po podlaze.

Faro si klekl a zvedl je. Podíval se ustaraně na Beenaye.

„Jestli jsme vás nějakým způsobem rozrušili, pane…“

„Ne. Ne, vůbec ne. Dnes jsem nespal dobře, to je ten problém.

Ale tohle je vynikající práce, nesporně vynikající. Jsem na vás pyšný.

Vyřešit problém, jako je tento, který se naprosto neshoduje s reálným

světem, který je v protikladu skutečnému vědeckému poznání, po-

stupovat tak metodicky k závěrům plynoucím ze zadaných údajů a

úspěšně pomíjet fakta, že základní premisa je absurdní – proč, to je

skvostná práce, obdivuhodná demonstrace vaší silné logiky, pr-

votřídní myšlenkový experiment…“

Těkal po nich očima. Doufal, že je alespoň trochu oklamal.

„A teď,“ pokračoval, „jestliže mě omluvíte, přátelé – mám další

schůzku…“

Když sroloval usvědčující papíry do roličky, strčil si je Beenay

do podpaždí a prospěchal kolem nich, dveřmi ven, dolů halou, prak-

ticky běžel, směřoval do bezpečí a soukromí své malé pracovny.

Můj Bože, pomyslel si. Můj Bože, můj Bože, můj Bože, co mohu

dělat? A co budu teď dělat?

Ukryl hlavu do dlaní a čekal, až ho přejde třas. Ale nebyl scho-

pen to zastavit. Po chvíli se zvedl a dloubnul prstem do tlačítka tele-

fonu na stole.

„Spojte mne se Saro City Chroniclem,“ řekl do přístroje. „S The-

remonem 762.“

Z telefonu se ozval dlouhý, bláznivý výbuch praskotu a syčení.

Pak náhle Theremonův hluboký hlas:

„Redaktorská místnost, Theremon 762.“

„Beenay.“

„Kdo je to? Neslyšel jsem, co jste říkal!“

Strana 47 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Beenay zjistil, že ze sebe nevyrazí nic víc než skřehotání. „Tady

je Beenay, povídám! Já – já chci změnit náš termín schůzky.“

„Změnit ho? Podívej, příteli, je mi jasné, jak se cítíš ráno, proto-

že se tak obvykle cítím také. Ale musím si nezbytně s tebou promlu-

vit, ne později než zítra brzo ráno, nebo nebudu mít žádný článek.

Snad to mohu dát s tebou nějakým způsobem dohromady, ale …“

„Ty mi nerozumíš. Chci se s tebou setkat dřív, ne později, The-

remone.“

„Cože?“

„Ted večer. Řekněme o půl desáté. Nebo v deset, kdybys v půl

desáté nemohl.“

„Domníval jsem se, že musíš fotografovat v Observatoři.“

„K čertu s fotkama, člověče. Musím tě vidět.“

„Musíš? Beenayi, co se stalo? Je to něco s Raisstou?“

„To nemá ani v nejmenším nic společného s Raisstou. V půl de-

sáté? U šesti sluncí?“

„U šesti sluncí, v půl desáté, ano,“ řekl Theremon. „Tam se

sejdeme.“

Beenay přerušil spojení a dlouho seděl, zíral na ruličku papíru

před sebou, potřásal hlavou. Cítil se teď částečně klidněji, ale pouze

částečně. Důvěra v Theremona mu usnadnila nést břemeno svého

objevu. Plně Theremonovi důvěřoval. Novinářům obvykle příliš ne-

důvěřoval, ale Beenay věděl, že Theremon je na prvním místě jeho

přítel a teprve potom novinář. Nikdy nezklamal Beenayovu důvěru,

ani jednou.

I tak neměl Beenay žádný nápad, co dál dělat. Možná bude The-

remon schopen s něčím přijít. Možná.

Opustil Observatoř zadním schodištěm, vyplížil se únikovým vý-

chodem jako zloděj. Neodvážil se riskovat možnost, že narazí na

Athora, kdyby šel hlavním vchodem. Bylo pro něj otřesné jen po-

myslet na možnost setkat se s Athorem nyní, stát mu tváří v tvář,

muž proti muži.

Jízda domů na skútru byla jako zlý sen. Celou dobu se bál, že

gravitační zákony přestanou platit, že se vznese vysoko do nebes.

Ale nakonec Beenay dorazil do malého apartmá, které obýval s

Raisstou 717.

Strana 48 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Zalapala po dechu, když ho uviděla.

„Beenayi! Jsi bílý jako nějaký…“

„Duch, ano.“ Natáhl se k ní a přitáhl ji těsně k sobě. „Obejmi

mne,“ řekl. „Obejmi mne.“

„Co je? Co se stalo?“

„Řeknu ti to později,“ pronesl. „Tak mne obejmi.“

8

Theremon byl v klubu U šesti sluncí něco po deváté. Pravděpo-

dobně to byl od Beenaye dobrý nápad, rychle vypije drink nebo dva,

to mu trochu vzpruží mozek. Astronomův hlas zněl hrozně – jako

kdyby propadl hysterii, mluvil pouze s obrovským úsilím. Theremon

si nedovedl představit, jaká neuvěřitelná věc se mu mohla stát, tam v

soukromí a v tišinách Observatoře, že se za tak krátký čas změnil v

trosku. Ale viditelně měl Beenay velké starosti a jasně potřeboval,

aby mu Theremon poskytl co nejkvalitnější pomoc.

„Dejte mi Tano Speciál,“ řekl Theremon číšníkovi. „Ne, počkejte

– udělejte ho dvojitý. Tano Sithu, O.K.?“

„Dvojité bílé světlo,“ řekl číšník. „Už se nese.“

Byl vlahý večer. Theremon, kterého tady dobře znali a dostávalo

se mu zvláštního zacházení, dostal svůj obvyklý stůl na terase s vý-

hledem na město. Světla centra vesele jiskřila. Onos zapadl před ho-

dinou nebo dvěma a na obloze byly pouze Trey a Patra; zářivě hořely

na jihu a vrhaly ostré dvojité stíny, jak postupovaly k ránu.

Theremon uvažoval, jaká slunce budou na obloze zítra. Pokaždé

to byl jiný, věčně se měnící obraz. Onos, určitě – mohl si být jistý, že

Onos bude vidět alespoň část dne po celý rok, to věděl jistě – a po-

tom? Dovim, Tano a Sitha, že by byl zítra čtyřsluneční den? Nebyl si

jistý. Možná se dá považovat za oprávněné, že Tano a Sitha se setkají

s Onosem jen na pár hodin okolo poledního. To by bylo smutné. Ale

pak, po druhém doušku, si uvědomil, že toto setkání se neuskuteční,

protože Onos má nyní krátký oběh. Tak to by mohl být třísluneční

den, a zřejmě na obloze nebudou Onos a Dovim.

Bylo tak těžké udržet všechno v náležitém pořádku.

Strana 49 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

No, může se podívat do kalendáře, jestli má o to skutečný zájem.

Ale neudělal to. Někteří lidé vždycky věděli, jaká slunce budou další

den na obloze – přirozeně, Beenay byl takovým člověkem – ale The-

remon to všechno bral mnohem bezstarostněji. Pokud nějaké slunce

tam nahoře příští den bude, Theremon se už vůbec nestaral, které. A

na obloze skutečně vždycky bylo aspoň jedno – dvě nebo tři, někdy i

čtyři. S tím mohl počítat. Případně pět, jednou za čas.

Postavili před něj drink. Vzal hlubokou baňatou skleničku a s po-

těšením si přičichl. Jaká příjemná věc je Tano Speciál! Vynikající

silný bílý rum z Velkareenských ostrovů smíchaný s nějakým ještě

silnějším alkoholem, čirým a ostrým, který destilují na pobřeží Bagi-

laru, a ještě s trochou sgarrinového džusu, který mu dává jemnost –

ach, nádhera! Theremon nebyl obzvlášť silný piják, to skutečně ne-

mohla být vlastnost novináře, který platil za legendárního, ale pova-

žoval by den za mizerný, kdyby si nedokázal najít čas na jeden nebo

dva Tano Speciály a vypít si je v těchto klidných hodinách soumraku

po západu Onosu.

„Vypadá to, že z toho máš požitek, Theremone,“ řekl za ním

známý hlas.

„Beenay! Prišel‘s dřív!“

„O deset minut. Co piješ?“

„Jako obvykle. Tano Speciál.“

„Dobře. Myslím, že si také jeden dám.“

„Ty?“ Theremon vytřeštil na přítele oči. Jak věděl, Beenay ob-

vykle pil ovocný džus. Nemohl si vzpomenout, že by viděl pít astro-

noma něco silnějšího.

Ale Beenay dnes večer vypadal nějak cize – strhaný, unavený,

opotřebovaný. Oči mu žhnuly jako v horečce.

„Číšníku!“ zavolal Theremon.

Celý vyděšený pozoroval Beenaye, jak polyká nápoj. Po prvním

doušku zalapal po dechu, jako kdyby pití bylo ostřejší, než očekával,

ale pak se vzpamatoval a rychle se zhluboka napil podruhé a potřetí.

„Pomalu,“ nabádal ho Theremon. „Za pět minut se ti bude točit

hlava.“

„Ta se už točí.“

„Ty jsi už něco pil, než jsi šel sem?“

Strana 50 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Ne, nic jsem nepil,“ řekl Beenay. „To je šok, vzrušení.“ Položil

drink a zlověstně civěl na světla města. Za chvilku ho znovu zvedl,

téměř roztržitě, a vypil, co zbývalo. – „Asi bych si neměl dát další,

že, Theremone?“

„O tom nepochybuj.“ Theremon se natáhl a zlehka položil ruku

na astronomovo zápěstí. „Co se stalo, příteli? Pověz mi o tom.“

„To je – těžko vysvětlovat.“

„No, tak. Mám už trochu zkušeností, to víš. Ty a Raissta…“

„Ne! Říkal jsem ti předtím, že to s ní nemá nic společného. Nic.“

„V pořádku. Věřím ti.“

Beenay řekl: „Možná bych si měl dát ten druhý drink.“

„Za chvilku. No tak, Beenayi. Co je s tebou?“

Beenay si povzdechl. „Ty víš, co je Univerzální teorie gravitace,

že ano, Theremone?“

„Samozřejmě, vím. Myslím, že ti nemohu přesně říci, jaký je její

smysl – je jenom asi dvacet lidí na Kalgaši, kteří jí opravdu rozumějí,

je to tak? – ale jistě ti mohu říci, co to je – více či méně.“

„Tak ty také věříš těm nesmyslům,“ řekl Beenay se strnulým

úsměvem. „Teorie gravitace je tak složitá, že jen dvanáct lidí rozumí

jejímu matematickému vyjádření.“

„To je to, co jsem často slyšel.“

„To, co jsi často slyšel, je pouhá fáma,“ odsekl Beenay. „Mohu ti

vysvětlit základní matematické axiomy a ty velmi pravděpodobně

porozumíš, co ti říkám.“

„Ty mi to vysvětlíš? Já tomu porozumím?“

„Žádné otázky. Podívej, Theremone: Univerzální zákon gravita-

ce – Univerzální teorie gravitace, myslím – vztahy, které existují

mezi kohezními silami všech těles ve vesmíru, jsou, tak jako se rov-

nají síly mezi dvěma danými tělesy, úměrné součinu jejich hmotností

dělenému čtvercem vzdálenosti mezi nimi. Je to jednoduché.“

„To je k tomu problému všechno?“

„A úplně to stačí! Abychom to definovali, potřebovali jsme čtyři

sta let.“

„Proč tak dlouho? Jak jsi mi to přednesl, tak to vypadá dost jed-

noduše.“

Strana 51 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Protože velké zákony nevznikají záblesky inspirace, ať už si li-

dé od novin o tom myslí, co chtějí. Obvykle vznikají kombinací prací

vědců z celého světa v průběhu třeba století. Od té doby, co Genovi

41 objevil, že Kalgaš obíhá kolem Onosu, spíše než naopak – a to

bylo před čtyřmi stoletími – astronomové pracovali na problému,

proč se na obloze objevuje a mizí všech šest sluncí, jak chtějí, a zda

je jejich pohyb řízen nějakými zákony. Soustava pohybů těchto šesti

těles byla zaznamenávána a analyzována a dlouho nerozluštěna. Teo-

rii za teorií vědci zlepšovali a ověřovali a znovu ověřovali a modifi-

kovali a opouštěli a oživovali a přeměňovali na něco jiného. Byla to

pekelná práce.“

Theremon zamyšleně přikývl a dopil svůj drink. Dal znamení

číšníkovi, aby přinesl dva další. Beenay vypadá dost klidně od chví-

le, kdy se pustil do výkladu o vědě, napadlo ho.

„Bylo to před nějakými třiceti lety,“ pokračoval astronom, „teh-

dy Athor 77 předložil dokonalý model vztahů týkající se celé této

záležitosti. Demonstroval na něm, že Univerzální teorie gravitace

zevrubně rozebírá oběžné pohyby šesti sluncí. To byl úžasný úspěch.

To byl největší úspěch čisté logiky, přitom kdokoli z vědců měl

možnost přijít na totéž.“

„Vím, jak si vážíš toho muže,“ řekl Theremon. „Ale co má

všechno tohle společného s…“

„Už se blížím k závěru.“ Beenay vstal a šel ke kraji terasy. Drink

si nesl s sebou. Chvíli tam tiše stál, dívaje se na vzdálené Treye a

Patru. Theremonovi připadalo, že v Beenayovi opět stoupá vzrušení.

Ale novinář nic neřekl. Po chvíli se Beenay zhluboka napil nápoje.

Ještě otočen zády k němu konečně řekl: „Problém je takový. Před

několika měsíci jsem začal pracovat na přepočtu oběžné dráhy kolem

Onosu, použil jsem při tom nový velký univerzitní počítač. Vložil

jsem do počítače současná pozorování oběžné dráhy Kalgaše za po-

sledních šest týdnů a zadal výpočet předpovědi oběžné dráhy na zby-

tek roku. Neočekával jsem žádné překvapení. Domnívám se, že jsem

hlavně potřeboval nějakou výmluvu, abych si mohl zalaškovat s po-

čítačem. Přirozeně, že jsem užil aplikace gravitačních zákonů – byly

vložené v mých výpočtech.“ Náhle se otočil. Jeho tvář měla zachmu-

řený a strašidelný výraz. „Theremone, nevyšlo to správně.“

Strana 52 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Nerozumím.“

„Oběžná dráha vypočtená počítačem nesouhlasila s hypotetickou

orbitou, jakou jsem očekával. Pochop, neznamená to, že práce na

čistém základu soustavy Kalgaš – Onos byla jednoduchá. Vzal jsem

v úvahu všechny poruchy, které způsobují ostatní slunce. A to, co

jsem dostal – co počítač tvrdil, že je skutečná dráha Kalgaše, bylo

něco velice odlišného od orbity, kterou naznačuje Athorova Univer-

zální teorie gravitace.“

„Ale ty jsi říkal, že jsi při zadání použil Athorovy gravitační zá-

kony,“ řekl Theremon zmateně.

„Ano.“

„Jak tedy…“ Theremonovy oči se náhle rozzářily. „Dobrý bože,

člověče! To je příběh! Ty mi tady vyprávíš, že zbrusu nový superpo-

čítač Univerzity v Saru, instalovaný za cenu, nechci pomyslet jak

moc miliónů kreditů, je nepřesný? To by mohlo být obrovsky ostud-

né mrhání penězi daňových poplatníků? Tohle…“

„S počítačem nic není, Theremone. Věř mi.“

„Můžeš si tím být jist?“

„Naprosto.“

„Pak – co…“

Možná jsem zadal do počítače chybné údaje, možná. Je to báječ-

ný počítač, ale nemůže dát správnou odpověď z chybných údajů.“

„Tak to je to, proč jsi tak rozrušený, Beenayi! Poslouchej, člově-

če, je jen lidské občas pochybovat. Nesmíš být na sebe tak tvrdý.

Ty…“

„Především jsem si naprosto jist, že jsem do počítače vložil

správná čísla a také, že jsem mu zadal správné teoretické postuláty

na zpracování těchto hodnot,“ řekl Beenay, který zmáčkl svou sklen-

ku tak silně, až se mu třásla ruka. Teď se ta sklenice rozlije, pozna-

menal si pro sebe Theremon. „Jak říkáš, je jen lidské dělat každou

chvíli chybu. Tak jsem povolal pár mladých bystrých studentů a za-

dal jim práci na tomto problému. Dnes mi dali své výsledky. There-

mone, oni potvrdili má zjištění. Měli tutéž odchylku v oběžné dráze

jako já.“

Strana 53 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Ale jestli je počítač v pořádku, pak – pak…“ Theremon potřásl

hlavou. „Pak co? Univerzální teorie gravitace je chybná? To je to, co

tvrdíš?“

„Ano.“

To slovo Beenaye stálo nepředstavitelné úsilí. Vypadal rázem

ohromeně, otupěle, otřeseně.

Theremon ho pozoroval. Asi to bylo pro Beenaye matoucí a

pravděpodobně velice trapné. Ale novinář dosud nemohl pochopit,

proč dopad celé věci na Beenaye tak zapůsobil.

Pak náhle všechno pochopil.

„Je v tom Athor! Ty se bojíš, že raníš Athora, viď?“

„To je přesně ono,“ řekl Beenay s ulehčením; byl rád, že There-

mon odhalil skutečnou situaci. Klesl na židli, ramena schoulená, hla-

vu sklopenou. Tlumeným hlasem pravil: „Staříka by mohlo zabít,

kdyby věděl, že někdo našel v jeho překrásné teorii díru. Proč já, ze

všech lidí, jsem tu díru musel najít. Byl pro mě něco jako druhý otec,

Theremone. Všechno, co jsem dokázal udělat během minulých deseti

let, jsem udělal pod jeho vedením, s jeho povzbuzováním, s… s, nu,

svým způsobem, jeho láskou. A teď se mu takhle odvděčím. Já pros-

tě nemohu zničit jeho celoživotní dílo – mohl bych ho zničit, There-

mone, jeho.“

„Zamýšlíš snad zamlčet svá zjištění?“

Beenay vypadal udiveně.

„Ty víš, že to nemohu!“

„Ano. Ano, já vím. Ale přistihl jsem tě, že na to myslíš.“

„Že pomýšlím na nemyslitelné? Ne, samozřejmě ne. To mě ni-

kdy nenapadlo. Ale co mám dělat, Theremone? – Můžu třeba zahodit

všechny poznámky a dělat, jako bych se na celý tento problém nikdy

nepodíval. Ale to by bylo ohavné. Takže jsem dospěl k tomu, že mu-

sím volit mezi porušením svého vlastního vědeckého svědomí a zni-

čením Athora. Zničením muže, na kterého se dívám nejen jako na

hlavu své profese, ale i jako na svého duchovního vůdce.“

„Pak nemůže být tvým duchovním vůdcem.“

Astronomovy oči se rozšířily údivem a zuřivostí. „Co to říkáš,

Theremone!“

Strana 54 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Klid. Klid.“ Theremon rozhodil ruce ve smířlivém gestu. „Podle

mne to teď vypadá, že k němu nejsi moc laskavý, Beenayi. Jestliže je

Athor skutečně tak velkým mužem, jak si myslíš, nedá přednost své

vlastní reputaci před vědeckou pravdou. Víš, co tím míním? Athoro-

va teorie není neměnná. To není žádná teorie a vždycky je v ní místo

k vylepšení. Není to tak? Vědci řeší problémy tak, že se postupně

přibližují k pravdě, to jsi mi řekl před delším časem a já jsem na to

nikdy nezapomněl. Nu, to znamená, že teorie jsou subjektem neustá-

lého zkoumání a modifikování, že ano? A když se eventuelně ukáže,

že nejsou ještě docela pravdivé, musí být přepracovány v něco, co

pravdě více odpovídá. Je to tak, Beenayi? Je to tak?“

Beenay se opět roztřásl. Byl velice bledý.

„Můžeš mi objednat další drink, Theremone?“

„Ne. Poslouchej mne: je toho víc. Říkal jsi, že máš strach o

Athora – je starý. Předpokládám, že má dost křehké zdraví – proto

nemáš to srdce říci mu, že jsi v jeho teorii nalezl vadu. Dobře. To se

dá brát jako slušné a jemné stanovisko. Ale přemýšlel jsi o tom, co se

stane dál? Jestliže je výpočet oběžné dráhy Kalgaše tak zajímavý,

může kdokoli dříve či později narazit na tutéž chybu v Athorově teo-

rii a pak jiná osoba nebude nijak taktní v tom, jak to Athorovi říci,

jako ty. Může to být Athorův protivník z oboru, nějaký jeho otevřený

nepřítel – každý vědec má nepřátele, to jsi mi říkal před časem. Ne-

bude proto lepší jít k Athorovi a říci mu, jemně a opatrně, co jsi ob-

jevil, než když to jednoho rána najde v Chroniclu?“

„Ano,“ zašeptal Beenay. „Máš úplnou pravdu.“

„Půjdeš k němu, že?“

„Ano. Ano. Udělám to, domnívám se.“ Beenay stiskl rty. „Cítím

se strašně uboze, Theremone. Cítím se jako vrah.“

„Vím, jak ti je. Ale není to Athor, koho budeš zabíjet, ale chybná

teorie. Chybné teorie nemohou počítat s tím, že přetrvají. Dlužíš to

Athorovi a kromě toho sám sobě, musíš dovolit pravdě, aby vyšla

najevo.“ Theremon váhal. Náhle ho napadla nová myšlenka. „Jistě,

to je jedna z dalších možností. Jsem pouze laik, jak víš, a ty se mi

budeš pravděpodobně smát. – Existuje určitá šance, že Univerzální

teorie gravitace může být navzdory všemu správná a že počítačové

výsledky orbity Kalgaše jsou také správné a že může být odpovědný

Strana 55 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

za rozpor ve tvých výsledcích nějaký další naprosto neznámý fak-

tor?“

„Předpokládám, že může,“ pronesl Beenay plochým, deprimova-

ným tónem. „Ale jak jednou vytáhneš s mysteriózními neznámými

faktory, začneš se pohybovat směrem k oblasti fantazie. Dám ti pří-

klad. Řekněme, že tam je neviditelné sedmé slunce – je dáno hmot-

ností, užitou gravitační silou, ale my ho prostě nemůžeme vidět. Do-

kud nevíme, že zde je, nemůžeme ho zahrnout do našich gravitačních

výpočtů a tak rovnice, které dostáváme, jsou nesmyslné. Takhle to

míníš?“

„Nu, proč ne?“

„Proč ne potom pět neviditelných sluncí? Proč ne padesát? Proč

ne nějaký neviditelný obr, který strká planety sem tam podle svých

vrtochů? Proč ne obrovský drak, jehož dech odchyluje Kalgaš stra-

nou z jeho řádné cesty? Nemůžeme to vyvrátit, že ano? Když začneš

s proč ne, Theremone, začne být možné cokoli a pak nic nedává

smysl. Alespoň ne pro mne. Mohu používat jen to, co skutečně znám.

Můžeš mít pravdu, že je zde nějaký neznámý faktor a že tedy gravi-

tační zákony nejsou chybné. Skutečně v to doufám. Ale nemohu na

tomto základě dělat seriózní práci. Vše, co mohu dělat, je jít k Atho-

rovi, jak vím – a to ti slibuji – a říci mu, co mi sdělil počítač. Neod-

vážím se jemu nebo komukoli navrhnout, že dávám vinu za celý ten

zmatek až dosud neobjevenému ‚neznámému faktoru‘. Jinak bych

vypadal jako blázen stejně jako Apoštolova Plamenů, kteří se hlásí

ke všem známým druhům mystických objevů. – Theremone, teď

skutečně chci ten další drink.“

„Ano. V pořádku. A hovořme o Apoštolech Plamenů…“

„Vzpomínám si, že ode mne chceš stanovisko.“ Beenay si una-

veně Přejel rukou přes obličej. „Ano. Ano. Nemohu tě zklamat. Dnes

večer jsi mi obrovsky pomohl. – Co teď přesně říkají Apoštolově?

Zapomněl jsem.“

„Byl to Mondior 71,“ řekl Theremon. „Jejich Velký vznešený

Mumbo – Jumbo*1. Co řekl, bylo myslím, tohle – že je velice blízko

1 pozn. překladatele - božstvo uctívané různými africkými kmeny, předmět pověrečného uctívání

Strana 56 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

čas, kdy bohové zamýšlejí očistit svět od hříchu a že může vypočítat

přesný den, přesnou hodinu, kdy přijde konec.“

Beenay zaúpěl. „Tak co je na tomhle nového? Není to to, co hlá-

sá už po léta?“

„Ano, ale teď začal zacházet do mnohem barvitějších detailů.

Apoštolové zastávají názor, jak víš, že to nebude poprvé, co má být

svět zničen. Oni učí, že bohové záměrně stvořili lidstvo nedokonalé,

jako test, a že nám dávají jediný rok – jeden z jejich božích roků, ne

jeden z našich krátkých – ve kterém se máme vyvinout. To údobí

nazývají Rokem zbožnosti a je dlouhý přesně dva tisíce a čtyřicet

devět našich let. Znova a znova, když končí Rok zbožnosti, bohové

objeví, že jsme ještě špatní a hříšní a tak zničí svět tím, že sešlou ze

svatých míst na obloze nebeské plameny, které jsou známy jako

Hvězdy. Tak nějak to Apoštolově tvrdí.“

„Hvězdy?“ řekl Beenay. „Míní tím slunce?“

„Ne, Hvězdy. Mondior říká, že Hvězdy jsou něco výrazně roz-

dílného od šesti sluncí – nevíš snad o téhle látce něco, Beenayi?“

„Ne. Proč, pro všechno na světě, zrovna já?“

„No, v každém případě, když skončí Rok zbožnosti a na Kalgaši

se nic nezlepší, řekněme morálně, tyhle Hvězdy na nás pustí nějaký

druh svatého ohně a zničí nás. Ale po všechen čas jsou bohové milo-

srdní; nebo alespoň jejich část: pokaždé, když je svět zničen, boží

laskavost převládne nad jejich přísností a lidstvu je dána další šance.

A tak zbožnost přeživších je zachrání od vyhlazení a je stanoven no-

vý konečný termín: lidstvu je dáno dalších dva tisíce a čtyřicet devět

let, aby napravilo své špatné způsoby. Ten čas je opět blízko, říká

Mondior. Již uplynulo dva tisíce a čtyřicet osm let od předešlého

kataklyzmatu. Za nějakých čtrnáct měsíců všechna slunce zmizí a

tyto škaredé Hvězdy, z nichž padne dolů plamen z černé oblohy, vy-

mažou hříchy. Bude to přesně devatenáctého theptaru příštího roku.“

„Čtrnáct měsíců,“ řekl zadumaně Beenay. „Devatenáctého

theptaru. Je velice přesný, že ano? Předpokládám, že také zná přesný

čas v tom dni, kdy se to stane.“

„Ano, je to tak, jak říkáš. Proto chci stanovisko od někoho spoje-

ného s Observatoří, přednostně od tebe. Mondiorovo poslední vyjád-

ření je, že přesná doba katastrofy může být vědecky vypočtena – že

Strana 57 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

to není jednoduše něco, co je pevně stanoveným dogmatem v Knize

odhalení, ale že to je subjekt téhož druhu výpočtů, který zaměstnává

astronomii když – když…“

Theremon zaváhal a odmlčel se.

„Když vypočítáváme oběžnou dráhu světa okolo sluncí?“ zeptal

se kysele Beenay.

„No, ano,“ řekl Theremon v rozpacích.

„Pak možná přes všechno zlé, naděje pro svět existuje, nemohou-

li Apoštolova odvést lepší práci, než děláme my.“

„Potřebuji tvé stanovisko, Beenayi.“

„Ano. Dostaneš ho.“ Přinesli jim další drinky. Beenay sevřel ru-

ku okolo sklenky. „Zkusím tohle,“ řekl po chvíli. „Základním úko-

lem vědy je oddělit pravdu od nepravdy, s nadějí na odhalení způso-

bu, jak skutečně vesmír funguje. Dávat pravdy do souvislosti s ne-

pravdami, to není to, co si my na Univerzitě představujeme jako vě-

decký způsob. Nyní jsme schopni předpovědět pohyby sluncí na ne-

besích, to ano – ale jen když použijeme náš nejlepší počítač. Nejsme

žádní kouzelníci, a nikdy jsme nedokázali předpovědět příchod bohů.

Ani nikdy nebudeme, obávám se. – Jaké to je?“

„Perfektní,“ řekl Theremon. „Podívej, jestli to dobře podám.

‚Hlavní úkol vědy je oddělit pravdu od nepravdy, s nadějí na – na… ‘

co přijde dál, Beenayi?“

Beenay opakoval celou myšlenku slovo po slovu, jako kdyby se

ji učil hodiny předtím nazpaměť.

Pak vypil svůj třetí drink jediným dlouhým překvapivým douš-

kem.

A pak se postavil, poprvé za celý večer se usmál a padl tváří k

zemi.

9

Oči Athora 77 se zúžily a on zkoumal malý svazek výpisů leží-

cích před na stole, jako kdyby to byly mapy kontinentů, o jejichž

existenci neměl nikdo ponětí.

Byl úplně klidný. Byl sám překvapený, jak je klidný.

Strana 58 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Velmi zajímavé, Beenayi,“ řekl pomalu. „Velmi, velmi zajíma-

vé.“

„Samozřejmě, pane, je tady ještě možnost, že jsem pouze udělal

nějakou rozhodující chybu v základních předpokladech a pak Yimot

a Faro také…“

„Všichni tři jste zadali své základní postuláty chybně? Ne, Bee-

nayi. To si nemyslím.“

„Chtěl jsem jen naznačit, že taková možnost existuje.“

„Prosím,“ řekl Athor. „Nech mne přemýšlet.“

Bylo to v polovině odpoledne. Onos zářil na obloze v takové

nádheře, že to bylo viditelné přes vysoká okna Observatoře. Dovim

byl stěží zřetelný, malá rudá tvrdá tečka světla vysoko na severu me-

ridiánu.

Athor se probíral papíry, pohyboval jimi zas a zas po desce stolu.

A znovu je přemístil. Je těžké brát tohle lehce, pomyslel si. Beenay

byl jedním z těch, kteří věděli, jak to pro něj bude těžké; sám se s tím

vyrovnával velice těžko.

Snad jsem šokovaný, dohadoval se Athor.

„Navíc zde, pane, mám oběžnou dráhu Kalgaše, která souhlasí s

obecně přijímaným kalendářním výpočtem. A tady, na výpisu, máme

předpověď obecné dráhy, kterou nový počítač…“

„Prosím, Beenayi. Říkal jsem, že chci přemýšlet.“

Beenay přikývl. Athor se na něj usmál. Udělat to nebyla pro

Athora nijak lehká věc. Strašlivý šéf Observatoře, vytáhlý, tenký,

impozantně vyhlížející muž s hustými vlasy, který už předtím sám

natolik vklouzl do role Prostého Giganta Vědy, že bylo pro něj ob-

tížné se přemoci a ukázat obvyklou lidskou reakci. Ve skutečnosti to

bylo pro něj těžké i proto, že byl tady v Observatoři, kde na něj

kdekdo pohlížel jako na nějakého poloboha. Doma, se svou ženou,

dětmi, obzvlášť s hlučným stádečkem vnoučat, to bylo jiné.

Tak Univerzální teorie gravitace není zcela správná?

Ne! Ne, to je nemožné! Každá částečka jeho zdravého rozumu

proti této myšlence protestovala. Koncept Univerzální teorie gravita-

ce byl základem k porozumění struktuře vesmíru, tím si byl Athor

jist. To Athor věděl. Byla tak ryzí, tak logická, tak krásná – to je ne-

spravedlivé.

Strana 59 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Zrušit Univerzální teorii a celá logika vesmíru se změní v chaos.

Nepředstavitelné, nepředpokládané.

Ale tyhle cifry – tyhle zatracené výpisy Beenayových…

„Vidím, že jste rozzlobený, pane,“ zabrebentil znovu Beenay, „a

mohu vám říci, že to umím pochopit – vím, jak vás to muselo zasáh-

nout – každý by byl rozčilený, kdyby jeho celoživotní dílo bylo takto

ohroženo“

„Beenayi…“

„Teď mě nechte mluvit, pane, tohle jsem vám nemusel dnes ráno

přinést. Vím, že jste na mne rozzuřený, že jsem s tím sem přišel, ale

mohu říci, že jsem předtím o tom dlouho a těžce přemýšlel. Co jsem

skutečně chtěl udělat, bylo, všechno zničit a zapomenout, že jsem

někdy začal na tomhle pracovat. Zděsilo mne to, co jsem objevil, co

dělám, a byl jsem nešťastný, že jsem někým, kdo…“

„Beenayi,“ řekl Athor svým nejzlověstnějším hlasem. „Ano,

jsem na tebe rozzuřený. Ale ne z toho důvodu, který ty myslíš.“'

„Pane?“

„Za prvé, jsem rozzlobený proto, že tady takhle nesmyslně žva-

níš, když všechno, co chci, je sedět a tiše pracovat na tom, co nazna-

čují papíry, které jsi mi předložil. Za druhé, a to je důležitější, jsem

naprosto uražený, že jsi mohl jen na moment váhat přinést mi svoje

závěry. Proč jsi s tím čekal tak dlouho?“

„Včera jsem dokončil druhé přezkoumání.“

„Včera! Tak jsi tu měl být včera! Skutečně míníš vážně, Beenayi,

že jsi skutečně pomýšlel tohle všechno zapřít? Že prostě někam své

výsledky vyhodíš a nic neřekneš?“

„Ne, pane,“ řekl nešťastně Beenay. „Nikdy jsem na to nepomys-

lel vážně.“

„No, zaplať pánbůh. Řekni mi, člověče, ty jsi si myslel, že jsem

tak nadšený svou vlastní krásnou teorií, že bych chtěl, aby jeden z

mých nejnadanějších společníků přede mnou schoval nepříjemnou

zprávu, že mám v teorii vadu?“

„Ne, pane. Samozřejmě, že ne.“

„Tak proč jsi sem nepřišel v tu chvíli, kdy jsi si byl už zcela jistý,

že máš pravdu?“

Strana 60 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Protože – protože, pane…“ Beenay vypadal, jako kdyby se

chtěl propadnout do koberce. „Protože jsem věděl, jak vás to rozruší.

Protože jsem myslel, že můžete – že můžete být tak rozrušený, že to

ovlivní vaše zdraví. Tak jsem se držel zpátky, promluvil jsem s příte-

lem, promyslel jsem svoji pozici v celé věci a přišel na to, že nemám

jinou možnost, než vám říci, že Univerzální teo…“

„Tak ty jsi skutečně předpokládal, že mám raději svoji teorii než

pravdu, ha?“

„Ach, ne, ne, pane!“

Athor se opět usmál a tentokrát na to nemusel vynaložit žádné

úsilí. „Ale mám, ty to víš. Jsem člověk jako kdokoli jiný. Univerzální

teorie gravitace mi přinesla všechny vědecké pocty, které může tato

planeta nabídnout. To je můj pas na nesmrtelnost, Beenayi. Ty to víš.

A mít před očima možnost, že teorie je špatná – och, to je silný otřes,

Beenayi, to mě vrátilo zpět na zem. Nebuďme na omylu. Samozřej-

mě, stále si myslím, že moje teorie je správná.“

„Pane?“ řekl Beenay, zcela očividně vyděšený. „Ale já jsem to

opět a opět a opět kontroloval, a…“

„Ach, tvoje závěry jsou také správné, tím jsem si jist. Že byste ty

a Faro a Yimot mohli udělat stejnou chybu – ne, ne, už jsem jednou

řekl, takovou možnost nevidím. Ale co tedy můžete nabídnout, aby

to Univerzální teorii nesvrhlo?“

Beenay chvíli mrkal. „Nesvrhlo?“

„Ovšem,“ řekl Athor a pomalu začal zvládat situaci. Cítil se nyní

mnohem radostněji. Když začal hledat pravdu, cítil klid, na rozdíl od

neskutečného smrtícího chladu prvních momentů. „Co potom říká

Univerzální teorie gravitace? Že všechna tělesa ve vesmíru se snaží

působit na všechna další tělesa úměrně hmotnosti a vzdálenosti. A co

jsi se pokusil dokázat užitím Univerzální teorie při výpočtu oběžné

dráhy Kalgaše? Jak působí faktory gravitačního účinku, kterými nej-

různější astronomická tělesa působí na náš svět při jeho cestě okolo

Onosu. Není to tak?“

„Ano, pane.“

„Nu, pak není nutno zamítnout Univerzální teorii gravitace, ale-

spoň v tomto bodě. Co musíme udělat, můj příteli, je prostě znovu

analyzovat naše znalosti o vesmíru a zjistit, zda jsme nepominuli

Strana 61 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

něco, co mělo figurovat v našich výpočtech – nějaký záhadný faktor,

který nám byl zcela neznámý, působí gravitační silou na Kalgaš a

není vzat v úvahu.“

Beenayovo obočí se děsivě zvedlo. Civěl na Athora s výrazem

naprostého údivu.

Pak se začal smát. Nejprve se snažil smích udusit sevřením čelis-

tí, ale on mu neustále unikal, přinutil ho vydávat přidušený trhavý

kašel; a pak si Beenay připlácí obě ruce na ústa, aby zadržel příval

veselí.

Athor ohromeně zíral.

„Neznámý faktor!“ vyprskl Beenay po chvíli. „Drak na obloze!

Neviditelný obr!“

„Draci? Obři? O čem to mluvíš, chlapče?“

„Včera večer – Theremon 762 – ach, pane, je mi to líto, skutečně

líto.“ Beenay zápasil, aby získal znovu sebevládu. Svaly se mu v

obličeji svíjely, silně mrkal a lapal po dechu; na chvíli se odvrátil a

když se otočil zpět, byl to znovu on. Zahanbeně řekl: „Včera večer

jsem si dal pár drinků s Theremonem 762 – víte, dělá úvodníky do

novin – a řekl mu něco o tom, co jsem objevil a jak je pro mne ne-

lehké přinést vám výsledky.“

„Ty ses setkal s novinářem?“

„Je velice důvěryhodný. Je to můj dlouholetý přítel.“

„Všichni jsou ničemové, Beenayi. Věř mi.“

„Tenhle ne, pane. Znám ho a vím, že by mi nikdy čímkoli neu-

škodil ani mne neurazil. Ve skutečnosti mi Theremon dal výbornou

radu. Součástí té rady bylo, že nezbytně musím jít sem k vám, což

jsem učinil. Ale také mi poskytl určitou naději, víte, určitou útěchu –

řekl tutéž věc jako vy, že možná tady funguje nějaký ‚neznámý fak-

tor‘ – to je jeho přesný výraz – který zmátl naše výpočty oběžné

dráhy Kalgaše. Já se smál a řekl mu, že by bylo zbytečné vytasit se s

neznámými faktory, to že by bylo snadné řešení. Navrhl jsem – sa-

mozřejmě sarkasticky – že jestli počítáme s takovouhle nějakou hy-

potézou, pak si můžeme rovnou říci, že to byl nějaký neviditelný obr,

který vystrčil Kalgaš z jeho oběžné dráhy, nebo že to udělal dech

obrovského draka. A teď vy, pane, použijete tentýž argument – ne

Strana 62 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

laik jako Theremon, ale největší astronom světa! – Víte, jak směšně

se cítím, pane?“

„Myslím, že vím,“ řekl Athor. Záležitost ho začala zmáhat. Pro-

hrábl si rukou imponující bílou hřívu a podíval se na Beenaye se

směsí podráždění a soucitu. „Měl jsi pravdu, když jsi svému příteli

řekl, že vymýšlení fantazií k objasnění problému není příliš užitečné.

Ale náhodné nápady laika občas bývají přínosem. Shrneme-li vše, co

víme, je tady nějaký neznámý faktor, který působí na oběžné dráze

Kalgaše. Musíme alespoň uvažovat o této možnosti, než hodíme teo-

rii přes palubu. Myslím, že to, co musíme použít, je Thargolův meč.

Víš, co to je, Beenayi?“

„Samozřejmě, pane. Princip ekonomiky myšlení*2. První ho

předložil starověký filozof Thargola 14, který řekl: ‚Musíme prohnat

meč jakoukoli hypotézou, která není nezbytně nutná, ‘ nebo tak ně-

jak.“

„Velmi dobře, Beenayi. Takovým způsobem jsem to vyučoval,

přesné znění je: ‚Jestliže můžeme nabídnout několik hypotéz, musíme

podrobit předmět úvah nejkomplexnějším úderům našeho meče. ‘

Máme hypotézu, že Univerzální teorie gravitace je chybná, a proti ní

hypotézu, že jsi mohl vynechat nějaký neznámý a snad nepoznatelný

faktor, když jsi prováděl výpočty oběžné dráhy Kalgaše. Jestliže ak-

ceptujeme první hypotézu, pak se vše, co jsme si mysleli, že známe o

uspořádání vesmíru, změní v chaos. Pokud budeme akceptovat dru-

hou hypotézu, musíme udělat vše pro odhalení neznámého faktoru a

základní řád věcí je zachován. Je trochu jednodušší nalézt něco, co

může znamenat vyhlídku na to, že přijdeme s novým úplným záko-

nem ovládajícím pohyby velmi hmotných těles. Tak hypotéza, že

gravitační teorie je chybná, padla před Thargolův meč a my můžeme

začít naše zkoumání prací na jednodušším vysvětlení problému. Hm,

Beenayi? Co tomu říkáš?“

Beenay jen zářil.

„Takže jsem nakonec Univerzální teorii nesvrhl!“

„V každém případě ještě ne. Skutečně jsi získal místo v historii

vědy, ale ještě nevím, zda jako ničitel nebo jako objevitel. Modleme

2 Pozn. překl. - z logiky: pravidlo o zbytečném nerozšiřování počtu příčin nějakého jevu.

Strana 63 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

se, aby to bylo to druhé. A teď nás čeká velice obtížné přemýšlení,

mladý muži.“ Athor 77 zavřel oči a otřel si čelo, které ho začínalo

bolet. Pochopil, že už je to dost dlouho, co dělal skutečnou vědu. Po

minulých osm nebo deset let byl zaměstnán převážně administrativ-

ními záležitostmi Observatoře. Ale mysl, která vyprodukovala Uni-

verzální teorii gravitace, může ještě ukrývat myšlenku nebo dvě, kte-

ré v ní zbývají, říkal si. – „Nejdříve se zblízka podívám na ty tvoje

výpočty,“ řekl. „A pak, předpokládám, že se důkladně podívám na

svoji vlastní teorii.“

10

Hlavním stanem Apoštolů Plamene byla štíhlá, ale nádherná věž

z blýskavého zlatavého kamene, vyrůstající jako zářící oštěp blízko

řeky Seppitan, v exkluzivní Birigamské čtvrti v Saro City. Tahle vy-

sokánská věž, pomyslel si Theremon, musí být jednou z nejcenněj-

ších věcí skutečné zástavby v celém hlavním městě. Předtím to nikdy

neměl na zřeteli, ale Apoštolově museli být nesmírně bohatá skupina.

Měli vlastní rozhlasovou a televizní stanici, vydávali časopisy a no-

viny a vlastnili tuto obrovskou věž. A také zřejmě řídili všechny dru-

hy dalších aktivit, které byly méně viditelné než jejich vlastní. Divil

se, jak to bylo možné. Hrstka fanatických puritánských mnichů? Jak

mohli soustředit do svých rukou kontrolu nad sty milióny kreditů?

Ale, jak si uvědomil, přímočarými stoupenci Mondiora a jeho

Apoštolů byli takoví průmyslníci jako Bottiker 888 a Vivin 99. Ne-

bylo by pro něj překvapením, kdyby se dozvěděl, že muži jako Botti-

ker a Vivin a ostatní jim podobní byli mocnými přispěvateli do po-

kladny Apoštolů.

A kdyby ta organizace byla jen z desetiny tak stará, jak prohla-

šovali, že je – deset tisíc let říkali! – a jestliže svoje peníze během

staletí investovali rozumně, nelze ani přibližně odhadnout, čeho

Apoštolové mohli spojením zájmů dosáhnout, pomyslel si Theremon.

Mohou být bilionáři. Mohou tajně vlastnit polovinu Saro City.

Stálo by za to do toho proniknout, řekl si.

Strana 64 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Vstoupil obrovskou vstupní halou s ozvěnou v přízemí velké vě-

že a civěl dokola s bázlivou úctou. Nikdy předtím tady nebyl a slyšel,

že je to mimořádně bohatá budova, jak zevnitř, tak zvenku. Ale nic z

toho ho nepřipravilo na realitu této kultovní stavby.

Lesklá mramorová podlaha vykládaná tuctem zářících barev se

rozkládala do nekonečna. Stěny byly pokryty třpytivě zlatými mo-

zaikami v abstraktních vzorech. Zdvihaly se ke klenutému oblouko-

vitému stropu. Svícny spletené ze zlata a stříbra vrhaly na všechno

mihotavý déšť jasu.

Na opačném konci haly Theremon postřehl něco, co vypadalo

jako model celého vesmíru. Byl elegantní a zdálo se, že je úplně celý

z drahých kovů a klenotů: nesmírné vznášející se koule, které vypa-

daly, že představují šest sluncí, visely ze stropu na neviditelných

drátech. Každá vrhala jiné tajuplné světlo: zlatavý paprsek největší z

nich, která musela představovat Onos, kalné rudé žhnutí z koule Do-

vimu, studené tvrdé modrobílé ze dvojice Tana a Sithy a jemné bílé

světlo z Patry a Treye. Sedmá koule musí být Kalgaš. Obíhala kolem

ostatních jako volně plovoucí balón, barvy se měnily, jak se měnilo

světlo sluncí, dopadající na jeho povrch.

Jak tak Theremon stál a civěl, celý udivený, hlas, přicházející ja-

koby odnikud, řekl: „Mohli bychom znát vaše jméno?“

„Jsem Theremon 762. Mám schůzku s Mondiorem,“

„Ano. Prosím, vejděte do místnosti přímo po vaší levici, There-

mone 762.“

Žádnou místnost po své levici neviděl. Ale pak se část mozaikou

zdobené zdi nehlučně odsunula a odhalila malý oválný pokoj, spíše

předpokoj než místnost. Zelené sametové závěsy kryly zdi a jedno-

duchá jantarová deska poskytovala osvětlení.

Pokrčil rameny a vešel. Najednou se za ním dveře zavřely a on

cítil jasný vjem pohybu. To nebyl pokoj, to byl výtah! Stoupá. Tím si

je jist. Velmi pomalu stoupá výš a výš a výš. Trvalo snad polovinu

věčnosti, než se výtah zastavil a dveře se ještě jednou odsunuly.

Čekala na něj černě zahalená postava. „Šel byste tudy, prosím?“

Krátká úzká chodba vedla do něčeho, co připomínalo čekárnu, kde

rozměrný portrét Mondiora 71 zabíral většinu celé jedné stěny. Jak

Theremon vstoupil, obraz vypadal jako prozářený a podivně živý,

Strana 65 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

takže Mondiorovy tmavé, hluboké oči na něj cize hleděly a přísná

tvář Velkého Apoštola nabývala světélkující vnitřní zář, která ho

činila téměř krásným, ovšem poněkud nelítostným způsobem.

Theremon se cítil výrazem portrétu téměř zmrazený. Odolná my-

sl novináře nebyla ještě nikdy vystavena tak denervujícímu zážitku.

Za chvilku bude hovořit s velmi mocnou osobou. Mondior v rádiu

nebo v televizi, to byla jedna věc – jen nějaký bláznivý kazatel hlása-

jící absurdní poselství – ale Mondior ve skutečnosti – tento portrét

naznačoval, že budí obdiv a strach, hypnotizuje, je mystikem – to

bude zcela jiná osobnost. Theremon sám sebe varoval, aby byl na

stráži.

Černě oděný mnich řekl: „Kdybyste vstoupil dovnitř, prosím.“

Zeď nalevo od portrétu se otevřela. Pracovna vypadala prázdná,

bez výzdoby, jako cela, nic v ní, jen holý stůl s jednoduchou deskou

z leštěného kamene a nízkým křeslem, vyřezaným z kusu nějakého

neobvyklého červeného dřeva se šedými stříkanci po celé ploše. Za

stolem seděl muž se zřejmou silou a autoritou, oblečený v černém

apoštolském hávu s rudým lemováním kolem kápě.

Byl velice působivý. Ale nebyl to Mondior 71.

Mondior, podle jeho fotografií a podle televizních relací, byl pět-

ašedesátiletý nebo sedmdesátiletý muž, s intenzívní aureolou muž-

nosti. Jeho vlasy byly husté a zvlněné, černé, místy bíle prokvetlé a

měl plnou, masitou tvář, široká ústa, velký nos, husté obočí černé

jako uhel, tmavé, neúprosné oči. Ale tento člověk byl mladý, ještě

ani ne čtyřicetiletý a také vypadal mužný a plný síly, ale zcela jiným

způsobem: byl velmi hubený, s ostrou úzkou tváří a s přísnými, pev-

ně semknutými rty. Vlasy, vlnící se mu přes ramena na kápi, byly

podivně cihlově rudé, oči studené, neskutečně modré.

Nepochybně byl tento muž v jejich organizaci nějaký vysoký

funkcionář. Ale Theremon měl schůzku s Mondiorem.

Ještě dnes ráno byl rozhodnut, jakmile dopsal článek o posled-

ním vystoupení Apoštolů, že musí tento mystický kult poznat blíž.

Všechno, co kdy řekli, mu připadalo jako nesmysl, samozřejmě, ale

začínalo to vypadat jako zajímavý nesmysl, o kterém stojí za to na-

psat nějaké podrobnosti. Jak nejlépe se o nich něco dozvědět, než jít

přímo za nejvyšší osobou? Nepředpokládal, že je to možné. Ale k

Strana 66 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

jeho překvapení mu řekli, když zatelefonoval, že může mít audienci

u Mondiora týž den. Vypadalo to příliš jednoduše.

Teď začínal chápat, že to bylo příliš jednoduché.

„Jsem Folimun 66,“ řekl muž s ostře řezanou tváří příjemným

měkkým hlasem bez jakéhokoliv Mondiorova podmanivého buráce-

ní. Přesto to byl, jak Theremon okamžitě pochopil, hlas někoho, kdo

byl zvyklý poroučet. „Jsem pobočník pro styk s veřejností pro zdejší

oblast naší organizace. Bude mi potěšením odpovědět na jakékoliv

otázky, které mi můžete položit.“

„Měl jsem schůzku s Mondiorem osobně,“ řekl Theremon.

Oči Folimuna 66 neprozrazovaly žádnou známku překvapení.

„Můžete o mně uvažovat jako o hlasu Mondiora.“

„Pochopil jsem, že to bude osobní audience.“

„To také je. Cokoli mi řeknete, je sdíleno Mondiorem; cokoli

přichází ode mne, jsou slova Mondiorova. Tak to musíte pochopit.“

„Nicméně, bylo mi slíbeno, že mohu počítat s rozhovorem s

Mondiorem. Mohu nepochybně přijmout to, co mi řeknete, za smě-

rodatné, ale není to právě informace, na kterou jsem čekal. Chtěl

jsem si vytvořit nějaký názor, jakým člověkem je Mondior, jaká jsou

jeho stanoviska na další věci kromě proroctví zkázy světa, co si mys-

lí o…“

„Mohu pouze opakovat, co jsem již řekl,“ prohlásil Folimun,

skoče mu klidně do řeči. „Můžete o mně uvažovat jako o hlasu Mon-

diora. Jeho Jasnost nebude schopna se dnes s vámi osobně setkat.“

„Pak bych dal raději přednost jinému dni, kdy Jeho Jasnost bu-

de…“

„Dovolte mi vás informovat, že Mondior vám nikdy neposkytne

osobní rozhovor. Nikdy. Práce Jeho Svatosti je velice naléhavá, nyní,

když mezi námi a Dobou Plamenů stojí jen pár měsíců.“ Folimun se

náhle usmál neočekávaným vřelým úsměvem, snad zamýšlel trochu

smazat dojem z melodramatického znění fráze „Doba Plamenů.“

Téměř jemně řekl:

„Mohu soudit, že je to nedorozumění, že jste nepochopil, že bu-

dete mít schůzku s Mondiorovým mluvčím, nikoli osobně s Nejvyš-

ším Apoštolem. Ale jinak to nejde. Ale pokud nechcete mluvit se

mnou, nu, lituji, že jste sem dnes šel marně. Já jsem ale ten nejuži-

Strana 67 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

tečnější zdroj informací, který zde můžete najít, teď nebo kdykoli

jindy.“

Opět se usmál. Byl to úsměv muže, který by klidně a bez omluvy

zavřel Theremonovi dveře před nosem.

„No, dobrá,“ řekl Theremon po minutě nebo dvou uvažování.

„Vidím, že nemám jinou volbu. Buď dostanu vás nebo nikoho. V

pořádku: hovořme. Kolik času mám?“

„Tak mnoho, kolik chcete, nicméně toto první setkání bude stej-

ně dost krátké. A také,“ – neočekávaně se usmál, téměř zlomyslně –

„musíte mít na paměti, že máme dohromady pouze čtrnáct měsíců. A

já mám na práci během této doby mnoho dalších věcí.“

„To si dovedu představit. Čtrnáct měsíců, říkáte? A co pak?“

„Pak předpokládám, že jste nečetl Knihu Odhalení.“

„Skutečně nikdy.“

„Dovolte mi tedy.“ Folimun vytáhl tenký načervenalý svazek z

nějakého šuplíku jeho zdánlivě prázdného stolu a přisunul ho před

Theremona. „To je pro vás. Doufám, že v něm naleznete mnoho po-

učení. Zatím mohu stručně shrnout téma, které, jak se zdá, vás velice

zajímá. Přesně čtyři sta osmnáct dní ode dneška – abychom byli úpl-

ně přesní, příštího devatenáctého theptaru – dojde k velké změně

našeho pohodlného, známého světa. Šest sluncí vstoupí do Jeskyně

Tmy a zmizí, Hvězdy nám přinesou poselství a celý Kalgaš bude

pokryt plameny.“

Řekl to jakoby nic. Jako by hovořil o tom, že zítra přijde déšť,

nebo jako kdyby předpokládal, že v Městské botanické zahradě příští

týden rozkvete vzácná rostlina. Šest sluncí vstoupí do Jeskyně Tmy.

Celý Kalgaš se pokryje plameny. Hvězdy.

„Hvězdy,“ řekl nahlas Theremon. „A čím by mohly být ve sku-

tečnosti?“

„Jsou nástroji božími.“

„Mohl byste upřesnit, co tím myslíte?“

„Povaha Hvězd nám bude více než bohatě jasná,“ řekl Folimun

66, „až uplyne čtyři sta osmnáct dní.“

„Až skončí nynější Rok zbožnosti,“ řekl Theremon. „Příští rok,

devatenáctého theptaru.“

Folimun vypadal potěšeně. „Tak přece jste studoval naše učení.“

Strana 68 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Do určité míry. Poslechl jsem si pár Mondiorových projevů.

Vím o cyklu dvou tisíc a čtyřiceti devíti let – a o události, kterou na-

zýváte Dobou Plamenů. Domnívám se, že mi nemůžete poskytnout

jakýkoliv druh popisu tohoto děje.“

„Můžete nalézt popis v počátečních řádcích páté kapitoly Knihy

Odhalení. Ne, nemusíte to hledat: budu vám to citovat. ‚Z Hvězd sem

poté sestoupily Nebeské Plameny, byly posly příchodu božího, a kde

se plameny dotkly měst kalgašských, ta byla strávena do úplného

zničení, tak, že z člověka a práce člověčí nezbylo naprosto nic.‘ “

Theremon přikývl. „Náhlé děsivé kataklyzma. Proč?“

„To vědí bohové. Opět nás varovali před naší špatností a dali

nám rozpětí let, ve kterém se můžeme vykoupit. Toto rozpětí je to, co

nazýváme Rokem zbožnosti, ‚rok‘ dva tisíce a čtyřicet devět lidských

let dlouhý, to už víte. Nynější Rok zbožnosti je skoro u konce.“

A pak budeme všichni vymazáni z povrchu Kalgaše, myslíte?“

„Všichni ne. Ale většina ano: a naše civilizace bude zničena.

Těch pár, kteří přežijí, bude stát před nesmírným úkolem obnovy. To

je, jak jste byl již informován, smutný a stále se opakující cyklus

lidských událostí. To co bude způsobeno, nebude poprvé; lidstvo

opět neuspěje ve zkoušce boží. Už jsme byli svrženi do propasti více

než jednou a nyní jsme na okraji opětného zničení.“

Je zvláštní, pomyslel si Theremon, že Folimun nevypadá jako

naprostý blázen.

Až na tu zvláštní róbu mohl být pokládán za nějakou odrůdu

mladého obchodníka, sedícího v pěkné kanceláři – za úředníka, který

má na starosti žádosti a půjčky nebo za investičního bankéře. Byl

očividně inteligentní. Hovořil jasně a dobře, rázným přímým tónem.

Nikdy nekřičel ani neblouznil. Ale věci, které svým rázným, přímým

způsobem říkal, byly šíleným a nesmyslným žvaněním. Kontrast

mezi tím, co Folimun říkal, a způsobem, jakým to říkal, bylo těžké

přijmout.

Nyní tiše seděl a vypadal uvolněně. Čekal, až novinář vysloví

další otázku.

„Budu upřímný,“ řekl Theremon po chvilce. „Jako mnoho lidí

mohu jen obtížně přijmout vaše názory, které jsou mi zcela prostě

předkládány jako objev. Potřebuji solidní důkazy. Ale vy nám žádné

Strana 69 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

neukážete. Říkáte, že musíme věřit. To není žádný skutečný důkaz,

samozřejmě, to je jen to, co tvrdíte. My všichni máme věřit tomu, co

nám nabízíte, protože jste to všechno slyšeli od bohů a vy víte, že

vám bohové nelžou. Nicméně, můžete mi říci, proč bych vám měl

věřit? Samotná víra lidem jako já nestačí.“

„Proč myslíte, že to není důkaz?“ zeptal se Folimun.

„A je? Kromě vlastní Knihy Odhalení; a i ta je jen nepřímý dů-

kaz, a ten nemohu přijmout.“

„Víte, že jsme velice stará organizace.“

„Deset tisíc let, jak praví pověst.“

Krátký úsměv pronikl přes Folimunovy tenké rty.

„To je svévolná cifra, snad trochu zveličená pro větší efekt. Ve

skutečnosti můžeme, mezi námi, tvrdit, že nás lze vystopovat až do

starověku.“

„Pak tedy je vaše skupina dva tisíce let stará.“

„Minimálně o něco víc. Můžeme naši historii sledovat zpět do

času před minulým kataklyzmatem – takže jsme určitě starší než dva

tisíce a čtyřicet devět let. Pravděpodobně mnohem víc, ale nemáme o

tom žádný důkaz, respektive žádný druh důkazu, který byste byl

schopen přijmout. Myslíme, že Apoštolově mohli existovat mnoho

cyklů katastrof zpět, což možná naznačuje stáří více než šest tisíc let.

Ve skutečnosti to všechno napovídá, že jsme předkataklyzmatičtí.

Jako organizace tiše vyvíjíme aktivitu víc než jeden Rok zbožnosti.

A tak jsou naším majetkem informace, podávající tak vysoce speci-

fické detaily z katastrofy, že si ten příběh raději necháváme pro sebe.

Víme, co se stane, protože jsme informováni o tom, co se stalo před

dlouhým časem.“

„Ale vy nemůžete dokázat žádnou informaci, máte jen tvrzení.

Důkazy, důkazy.“

„Kniha Odhalení je tím, co světu nabízíme.“

Dokola a dokola a dokola. To nikam nevede. Theremon začal být

netrpělivý. Byl to všechno samozřejmě velký bluf. Cynický padělek,

snad vymyšlený k získání tučných kontribucí od naivních lidí jako

Bottiker a Vivin a ostatních bohatých občanů odhodlaných koupit si

únikovou cestu před smrtí. Navzdory očividně upřímnému vzhledu a

inteligenci mohl být Folimun buď ochotným spoluspiklencem v tom-

Strana 70 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

to obrovském podniku falešné fantazie, nebo jen jedním z mnoha

Mondiorem oklamaných.

„V pořádku,“ řekl novinář. „Předpokládejme pro tuto chvíli, že

příštího roku bude nějaký druh celosvětové katastrofy, o které má

vaše skupina předem podrobné znalosti. Co chcete, abychom skuteč-

ně dělali? Máme se shromáždit do vašich kaplí a prosit bohy, aby s

námi měli slitování?“

„Na to už je také příliš pozdě.“

„Je pak v co doufat? V tom případě, proč se ještě obtěžujete nás

varovat?“

Folimun se znovu usmál, tentokrát bez ironie. „Ze dvou důvodů.

Ano, jedním je, že chceme, aby lidé přišli do našich kaplí, ne ovšem

proto, že by mohli změnit boží úmysly, ale proto, aby se zabývali

věcmi morálky a každodenní slušnosti. Myslíme, že máme poselství,

které je pro svět v této době důležité! Ale druhý a důležitější je tento:

chceme přesvědčit lidi o realitě toho, co přichází, takže se budou

moci chránit. Nejhorší katastrofa může být odvrácena. Naše kroky

mohou předejít úplné destrukci civilizace. Plameny jsou nevyhnutel-

né, ano, lidská povaha je taková, jaká je – bohové hovoří, čas jejich

pomsty nastal – ale bez úplného šílenství a hrůzy budeme mezi těmi,

kdo přežijí. Jsem si jist, že my Apoštolově rozhodně budeme. Bude-

me zde, jako jsme mohli být předtím, abychom vedli lidstvo do no-

vého cyklu znovuzrození. A nabízíme naši ruku – s láskou, s pomocí,

komukoli, kdo ji chce přijmout. Kdo se s námi spojí k ochraně před

zmatkem, který opět přichází. Možná vám to zní bláznivě, Theremo-

ne? Zní to, jako kdybychom byli nebezpeční blázni?“

„Kdybych jen mohl přijmout vaše základní předpoklady…“

„Že Plameny přijdou příští rok? Přijmete. Přijmete. Co vám zbu-

de? Jen se musíte rozhodnout, zda to přijmout dlouho předtím, v pří-

padě, že to zvýší vaše naděje stát se jedním z přeživších, jedním z

ochraňovaných naším dědictvím, nebo jen zjistit v okamžiku de-

strukce, v okamžiku vaší vlastní agónie, že jsme celou dobu mluvili

pravdu.“

„Jsem zvědavý, co bude,“ řekl Theremon.

„Dovolte, abych doufal, že budete na naší straně ve dni, ve kte-

rém přijde závěr tohoto Roku zbožnosti,“ řekl Folimun. Náhle vstal a

Strana 71 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

nabídl Theremonovi ruku. „Měl bych nyní jít. Jeho Jasnost Nejvyšší

Apoštol mne očekává za pár minut. Ale jsem si jist, že spolu ještě

budeme hovořit. Za pár dní, nebo tak nějak, snad – pokusím se pro

vás dosáhnout dalšího setkání. Těším se opět na rozhovor s vámi.

Zvláštní, je to podivné, cítím, že vy a já jsme předurčeni k velmi

blízké spolupráci. Víte, máme mnoho společného.“

„Skutečně?“

„Ve věci víry ne. Ve věci touhy přežít – a pomoci přežít ostatním

– ano, samozřejmě to myslím takhle. Přichází čas, kdy vy a já se bu-

deme snažit navzájem se potřít, obávám se, a svoje síly spojíme k

boji, až přijde Tma. Jsem si tím jistý, skutečně.“

Má pravdu, pomyslel si Theremon. Bude lepší zmizet, než mě ta

černá róba obrátí na pravou cestu.

Ale nemělo cenu urazit Folimuna jakoukoli hrubostí. Jak se zdá-

lo, tenhle kult Apoštolů den ode dne narůstal. Theremon měl svůj

velký příběh, a Folimun byl zřejmě člověkem, na kterého se mohl v

tomto případě spolehnout.

Theremon vsunul kopii Knihy Odhalení do své diplomatky a

vstal.

„Zavolám vám za pár týdnů,“ řekl. „Až budu mít příležitost dů-

kladně si tohle prostudovat. Budu mít další otázky, na které se pak

budu chtít zeptat. – A třeba postoupíme dál, až zavolám, s mojí audi-

encí u Mondiora 71?“

Folimun se nenechal tak snadno nachytat. „Jak jsem vám už vy-

světlil, práce Jeho Jasnosti do Doby Plamenů je tak kritická, že ne-

bude schopen být přístupný takovým věcem, jako jsou osobní rozho-

vory. Je mi opravdu líto. Není způsob, jak bych to mohl změnit.“

Folimun napřáhl ruku. „Bylo mi potěšením.“

„A mně také,“ řekl Theremon.

Folimun se pousmál. „Ano, skutečně? Strávit půl hodiny rozho-

vorem s bláznem? Šílencem? Fanatikem? Kultistou?“

„Nevzpomínám si, že bych užil tato slova.“

„Ovšem nijak by mne neudivilo, kdybyste řekl, že jste na ně

myslel.“ Apoštol se na Theremona znova usmál svým zvláštním od-

zbrojujícím úsměvem. „V každém případě byste měl napůl pravdu.

Strana 72 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Já jsem fanatik. Předpokládám, že i kultista. Ale ne blázen. Ne šíle-

nec. A přeji si, abych nebyl. A vy také.“

Vyprovodil Theremona ven. Mnich, který mu dělal průvodce,

čekal za dveřmi a přivolal mu výtah.

Podivná půlhodina, pomyslel si novinář. A skutečně nebyla moc

plodná. Nicméně nějakým způsobem věděl o Apoštolech víc, než

když sem přišel.

Theremonovi už bylo jasné, že jsou to ztřeštění a pověrčiví mni-

ši. Prostě nemají ani co by se za nehet vešlo skutečného důkazu, že

svět očekává brzy nějaká obrovská katastrofa. Zda pouze bláznivě

klamou sami sebe nebo otevřeně podvádí ve snaze naplnit si vlastní

kapsu, to bylo něco, co ještě nedokázal rozhodnout.

Bylo to všechno pěkně zamotané. Cítil prvky fanatismu, puritán-

ství, záliby Apoštolů mu nebyly po chuti. A tak dál, a tak dál…

tenhle Folimun, ten jejich mluvčí, neočekávaně vypadal jako zajíma-

vá osoba. Byl inteligentní, výřečný – ještě svým způsobem racionál-

ní. Faktem je, že se zdálo, že má smysl pro humor, kterým příjemně

překvapoval, a okamžiky laskavosti. Theremon nikdy neslyšel o ma-

niakovi – nebo o fanatikovi – který byl schopen se v nejmenším sám

sobě posmívat. Tohle byla pravděpodobně celá role Folimunova pů-

sobení ve styku s veřejností: pokud Folimun toto jednání neplánoval

pro osoby jako byl Theremon, o kterých se dalo předvídat, že by se

jim zamlouvalo.

Buď opatrný, říkal si. Folimun tě chce využít.

Ale to bylo v pořádku. Měl v novinách vlivné postavení. Každý

ho chtěl využít.

No, pomyslel si Theremon, uvidíme, kdo koho využije.

Jeho kroky se ostře rozléhaly, jak rychle kráčel přes nesmírnou

halu hlavního stanu Apoštolů ven do jiskřivého tříslunečního odpo-

ledne.

A teď zpátky do kanceláře v Chroniclu. Hromadu zbožných ho-

din zasvětí studiu Knihy Odhalení; a pak bude čas začít přemýšlet o

zítřejším úvodníku.

Strana 73 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

11

Letní deštivé období bylo v plném proudu, když se Sheerin 501

odpoledne vrátil do Saro City. Buclatý psycholog přidal do kroku,

aby se dostal z dosahu ohromného lijáku, který změnil letiště bezmá-

la v jezero. Divoké poryvy větru horizontálně proháněly šedé přívaly

deště.

Šedé – šedé – všechno je šedé…

Slunce někde nahoře vypadala jako skvrny. To slabé mihotání na

západě byl zřejmě Onos a na druhé straně jsou náznaky studeného

světla Tana a Sithy. Ale oblačná pokrývka byla tak hustá, že den byl

nepříjemně tmavý. Znepokojivě tmavý pro Sheerina, který byl ještě –

navzdory tomu, co říkal svým hostitelům v Jongloru – neklidný pře-

trvávajícími účinky své patnáctiminutové jízdy Tunelem záhad.

Mohl odjet o deset dní dříve, než připustil Kelaritanovi a Cubel-

lovi, a mít od těchto lidí pokoj. Ale připadalo mu riskantní uzavřít se

před tímto nebezpečným problémem.

Asi tak po tři nebo čtyři dni Sheerin zakoušel dotyky, pouze do-

tyky klaustrofobie, která poslala tolik obyvatel Jongloru do psychiat-

rické léčebny. Byl v hotelovém pokoji, pracoval na zprávě, když náh-

le pocítil Tmu uzavřenou ve svém nitru a musel nutně v sobě nalézt

sílu vstát a vyjít na terasu nebo úplně opustit budovu a procházet se

hotelovou zahradou. Nutně? No, možná ne. Ale bylo to lepší. Sku-

tečně lepší. A často se potom cítil lépe.

Nebo usínal a pak k němu přicházela Tma. Přirozeně, v jeho

místnosti bylo světlo, když spal – nikdy bez něj nespal, neznal niko-

ho, kdo by spal bez něj – a od jízdy Tunelem si ještě vypomáhal

vlastním světlem, poprvé se mu nedostávalo baterií, přestože indiká-

tor ukazoval, že je v něm energie na šest měsíců. Takže si Sheerin

před spaním dával pozor, aby se přesvědčil, že jeho pokoj se nevrhne

do hlubiny beze světla, naprosté černě, skutečné a úplné Tmy. Pro-

bouzel se, třesoucí se, zpocený, přesvědčený, že byl ve Tmě, i když

přátelská záře světel plála po obou stranách jeho lůžka a naznačovala

mu, že je vše v pořádku.

Teď tedy vystoupil z letadla do této ponuré soumračné krajiny –

no, byl rád, že je doma, ale dal by přednost slunečnějšímu návratu.

Strana 74 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Musel zahnat lehké rozrušení – nebo snad ne tak lehké – když vstou-

pil do plexisklového, odporně ošlehaného průchodu, který byl nata-

žen od jeho letadla k letištní budově. Přál si, aby nemusel průchod

použít. Lepší je být volný, jako teď, pomyslel si Sheerin, i když jsem

úplně promočený. Lepší je být pod volnou oblohou, pod příjemným

světlem (jakkoli je teď slabé, jakkoli skryté za mraky) přátelských

sluncí.

Ale malátnost přecházela. Po chvíli se domáhal svých zavazadel,

rozradostněný skutečností, že je opět doma v Saro City a bude moci

triumfovat nad přetrvávajícími efekty jeho dotyku s Tmou.

Liliath 221 na něj čekala s vyzvednutými zavazadly poblíž jejího

auta. To také přispělo k tomu, že se cítil lépe. Byla to štíhlá, příjemně

vypadající žena na sklonku čtyřicítky, kolegyně z Psychologického

oddělení. Ačkoli její práce byla experimentální (zvířata v bludištích),

neodcizovalo ji to od něho. Znali se už deset nebo patnáct let. Dlou-

ho předtím se jí Sheerin zeptal, zda si ho vezme, dokud ještě byl typ

na ženění. Ale nechtěla, ani po té dlouhé době mu nechtěla dát odpo-

věď. Přesto jejich vztahy vypadaly, jako by byli zasnoubeni.

„Ke všemu jsem si vybral pěkně ubohý den k návratu domů…“

řekl, když vklouzl vedle ní, natáhl se a dal jí přátelský polibek.

„Trvá to už tři dny. A říkali, že tím budeme postižení víc než tři

dny, až do příštího Dne Onosu. Předpokládám, že se dřív všichni

utopíme. – Propána, jak jsi v Jongloru zhubl, Sheerine!“

„Ano? No, víš, seveřanské jídlo – opravdu nic pro můj jazyk…“

Neočekával, že to bude tak nápadné. Muž jeho objemu by měl

být schopen shodit deset nebo patnáct liber, aniž by to bylo na první

pohled viditelné. Ale Liliath měla vždycky ostrý zrak. A možná sho-

dil víc než deset nebo patnáct liber. Od Tunelu jídlo pouze zobe. On!

Bylo pro něj neuvěřitelné, jak málo jí.

„Vypadáš dobře,“ řekla. „Zdravě. Silně.“

„,Ano?“

„Ne, že bych si myslela, že musíš být hubený, teď už ne. Ale vů-

bec ti to nemůže uškodit. Tak jak jsi se bavil v Jongloru?“

„Dobře…“

„Viděl jsi Výstavu?“

Strana 75 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Ano. Báječná.“ Nedokázal vydolovat ani trochu nadšení. „Můj

bože, tenhle déšť, Liliath!“

„V Jongloru nepršelo?“

„Celou dobu bylo jasno a sucho. Bylo pěkně i cestou, když jsem

opustil Saro.“

„No, časy se mění, Sheerine. Víš, že nemůžeš doufat, že po celé

období šesti měsíců bude stejné počasí. S rozdílnou polohou sluncí v

bodě ekliptiky, který je v daném okamžiku nad východním obzorem,

a při způsobu, jak se polohy sluncí denně mění, nemůžeme předpo-

kládat, že se jednotlivé vzorky klimatu udrží delší dobu.“

„Nemůžu říct, jestli mluvíš spíš jako meteorolog nebo jako astro-

log,“ řekl Sheerin.

„Ani jeden ani druhý. Mluvím jako psycholog. – Nechceš mi říct

něco o svém výletě, Sheerine?“

Zaváhal.

„Výstava byla moc pěkná. Je mi líto, že jsi ji propásla. Ale větši-

nu času jsem tvrdě pracoval. Na severu to tou věcí, Tunelem záhad,

skutečně obrátili vzhůru nohama.“

„Je skutečně pravda, že v něm lidé umírali?“

„Pár. Ale většina byla traumatizovaná a dezorientovaná. Klaus-

trofobie. Hovořil jsem s několika oběťmi. Budou se měsíce zotavo-

vat. Pro některé to bude znamenat trvalou invaliditu. A přesto zůstal

Tunel týdny otevřený.“

„I když začaly problémy?“

„Nikdo se o to nestaral. Nejméně lidé, kteří řídili Výstavu. Ti se

hlavně starali o prodej lístků. A návštěvníci byli zvědaví na Tmu.

Zvědaví na Tmu, můžeš si to představit, Liliath? Nedočkavě se řadit,

aby mohli vystavit svůj rozum nebezpečí! Samozřejmě, všichni si

mysleli, že zrovna jim se nic špatného stát nemůže. A většině se také

nic špatného nestalo. Ale ne všem. – Prodělal jsem jízdu Tunelem.“

„Ty?“ řekla udiveně. „Jaké to bylo?“

„Nebezpečná věc. Mohli by mi zaplatit, kolik by chtěli, ale zno-

vu bych to neudělal.“

„Ale samozřejmě jsi vyšel v pořádku.“

„Samozřejmě,“ řekl pečlivě. „Můžu být také v pořádku, když

spolykám půl tuctu živých ryb. Ale není to nic, co bych si chtěl rád

Strana 76 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

zopakovat. Řekl jsem jim, aby ten svůj čertovský Tunel zavřeli. To

byl můj odborný posudek a myslím, že ho dodrží. My prostě nejsme

disponováni snést tmu tak dlouhou dobu, Liliath. Minutu, dvě, mož-

ná – pak se začneme psychicky lámat. Je to vrozená věc, jsem o tom

přesvědčen, milióny let evoluce nás tvarovaly takové, jací jsme. Tma

je v našem světě nepřirozenou věcí. A myšlenka prodávat ji lidem

jako zábavu…“ pokrčil rameny. „Nu, takový jsem měl výlet do Jong-

loru a teď jsem zpátky. Co se dělo na univerzitě?“

„Nic moc,“ odvětila Liliath. „Obvyklá drobná stupidní hašteření,

obvyklé fakultní schůze, povýšená prohlášení uražených a také pal-

čivé sociální otázky – vždyť víš.“ Na chvíli utichla, obě ruce na vo-

lantu, jak řídila auto přes hluboké louže, které zaplavily dálnici. „V

Observatoři je zřejmě nějaký zmatek. Tvůj přítel Beenay 25 na tebe

netrpělivě čeká. Moc mi toho neřekl, ale vypadá to, že provádějí vel-

ké přepočítávání jedné z jejich klíčových teorií. Všichni zmatkují.

Starý Athor osobně vede výzkum, umíš si to představit? Myslela

jsem, že jeho myšlení zkostnatělo už v minulém století. S Beenayem

byl nějaký novinář, někdo, kdo píše populární úvodníky. Myslím, že

se jmenoval Theremon. Theremon 762. Moc jsem se o něj nezajíma-

la.“

„Je velice známý. Má v sobě něco z buřiče, myslím, ačkoli si

nejsem zcela jist o jaké druhy problémů se zajímá. On a Beenay strá-

vili společně mnoho času.“

Sheerin si vryl do paměti, že má zavolat mladého astronoma

hned jak si vybalí. Beenay žil necelý rok s dcerou Sheerinovy sestry,

Raisstou 717, a Sheerin s ním navázal těsné přátelství, tak těsné, jak

bylo možné s ohledem na věkový rozdíl dvaceti let. Sheerin se ama-

térsky zajímal o astronomii: to bylo jedno z pout, které je k sobě vá-

zalo. Athor se vrátil k teoretické práci! Představte si to! Na čem mohl

pracovat? Zaútočil nějaký kariérista na Univerzální zákon gravitace?

Ne, Sheerin si pomyslel – nikdo by se toho neodvážil.

„A ty?“ zeptal se Sheerin. „Ty mi neřekneš ani slovo o tom, co

jsi dělala celý ten čas, kdy jsem byl pryč.“

„Co si myslíš, že jsem dělala, Sheerine? Lezla po horách? Účast-

nila se mítinků Apoštolů Plamenů? Navštěvovala kursy politologie?

Četla jsem knihy. Vyučovala svoje třídy. Prováděla experimenty.

Strana 77 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Čekala na tebe, až se vrátíš domů. Plánovala večeři, kterou uvařím,

až se vrátíš domů. – Jsi si jistý, že teď nebudeš držet dietu?“

,Samozřejmě ne.“ Na chvilku s láskou spočinul svou rukou na je-

jí. „Celou dobu jsem na tebe myslel, Liliath.“

„Jsem si tím jistá.“

„A stěží se dočkám večeře.“

„Alespoň tohle zní mnohem přijatelněji.“

Déšť ještě zhoustl. Obrovskou rozvodněnou masu vrhaly poryvy

větru proti vozu a Liliath měla co dělat, aby udržela auto na silnici,

nicméně to zvládla. Právě míjeli Pantheon, nádhernou katedrálu

Všech Božstev. Teď nevypadala moc nádherně, když proudy deště

klouzaly po její cihlové fasádě.

Obloha ztmavla o další odstín nebo dva, bouře se zhoršila. Shee-

rin se krčil pod náporem šera a pro útěchu se díval na zářící světélka

kontrolek na palubní desce automobilu.

Už nechtěl být v uzavřeném prostoru auta. Chtěl být venku, v

otevřeném prostoru, bouře nebouře. Ale to bylo bláznovství. Venku

by byl okamžitě promočený. Mohl by se ještě utopit, louže byly tak

hluboké.

Mysli na příjemné věci, říkal si. Mysli na horké zářící věci. Mys-

li na sluneční svit, zlatý svit Onosu, horké světlo Patry a Treye, na

ostré světlo Sithy a Tana, slabé rudé světlo Dovimu. Mysli na dnešní

večeři. Liliath ti připravila na uvítanou hostinu. Liliath je tak dobrá

kuchařka.

Uvědomil si, že ke všemu nemá hlad. Ne v takovém ubohém še-

dém dni jako dnešní – tak tmavém – tak tmavém…

Ale Liliath je velmi citlivá na své vaření. Zvlášť, když vaří pro

něj. Musí sníst všechno, co mu naloží, rozhodl se, i když se bude

muset přinutit. Zábavná představa, pomyslel si: on, Sheerin, velký

gurmán, přemýšlí o tom, že se bude nutit do jídla!

Liliath se na něj poohlédla, když se rozesmál.

„Čemu se směješ?“

„Já – ehm – že se Athor vrátil opět k výzkumu,“ řekl chvatně.

„Vždyť byl dlouho spokojený s tím, že je Velký Lord Imperátor v

astronomii a zabýval se jen administrativními záležitostmi. Budu

Strana 78 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

muset skutečně Beenayovi zavolat. Co se jenom v té Observatoři

mohlo stát?“

12

Byl to třetí den od návratu Siferry 89 zpět na Univerzitu v Saru a

dosud nepřestalo pršet. Byl to dost osvěžující kontrast proti vyprah-

lému pouštnímu prostředí poloostrova Sagikan. Neviděla déšť tak

dlouho, že celou myšlenku, že voda může padat z oblohy, považova-

la za úžasnou.

Na Sagikanu byla každá kapka vody nesmírně vzácná. Její uží-

vání kontrolovali s velkou pečlivostí a znovu používali vše, co šlo

znovu použít. Tady proudila z nebes jako z gigantické nádrže, která

nemůže nikdy vyschnout. Siferra cítila silné nutkání strhat ze sebe

šaty a běžet přes velký zelený trávník univerzitního areálu, dovolit

dešti stékat po těle v nekonečném lahodném proudu smývajícím z

její kůže dočista poslední zbytky nepříjemného pouštního prachu. To

by něco viděli. Chladná, rezervovaná, neromantická profesorka ar-

cheologie, Siferra 89, lítá nahá v dešti! Mohlo by stát za to to udělat,

už jen proto, aby se pobavila pohledem na jejich udivené tváře, zíra-

jící ze všech oken Univerzity, jak venku poletuje „bez“.

Ačkoli, nic moc příjemného, pomyslela si Siferra.

Vůbec ne v mém stylu.

A také měla mnoho práce, skutečně. Nemohla plýtvat časem,

musí se pustit do práce. Většina artefaktů, které objevila

v Beklimotském sídle, byla poslána nákladní lodí a nemůže zde být

dříve než za pár týdnů. Ale mohla dokončit úpravy map a náčrtů,

provést analýzu Balikových stratigrafických fotografií, připravit

vzorky půdy do radiografické laboratoře a další milión a jednu věc. –

A také Thombské tabulky, o kterých si musí pohovořit s Mudrinem

505 z oddělení paleografie.

Thombské tabulky! Nález nálezů, první objev za celý rok a půl!

Tak to cítila. Samozřejmě, bude to všechno záviset na tom, zda ně-

kdo odhalí jejich smysl. V každém případě by neměla plýtvat časem

a dát je Mudrinovi do práce. Přinejmenším byly tabulky fascinující

Strana 79 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

věcí; a mohou být mnohem více než to. Znamenaly možnost, že způ-

sobí revoluci v celém zkoumání prehistorie světa. To byl důvod, proč

je nemohla svěřit nákladní lodní dopravě, ale přivezla je ze Sagikanu

ve vlastních rukách.

Někdo zaklepal na dveře.

„Siferro? Siferro, jsi tam?“

„Pojď dál, Baliku.“

Širokoplecí stratigraf byl celý mokrý. „Ten odporný ohavný

déšť,“ mručel, otřásaje se. „Nebudeš mi věřit, jak jsem promočený, a

to jsem sem šel jenom přes dvůr z Ulandské knihovny!“

„Miluji déšť,“ řekla Siferra. „Doufám, že nikdy nepřestane. Na-

víc ty měsíce pobytu v poušti – písek v očích, prach v krku, horko,

sucho – ne, ať prší, Baliku!“

„Ale vidím, že se sama schováváš uvnitř. Je docela prima milo-

vat déšť, když se na něj díváš okny pěkné suché pracovny. – Hraješ

si opět se svými tabulkami, viď?“

Ukázal na šest drsných odřených plátů z tmavě červené hlíny,

které Siferra rozložila na svůj stůl do dvou skupin po třech. Půlku do

jedné linie a druhou proti ní do obdélníku.

„Nejsou nádherné?“ řekla Siferra jásavě. „Nemohu je opustit.

Pořád se na ně dívám, jako kdyby se mohly náhle stát srozumitelný-

mi jenom tím, že se na ně budu dlouho dívat.“

Balik se naklonil dopředu a potřásl hlavou. „Nesmyslná čmára-

nice. Tak to vypadá podle mne.“

„Pojď sem! Dokonce i já mohu zřetelně identifikovat znaky,“

řekla Siferra. „A to nejsem paleograf. Tady – podívej – vidíš tuhle

skupinu šesti znaků? A tady se opakuje, a podívej, tyhle tři s klíno-

vým pozadím.“

„Už je viděl Mudrin?“

„Dosud ne. Řekla jsem mu, aby se tu později zastavil.“

„Víš, že už pronikly na veřejnost zprávy o tom, co jsme objevili?

Následná městská sídla v kopci Thombo?“

Siferra na něj hleděla s údivem. „Cože? Kdo…?“

„Jeden ze studentů,“ řekl Balik. „Nevím, kdo z nich to byl – já

typuji, že Veloran, ačkoli Eilis myslí, že to byl Sten. Předpokládal

jsem, že se tomu nevyhneme.“

Strana 80 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Varovala jsem je, aby o ničem nemluvili…“

„Ano, ale jsou to odrostlejší děti, Siferro, jenom devatenáctiletá

děcka, a tohle byly jejich první důležité vykopávky! A expedice za-

kopne o něco ohromujícího – sedm dosud neznámých starověkých

měst, jedno na druhém, a vrací se na světlo boží kdoví po kolika tisí-

cích let…“

„Devět měst, Baliku.“

„Sedm, devět, to je úplně jedno. A já si myslím, že je jich sedm.“

Balik se usmál.

„Vím, jak to myslíš. Nemáš pravdu. – Ale kdo o tom mluvil?

Myslím na oddělení.“

„Hilliko. A Brandin. Slyšel jsem je dnes ráno v hale fakulty.

Můžu ti říct, že byli nesmírně skeptičtí. Vášnivě skeptičtí. Oba si

myslí, že je jen nepatrná možnost, že může být v tomto sídle ještě

nějaké starší osídlení než Beklimot, nemluvě o devíti nebo sedmi

nebo kolik jich tam je.“

„Neviděli fotografie. Neviděli mapy. Neviděli tabulky. Neviděli

nic. A už dělají závěry.“ Sifeřřiny oči se blýskaly zuřivostí. „Co vě-

dí? Byli snad někdy na poloostrově Sagikan? Byli snad v Beklimotu

aspoň jako turisté? A už se odvažují dělat závěry o vykopávkách,

které nebyly publikovány, které nebyly ani neoficiálně prodiskutová-

ny uvnitř oddělení!“

„Siferro…“

„Nejraději bych je oba vyhodila! A Veloranu se Stenem také.

Věděli, že jsou povinni držet jazyk za zuby! Kde se těm dvěma poda-

řilo porušit slovní příkaz? Já jim ukážu! Chci je tu mít a zjistit, kdo z

nich je odpovědný za prozrazení celé historie Hilliko a Brandinovi a

jestliže si on nebo ona, nebo kdo to byl, myslí, že získají na téhle

univerzitě doktorát…“

„Prosím tě, Siferro,“ řekl konejšivě Balik. „Nerozčiluj se kvůli

takové maličkosti.“

„Maličkosti! Mé prvenství mizí, a…“

„Nikdo tě o nic nechce připravit. Všechno zůstanou jen drby, do-

kud ty nevydáš vlastní předběžné prohlášení. A co se týká Velorany

a Stena, skutečně nevím, kdo z nich to vlastně prozradil a jestliže to

někdo z nich opravdu byl, nu, připomeň si, že jsi byla také mladá.“

Strana 81 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Ano,“ řekla Siferra. „Před třemi geologickými věky.“

„Nehloupni. Jsi mladší než já a já jsem skoro starověký, jak víš.“

Siferra lhostejně přikývla. Dívala se oknem. Náhle déšť nevypa-

dal tak půvabně. Venku bylo všechno tmavé, nepříjemně tmavé.

„Ještě uslyším, že naše nálezy jsou sporné a nebudu publikovat

vůbec nic…“

„Musí být sporné, Siferro. Vědomosti všech budou vyvrácené

tím, co jsme v tom kopci nalezli – nejen v našem oddělení, ale i v

historii, filosofii, dokonce teologii, všichni budou ovlivnění. A mů-

žeš se vsadit, že budou divoce zápasit o své vžité názory na způsob

rozvoje civilizace. Nemyslíš si snad, že když někdo přijde s novou

radikální teorií, která všechno ohrožuje, že mu uvěří? – Buď realis-

tická, Siferro. Víme, že to, co jsme odstartovali, způsobí bouři.“

„To předpokládám. Nečekala jsem jenom, že to začne tak brzo.

Sotva jsem vybalila.“

„To je skutečně problém. Byli jsme vrženi do víru dění, aniž

jsme měli čas na oddych. – Podívej, mám nápad. Máme právo si od-

dechnout, než se vrátíme na plný úvazek do akademických záležitos-

tí. Proč bychom se ty a já neschovali před deštěm a neudělali si spo-

lečně malé prázdniny? Nahoře v Jongloru, řekněme, podívat se na

Výstavu. Včera jsem mluvil se Sheerinem – nedávno tam byl, víš, a

říkal…“

Podívala se na Balika s nedůvěrou. „Cože?“

„Prázdniny jsem říkal. Ty a já.“

„Ty se o mne ucházíš, Baliku?“

„Myslím, že to tak můžeš nazvat. Ale je to tak neuvěřitelné?

Nejsme si úplně cizí. Známe se zhruba od té doby, co jsme absolvo-

vali. Navíc jsme se vrátili po roce a půl, který jsme společně strávili

v poušti.“

„Společně? Ano, byli jsme na stejných vykopávkách. Ty jsi měl

svůj stan a já také. Mezi námi nikdy nic nebylo. A teď, z čistého…“

Balikovy netečné rysy prozradily úlek a rozmrzelost. „To není,

jako kdybych se tě zeptal, zda se za mne vdáš, Siferro. Skutečně jsem

navrhoval rychlý malý výlet na jonglorskou Výstavu, pět nebo šest

dní, sluníčko, příjemný výletní hotel namísto stanu postaveného

uprostřed pouště, pár klidných večeří, nějaké dobré víno…“ Otočil k

Strana 82 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

ní dlaně v podrážděném gestu. „Teď se cítím jako hloupý školák,

Siferro.“

„Chováš se, jako bys byl,“ řekla. „Náš vztah byl vždycky čistě

profesionální, Baliku. Ponecháme ho tak?“

Chtěl odpovědět, ale patrně si pomyslel, že bude lepší mlčet a tak

jen sevřel těsně rty.

Dlouhou chvíli vypadali oba znepokojeně.

Sifeřře bušila krev v hlavě. Tohle všechno bylo neočekávané a

nepříjemné – zprávy, že ostatní členové oddělení už vydávají stano-

viska k nálezům na Thombu a teď ještě Balikův nemotorný pokus o

svedení. Svedení? No, v každém případě dokazoval, že s ní má něja-

ké romantické záměry. Však taky vypadá naprosto udiveně, že byl

odmítnut.

Divila se, že by na něj někdy náhodně zapůsobila, třeba jen ná-

znakem citů, které nikdy neexistovaly.

Ne. Ne. Nemohla tomu uvěřit. Neměla nejmenší chuť jet do se-

verních letovisek a srkat víno v romanticky osvětlených restauracích,

s Balikem nebo s kýmkoliv jiným. Měla svoji práci. To bylo vše. V

minulých dvaceti letech, od doby, kdy dospěla, se jí muži sami nabí-

zeli; říkali, jak je krásná, Jak je skvělá, jak je fascinující. Domnívala

se, že jsou to lichotky. Bylo lepší, když si mysleli, že je krásná a

okouzlující než ošklivá a otravná. Ale ji to nezajímalo. Nikdy. Ani

náhodou. Jak obtížně budou s Balikem překonávat tuhle trapnost teď,

když musí ještě společně zorganizovat v laboratoři všechen materiál

z Beklimotu – pracovat bok po boku…

Ozvalo se další zaklepání na dveře. Byla za to vyrušení nesmírně

vděčná.

„Kdo je?“

„Mudrin 505,“ odvětil chvějící se hlas.

„Vstupte. Prosím.“

„Já teď odejdu,“ řekl Balik.

„Ne. Přišel sis prohlédnout tabulky. Jsou to tvoje tabulky stejně

jako moje, nebo nejsou?“

„Siferro, je mi líto, jestli…“

„Zapomeň na to. Zapomeň na to!“

Strana 83 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Mudrin se vbelhal dovnitř. Ve své pozdní sedmdesátce to byl

slabý, vysušený muž, hodně za důchodovým věkem, ale ještě platný

člen fakulty. Už nevyučoval, takže mohl pokračovat ve svých paleo-

grafických pracích. Jeho mírné, šedozelené oči, slzící z celoživotního

hloubání nad starými vybledlými rukopisy, mžouraly zpoza silných

brýlí. Přesto Siferra věděla, že jejich vzhled je klamný: byly to nejos-

třejší oči, které kdy znala, alespoň co se týkalo starověkých nápisů.

„Tak tohle jsou ty slavné tabulky,“ řekl Mudrin. „Víte, nemohl

jsem myslet na nic jiného, od té chvíle, co jste mi o nich řekla.“ Ne-

dělalo to bezprostřední dojem, že je zkouší. – „Můžete mi podat ma-

lou informaci o souvislostech, o základu?“

„Zde je Balikova mistrovská fotografie,“ řekla Siferra a podávala

mu obrovskou lesklou zvětšeninu. „Vrch Thombo, stará prostřední

hromada na jih od velkého Beklimotu. Když ho rozřízla písečná bou-

ře, tohle jsme uviděli. A pak jsme spustili sem dolů náš výkop – a

další sem dolů – otevřeli jsme celou tu věc. Můžete rozeznat tuto

tmavou linii?“

„Dřevěné uhlí?“ zeptal se Mudrin.

„Přesně. Tady je hranice ohně, pod níž je pohřbeno celé město.

Pak jsme seskočili sem dolů a viděli druhou skupinu základů a dru-

hou ohnivou linii. A když se podíváte sem – a sem…“

Mudrin dlouho studoval fotografii. „Co jste to tedy našli? Osm

následných obydlených stanovišť?“

„Sedm,“ vyhrkl Balik.

„Myslím, že devět,“ řekla úsečně Siferra.

„Ale souhlasím, že je dost obtížné říci, co je dole vůči základům

kopce. To nám musí vyjasnit chemická analýza a radiologické testy.

Ale očividně zde proběhla celá série požárů. Lidé z Thomba pokra-

čovali ve stavění a znovuvystavění období za obdobím.“

„Ale tohle sídliště musí být neuvěřitelně starověké, jestliže je

tomu tak,“ řekl Mudrin.

„Domnívám se, že obývací perioda měla rozpětí alespoň pět tisíc

let. Snad mnohem víc. Snad deset nebo patnáct. Nebudeme to vědět,

dokud neodhalíme nejspodnější vrstvu a to čeká na příští expedici.

Nebo na tu po ní.“

„Pět tisíc let, říkáte? Je to možné?“

Strana 84 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Stavěli a znovu stavěli a opět stavěli. Minimálně pět tisíc let.“

„Ale žádné sídlo, které jsme kdy odhalili, nebylo ani zdaleka tak

staré jako toto,“ řekl Mudrin s vylekaným pohledem. „Sám Beklimot

je méně než dva tisíce let starý, že ano? A my ho považujeme za nej-

starší lidské sídlo na Kalgaši.“

„Nejstarší známé sídlo,“ řekla Siferra. „Ale co dokazuje, že zde

nejsou starší? Mnohem starší? Mudrine, tato fotografie vám dává

odpověď. Zde je sídlo, které může být starší než Beklimot – jsou zde

artefakty v beklimotském slohu v nejvyšších vrstvách a odtud to po-

kračuje dolů velmi dlouhou cestou. Beklimot musí být velice starým

osídlením, jak ubíhala lidská historie. Sídliště Thombo bylo starově-

ké už před tím, než existoval Beklimot, muselo být pohřbíváno a

pohřbíváno a znovu pohřbíváno a pokaždé bylo znovu postaveno,

muselo to trvat stovky generací.“

„Pak je to velice nešťastné místo,“ poznamenal Mudrin. „Skoro

miláček bohů, že ano?“

„Nakonec je to muselo napadnout,“ řekl Balik.

Siferra přikývla. „Ano. Nakonec museli získat dojem, že je to

prokleté místo. A tak namísto, aby po posledním požáru začali znovu

stavět, přesunuli se o kousek dál a postavili Beklimot. Ale před tím

museli obývat Thombo dlouhý, dlouhý čas. Jsme schopni poznat

architektonické styly dvou nejhořejších sídlišť – podívejte, tady je

kyklopský styl středního Beklimotu a zde pod ním protobeklimotský

mřížkový. Ale třetí město odshora, které leží nalevo, to už je něco, co

identifikovat nemůžeme. Čtvrté je zcela odlišné a velmi primitivní.

Ve srovnání s pátým je však čtvrté kultivované. Pod ním je všechno

tak primitivní směsice, že není lehké říct, které město je které. Ale

každé je odděleno od dalšího Opálenou linií – nebo si to aspoň mys-

líme. A tabulky…“

„Ano, tabulky,“ Mudrin se chvěl vzrušením.

„Našli jsme tuto sadu, ty čtvercové, ve třetí vrstvě. Obdélníkové

jsou z páté vrstvy. Neudělala jsem si o nich zatím žádný názor, přiro-

zeně, ale také nejsem paleograf.“

„Jak by bylo krásné,“ začal Balík, „kdyby tyto tabulky obsahova-

ly nějaký druh popisu zničení a znovuvystavění měst na Thombu,

a…“

Strana 85 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Siferra na něj vrhla jedovatý pohled. „Jak by bylo krásné, Baliku,

kdybys nespřádal taková zbožná přání, jako je tohle!“

„Omlouvám se, Siferro,“ řekl ledově. „Promiň, že jsem to vyslo-

vil.“

Mudrin si jejich hašteření nevšímal. Byl za Sifeřřiným stolem,

hlavu celou dobu skloněnou ke čtvercovým tabulkám, pak se naklo-

nil k obdélníkovým.

Nakonec paleograf řekl: „Udivující! Absolutně udivující!“

„Vy je dokážete číst?“ zeptala se Siferra.

Stařec se dušeně zasmál. „Číst? Samozřejmě, že ne. Chcete snad

zázraky? Ale vidím zde slovní seskupení.“

„Ano. Já také,“ řekla Siferra.

„A téměř mohu poznat písmena. Ne na starších tabulkách – jsou

provedeny ve zcela neznámém textu, dost podobném slabikovému,

příliš mnoho různých znaků je alfabetických. Ale čtvercové tabulky

vypadají, že jsou napsány ve velmi primitivní formě beklimotského

písma. Podívejte, tohle zde je ‚quhas‘, jsem téměř ochoten na to vsa-

dit, a tohle se jeví být nějakou deformovanou formou písmena ‚ti-

fjak‘ – to je tifjak, co říkáte? – Musím na nich pracovat, Siferro. Se

svým osvětlením, kamerami, snímači obrazu. Mohu je vzít s sebou?“

„Vzít je?“ řekla, jako kdyby se ptal, zda si může vzít nějaké její

prsty.

„To je jediný způsob, jak je mohu začít rozšifrovávat.“

„Vy si myslíte, že je můžete rozšifrovat?“ zeptal se Balik.

„Zcela jistě to netvrdím. Ale je-li toto písmeno tifjak a toto

quhas, pak bych mohl nalézt další písmena, která byla předky bekli-

motských písmen, a nakonec provést transkripci. Zda pochopíme

jejich jazyk, až přečteme text, je těžké říci. A pochybuji, že se dosta-

neme daleko s obdélníkovými tabulkami, dokud neobjevíme dvojja-

zyčnou, která bude znamenat jakousi možnost rozluštit toto mnohem

starší písmo. Ale nechte mi je zkoumat, Siferro. Nechte mi je zkou-

mat.“

„Ano. Zde jsou.“

S láskou zdvihla tabulky a vložila je zpět do kontejneru, ve kte-

rém je vezla celou cestu ze Sagikanu. Trápilo ji, že se s nimi musí

Strana 86 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

rozloučit. Ale Mudrin měl pravdu. Na první pohled s nimi nemohl

nic udělat; musel je podrobit laboratorní analýze.

Žalostně koukala, dokud se paleograf nevyšoural z místnosti,

drahocenný balík sevřený na propadlé hrudi. Teď byli ona a Balik

opět sami.

„Siferro – k tomu, co jsem říkal před tím…“

„Řekla jsem ti, zapomeň na to. Já už zapomněla. Co řekneš to-

mu, kdybych se konečně dala do práce, Baliku?“

13

„No, jak to vzal?“ zeptal se Theremon. „Domnívám se, že lépe,

než jsi předpokládal.“

„Byl úplně skvělý,“ řekl Beenay. Byli na terase v klubu U šesti

sluncí. Zrovna přestávalo pršet a večer byl skvostný s nezvykle prů-

zračnou atmosférou, která často přicházela po delší periodě deště:

Táno a Sitha byly na západě, vrhaly tvrdé bílé přízračné světlo s více

než obvyklou intenzitou a rudý Dovim v protějším sektoru temné

oblohy hořel jako drobný klenot. „Stěží ho to rozrušilo, až do chvíle,

kdy jsem naznačil, že jsem téměř byl v pokušení zamlčet celou věc v

zájmu ochrany jeho citů. Pak byl vyvedený z míry. Opravdu mě se-

řval – jak jsem zasloužil. Ale nejzábavnější věc byla – Číšníku! Číš-

níku! Jeden Tano Speciál pro mne, prosím! A jeden pro mého přítele.

Udělejte je dvojité!“

„Ty jsi se opravdu změnil v pijáka, že ano?“ poznamenal There-

mon.

Beenay pokrčil rameny. „Jenom když jsem tady. Něco je tady na

té terase, v pohledu na město, v celé atmosféře…“

„Takhle to začíná. Ponenáhlu dosáhneš toho, že si osvojíš pří-

jemnou asociaci mezi příjemným místem a pitím, pak za chvíli za-

čneš experimentovat s tím, že si dáš pití někde jinde a pak jeden nebo

tři drinky…“

„Theremone! Mluvíš jako Apoštol Plamenů. Oni si také myslí,

že pití je ďábelské, ne?“

Strana 87 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Oni myslí, že všechno je ďábelské. Ale pití určitě je. To je ale

to, co je na něm báječné, že, můj příteli?“ usmál se Theremon. „Po-

vídal jsi mi o Athorovi.“

„Ano. Skutečně komická věc. Vzpomínáš si na ten tvůj divoký

názor, že nějaký neznámý faktor může vychýlit Kalgaš z oběžné

dráhy, aniž bychom to předpokládali?“

„Ano, neviditelný obr. Drak, hřmící a funící na obloze.“

„Nu, Athor přijal přesně stejné stanovisko!“

„Myslel si, že je na obloze drak?“

Beenay se zachechtal. „Neblbni. Ale nějaký neznámý faktor ano.

Možná temné slunce nebo nějaký další svět, který se pohybuje na

takové pozici, že jej nemůžeme vidět, ale který nicméně působí na

Kalgaš určitou gravitační silou…“

„Není to trochu fantastické hledisko?“ zeptal se Theremon.

„Přirozeně, že je. Ale Athor mi připomenul starý filosofický vtip

s Thargolovým mečem, který jsme – v přeneseném významu – pou-

žili k rozhodnutí o složitějších premisách, když jsme se pokusili roz-

hodnout se mezi dvěma hypotézami. To jednoduše rozhodlo o tom,

že se zaměříme na temné slunce, což může vyprodukovat úplně no-

vou Univerzální teorii gravitace. A pak…“

„Temné slunce? Ale není to rozpor v termínech? Slunce je zdroj

světla. Jestliže je temné, jak může být sluncem?“

„To je jen jedna z možností, kterou mezi nás hodil Athor. Ne-

znamená to nutně, že to myslel vážně. Co jsme posledních pár dnů

dělali, bylo to, že jsme převraceli všechny druhy astronomických

představ a doufali, že některá z nich bude dostatečně smysluplná,

takže budeme moci začít dávat dohromady vysvětlení pro – Podívej,

tamhle je Sheerin.“ Beenay zamával na zaobleného psychologa, kte-

rý právě vstoupil do klubu. „Sheerine! Sheerine! Půjdeš sem a napi-

ješ se s námi, ano?“

Sheerin opatrně prošel úzkým průchodem.

„Tak ty jsi si osvojil novou neřest, že, Beenayi?“

„Ani trochu. Ale Theremon mi objednal Tano Speciál a obávám

se, že mi zachutnal. Znáš Theremona, že ano? Píše úvodníky do

Chroniclu.“

Strana 88 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Nemyslím, že jsme se opravdu setkali,“ řekl Sheerin. Nabídl mu

ruku. „Myslím, že jsem o vás něco málo slyšel. Já jsem strýc Raissty

717.“

„Profesor psychologie,“ řekl Theremon. „Vy jste byl na jonglor-

ské Výstavě, že?“

Sheerin vypadal vylekaně. „Vy postřehnete všechno!“

„Pokouším se.“ Objevil se číšník. „Mohu vám něco nabídnout?

Tano Speciál?“

„Příliš silné pro mne,“ řekl Sheerin. „A trochu moc sladké. Ne-

máte náhodou neltigir?“

„Jonglorské brandy? Nejsem si jist. Jaké byste chtěl, kdybych

nějaké našel?“

„Čisté,“ řekl Sheerin. „Prosím.“

Theremonovi a Beenayovi řekl: „Oblíbil jsem si ho, když jsem

byl na severu. Jídlo je v Jongloru hrozné, ale umějí destilovat skuteč-

ně jemné brandy.“

„Slyšel jsem, že měli na Výstavě trochu potíže,“ řekl Theremon.

Nějaké problémy v zábavním parku – jízda skrz Tmu, která dělala z

lidí blázny, doslova jim vyprázdnila hlavy…“

Ano, Tunel záhad. To byl důvod, proč jsem tam jel: jako konzul-

tant povolaný městem a jeho právníky k provedení posudku.“

„Je pravda, že lidé umírali na následky šoku v Tunelu a oni ho

přesto za každou cenu chtěli udržet otevřený?“

„Každý se mě na to ptá,“ opáčil Sheerin. „Ano, pár úmrtí tam by-

lo. Ale nevypadalo to, že by to popularitě Tunelu ublížilo. V každém

případě se lidé tohoto rizika dožadovali. Pár jich vyšlo ven s velmi

těžkou duševní poruchou. Také jsem projel Tunelem záhad,“ řekl a

otřásl se. „No, teď tu věc zavřeli. Řekl jsem jim, že jinak promrhají

milióny kreditů v procesech, že je absurdní předpokládat, že lidé bu-

dou schopni snášet tak intenzívní tmu po tak dlouhou dobu. Viděli to

jako logické.“

„Přece jen máme neltigir, pane,“ přerušil je číšník a postavil

sklenku tmavého nahnědlého brandy na stůl před Sheerina. „Jen jed-

nu láhev, tak bude lepší s ním šetřit.“ Psycholog pokývl a zvedl svůj

drink a půlku ho hodil do sebe, ještě než číšník stačil opustit stůl.

„Pane, já jsem říkal…“

Strana 89 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Sheerin se na něj usmál. „Slyšel jsem, co jste říkal, nebudu s ním

pospíchat.“ Otočil se k Beenayovi. „Dozvěděl jsem se, že v Observa-

toři bylo nějaké vzrušení, zatímco jsem byl na severu. Řekla mi to

Liliath. Ale ona přesně nevěděla, o co šlo. Nějaká nová teorie. Mys-

lím, že říkala…“

Beenay se zazubil a řekl: „Theremon a já jsme už o tom hovořili.

Ne, žádná nová teorie. Pouze zpochybnění vžitého. Provedl jsem

nějaké výpočty oběžné dráhy Kalgaše a…“

Sheerin vyslechl příběh se vzrůstajícím údivem. „Univerzální te-

orie gravitace neplatí?“ vykřikl, když byl Beenay v půlce. „Dobrý

Bože, člověče! Je tím míněno, že když upustím sklenici, tak pravdě-

podobně popluje nahoru k obloze? Pak bude lepší co nejdříve dopít

neltigir!“ A udělal to.

Beenay se smál. „Teorie ještě platí. Co jsme se pokusili udělat –

co se Athor pokusil udělat; je v čele práce a je úžasné ho přitom po-

zorovat – přijít s matematickými vysvětleními, proč naše výpočty

nesouhlasí, tak jak jsme předpokládali.“

„Myslím, že se to jmenuje analýza dat,“ přidal se Theremon.

„Mně to zní podezřele,“ řekl Sheerin. „Nemáš dobré výsledky,

tak znovu uspořádáš své závěry, není to tak, Beenayi? Chcete to do-

kázat za každou cenu?“

„No, ne tak přesně…“

„Připusť to!“ burácel Sheerin se smíchem. „Číšníku! Další nelti-

gir! A další Tano Speciál pro mého amorálního mladého přítele! –

Theremone, dáte si také drink?“

„Prosím.“

Sheerin pokračoval uvolněným tónem jako předtím. „Celé je to

naprosto kouzelné, Beenayi. Myslel jsem, že jsme to jen my, psycho-

logové, kdo zachází s daty, jak se nám hodí, a nazývá výsledky ‚vě-

dou‘. Něco takového mohou dělat Apoštolové Plamene!“

„Sheerine! Přestaň s tím!“

„Apoštolově také prohlašují, že jsou vědci,“ vložil se do hovoru

Theremon. Beenay a Sheerin se otočili a podívali se na něj. „Minulý

týden, ještě než začalo pršet, jsem dělal rozhovor s jedním z jejich

šéfů,“ pokračoval. „Doufal jsem, že uvidím Mondiora, ale místo toho

jsem hovořil pouze s Folimunem 66, jejich člověkem pro styk s ve-

Strana 90 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

řejností, velmi mazaným, velmi bystrým, velmi osobitým. Strávil půl

hodiny tím, že mi vysvětloval, že Apoštolově mají spolehlivý vědec-

ký důkaz, že příští rok, devatenáctého theptaru, zajdou všechna slun-

ce, všichni budeme ponořeni do Tmy a všichni zešílíme.“

„Celý svět se změní v jeden velký Tunel záhad, je to tak?“ řekl

Sheerin žoviálně. „Nebudeme mít dost psychiatrických nemocnic,

které by obsáhly celou populaci, víš. Nebo dost psychiatrů na jejich

léčení. Nehledě na to, že psychiatři budou také blázni.“

„Oni ještě nejsou?“ zeptal se Beenay.

„Dobrá poznámka,“ řekl Sheerin.

„Šílenství není to nejhorší,“ řekl Theremon. „Podle Folimuna

bude obloha pokryta něčím, co nazývá Hvězdy, které na nás svrhnou

oheň a všechno pohltí plameny. A tak budeme svět plný breptajících

šílenců bloudících městy, která budou hořet před našima očima. Díky

nebesům, že to není nic než Mondiorův špatný sen.“

„A co když ne?“ řekl Sheerin, téměř vystřízlivělý. Jeho kulatá

tvář se protáhla a zahloubala.

„Co když na tom něco je?“

„Jaký otřesný nápad,“ řekl Beenay. „Myslím, že objednám další

pití.“

„Ty když jednou začneš, tak nevíš, kdy přestat,“ připomněl Shee-

rin mladému astronomovi.

„No, co z toho? To volá o další drink. Číšníku! Číšníku!“

14

Athor 77 cítil únavu, která na něj padala v proměnlivých vlnách.

Ředitel Observatoře ztratil pojem o čase. Mohl by skutečně být za

stolem celých šestnáct hodin? A včera totéž. A předevčírem…

V každém případě, Nyilda tohle tvrdila. Před chvílí s ní hovořil.

Tvář jeho ženy byla na obrazovce napjatá, vyčerpaná, nepochybně

ustaraná.

„Přijdeš si domů odpočinout, Athore? Jsi tam prakticky ve dne v

noci.“

„Skutečně?“

Strana 91 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Víš, že nejsi žádný mladík.“

„Také nejsem senilní, Nyildo. A tohle je osvěžující práce. Po de-

setiletí podepisování rozpočtových zpráv a čtení výzkumných prací

ostatních lidí konečně opět dělám skutečnou práci. Miluji to.“

Vypadala ještě víc znepokojená. „Ale ve svém věku nemusíš dě-

lat výzkumy. Tvoje postavení je pevné, Athore!“

„Ach, skutečně?“

„Tvé jméno bude v historii astronomie navždy slavné.“

„Nebo hanebné,“ řekl zlověstně.

„Athore, nerozumím, co tím…“

„Nech mě být, Nyildo. Nechystám se padnout na stůl, věř mi. Cí-

tím se omlazený tím, co teď dělám. A je to práce, kterou mohu dělat

jen já. Jestliže ti to zní tvrdohlavě, tak ať, ale je absolutně nezbytné,

že já…“

Povzdychla si. „Ano, samozřejmě. Ale nepřeháněj to, Athore. To

je všechno, co žádám.“

Přehání to? položil si otázku. Ano, Ano, samozřejmě, že přehá-

ní. Ale nebylo jiné cesty. Nemohl se nenamočit do téhle záležitosti.

Musel se mezi ně nadšeně vrhnout. Když dokončoval Univerzální

teorii gravitace, pracoval nakonec šestnáct, osmnáct, dvacet hodin

denně celé týdny, spal pouze, když se spánku nedalo vyhnout, kradl

si krátká zdřímnutí a probouzel se čilý a chtivý práce, s myslí bubla-

jící rovnicemi, že najednou mohl dokončit to, co nedokončil chvíli

předtím.

Ale tehdy mu bylo pouze třicet pět.

Teď bude brzy sedmdesátník. Nemohl popřít rozdíl mezi svým

věkem předtím a nyní. Hlava ho bolela, hrdlo měl vyschlé, protivně

ho píchalo v hrudi. Navzdory teplu v jeho pracovně měl konečky

prstů studené. Kolena se mu třásla. Každá část jeho těla protestovala

proti vypětí, kterému ho podroboval.

Dnes ještě chvilku, sliboval si, a pak půjdu domů.

Ještě chvilku.

Postulát osm…

„Pane?“

„Co je?“ zeptal se.

Strana 92 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Ale jeho hlasivky musely změnit otázku v nějaký druh nelítost-

ného zavrčení, protože když stočil pohled, viděl mladého Yimota, jak

stojí ve dveřích a provádí bizarní sérii divokých záškubů a otřesů,

jako kdyby tancoval na žhavých uhlících. V chlapcových očích byla

hrůza. Ovšem, Yimot se vždycky bál ředitele Observatoře – jako

každý, kdo zde byl, nejen studenti – a Athor toho využíval. Athor

budil úctu a strach a věděl to. Ale to platilo za normální. Yimot na

něj zíral s neskrývaným strachem promíseným s něčím, co vypadalo

jako údiv.

Yimot viditelně zápasil, aby získal zpět dech a hlas a řekl

chraplavě: „Výpočty, na které jste čekal, pane.“

„Ach. Ano. Ano. Dej mi je sem.“

Athorova ruka se prudce třásla, jak se natáhl pro výpisy, které

mu Yimot přinesl. Společně na ni zděšeně zírali. Dlouhé kostnaté

prsty mu zbledly jako smrt a třásly se s takovou vehemencí, že ani

Yimot, proslavený svými nervózními reakcemi, se mu nemohl rov-

nat. Athor chtěl ruku zklidnit, ale nepodařilo se mu to. Bylo to, jako

kdyby chtěl otočit dráhu Onosu. S úsilím chňapl po papírech a plác-

nul s nimi o stůl.

Yimot řekl: „Jestli je něco, co bych vám mohl dát, pane…“

„Mínil jsi léky? Jak se odvažuješ naznačit…“

„Já jen mínil něco k jídlu nebo studeného k pití,“ řekl Yimot

sotva slyšitelným šepotem. Pomalu couval chodbou, jako kdyby oče-

kával, že Athor zavrčí a skočí mu po krku.

„Hm. Hm. Chápu. Ne, je mi dobře, Yimote. Dobře!“

„Ano, pane.“

Student odešel. Athor na moment zavřel oči, třikrát nebo čtyři-

krát se zhluboka nadechl, zápasil o klid. Byl blízko dokončení svého

úkolu, tím si byl jist. Tyto výpočty, o které požádal Yimota, aby je

pro něj vypracoval, byly téměř jistě poslední potvrzení, které potře-

boval. Ale nyní bylo otázkou, zda práce to s ním neskončí dřív, než

skončí on s ní.

Díval se na Yimotovy cifry.

Před ním na stole svítily tři obrazovky. Na levé byla oběžná drá-

ha Kalgaše, vypočtená v souladu s konvenčními propočty Univerzál-

ní teorie gravitace, načrtnutá zářivou červení. Na pravé obrazovce

Strana 93 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

byla v ostré žluti zrevidovaná oběžná dráha, kterou vypočítal Beenay

použitím nového univerzitního počítače a nejčerstvějších pozorování

aktuální polohy Kalgaše. Prostřední obrazovka ukazovala obě oběžné

dráhy zakreslené přes sebe. V minulých pěti dnech Athor vyprodu-

koval sedm rozdílných postulátů k popisu odchylky mezi teoretickou

oběžnou dráhou a dráhou zaznamenanou a mohl vyvolat některý z

těchto sedmi postulátů na obrazovku jediným stiskem klávesy. Pro-

blém byl v tom, že všech sedm bylo nesmyslných a on to věděl. Ve

svém jádru měl každý osudovou chybu – předpoklad, který zde byl

ne proto, že to ospravedlňovaly výpočty, ale pouze proto, že situace

volala po takovém řešení, aby obrátila čísla správným směrem. Nic

nebylo dokazatelné, nic nebylo potvrditelné. Bylo to v každém pří-

padě jeho rozhodnutí, okamžik jeho železné logiky, kterým jakoby

zakročila pohádková boží matka a upravila gravitační interakce k

vysvětlení odchylky. Ve skutečnosti to bylo přesně ono, co Athor

věděl, že musí nalézt. Ale to měla být skutečná boží matka.

Nyní Postulát osm…

Začal počítači zadávat Yimotovy výpočty. Každou chvíli ho zra-

dily třesoucí se prsty a udělal chybu; ale jeho mysl byla ještě natolik

bystrá, aby mu ihned řekla, že stiskl špatnou klávesu a on se pokaždé

vrátil a škodu napravil. Dvakrát, jak pracoval, skoro ztratil vědomí z

intenzity svého úsilí. Ale vůlí se přinutil pokračovat.

Jsi jediný člověk na světě, který to snad může udělat, říkal si, jak

pracoval. A tak musíš.

Znělo mu to hloupě a bláznivě egoisticky a snad trochu nesmysl-

ně. Pravděpodobně to nebyla zcela pravda. Ale v tomto stádiu vyčer-

pání si nemohl dovolit uvažovat nějakým jiným způsobem, než že je

nepostradatelný. Všechny základní koncepce svého projektu držel ve

své mysli a ta byla jediná. Pokračoval vpřed, dokud neuzavřel po-

slední článek v řetězu. Dokud…

Tak.

Poslední Yimotova číslice byla zadána v počítači.

Athor stiskl klávesu, která přenášela dvě oběžné dráhy v simu-

lačním pohledu na prostřední obrazovku a stiskl klávesu, která včle-

ňovala nová čísla do existujících modelů.

Strana 94 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Zářivě rudá elipsa, která byla původní teoretickou oběžnou drá-

hou, se vlnila a přemísťovala a pak zmizela. Totéž se stalo se žlutou,

vypozorovanou elipsou oběžné dráhy. Nyní byla na obrazovce pouze

čára v syté, intenzívní oranžové, dvě simulace oběžné dráhy, srovná-

vající poslední dvě desetinná místa.

Athor těžce dýchal. Dlouho studoval obrazovku a pak znovu za-

vřel oči a sklonil hlavu k okraji stolu. Když znovu otevřel oči, oran-

žová elipsa zářila jako prstenec plamenů.

Cítil kuriózní vjem jásotu promíchaného s hrůzou.

Teď měl odpověď; měl hypotézu, která mohla jistě vzdorovat

nejpřísnějšímu zkoumání. Univerzální teorie gravitace byla přece jen

platná: epochální řetězec úvah, na kterém byla založena jeho sláva,

nebyl rozerván.

Ale zároveň teď věděl, že model slunečního systému, který mu

byl tak známý, byl ve skutečnosti chybný. Neznámý faktor, který

hledal, ten neviditelný obr, ten drak na obloze, byl skutečný. Athor

cítil, že je hluboce rozrušen tím, že zachrání svoji famózní teorii. Po

léta si myslel, že plně rozumí rytmu nebes a teď si byl jistý, že jeho

znalosti nebyly úplné, že velké neznámé existují i uprostřed známého

vesmíru, že věci nejsou takové, jak často věřil, že mohou být. V jeho

věku bylo těžké toto poznání spolknout.

Po chvíli Athor pohlédl nahoru. Na obrazovce se nic nezměnilo.

Zadal pár dotazových rovnic a přesto se nic nezměnilo. Viděl jednu

oběžnou dráhu, ne dvě.

Velmi dobře, řekl si. Tak vesmír není úplný, jak sis myslel, že je.

Pak budeš muset změnit své názory. Protože skutečně nemůžeš změ-

nit vesmír.

„Yimote!“ volal. „Faro! Beenayi! Vy všichni!“

Pohyblivý malý Faro byl ve dveřích první s vyčouhlým Yimotem

za sebou a pak zbytkem astronomického oddělení, Beenayem, Thi-

landou, Kletem, Simbronem a ostatními. Nakupili se hned za dveřmi

do pracovny. Athor viděl na jejich tvářích výraz úleku, takže musel

vypadat opravdu hrozně, nepochybně divoce a strhané; bílé vlasy mu

určitě trčely na všechny strany, tváře mu hořely. Musel vypadat jako

těsně před kolapsem.

Strana 95 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Jejich obavy bylo potřeba uklidnit. Tohle nebyla chvíle pro me-

lodram. „Ano, jsem velice unavený a vím to. A pravděpodobně vy-

padám jako nějaký démon z podzemního království. Ale konečně

jsem k něčemu dospěl, a že to byla pořádná práce.“

„Myšlenka gravitační čočky?“ řekl Beenay.

„Gravitační čočka je zcela beznadějný koncept,“ řekl Athor mra-

zivě. „Totéž platí o vyhaslém slunci, záhybu vesmíru, zóně antihmo-

ty a ostatních fantastických názorech, se kterými jsme si hráli celý

týden. Byly to velice půvabné teorie, ale nemohly vzdorovat přísné-

mu zkoumání. Myslím, že tady je jedna, která může.“

Dívali se na něj široce otevřenýma očima.

Otočil se k obrazovce, začal opět zadávat hodnoty do Postulátu

osm. Jak pracoval, únava ho opustila: tentokrát nestiskl žádnou špat-

nou klávesu, necítil žádnou bolest a trápení. Opouštěl oblast úplného

vyčerpání.

„V tomto postulátu předpokládáme,“ řekl, „nesvítivé planetární

těleso podobné Kalgaši, které neobíhá okolo Onosu, ale kolem Kal-

gaše. Jeho hmotnost je značná, ve skutečnosti je možná stejná jako u

Kalgaše: na náš svět působí značnou gravitační silou, takže je příči-

nou nepravidelnosti naší oběžné dráhy, na kterou Beenay obrátil naši

pozornost.“

Athor stiskl tlačítko na klávesnici a sluneční systém se objevil na

obrazovce ve stylizované formě: šest sluncí, Kalgaš a předpokládaný

satelit Kalgaše.

Otočil se tváří k ostatním. Všichni vypadali nějak znepokojeně.

Ačkoli byli o polovic mladší než on, nebo ještě víc, museli mít velké

problémy přijmout intelektuálně a emociálně ideu dalšího velkého

nebeského tělesa – stejně jako je měl on. Nebo si pouze museli mys-

let, že se stává senilním a nějak se ve svých výpočtech zmýlil.

„Čísla podporující Postulát osm jsou správná,“ řekl Athor. „Do-

kážu vám to. A Postulát odolal všem testům, které jsem mohl apliko-

vat.“

Hleděl na ně se zlobou a vzdorem, divoce si prohlížel každého z

nich, jako kdyby jim chtěl připomenout, že on je Athor 77, který dal

světu Univerzální teorii gravitace a který se ještě nerozloučil se svý-

mi schopnostmi.

Strana 96 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Beenay tiše řekl: „A důvod, proč nejsme schopni vidět tento sa-

telit, pane…?“

„Dva důvody,“ odvětil Athor klidně. „Tak jako Kalgaš, toto pla-

netární těleso může zářit jen odraženým světlem. Kdybychom před-

pokládali, že jeho povrch je z velké části tvořen namodralými skala-

mi – pravděpodobně nic geologicky nepřijatelného – pak jím odráže-

né světlo může mít spektrum posunuté takovým způsobem, že věčná

záře šesti sluncí v kombinaci s rozptylovými vlastnostmi naší atmo-

sféry může úplně maskovat jeho přítomnost. Každý satelit pro nás

musí být neviditelný, když na obloze neustále září nějaké slunce.“

Faro řekl: „Pokud je jeho oběžná dráha extrémně dlouhá, je to

tak, pane?“

„Správně.“ Athor vyvolal druhý pohled. „Tady je podrobnější

pohled. Jak vidíte, náš neznámý a neviditelný satelit putuje kolem

nás po ohromné elipse, takže kolem nás prolétne jen jednou za mno-

ho let. Ne tak daleko, abychom nezaznamenali vliv jeho přítomnosti

na oběžnou dráhu – ale tak daleko, že běžně nemáme možnost pou-

hýma očima vidět na obloze jeho matnou skalnatou hmotu a velice

malou možnost objevit ho našimi teleskopy. Zatím při běžném pozo-

rování neznáme způsob, jak poznat, že je zde, máme jen divokou

šanci, že ho zjistíme astronomicky.“

„Můžeme se ho ale samozřejmě od nynějška pokusit zachytit,“

řekla Thilanda 191, jejíž specializací byla astrofotografie.

„A ovšem, že se také pokusíme,“ řekl jí Athor. Nyní budou při-

cházet s nápady, řekl si. Všichni. Znal je dost dobře, aby věděl, že to

nebudou žádné skryté posměšky. „Nicméně můžete shledat hledání

těžší, než se obáváte, rozhodně horší, než hledání jehly v kupce sena.

Ale to bezprostředně patří k práci, kterou jsem vám dal.“

Beenay řekl: „Jednu otázku, pane.“

„Pokračuj.“

„Jestliže je oběžná dráha tak excentrická, jak váš postulát před-

pokládá, a pokud tento náš satelit, tento – Kalgaš Dvě, nazývejme ho

nyní tak – Kalgaš Dvě je od nás během jisté části svého oběžného

cyklu nesmírně vzdálený, pak vyvstávají důvody pro to, že v dalších

částech svého cyklu je v takové pozici, že je k nám o mnoho blíže.

Musí tu být nějaký rozsah variací nejdokonalejší oběžné dráhy a sa-

Strana 97 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

telit putující po dlouhé eliptické oběžné dráze musí mít nesmírný

rozsah mezi nejvzdálenějším a nejbližším bodem základního přiblí-

žení.“

„Ano, to je logické,“ řekl Athor.

„Ale pak, pane,“ pokračoval Beenay, „jestliže předpokládáme, že

Kalgaš Dvě může být od nás tak daleko, že jsme během celé doby

moderní astronomie nebyli schopni objevit jeho existenci – s výjim-

kou nepřímých prostředků ukazujících jeho vliv na naši oběžnou

dráhu – nemůžete nesouhlasit s myšlenkou, že právě teď pravděpo-

dobné probíhá jeho návrat z nejvzdálenější polohy? Že se v současné

době musí k nám blížit?“

„To nutně neplatí,“ řekl Yimot a mohutně rozhodil ruce. „Ne-

máme žádnou představu, na jakém místě oběžné dráhy je právě teď

nebo za jak dlouho učiní úplný oběh kolem Kalgaše. Může to být

deset tisíc let a Kalgaš Dvě může ještě směřovat pryč od nás po při-

blížení v prehistorické době, která nemá pamětníky.“

„Pravda,“ připustil Beenay. „Skutečně nemůžeme říci v dané

chvíli, zda se přibližuje nebo vzdaluje. V každém případě, dosud ne.“

„Ale můžeme se pokusit ho nalézt,“ řekl Faro. „Thilanda má

dobrý nápad. Třebaže všechna čísla jsou ověřena, musíme vědět, zda

se Kalgaš Dvě skutečně vzdaluje nebo přibližuje. Jakmile ho jednou

nalezneme, můžeme začít počítat jeho oběžnou dráhu.“

„Jeho oběžnou dráhu jsme schopni vypočítat pouze z vlivů, kte-

rými na nás působí,“ řekl Klet, který byl na oddělení nejlepším ma-

tematikem.

„Ano,“ přitakala Simbron – byla kosmografkou – „a také může-

me pochopit, zda se přibližuje nebo vzdaluje. Bohové! Co když se

vzdaluje? Jaká by to mohla být úžasná událost! Temné planetární

těleso protínající oblohu – procházející mezi námi a slunci! Možnost

zakrýt světlo některého z nich na pár hodin!“

„Jak podivné to musí být,“ dumal Beenay. „Myslím, že to mů-

žeme nazývat zatměním. Víte: optický efekt, který nastane, když je

nějaký objekt dán mezi pozorovatele a věc, kterou sleduje. Ale může

se to stát? Slunce jsou tak obrovská – jak by mohl Kalgaš Dvě sku-

tečně skrýt před pohledem jedno z nich?“

Strana 98 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Jestliže se k nám dostatečně přiblíží,“ řekl Faro. „No, já si

umím představit situaci, ve které…“

„Ano, pracujte dál na všech možných scénářích, proč ne?“ po-

znamenal náhle Athor, který přerušil Fara s tak brutální příkrostí, že

všichni v místnosti se otočili a zírali na něj. „Pohřejte si se všemi

vašimi nápady. Pokračujte tímto způsobem a uvidíme, co dostanete.“

Najednou už zde nemohl dál sedět. Chtěl uniknout. Rozjařenost,

kterou cítil, dokud dával kamínky mozaiky na správná místa, ho náh-

le opustila. Cítil strašnou, olověnou únavu, jako kdyby byl tisíc let

starý. Chlad mu pronikal pažemi do konečků prstů a freneticky mu

škubalo v zádových svalech. Věděl, že navíc už vyčerpal všechnu

svoji vytrvalost. Teď nastal čas mladších pracovníků, aby ho vystří-

dali.

Athor opustil své křeslo před obrazovkami a udělal vratký a ne-

jistý krok směrem ke středu místnosti, vzpamatoval se, protože ne-

chtěl zakopnout, a pomalu kráčel se vší důstojností, kterou mohl sou-

středit, okolo osazenstva Observatoře. „Jdu domů,“ řekl. „Potřebuji

se vyspat.“

15

Beenay se zeptal: „Pochopil jsem správně, že vesnice byly

ohněm zničeny devětkrát za sebou, Siferro? A oni je pokaždé znovu

postavili?“

„Můj kolega Balik si myslí, že ve vrchu Thombo bylo na sebe

naskládáno jen sedm vesnic,“ odpověděla archeoložka. „A skutečně

může mít pravdu. Dole ve spodních vrstvách jsou věci dost pomícha-

né. Ale sedm vesnic, devět vesnic – nezáleží na tom, kolik jich sku-

tečně je, to nemění základní pojetí. Tady: podívej se na mapy. Sesta-

vili jsme je podle mých záznamů o vykopávkách. Ovšem, udělali

jsme jen předběžný výkop, rychlý řez celým vrchem, skutečná pun-

tičkářská práce čeká na další expedici. Objevili jsme vrch v závěru

našich prací, ve kterých jsme dělali něco jiného. Ale podle map si

můžeme udělat určitou představu. – Nenudí tě to? Zajímá tě vůbec

tahle záležitost?“

Strana 99 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Úplně mě to fascinuje. Ty si myslíš, že jsem tak úplně zaujatý

astronomií, že nevěnuju žádnou pozornost ostatním disciplínám? –

Navíc, archeologie a astronomie často jdou ruku v ruce. Dost jsme se

naučili o pohybech sluncí na nebesích studováním starověkých ast-

ronomických monumentů, které tví lidé tu a tam po celém světě vy-

kopali. To ti mohu říct.“

Byli v Sifeřřině pracovně. Pozvala sem Beenaye k prodiskutová-

ní problému, který neočekávaně vyvstal během jejích výzkumů. Což

ho zmátlo, protože bezprostředně neviděl, jak může astronom pomo-

ci archeologovi v jeho práci, nehledě na to, co řekl, že astronomie a

archeologie kráčí často stejnými cestami. Ale vždycky byl rád, když

měl možnost navštívit Siferru.

Poprvé se setkali před pěti lety, když společně pracovali v mezi-

oborovém fakultním výboru, který plánoval rozvoj univerzitní

knihovny. Ačkoli Siferra byla většinu svého času mimo zemi na pra-

cech v terénu, ona a Beenay se vždycky těšili ze svého setkání. Shle-

dal, že je náročná, vysoce inteligentní a drsná osvěžujícím způsobem.

O tom, co mu řekla, neměl žádnou ideu: snad jen stimulovala mladé-

ho muže, který nebyl zapleten do jedovatých rivalit a svárů jejího

oboru a neměl zřejmě zájem o její tělo.

Siferra rozložila mapy, obrovské listy z tenkého pergamenového

papíru, na jejichž ploše byly tužkou narýsovány elegantní diagramy,

a ona a Beenay se nad nimi sklonili, aby je v celém rozsahu pro-

zkoumali.

Mluvil pravdu, když jí řekl, že je fascinován archeologií. Dokud

byl chlapec, měl požitek ze čtení knih velkých výzkumníků starově-

ku, takových mužů jako byl Marpin, Shelbik, a ovšem Galdo 221.

Zdálo se mu to stejně vzrušující jako vzdálené výzkumy mezihvězd-

ného prostoru.

Jeho manželka Raissta nebyla moc potěšena jeho přátelstvím se

Siferrou. Mnohokrát se snažila naznačit, že je to sama Siferra, která

ho přitahuje, ne její oblast výzkumů. Ale Beenay považoval Raissti-

nu žárlivost za absurdní. Siferra byla skutečně atraktivní žena – a

bylo by neupřímné předstírat něco jiného – ale byla neoblomně ne-

romantická a každý muž ve školním areálu to věděl. Navíc byla o

nějakých deset let starší než Beenay. Ať byla jakkoliv pěkná, Beenay

Strana 100 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

si nikdy nedokázal představit, že by s ní mohl mít jakýkoli druh in-

timních záměrů.

„Za prvé, tohle je příčný řez celým vrškem,“ vysvětlovala mu Si-

ferra. „Schematicky jsem zachytila každou oddělenou vrstvu osídle-

ní. Nejnovější osídlení na vrcholku, přirozeně – má velké kamenné

zdi, které nazýváme kyklopským architektonickým stylem, typickým

pro beklimotskou kulturu v její vyzrálé periodě vývoje. Tahle linie,

zde ve vrstvě kyklopských zdí, představuje lože zbytků dřevěného

uhlí; jinak řečeno, dřevěné uhlí indikuje rozsáhlý požár, který musel

naprosto smazat celé město z povrchu země. A zde, pod kyklopskou

vrstvou a linií požáru je další, starší sídliště.“

„Které je postaveno v jiném stylu.“

„Přesně. Vidíš, jak jsem zakreslila kameny ve zdech? Tohle my

nazýváme mřížkovým slohem, charakteristickým pro rannou bekli-

motskou kulturu, nebo snad kulturu, která se rozvinula v beklimot-

skou. Oba tyto slohy je možno vidět v ruinách Beklimotu, které ob-

klopují vrch Thombo. Základní zříceniny jsou kyklopské a tu a tam

jsme nalezli malé mřížkové prvky, pouhý náznak nebo dva, které

nazýváme proto-Beklimot. Teď se podívej sem, na hranici mezi

mřížkovým sídlištěm a kyklopskými zříceninami nad ním.“

„Další ohnivá linie?“ řekl Beenay.

„Ano, další ohnivá linie. Tenhle vrch je jako sendvič – vrstva lid-

ského osídlení, vrstva dřevěného uhlí, další lidské osídlení, další dře-

věné uhlí. Já si myslím, že se stalo zhruba tohle. Během času byli

mřížkoví lidé, které zpustošil oheň, který spálil značnou část polo-

ostrova Sagikan, donuceni opustit vesnici na Thombu a ostatní sou-

sední mřížkové vesnice. Později, když se obyvatelé vrátili a začali

stavět znovu, použili zbrusu nový a pečlivěji promyšlený architekto-

nický sloh, který nazýváme kyklopský, pro jeho obrovské stavební

kameny. Ale pak přišel další oheň a vymazal i kyklopské sídliště. A

v této chvíli se lidé zřekli úmyslů stavět města na vrchu Thombo a

tak postavili v sousedství své nové město, které nazýváme Hlavní

Beklimot. Dlouho jsme věřili, že Hlavní Beklimot je první skutečné

lidské město, vzniklé ze všech menších proto-beklimotských sídlišť

rozptýlených okolo. Thombo nám alespoň řekl, že bylo ještě jedno

Strana 101 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

důležité kyklopské město v době, kdy Hlavní Beklimot ještě neexis-

toval.“

„A Hlavní Beklimot nenese žádnou stopu poškození ohněm?“

„Ne. To jen města na vrcholku Thomba byla vypálena. Možná se

celá beklimotská kultura zhroutila a celý Hlavní Beklimot byl opuš-

těn, ale to bylo z jiných důvodů, souvisejících s klimatickými změ-

nami. Oheň s tím nemá nic společného. To bylo snad před dvěma

tisíci lety. Ale oheň, který zničil horní vesnici na Thombu, vypadal,

že mohl být mnohem starší. Předpokládám, že o takových dva tisíce

let. Radiokarbonová analýza vzorků dřevěného uhlí nám dá mnohem

přesnější datum, až dostaneme z laboratoře výsledky.“

„A mřížkové sídliště – jak to je staré?“

„Ortodoxní archeologové věří, že fragmenty mřížkové kultury,

které jsme tu a tam nalezli na poloostrově Sagikan, mohou být jen o

pár generací starší než Hlavní Beklimot. Po vykopávkách na Thombu

si to nemyslím. Domnívám se, že mřížkové sídliště na tomto vrchu je

o dva tisíce let starší než kyklopské budovy na jeho povrchu.“

„Dva tisíce? A říkáš, že pod ním jsou další sídliště?“

„Podívej se na mapu,“ řekla Siferra. „Zde je číslo tři – druh ar-

chitektury, kterou jsme předtím nikdy neviděli, nic, co by připomína-

lo mřížkové provedení. Pak je další spálená linie. Sídliště číslo čtyři.

A spálená linie. Číslo pět. A spálená linie. Pak číslo šest, sedm, osm

a devět, nebo jestliže jsou Balikovy postřehy správné, jen číslo šest a

sedm.“

„A všechna zničena velkým ohněm! Mně to připadá dost pozo-

ruhodné. Smrtící cyklus destrukce, útočící znovu a znovu a znovu na

to samé místo.“

„Nejpodivnější věc,“ řekla Siferra zvláštním ponurým tónem,

„je, že se zdá, že všechna tato sídliště vzkvétala přibližně stejně dlou-

hý čas, než byla zničena ohněm. Obývané vrstvy si jsou zcela mimo-

řádně podobné svou tloušťkou. Ještě čekáme na zprávu z laboratoře,

rozumíš. Ale nemyslím, že bych se ve svém odhadu příliš mýlila. A

Balikovy odhady jsou stejné jako moje. Pokud se zcela nemýlíme,

vidíme nejméně do čtrnácti tisíc let prehistorie vrchu Thombo. A

během těchto čtrnácti tisíc let se přes vrch periodicky přehnaly těžké

Strana 102 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

požáry, které jeho obyvatelstvo přinutily opustit ho s hodinovou

přesností – jeden oheň naprosto přesně za dva tisíce let!“

„Co?“

Beenayovi běhal mráz po zádech. Jeho mysl začala probírat

všechny možné nepravděpodobné a vzrušující závěry.

„Počkej,“ řekla Siferra. „Je toho víc.“

Otevřela zásuvku a vytáhla stoh lesklých fotografií.

„To jsou fotografie Thombských tabulek. Originály má Mudrin

505 – ten paleograf, víš. Pokouší se je rozšifrovat. Jsou vyrobeny z

vysušené hlíny. Tyto tři jsme nalezli ve Vrstvě tři a tyto ve Vrstvě

pět. Oba druhy jsou napsány krajně primitivním písmem a nápis na

starších je tak archaický, že Mudrin s ním nemohl ani začít. Ale pro-

zatím je schopen vyřešit skupiny slov z tabulek Vrstvy tři, které jsou

napsány raným beklimotským písmem. Doposud, jak řekl, je tam

popis zkázy města ohněm – což byla práce rozezlených bohů, kteří

shledávají nezbytným periodicky trestat lidstvo za jeho hříchy.“

„Periodicky?“

„Správně. Začíná ti to znít známě?“

„Apoštolově Plamene! Můj bože, Siferro, o co jste to zakopli?“

„To je to, nač se ptám od chvíle, kdy mi Mudrin přinesl první ná-

stin překladu.“

Archeoložka se otočila tváří k Beenayovi a poprvé Beenay viděl,

jak zakalené má oči, jak napjatou a vyčerpanou má tvář. Vypadala

téměř rozrušená. „Teď víš, proč jsem tě sem pozvala? O tom jsem

nemohla mluvit s nikým z oddělení. Beenayi, co mám dělat? Jestliže

něco z těchto nálezů publikuji, Mondior 71 a jeho celá bláznivá ban-

da to prohlásí za potvrzení, které jsem objevila, za jasný archeolo-

gický důkaz jejich praštěné teorie!“

„Myslíš?“

„Co jiného?“ Siferra poklepala na mapy. „Zde se evidentně opa-

kuje ničení měst ohněm v intervalu dvou tisíc let, zhruba přes perio-

dy mnoha tisíc let. A tyto tabulky – vypadají na to, že mohou být

skutečně jakýmsi druhem prehistorické Knihy Odhalení. Když to

shrnu, opatří, jestliže ne skutečné potvrzení křiku Apoštolů, pak ale-

spoň solidní racionální zcelení celé jejich mytologie.“

Strana 103 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Ale opakující se požáry v jednom sídle nedokazují celosvětovou

katastrofu,“ namítal Beenay.

„Je to ta periodičnost, která mi dělá starosti,“ řekla Siferra. „Je to

příliš šikovné, příliš podobné tomu, co říká Mondior. Dívala jsem se

do Knihy Odhalení. Poloostrov Sagikan je pro Apoštoly posvátným

místem, víš o tom? Posvátné sídlo, kde se bohové dříve zjevovali

lidem, jak říkají. A tedy stojí za argumentem – poslouchej mě, stojí

za argumentem,“ řekla s trpkým smíchem – „že bohové uchovali

Sagikan jako varování lidstvu před zámkem, který opět a opět přijde,

jestli nezměníme naše hříšné způsoby.“

Beenay na ni ohromeně zíral.

O Apoštolech a jejich učení věděl skutečně málo. Takové pato-

logické fantazírování nikdy neudrželo jeho zájem a také byl příliš

zaneprázdněn vědeckou prací, než aby dbal Mondiorových bouřli-

vých apokalyptických proroctví.

Ale nyní vzpomínka na rozhovor, který měl před pár týdny s

Theremonem 762 v klubu U šesti sluncí, vybuchla se zuřivým nára-

zem v jeho vědomí, „...nebude to poprvé, co bude svět zničen... bo-

hové záměrně udělali lidstvo nedokonalé a dali nám jeden rok – je-

den z jejich božích let, ne tak krátkých jako jsou naše – ve kterém se

máme vyvíjet. To nazýváme Rokem zbožnosti a je přesně dva tisíce a

čtyřicet devět našich let dlouhý.“

Ne. Ne. Ne. Ne. Idiotství! Podvod! Hysterické bláznění!

Bylo toho víc.

,,Opět a opět, když končí Rok zbožnosti, bohové zjišťují, že jsme

stále hříšní a špatní a tak zničí svět tím, že sešlou dolů nebeské pl a-

meny… Tak v každém případě mluví Apoštolové.“

Ne! Ne!

„Beenayi?“ řekla Siferra. „Jsi v pořádku?“

„Pouze přemýšlím,“ pronesl k ní. „Pro Tmu! Je to tak! Můžeš

Apoštoly úplně potvrdit!“

„Nezbytně ne. Ještě je možné, že lidé, kteří jsou schopni jasně

myslet, odmítnou Mondiorovy ideje. Zničení Thomba ohněm –

zvláště opakované ničení Thomba zřejmými pravidelnými intervaly

po dvou tisících letech – ještě neznamená důkaz, že celý svět byl

zničen ohněm. Nebo že by takový obrovský požár musel přijít znovu.

Strana 104 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Proč by měla být minulost nezbytně opakována v budoucnosti? Ale

lidé, kteří jsou schopni jasně myslet, jsou ovšem v menšině. Jejich

zbytky budou ovlivněny, když Mondior použije mých nálezů, a oka-

mžitě propadnou panice. Víš, že Apoštolové tvrdí, že příští očekáva-

ný velký zánik světa ohněm nás postihne příští rok?“

„Ano,“ řekl Beenay chraplavě. „Theremon mi řekl, že označili

přesný den. Je to skutečně dva tisíce čtyřiceti devítiletý cyklus a za

nějakých jedenáct nebo dvanáct měsíců, jestliže věříš Mondiorovi, se

obloha pokryje černí a na nás se snese oheň. Myslím, že předpoklá-

dají, že se to stane devatenáctého theptaru.“

„Theremon? Ten novinář?“

„Ano. Je to můj skutečný přítel. Zajímal se o celou záležitost s

Apoštoly. Měl rozhovor s jedním z jejich vysokých kněží nebo ně-

kým takovým. Theremon mi řekl…“

Sifeřřina ruka vystřelila nahoru a chytila Beenaye za paži, její

prsty ho sevřely s udivující silou.

„Musíš mi slíbit, že mu o tom neřekneš ani slovo, Beenayi!“

„Theremonovi? Ne, ovšem, že ne! Dosud jsi své nálezy nepubli-

kovala. Je mi úplně jasné, že nesmím nikomu nic říct! – Ale on je

ovšem velice čestný člověk.“

Její železný stisk povolil, ale jen o trošku.

„Některé věci jdou neoficiálně říct mezi přáteli – ale ty víš, Bee-

nayi, že nic nelze říct ‚neoficiálně‘, když mluvíš s někým, jako je

Theremon. Jestliže uvidí důvod, že to může použít, použije to bez

ohledu na to, co ti slíbil. Nebo jakkoli si myslíš, že je ‚čestný‘.“

„No – snad…“

„Věř mi. A kdyby Theremon přišel na to, co jsem sem přivezla,

můžeš vsadit obě uši na to, že by to bylo v Chroniclu během půl dne.

To by mne profesionálně zničilo, Beenayi. Byla bych známá jako

vědec, který poskytl Apoštolům důkaz pro jejich absurdní prohlášení.

Apoštolové jsou pro mne naprosto nepřijatelní, Beenayi. Nechci jim

nabídnout žádný druh pomoci a pohodlí a skutečně nemíním veřejně

podpořit jejich bláznivé myšlenky.“

„Neboj se,“ řekl Beenay. „Nevyzradím ani slovo.“

„Nesmíš. Jak říkám, to by mne zničilo. Vrátila jsem se na uni-

verzitu, abych sehnala prodloužení mého stipendia na výzkumy. Mé

Strana 105 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

thombské nálezy vyvolávají na oddělení kontraverze, protože zpo-

chybnily vžitý pohled na Beklimot jako nejstarší urbanistické cent-

rum. Ale kdyby Theremon nějak upozornil Apoštoly Plamene na mé

výzkumy, bylo by všechno jinak…“

Ale Beenay stěží poslouchal. Sympatizoval se Sifeřřinými pro-

blémy a skutečně nechtěl udělat nic, co by jí problémy způsobilo.

Theremon od něj neuslyší ani slovo o jejích výzkumech.

Jeho mysl se už zabývala jinými věcmi, nesmírně obtížnými

věcmi. Fráze z Theremonova popisu učení Apoštolů znovu začínaly

zaplavovat jeho paměť.

„… Za nějakých čtrnáct měsíců zmizí všechna slunce…“

„… Hvězdy svrhnou z černé oblohy plameny…“

„… přesný čas katastrofy byl vypočten vědecky…“

„… černá obloha…“

„… všechna slunce zmizí…“

„Tma!“ mručel drsně Beenay. „Může to být možné?“

Siferra přestala mluvit. Kvůli jeho výbuchu se zastavila v polo-

vině věty.

„Ty mi nevěnuješ žádnou pozornost, Beenayi!“

„Já – co? Ach. Ach. Ano, ovšem, dávám pozor! Říkala jsi, že se

Theremon nesmí o tom nic dozvědět, protože by to poškodilo tvoji

reputaci, a – a – poslouchej Siferro, myslíš, že bychom mohli pokra-

čovat v diskusi někdy jindy? Dnes večer, nebo zítra odpoledne, nebo

kdykoli? Musím jít hned zpátky do Observatoře.“

„Pak tě nebudu zdržovat,“ řekla chladně.

„Ne. Takhle jsem to nemyslel. To, co jsi mi říkala, bylo pro mne

obrovsky zajímavé – a důležité, strašně důležité, víc, než ti mohu v

této chvíli říct. Ale musím si jít něco ověřit. Něco přímo z toho, o

čem jsme diskutovali.“

Přísně na něj pohlédla. „Máš zrudlou tvář. Tvoje oči jsou divoké,

Beenayi. Vypadáš náhle tak podivně. Myslí jsi milióny mil daleko.

Co se stalo?“

„Řeknu ti to později,“ řekl napůl ve dveřích. „Později! Slibuji!“

Strana 106 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

16

V tuto hodinu byla Observatoř prakticky opuštěna. Kromě Fara a

Thilandy zde nikdo nebyl. K Beenayově úlevě nebyl Athor 77 nikde

vidět. Fajn, pomyslel si Beenay. Stařík se dost vyčerpal svým úsilím,

které zasvětil práci nad koncepcí Kalgaše Dva. Tenhle večer by už

další vypětí nesnesl.

A je skutečně dobře, že jsou tu jen Faro s Thilandou. Faro má

přesně ten druh bystré neznavené mysli, kterou Beenay právě potře-

boval. A Thilanda, která strávila mnoho let snímáním mnoha míst

oblohy svým teleskopem s kamerou, mohla snadno doplnit některé

konceptuální materiály.

Thilanda ihned řekla:

„Vyvolávala jsem celý den desky, Beenayi. Ale nic tam není.

Vsadím na to svůj život: nahoře na obloze mimo šesti sluncí není nic.

Nemyslíš si, že se velký šéf nakonec zmýlil, že ano?“

„Myslím, že jeho myšlení je ostré jako vždy.“

„Ale ty fotografie – namátkově jsem dnes nasnímala každý kvad-

rant vesmíru, program obsahuje všechno. Snímek, pohyb o pár stup-

ňů, snímek, pohyb, snímek. Metodicky probírá celou oblohu. A po-

dívej, co jsem dostala, Beenayi. Hromadu fotek, na kterých není

nic!“

„Jestliže je neznámý satelit neviditelný, Thilando, pak nemůže

být vidět. To je jednoduché.“

„Možná neviditelný pro oči. Ale kamera by měla zvládnout…“

„Poslouchej, tohle teď nevadí. Potřebuji od vás dvou pomoc, čis-

tě teoretickou věc. Týká se Athorovy nové teorie.“

„Ale co když je neznámý satelit jen vzdušným zámkem…“ pro-

testovala Thilanda.

„Neviditelná věc může být skutečná věc,“ vyštěkl Beenay. „A

nemáme rádi, když odnikud přijde urážka a uhodí nás do tváře. Po-

můžete mi nebo ne?“

„Dobrá…“

„Výborně. Budu po vás chtít, abyste připravili počítačovou pro-

jekci pohybů šesti sluncí během čtyřiceti dvou století.“

Strana 107 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Thilanda nevěřícně zalapala po dechu. „ Čtyři tisíce dvě stě, jsi

říkal, Beenayi?“

„Já vím, že nemůžete úplně zaznamenat hvězdné pohyby v tako-

vém časovém rozpětí. Ale řekl jsem, počítačovou projekci, Thilando.

Můžete alespoň získat spolehlivé záznamy vždy po stu letech, že?“

„Víc než to.“

„Ještě lépe. Připravte to a naplánujte to na projíždění dopředu i

dozadu časem. Počítač nám sdělí, jaká v minulých jednadvaceti sto-

letích byla každodenní kombinace sluncí a jaká bude v příštích jed-

nadvaceti stoletích. Jestliže to nezvládneš, jsem si jistý, že Faro bude

rád, když ti pomůže napsat program.“

„Myslím, že to dokážu sama,“ řekla Thilanda ledovým tónem.

„A mohl bys mi říct, na co to všechno je? Děláme teď do kalendářů?

Vždyť kalendář obsahuje údaje o sluncích pro příštích pár let. Tak na

co to děláš?“

„Řeknu ti to později,“ řekl Beenay. „To slibuji.“

Opustil ji celou rozvzteklenou a prošel Observatoří do Athorovy

pracovny, kde se posadil před obrazovky počítače, na kterých Athor

vypočítal teorii Kalgaše Dvě. Chvíli zamyšleně zíral na střední obra-

zovku, ukazující oběžnou dráhu Kalgaše, porušenou hypotetickým

Kalgašem Dvě.

Pak se dotkl klávesy a navržená orbitální linie Kalgaše Dva se

zobrazila výraznou zelení, obrovská excentrická elipsa protínala

mnohem kompaktnější a spíše kruhovou oběžnou dráhu Kalgaše.

Chvíli to studoval; pak stiskl klávesy, které na obrazovku vyvolávaly

slunce a zadumaně na ně civěl snad hodinu, vyvolávaje je ve všech

jejich proměnných konfiguracích; teď je na obloze Onos s Tanem a

Sithou, Onos s Treyem a Fatrou, Onos a Dovim s Treyem a Fatrou,

Dovim s Treyem a Fatrou, Dovim s Tanem a Sithou, Patra a Trey

sami –

Normální kombinace, ano.

Ale co nenormální kombinace?

Tano a Sitha sami?

Ne, to by se nemohlo stát. Souvislost polohy těchto dvojsluncí s

umístěním blízkých sluncí byla taková, že Táno a Sitha se nemohou

nikdy objevit na této hemisféře oblohy bez Onosu nebo Dovimu,

Strana 108 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

nebo bez obou najednou, vždy jsou vidět společně. Možná to bylo

možné před stovkami a tisíci let, pomyslel si, ačkoli o tom pochybo-

val. Ale nyní skutečně ne.

Trey s Fatrou a Tano se Sithou?

Znovu ne.

Tyto skupiny dvojsluncí jsou na opačných stranách Kalgaše;

kdykoli je jeden z párů na obloze, druhý je většinou ukryt za tělem

planety. A co tyto čtyři umístit společně na oblohu. Jistě, ale Onos

bude pořád vidět, když tyto dva páry budou v konjunkci. To by byl

famózní pětisluneční den – který vznikne, když je na druhé polokouli

stejně přízračný den jen s Dovimem. To se přihodí pouze jen jednou

za mnoho let.

Trey bez Patry? Táno bez Sithy?

No, technicky, ano. Když jeden pár dvojsluncí bude zapadat za

horizont, jedno slunce bude pod horizontem a druhé po krátkou peri-

odu nad ním. Ale tohle není skutečná významná sluneční událost, jen

dočasná odchylka. Dvojslunce jsou stále spolu, jen dočasně oddělena

linií horizontu.

Všech šest sluncí najednou na obloze?

Nemožné!

Víc než to – nepředstavitelné!

Presto o tom přemýšlel. Beenay se nad tou myšlenkou otřásl.

Jestliže všech šest sluncí bude společně nad horizontem, pak část

druhé polokoule může být beze světla, nic nebude vidět. Tma! Tma!

Ale nikde na Kalgaši nebyla Tma známa, s výjimkou abstraktního

pojetí. Ještě nikdy nenastal takový čas, kdy by se všech šest sluncí

pohybovalo společně a hlavní část světa byla vržena do naprosté

temnoty. Mohlo by to být?

Mohlo by?

Beenay chladně nad touto možností rozvažoval. Znovu uslyšel

Theremonův hluboký hlas vysvětlující teorii Apoštolů:

„… všechna slunce zmizí…“

„… Hvězdy na nás svrhnou plameny z černé oblohy…“

Chytil se za hlavu. Vše, co věděl o pohybech sluncí na nebesích,

se znovu bouřilo proti myšlence, že všech šest bude nahloučeno ve

stejnou dobu na jedné straně Kalgaše. To se prostě nemůže stát, byl

Strana 109 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

by to zkrátka zázrak. Beenay na zázraky nevěřil. Způsob, jakým se

slunce na obloze objevovala, byl takový, že v dané chvíli alespoň

jedno nebo dvě ozařovalo každou část Kalgaše.

Zapomeň na šest sluncí tady a hypotézu Tmy na druhé straně.

Co jsem přehlédl?

Dovim samotný, pomyslel si. Malé rudé slunce samo na obloze?

No, už se to stalo, ačkoli ne často. V tomto případě by byl pětislu-

neční den, když by Tano, Sitha, Trey, Patra a Onos byly v konjunkci

na stejné polokouli: na opačné straně světa by byl pouze Dovim. Be-

enay si představil, zda to může být moment, kdy přijde Tma.

Může být? Dovim samotný může vrhat tak slabé světlo, navíc má

Jen chladný narudlý svit, takže si ho lidé mohou splést s Tmou.

Ale tak se to skutečně nedá vykládat. Malý Dovim by nebyl

schopen způsobit, aby jeho světlo uvrhlo lidi do stavu hrůzy. Navíc

se jednou za pár let stávalo, že na obloze byl jen Dovim. Bylo to

vzácné, ale vůbec ne mimořádné. Přece kdyby následky vidění niče-

ho, kromě malého kalného slunce na obloze, mohly být příčinou ob-

rovského psychologického pozdvižení, pak by si každý dělal starosti

s očekávaným Dnem Dovimu, který, jak si Beenay vzpomněl, měl

být příští rok nebo tak nějak. A ve skutečnosti na to nikdo nemyslel.

Ale kdyby byl Dovim na obloze sám a něco se stalo, nějaká spe-

ciální věc, nějaká opravdu vzácná věc, která by způsobila zahalení

tohoto malého světla…

Thilanda mu stála za zády a kysele řekla: „Hotovo, Beenayi, za-

dala jsem celou tvoji sluneční projekci. Nejen čtyřicet dvě století, ale

nekonečnou regresi. Faro mi poskytl matematický nápad a oba jsme

sestavili program, který až spustíme, může dosáhnout na konec času,

když budeš chtít, nebo na začátek vesmíru.“

„Výborně. Zadali jste ho do počítače, abych ho mohl použít,

ano? Půjdeš sem, Faro?“

Malý zavalitý student pomalu kráčel na druhou stranu. Jeho tma-

vé oči svítily zvědavostí. Očividně byl plný otázek, co Beenay dělá;

ale dodržel protokol student – profesor a nic neříkal, jen čekal, aby

uslyšel, co mu Beenay řekne.

„To, co mám zde na obrazovce,“ začal Beenay, „je Athorem na-

vržená oběžná dráha hypotetického Kalgaše Dvě. Předpokládám, že

Strana 110 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

je správná, potom, co nám Athor řekl, že to přesně vysvětluje všech-

ny odchylky naší oběžné dráhy, a věřím, že Athor ví, co dělá. Já to

také vím, nebo budu v tomto případě vědět, až Thilanda dokončí pře-

nos dat do programu slunečního pohybu během dlouhého časového

období, který jste ty a ona vypracovali. Nyní se pokusím vypracovat

korelaci mezi jedním sluncem přítomným na obloze a těsným přiblí-

žením se Kalgaše Dvě k této planetě tak, že…“

„Takže budete moci spočítat četnost a dobu zatmění?“ vyhrkl Fa-

ro. „Je to tak, pane?“

Chlapcova rychlost byla zábavná a také trochu rušivá. „Skutečně

je to tak. Máš také na mysli zatmění?“

„Myslel jsem na to, když nám všem Athor poprvé řekl o Kalgaši

Dva. Simbron, vzpomínáte, uvažovala o tom, že neznámý satelit mů-

že zakrýt na chvíli světlo některého ze sluncí a řekla, že by se to

mohlo nazývat zatmění a pak jsem začal hovořit o této možnosti. Ale

Athor mě přerušil, ještě než jsem stačil něco říci, protože byl unave-

ný a chtěl jít domů.“

„A ty jsi dosud o tom nic neřekl?“

„Nikdo se mě nezeptal,“ řekl Faro.

„Dobrá, tady je tvá chvíle. Přenesl jsem tohle všechno do počíta-

če a teď si spolu sedneme odděleně v této místnosti a začneme zadá-

vat hodnoty. Já hledám velice speciální případ, ve kterém je Kalgaš

Dvě v nejtěsnějším přiblížení ke Kalgaši a na obloze je pouze jedno

slunce.“

Faro přikývl. Přiskočil k počítači tak rychle, že Beenaye překva-

pil. Ještě nikdy ho neviděl pohybovat se tak hbitě.

Beenay si nemyslel, že bude první hotov s výpočty. Faro byl

znám svou rychlostí v těchto věcech. Důležité ale bylo, že budou

pracovat na tomto problému nezávisle, že dospějí odlišně ke srovna-

telným výsledkům. Takže když Faro za malou chvíli triumfálně

odfrkl a vyskočil a chtěl něco říci, Beenay na něj podrážděně zamá-

val, aby byl zticha a on mohl pokračovat v práci. Poskytl mu těžkých

a nekonečných deset minut.

Čísla začala naskakovat na obrazovku.

Jestliže jsou všechny předpoklady, které do počítače zadali,

správné – Athorovy výpočty pravděpodobné hmotnosti a oběžné

Strana 111 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

dráhy neznámého satelitu, Thilandiny výpočty pohybů sluncí na ob-

loze – pak není příliš pravděpodobné, že může nastat Tma. Je jen

jediná možnost, která přinese Tmu. Dovimův den. Ale nevypadá to,

že by měl Kalgaš Dvě příliš šancí zatmít Dovim.

Beenay věděl, že Dovimův den je taková vzácnost, že pravděpo-

dobnost, že Dovim bude na obloze právě v době, kdy Kalgaš Dvě

bude někde blízko Kalgaše na své oběžné dráze, je nekonečně malá.

Nebo není?

Ne. Není nekonečně malá.

Vůbec ne. Důkladně se podíval na sestavy na obrazovce. Vypa-

dalo to, že existují slabé možnosti konvergence. Výpočty nebyly úpl-

né, ale údaje se doplňovaly, jak počítač pracoval na konjunkcích Kal-

gaš – Kalgaš Dvě ve vyšetřovací periodě čtyřiceti dvou století. Po-

každé, když se Kalgaš Dvě na své orbitě přiblížil, dosahoval v blíz-

kosti Kalgaše blíže a blíže K Dovimovu dni. Počítač propočítával

všechny astronomické možnosti, Beenay je sledoval strnulý bázní a

nedůvěrou.

Konečně je to tady. Všechna tři tělesa správným způsobem v zá-

krytu. Kalgaš – Kalgaš Dvě – Dovim!

Ano!

Bylo možné, že Kalgaš Dvě způsobí úplné zatmění Dovimu,

když Dovim bude jediným viditelným sluncem na obloze.

Ale tato konfigurace byla extrémně vzácná. Dovim by musel být

zcela sám nad touto polokoulí a v maximální vzdálenosti od Kalgaše

a Kalgaš Dvě by musel být ve vzdálenosti minimální. Kalgaš Dvě by

pak měl zdánlivě sedmkrát větší průměr než Dovim. To bylo dosta-

tečné k zakrytí Dovimova světla na více než půl dne, takže by žádné

místo na planetě neuniklo efektu Tmy. Počítač ukázal, že toto vysoce

speciální postavení se může vyskytnout pouze jednou za…

Beenay zalapal po dechu. Nechtěl tomu věřit.

Otočil se k Farovi. Tvář mladého studenta byla bledá šokem.

Beenay řekl chraplavě: „V pořádku. Já jsem hotov a mám hodno-

ty. Ale nejdříve mi řekni svoje.“

„Zatmění Dovimu Kalgašem Dvě má periodu dva tisíce a čtyři-

cet devět let.“

Strana 112 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Ano,“ řekl Beenay těžce. „Moje čísla jsou stejná. Jednou za dva

tisíce a čtyřicet devět let.“

Cítil závrať. Vypadalo to, jako kdyby se kolem něj točil celý

vesmír.

Jednou za dva tisíce a čtyřicet devět let. Přesná délka Roku

zbožnosti poskytnutá podle Apoštolů Plamene. Naprosto stejná hod-

nota, jako v Knize Odhalení.

„… všechna slunce zmizí…“

„… Hvězdy na nás z černé oblohy svrhnou plameny…“

Nevěděl, co jsou to Hvězdy. Ale Siferra na poloostrově Sagikan

objevila vrch, kde města byla ničena ohněm s udivující pravidelností,

přibližně po dvou tisících letech. Co když jí prozradí test radioaktiv-

ním uhlíkem 14 přesnou hodnotu mezi jednotlivými katastrofami na

vrchu Thombo, která bude – dva tisíce a čtyřicet devět let?

„… černá obloha…“

Beenay zíral bezmocně přes místnost na Fara.

„Kdy nastane příští Dovimův den?“ zeptal se.

„Za jedenáct měsíců a čtyři dni,“ řekl Faro ponuře. „Devatenác-

tého theptaru.“

„Ano,“ řekl Beenay. „Týž den, kdy nám Mondior 71 předpově-

děl, že se obloha pokryje černí a na nás sestoupí boží plameny a zničí

naši civilizaci.“

17

„Poprvé ve svém živote,“ řekl Athor, „si z celého srdce přeji, aby

mé výpočty byly chybné. Ale obávám se, že bohové ke mě nebudou

tak milosrdní. Společně shledáváme objektivní skutečnosti a dospí-

váme k nepřemrštěným závěrům. Ale je děsivé o tom uvažovat.“

Rozhlédl se po místnosti a zastavil na chvíli svůj pohled na kaž-

dém z lidí, které svolal. Mladý Beenay 25, ovšem. Sheerin 501 z

Psychologického oddělení. Siferra 89, archeoložka.

Ze vší síly Athor bojoval o utajení obrovské únavy, kterou cítil, s

pocitem rostoucího zoufalství, s drtivým dopadem všeho, co se v

minulých týdnech dozvěděl. Bojoval o utajení všech svých problémů

Strana 113 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

i před sebou. Nyní a později znovu sám pomýšlel na to, že žil snad

příliš dlouho, nalezl v sobě přání, že si měl dovolit odejít na odpoči-

nek před rokem nebo dvěma. Ale vymetl nemilosrdně takové myš-

lenky ze své mysli. Železná a neúnavná síla ducha byla vždy Atho-

rovým základním znakem. Teď nedovolil, s roky energické práce za

sebou, aby ho tyto rysy opustily.

Obrátil se k Sheerinovi: „Vaším polem, jak jsem pochopil, je

studium Tmy?“

Buclatý psycholog vypadal pobaveně. „Domnívám se, že to je

jedna možnost, jak to vyjádřit. Mé doktorské teze se týkaly dušev-

ních potíží souvisejících smírnou. Ale výzkum Tmy byl jen jednou

stranou mé práce. Zajímám se o masové hysterie všech druhů – ira-

cionální reakce lidské mysli na drtivé podněty. To, co mne živí, je

celá škála lidských potrhlostí.“

„Velmi dobře,“ řekl Athor klidně. „To by mohlo být. Beenay 25

říká, že jste na univerzitě řazen mezi autority na Tmu. Teď uvidíte

naši malou astronomickou demonstraci na obrazovce počítače. Před-

pokládám, že pochopíte základní náznaky toho, co jsme objevili.“

Starý astronom nenalezl žádný způsob, aby to nevyznělo blaho-

sklonně. Ale Sheerin nevypadal, že by byl obzvlášť uražený.

Řekl klidně: „Myslím, že jsem to docela dobře pochopil. Tvrdíte,

že je na orbitě kolem Kalgaše mysteriózní neviditelné velké astro-

nomické těleso s takovou a takovou hmotností, v takové a takové

vzdálenosti a s takovými a takovými vlastnostmi, jehož přitažlivá síla

přesně vysvětluje jisté odchylky teorie od oběžné dráhy Kalgaše,

které objevil zde můj přítel Beenay. Říkám to dosud správně?“

„Ano,“ řekl Athor. „Zcela správně.“

„Nu,“ pokračoval Sheerin, „vypadá to, že za nějaký čas toto těle-

so vstoupí mezi nás a naše slunce. Úkaz jste nazvali zatmění. Ale

pouze jedno slunce zůstane v jeho plánovaném oběhu takovým způ-

sobem, že může být zatměno, a toto slunce je Dovim. To může uka-

zovat, že zatmění nastane jen když,“ – Sheerin přestal mluvit a za-

mračil se – „když je Dovim jediným sluncem na obloze a oba dva a

tento takzvaný Kalgaš Dvě se seřadí takovým způsobem, že Kalgaš

Dva úplně překryje kotouč Dovimu a na nás všechny nebude dopadat

žádné světlo. Říkám to ještě pořád správně?“

Strana 114 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Athor přikývl. „Pochopil jste to perfektně.“

„Bál jsem se toho. Doufal jsem, že jsem tomu rozuměl špatně.“

„Teď, pokud jde o efekty zatmění…“ řekl Athor.

Sheerin se zhluboka nadechl. „Dobře. Zatmění – které nastane

pouze jednou za dva tisíce a čtyřicet devět let, děkujme Bohům! –

bude příčinou rozsáhlé skvrny Tmy na Kalgaši. Jak se svět bude otá-

čet, každý kontinent propadne úplně temnotě na určitou dobu v roz-

pětí, od – jak jste to říkali? – devíti do čtrnácti hodin, v závislosti na

zeměpisné šířce.“

„Nyní: jestliže budete tak laskav,“ řekl Athor, „jaký je váš názor,

jako profesionálního psychologa, na následky, které se vytvoří v

myslích lidských bytostí?“

„Tímto následkem,“ řekl Sheerin bez váhání, „bude šílenství.“

V místnosti bylo náhle úplné ticho.

Konečně Athor promluvil: „Všeobecné šílenství, to je to, co

předpovídáte?“

„Velmi správně. Všeobecná Tma, všeobecné šílenství. Předpo-

kládám, že lidé budou ovlivněni různou měrou, v rozpětí od krátko-

dobé dezorientace a deprese k úplné a trvalé destrukci duševních sil.

Větší psychologická stabilita může ovšem zprvu člověka ochránit,

ale je mnohem pravděpodobnější, že člověk bude úplně otřesen úde-

rem absence světla. Ale nikdo, myslím, nezůstane úplně nedotčen.“

„To nechápu,“ řekl Beenay. „Co v té Tmě je, že vžene lidi do ší-

lenství?“

Sheerin se usmál. „Prostě na ni nejsme adaptováni. Představ si,

jestli můžeš, svět, který má pouze jedno slunce. Jak se tento svět otá-

čí kolem osy, každá polokoule bude polovinu dne přijímat světlo a

druhou polovinu dne bude v úplné temnotě.“

Beenay udělal bezděčné gesto hrůzy.

„Vidíš?“ vykřikl Sheerin. „Nemůžeš to ani slyšet! Ale obyvatelé

této planety budou naprosto zvyklí na denní dávku Tmy. Je velice

pravděpodobné, že denní hodiny budou považovat za veselejší a při-

rozené jejich zálibám, ale Tmu budou ignorovat jako obvyklou kaž-

dodenní událost, nic vzrušujícího, jen něco, co prospí, když čekají na

příchod rána. Nicméně, my ne. My jsme se vyvinuli v podmínkách

věčného slunečního světla, každou hodinu dne, po celý rok. Jestliže

Strana 115 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

na obloze není Onos, jsou tam Tano a Sitha a Dovim nebo Patra a

Trey, a tak dále. Naše mysli, naše fyziologie jsou přivyklé na stálé

světlo. Nelíbí se nám ani okamžik bez něj. Mám za to, že spíš se

světlem v místnosti?“

„Samozřejmě,“ řekl Beenay.

„Samozřejmě? Proč ‚samozřejmě‘?“

„Proč…? Ale všichni spí se světlem!“

„Přesně tam mířím. Řekni mi tohle: zažil jsi někdy Tmu, příteli

Beenayi?“

Beenay se naklonil ke zdi skoro celé z velké okenní tabule a roz-

važoval.

„Ne. Nemohu říci, že zažil. Ale vím, co to je. Naprostá… uf…“

Nejistě zapohyboval prsty a pak oživl – „Naprostá nepřítomnost svět-

la, jako v jeskyních.“

„Byl jsi někdy v jeskyni?“

„V jeskyni! Samozřejmě, nebyl jsem v jeskyni.“

„Myslel jsem si, že ne. Já jsem se o to pokusil. Je to dlouho, když

jsem začal provádět své studie poruch zapříčiněných Tmou. Ale

rychle jsem z ní vyběhl. Šel jsem dovnitř, dokud byl vstup jeskyně

viditelný jako rozmazané světlo s černotou všude kolem.“ Sheerin se

příjemně pochechtával. „Nikdy jsem si nemyslel, že osoba mé váhy

může běžet tak rychle.“

Téměř vzdorně řekl Beenay: „No, když na to přijde, domnívám

se, že bych neutekl, kdybych tam byl.“

Psycholog se laskavě na mladého astronoma usmál.

„Statečně řečeno! Obdivuji tvoji odvahu, příteli!“ Otočil se k

Athorovi: „Mohu dostat vaše svolení, pane, k provedení malého psy-

chologického experimentu?“

„K jakémukoliv, jaký si přejete.“

„Děkuji vám.“ Sheerin se opět podíval na Beenaye. „Mohl bys

zatáhnout závěs vedle sebe, příteli Beenayi?“

Beenay vypadal překvapeně. „Cože?“

„Jenom zatáhni závěs. Pak přijď sem a sedni si vedle mne.“

„No, když na tom trváš…“

U okna visely těžké rudé závěsy. Athor si nemohl vzpomenout,

že by někdy byly zataženy, a to tato místnost byla jeho pracovnou

Strana 116 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

nějakých čtyřicet let. Beenay, s pokrčením ramen, natáhl ruku ke

šňůře se střapcem a trhl s ní. Rudý závěs se zatáhl přes široké okno,

mosazné kroužky zachrastily cestou po konzoli. Na chvíli ještě bylo

vidět kalné rudé světlo Dovimu. Pak se všechno vnořilo do stínů a ty

se staly nezřetelnými.

V tichu zněly Beenayovy kroky dutě, jak hledal cestu ke stolu,

pak se zastavil v půli cesty.

„Nevidím tě, Sheerine,“ zašeptal smutně.

„Tápej dál,“ nařídil Sheerin nuceně.

„Ale já tě nevidím!“ Mladý astronom ostře dýchal. „Nevidím

nic!“

„Co jsi si myslel? To je Tma.“ Sheerin chvilku čekal. „Pojď sem.

Musíš přece znát cestu touto místností i se zavřenýma očima. Tak

pojď sem a sedni si.“

Opět zněly kroky, váhavě. Bylo slyšet, jak někdo šátrá po židli.

Beenayův hlas zazněl slabě: „Jsem tu.“

„Jak se cítíš?“

„Jsem – uch – v pořádku.“

„Líbilo se ti to, ano?“

Dlouhá pauza.

„Ne.“

„Ne, Beenayi?“

„Vůbec ne. Je to strašné. Je to, jako kdyby zdi byly…“ znovu se

odmlčel. „Vypadaly, jako by mne svíraly. Chtěl jsem je odstrčit pryč.

– Ale vůbec nezačínám bláznit. Ve skutečnosti si myslím, že jsem si

na to zvykl.“

„Dobrá. Siferro? Co vy?“

„Mohu to pociťovat jako malou Tmu. Jako když jdu občas něja-

kým podzemním průchodem. Ale nemohu říci, že bych to měla moc

ráda.“

„Athore?“

„Také ještě dosud žiji. Ale myslím, že můžete vyslovit váš závěr,

doktore Sheerine,“ řekla ostře hlava Observatoře.

„Dobrá. Beenayi, roztáhni znovu závěsy.“

Byly slyšet opatrné kroky temnotou, šelest Beenayova těla o zá-

věsy, jak hmatal po střapci a pak osvobozující hluk závěsů, jak se

Strana 117 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

roztahovaly. Rudé světlo Dovimu zaplavilo místnost. S výkřikem

radosti se Beenay díval na nejmenší ze šesti sluncí.

Sheerin si rukou otřel pot z čela a třaslavě řekl: „A to bylo jen

pár minut v temné místnosti.“

„Dalo se to snést,“ řekl Beenay lehce.

„Ano, v temné místnosti dalo. Alespoň na chvilku. Ale ty něco

víš o jonglorské Stoleté výstavě, že ano? Skandál s Tunelem záhad?

Beenayi, vyprávěl jsem ti ten příběh poslední letní večer v klubu U

šesti sluncí, když jsi tam byl s novinářem Theremonem.“

„Ano. Vzpomínám si. Lidé, kteří projeli Tmou v zábavním parku

a vyšli ven choří.“

„Jen míli dlouhý tunel – beze světla. Dostali jste malý otevřený

vozík a drkotali patnáct minut Tmou. Někteří, kteří projeli, zemřeli

zděšením. Další vyšli ven trvale vyšinutí.“

„A proč to? Co z nich udělalo blázny?“

„V podstatě tatáž věc, která na vás nyní působila, když jsme za-

táhli závěsy a vy jste si mysleli, že vás ve Tmě rozdrtí zdi místnosti.

Pro instinktivní lidský strach z absence světla máme psychologický

termín. Nazýváme to ‚klaustrofobií‘, protože nedostatek světla je

vždy spojován s obehnanými místy tak, že strach jednoho je stra-

chem dalšího. Rozumíte?“

„A ti lidé z Tunelu, kteří ze zbláznili?“

„Tito lidé z Tunelu, kteří se – nu – zbláznili, užiji-li vaše slova,

byli těmi nešťastníky, kteří neměli dost psychické odolnosti, aby

přemohli klaustrofobii, která je zaplavila ve Tmě. Byl to nesmírně

silný pocit. Věřte mi. Také jsem jel Tunelem. Teď jste byli jen pár

minut beze světla a věřím, že jste pěkně rozrušení. Nyní si představte

patnáct minut.“

„Ale nevzpamatovali se později?“

„Někteří ano. Ale někteří budou roky, nebo třeba po zbytek své-

ho života, trpět utkvělou představou klaustrofobie. Jejich latentní

strach ze Tmy a uzavřených míst krystalizoval a přicházel, pokud to

můžeme říci, trvale. A někteří, jak jsem řekl, zemřeli šokem. Ti se

nevzpamatují, eh? Tohle může udělat patnáct minut v temnotě.“

Strana 118 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Některým lidem,“ řekl tvrdohlavě Beenay. Čelo se mu pomalu

zkrabatělo, jak se zamračil. „Ještě nevěřím, že by to mohlo být pro

nás tak špatné. Určitě ne pro mne.“

Sheerin na něj rozzlobeně pohlédl. „Představ si Tmu – všude.

Žádné světlo, pokud si to můžeš představit. Domy, lesy, pole, země,

obloha – černé! A přidej navíc Hvězdy, jestliže jsi poslouchal kázání

Apoštolů – Hvězdy, cokoliv jsou. Umíš si to představit?“

„Ano, umím,“ prohlásil Beenay ještě agresivněji.

„Ne! Ne, neumíš!“ Sheerin s náhlou vášní uhodil pěstí do stolu.

„Klameš sám sebe! Ty si to neumíš představit. Tvůj mozek není na

takové pojetí připraven. Podívej, Beenayi, ty jsi matematik, že ano?

Může si tvůj mozek skutečně a opravdu představit pojetí nekonečna?

Věčnosti? Můžeš o tom pouze hovořit. Redukuješ to do rovnic a

předstíráš, že abstraktní čísla jsou realitou, když ve skutečnosti jsou

jen značkami na papíru. Ale když se skutečně pokusíš zvládnout ideu

nekonečna svou myslí, dostaneš pěkně rychle závrať, jsem si tím jist.

Zlomek skutečnosti tě rozruší. Stejně jako kousíček Tmy, kterou jsi

právě okusil. A když přijde skutečná Tma, tvůj mozek to označí jako

vnější jev mimo hranice jeho chápání. Budeš duševně chorý. Úplně a

trvale. Vůbec o tom nepochybuj!“

V místnosti opět nastalo náhlé děsivé ticho.

Nakonec Athor řekl: „To je váš konečný závěr, doktore Sheeri-

ne? Všeobecné šílenství?“

„Nejméně sedmdesát pět procent populace zůstane do určité míry

invalidní. Snad osmdesát pět procent. Možná dokonce sto procent.“

Athor potřásl hlavou. „Monstrózní. Odporné. Katastrofa. Přesto

vám musím říci, že cítím něco na způsob toho, co Beenay – že to

nějak přežijeme, že důsledky nebudou tak katastrofální, jak naznaču-

je váš názor. Jsem sice starý, ale nemohu si pomoci, cítím určitý op-

timismus, určitý pocit naděje…“

Siferra náhle řekla: „Mohla bych promluvit, doktore Athore?“

„Samozřejmě. Samozřejmě! Proto jste zde.“

Archeoložka vstala a šla doprostřed místnosti. „Určitým způso-

bem mě překvapilo, že jsem vůbec tady. Když jsem poprvé diskuto-

vala s Beenayem o mých objevech na poloostrově Sagikan, naléhavě

jsem ho žádala, aby je držel v úplné tajnosti. Bála jsem se o svou

Strana 119 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

vědeckou reputaci, protože jsem věděla, že údaje, které jsem odhali-

la, mohou být velmi lehce interpretovány jako příliš iracionální, příliš

děsivé, příliš nebezpečné, hlavně kvůli náboženskému hnutí existují-

címu uvnitř naší společnosti. Hovořím, přirozeně, o Apoštolech Pla-

mene. Ale pak, když se ke mně za chvíli vrátil Beenay s jeho novými

objevy, objevem periodičnosti těchto zatmění Dovimu, věděla jsem,

že musím odhalit, co vím. Mám zde fotografie a mapy svých vyko-

pávek na vrchu Thombo, blízko beklimotského sídla na poloostrově

Sagikan. Beenayi, ty už jsi je viděl, ale kdybys byl tak hodný a podal

je doktoru Athorovi a doktoru Sheerinovi…“

Siferra počkala, aby měli možnost si materiály prohlédnout. Pak

pokračovala:

„Mapy lehce pochopíte, jestliže budete myslet na vrch Thombo

jako na obrovský vrstvený dort ze starověkých sídlišť, každé posta-

vené nad bezprostředním předchůdcem – přirozeně, nejmladší na

vrcholu kopce. To jediné je městem, které nazýváme Beklimotskou

kulturou. Pod ním je jedno postavené týmiž lidmi, myslíme, v ran-

nější fázi jejich civilizace, a pak níž a níž a níž, celkem alespoň sedm

odlišných period osídlení, nebo snad ještě více.

Každé z těchto sídlišť, pánové, dospělo k zániku, protože bylo

zničeno ohněm. Můžete vidět, prosím, temná rozmezí mezi vrstvami.

To jsou linie požáru – zbytky dřevěného uhlí. Můj původní odhad,

založený ryze na intuici, jak dlouho mohla tato města vznikat, vzkvé-

tat, hnít a rozpadat se, byl, že každý z těchto obrovských požárů na-

stal po nějakých dvou tisících letech, s tím, že nejmladší z nich bylo

postaveno před dvěma tisíci lety, před rozložením Beklimotské kul-

tury, kterou považujeme za počátek historické epochy.

Ale dřevěné uhlí zvlášť dobře vyhovuje radiouhlíkovému dato-

vání, které nám dává dost přesné označení věku sídla. Od té doby, co

jsou mé materiály z Thomba v Saro City, naše laboratoř je zaměstná-

na radiouhlíkovými analýzami a nyní jsme dostali výsledky. Mohu

vám je říci zpaměti. Nejmladší sídliště na Thombu bylo zničeno oh-

něm před dvěma tisíci a padesáti lety se statistickou odchylkou plus

mínus dvacet let. Dřevěné uhlí ze sídliště pod ním je čtyři tisíce sto

let staré s odchylkou plus mínus čtyřicet let. Třetí sídliště odshora

bylo zničeno ohněm před šesti tisíci dvěma sty lety s odchylkou plus

Strana 120 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

mínus osmdesát let. Čtvrté sídliště vykazuje podle radiouhlíkové

metody věk osm tisíc tři sta let plus mínus sto let. Páté…“

„Velcí bohové!“ vykřikl Sheerin. „Jsou všechna rozmístěna tak

pravidelně jako tato?“

„Všechna. Požáry se vyskytovaly v intervalech o něco větších

než dvacet století. Vezmeme-li v úvahu malé nepřesnosti, kterým se

v radiouhlíkovém datování nevyhneme, je možno celkem oprávněně

předpokládat, ze ve skutečnosti byla stavěna v rozmezí přesné dva

tisíce čtyřicet devět let. Což, jak Beenay demonstroval, je přesná

frekvence, ve které nastává zatmění Dovimu. – A také,“ Siferra do-

dala pochmurným hlasem, „délkou toho, co Apoštolově Plamene

nazývají Rokem zbožnosti, na jehož konci se předpokládá zničení

světa ohněm.“

„Důsledkem masového šílenství, ano,“ řekl Sheerin dutě. „Když

přijde Trna, lidé budou chtít světlo – jakéhokoliv druhu. Pochodní.

Táboráků. Zapálí cokoliv! Zapálí nábytek. Zapálí domy.“

„Ne,“ mručel Beenay.

„Vzpomeň si,“ řekl Sheerin, „tito lidé nebudou duševně zdraví.

Budou jako malé děti – ale budou mít těla dospělých a zbytky myš-

lení dospělých. Budou vědět, jak použít zápalky. Nezapomenou na

důležitost osvětlení všech míst mnoha ohni.“

„Ne,“ řekl znovu beznadějně Beenay. „Ne. Ne. To stále nic ne-

znamená.“

Siferra řekla: „Skutečně je možno polemizovat. Požáry na

Thombu mohly být čistě místní událostí – zvláštní náhodou, jako

strnulý vzor události za nesmírné rozpětí času, ale omezené pouze na

toto místo, snad nějaký podivný rituál zdejší očisty. Dosud nebyla

nalezena nikde na Kalgaši starší sídla než tato na Sagikanu, jinak to

nemůžeme říci. Ale Beenayovy výpočty vše změnily. Nyní vidíme,

že každých dva tisíce čtyřicet devět let je svět – zřejmě – vržen do

Tmy. Jak říká Sheerin, ohně budou hořet. A vymknou se kontrole.

Jakákoliv další sídliště existující v době požárů na Thombu a kdeko-

liv na světě, byla zničena, tak jako byla zničena thombská města, a z

téhož důvodu. Ale Thombo je vše, co nám zbylo z prehistorické éry.

Jak o tom říkají Apoštolové, je to svaté místo, místo, kde bohové

prokázali své milosrdenství.“

Strana 121 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„A snad ho projeví ještě jednou,“ řekl Athor temně. „Dokazují

nám to požáry v minulých epochách.“

Beenay se na něj podíval. „Tak vy jste uvěřil učení ‚Apoštolů‘,

pane?“

Athorovi připadalo Beenayovo prohlášení téměř jako neomalená

bláznivá obžaloba. Trvalo chvíli, než odpověděl.

Ale pak řekl nejchladněji, jak mohl: „Věřit jim? Ne. Ne, ani tro-

chu. Ale zajímají mne, Beenayi. Jsem zděšený, protože teď došlo k

nastolení otázky: Co kdyby měli Apoštolové pravdu? Nyní máme

jasné náznaky, že Tma přichází právě v intervalu dva tisíce čtyřicet

devět let, o kterém se zmiňují v jejich Knize Odhalení. Zde Sheerin

říkal, že se svět zblázní, jestliže to nastane, a máme Sifeřřiny zázna-

my o tom, že jedna malá část světa znova a znova propadala šílen-

ství, že její domy byly smeteny požárem v intervalu dva tisíce čtyři-

cet devět let, k jehož konci spějeme.“

„Co potom navrhujete?“ zeptal se Beenay. „Že se máme připojit

k Apoštolům?“

Athor znovu zápasil se vztekem. „Ne, Beenayi. Pouze, že na-

hlédneme do jejich náboženství a uvidíme, jaký užitek z nich může-

me mít!“

„Užitek?“ vykřikli Sheerin a Siferra téměř ve stejný okamžik.

„Ano! Užitek!“ Athor sepjal své velké vyzáblé ruce a otočil se

k nim všem tváří. „Nevidíte, že přežití lidské civilizace může úplně

záviset na nás čtyřech? Dospělo to patrně až sem, že ano? Jak melod-

ramaticky to zní, my čtyři jsme v pozici, v které získáváme nesporný

důkaz, že se na nás řítí konec světa. Úplná Tma – úplné šílenství –

všesvětový požár – naše města v plamenech – naše společnost rozbi-

ta. A přitom zde už existuje jiná skupina, která předpovídá, na zákla-

dě kdovíjakých důkazů, naprosto stejnou katastrofu na rok, na den.“

„Devatenáctého theptaru. Na den, kdy bude na obloze zářit je-

nom Dovim – a jestliže máme pravdu, přiblíží se Kalgaš Dvě, vstou-

pí na naši oblohu svým neviditelným tělesem, zaplní ji a zahalí

všechno světlo. Tento den, říkají nám Apoštolové, oheň zaplaví naše

města. Jak to ví? Šťastný odhad? Pouhá mytologie?“

Strana 122 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Něco, co říkají, nedává vůbec smysl,“ upozornil Beenay. „Na-

příklad říkají: Hvězdy se objeví na nebesích. Co jsou to Hvězdy?

Odkud přijdou?“

Athor pokrčil rameny. „Nemám ponětí. Tato část učení Apoštolů

může být třeba legendou. Ale zdá se, že mají nějaké záznamy z mi-

nulého zatmění, na kterých postavili jejich nynější strašnou předpo-

věď. Musíme o těch záznamech vědět víc.“

„Proč my?“ zeptal se Beenay.

„Protože my – jako vědci – můžeme posloužit jako vůdci, jako

osobnosti s autoritou v zápase o záchranu civilizace, která je na nej-

vyšším stupni,“ řekl Athor. „Pouze kdyby povaha nebezpečí byla

přesně známa, měla by společnost jakous takous naději, že ochrání

sama sebe před tím, co nastane. Ale pokud jde o to, pouze naivky a

nevědomí dbají Apoštolů. Inteligentní a racionální lidé na ně pohlíže-

jí stejným způsobem jako my. Jako na ztřeštěnce, blázny, šílence,

snad jako na podvodníky. To, co musíme udělat, je přesvědčit Apoš-

toly, aby se s námi rozdělili o své astronomické a archeologické úda-

je, jestliže nějaké mají. A pak je publikujeme. Odhalíme naše objevy

a podpoříme je materiály, které jsme získali od Apoštolů, když bu-

deme chtít. V podstatě s nimi navážeme spojenectví proti chaosu, o

kterém si, my i oni, společně myslíme, že přijde. Tímto způsobem

můžeme získat pozornost všech vrstev společnosti, od nejdůvěřivěj-

ších po nejkritičtější.“

„Takže vy po nás chcete, abychom přestali být vědci a vstoupili

do světa politiků?“ zeptala se Siferra. „To se mi nelíbí. To není vů-

bec naše práce. Hlasovala bych pro to, abychom se s našimi materiá-

ly obrátili na vládu a oznámili jí…“

„Na vládu!“ odfrkl si Beenay.

„Beenay má pravdu,“ řekl Sheerin. „Já vím, co je podobné lidem

z vlády. Sestaví výbor a vydají zprávu, potom zprávu odsunou stra-

nou a pak, později, sestaví další výbor, aby objasnil, co asi první vý-

bor objevil a pak budou hlasovat a – ne, na tohle všechno nemáme

čas. Je naším úkolem mluvit otevřeně. Vím z první ruky, co Tma

provede s myslí lidí. Athore a Beenayi, vy máte matematický důkaz,

že brzy přijde Tma. Vy, Siferro, jste mohla vidět, co Tma udělala s

minulými civilizacemi.“

Strana 123 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Ale odvážíme se vyhledat Apoštoly?“ zeptal se Beenay. „Neo-

hrozíme naši vlastní reputaci pro vědeckou odpovědnost, jestliže s

nimi budeme mít cokoliv společného?“

„Dobrá poznámka,“ řekla Siferra. „Musíme se od nich držet stra-

nou!“

Athor se zamračil. „Snad máte pravdu. Možná bylo ode mne na-

ivní představovat si, že můžeme s těmito lidmi vytvořit nějaký druh

pracovního společenství. Beru svůj návrh zpět.“

„Počkejte,“ řekl Beenay. „Mám přítele – ty ho znáš, Sheerine, je

to novinář Theremon. Je ještě ve styku s nějakým vysokým úřední-

kem Apoštolů. Mohl by uspořádat tajné setkání mezi Athorem a tím-

to vysoko postaveným Apoštolem. Mohl byste Apoštoly prosondo-

vat, pane, a uvidíte, jestli vědí něco, co má pro nás cenu – snad něco,

co by ještě více potvrdilo naše vlastní důkazy – a vždycky můžeme

setkání popřít, kdyby se ukázalo, že nemají nic.“

„To je možnost,“ řekl Athor. „Jakkoli to může být ohavné, jsem

ochoten se s nimi setkat. – Pak předpokládám, že nikdo z vás nyní

nemá zásadní námitky proti mým základním návrhům. Souhlasíte se

mnou, že je nezbytné, abychom my čtyři něco podnikli, jako reakci

na to, co jsme objevili?“

„Já to teď tedy udělám,“ řekl Beenay s letmým pohledem na

Sheerina. „Přesto si myslím, že já Tmu přežiji. Ale všechno, co zde

bylo řečeno, způsobilo, že chápu, že mnozí nemusí. Ani samotná

civilizace – pokud něco neuděláme.“

Athor přikývl. „Správně. Promluv se svým přítelem novinářem.

Nicméně opatrně. Víš, co cítím k tisku. Žurnalisté mi nejsou o nic

milejší než Apoštolově. Ale velmi důkladně vysvětli tvému There-

monovi, tak, aby to pochopil, že se chci s tímto Apoštolem setkat

soukromě, víš.“

„Řeknu, pane.“

„Vy, Sheerine: shromážděte všechnu literaturu, kterou můžete

najít, zabývající se následky vystavení lidské psychiky dlouhotrvající

Tmě, a pošlete mi ji.“

„To není problém, doktore.“

Strana 124 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

,A vy, Siferro – mohu mít zprávu z vašich thombských vykopá-

vek, kterou by pochopil i laik? Se všemi částmi důkazů, které jste

schopna poskytnout o záležitosti těchto opakujících se požárů.“

„Něco z toho není dosud připraveno, doktore Athore. Tento ma-

teriál jsem dnes neprodiskutovala.“

Athor svraštil obočí. „Co tím myslíte?“

„Popsané hliněné tabulky,“ řekla. „Nalezené ve třetí a páté vrstvě

odshora. Doktor Mudrin se pokouší o velice obtížný úkol, totiž pře-

ložit je. Jeho předběžným názorem je, že jsou nějakým druhem kněž-

ského varování před příchodem ohně.“

„První vydání Knihy Odhalení!“ vykřikl Beenay.

„Nu, ano, snad tím jsou,“ řekla Siferra a usmála se bez známky

pobavení. „V každém případě doufám, že brzy budu mít texty z tabu-

lek. A pak vám dám všechny materiály najednou, doktore Athore.“

„Dobře,“ řekl Athor. „Budeme muset udělat všechno, co může-

me. Tohle bude naše životní práce.“ Pohlédl znovu na každého z

nich. „Ještě jednu důležitou věc k zapamatování: má ochota pokusit

se o sblížení s Apoštoly není míněna tak, že jim chci poskytnout vše-

strannou vážnost. Jenom doufám, že najdu to, co nám pomůže pře-

svědčit svět o tom, co se stane. Jinak bych se od nich držel dál. Ne-

chci sem zaplést mystiku. Jejich Mumbo-Jumbovi ani trochu nevěřím

– pouze chci vědět, jak přišli na své katastrofické závěry. A chci po

vás ostatních, abyste byli podobně ve střehu při jednání s nimi. Ro-

zuměli jste?“

„Celé je to jako sen,“ řekl tiše Beenay.

„Velmi špatný sen,“ řekl Athor. „Každý atom mé duše křičí, že

to není možné, že je to naprostá fantazie, že svět bude v pořádku, až

nastane devatenáctý theptar, že se nestane nic hrozného. Bohužel,

údaje jsou neúprosné.“ Podíval se z okna. Onos nyní opouštěl oblohu

a Dovim byl jen tečkou nad horizontem. Nastával soumrak a skuteč-

ně viditelným osvětlením bylo pouze přízračné, bezútěšné světlo

Patry a Treye. „Zanedlouho o tom nebudeme pochybovat. Přijde

Tma. Snad Hvězdy, cokoli mohou být, budou opravdu zářit. Ohně

budou plát. Konec světa, jak teď víme, je na dosah. Konec světa!“

Strana 125 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

ČÁST DRUHÁ

PŘÍCHOD TMY (NIGHTFALL)

18

„Bylo by lépe, kdybys byl opatrnější,“ řekl Beenay. Začal poci-

ťovat napětí. Nadcházel večer – večer zatmění, tak dlouho očekávaný

se strachem a chvěním. „Athorova zuřivost s tebou, Theremone.

Nemohu uvěřit, že jsi tady. Víš, že tady v areálu nejsi vítaný host.

Zvláště ne tento večer, vůbec nejhorší z celého období. Měl bys to

pochopit, když si vzpomeneš na všechno, co jsi o něm poslední do-

bou napsal…“

Novinář se pochechtával. „Řekl jsem ti. Můžu ho hned uklidnit.“

„Nebuď si tím příliš jistý, Theremone. Ve svém článku jsi ho v

podstatě nazval potrhlým důchodcem, vzpomínáš? Stařík byl většinu

času chladný a klidný, ale když to dospělo příliš daleko, dostal hroz-

nou zlost.“

Theremon pokrčil rameny a řekl: „Podívej, Beenayi, předtím,

než jsem se stal proslulým sloupkařem, byl jsem mladým reportérem,

který se specializoval na všechny druhy nemožných interview, a mí-

ním tím nemožných. Každý večer jsem chodil domů s modřinami,

monokly, někdy s jedním či dvěma zlomenými žebry, ale vždycky

jsem měl svůj příběh. Po tom, co jsi strávil pár let vyváděním lidí z

míry kvůli získání dobrého příběhu, můžeš si osvojit jistý stupeň

sebedůvěry. Budu schopen se o Athora postarat.“

„Vyváděním lidí z míry?“ řekl Beenay. Podíval se významně na

kalendář vysoko na zdi chodby. Blýskavé zelené číslice oznamovaly

datum: 19. THEPTAR. Den všech dní, den, který se vypaloval do

všech myslí tady v Observatoři měsíc po měsíci. Poslední den příčet-

nosti, o kterém to mnoho, snad většina lidí Kalgaše věděla. „Dnes

večer to nejsou nejlépe zvolená slova, co říkáš?“

Strana 126 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Theremon se usmál. „Možná máš pravdu, uvidíme.“ Ukázal na

zavřené dveře Athorovy pracovny. „Kdo je tam v této chvíli skuteč-

ně?“

„Athor, samozřejmě. A Thilanda – je jedním z astronomů. Dav-

nit, Simbron, Hikkinan, celý personál Observatoře. A to je tak všech-

no.“

„Co Siferra? Říkala, že tu bude.“

„Nu, zatím není.“

Na Theremonově tváři se objevil výraz údivu. „Skutečně? Když

jsem se jí minule ptal, jestli bude ve Svatyni, prakticky se mi vysmá-

la do tváře. Úplně se třásla na to, pozorovat zatmění odtud. Nevěřím,

že by změnila rozhodnutí. Tahle žena se nebojí ničeho, Beenay. No,

možná uklízí pár posledních věcí ve své pracovně.“

„Nejspíše.“

„A náš buclatý přítel Sheerin? Ten tu také není?“

„Ne, Sheerin ne. Ten je ve Svatyni.“

„Není z nejstatečnějších, náš Sheerin, že?“

„Alespoň má dobrý vkus, připusťme to. Ve Svatyni je také

Raissta a Athorova žena Nyilda a také všichni, které znám; s výjim-

kou nás pár z Observatoře. Kdybys byl mazaný, byl bys tam také,

Theremone. Pokud v této noci sestoupí Tma, budeš si přát, abys tam

byl.“

„Apoštol Folimun 66 mi řekl před rokem víceméně to samé,

pouze mne očekával ve své Svatyni, ne ve vaší. Ale jsem plně při-

praven čelit tváří v tvář té nejhorší hrůze, kterou na mne mohou bo-

hové seslat, můj příteli. Dnešní noc mám šanci napsat skvělý příběh,

a nemohl bych o něm referovat, kdybych byl zahrabaný v nějaké

malé útulné podzemní skrýši, to uznáš?“

„Zítra nemusí být žádné noviny, pro které bys napsal svůj příběh,

Theremone.“

„To si myslíš?“ Theremon chytil Beenaye za ruku a přitáhl ho

těsně k sobě, téměř nos k nosu. Hlubokým, naléhavým tónem ho

oslovil: „Řekni mi tohle, Beenayi. Jenom mezi přáteli. Skutečně a

opravdu si myslíš, že se dnes večer stane nějaká taková neuvěřitelná

věc, jako je příchod Temnoty?“

„Ano, myslím.“

Strana 127 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Bohové! Myslíš to vážně, člověče?“

„Tak vážně, jako nikdy v životě, Theremone.“

„Nemohu tomu uvěřit. Vypadáš tak vyrovnaný, Beenayi. Tak so-

lidní, tak zodpovědný. A přesto přijímáš za bernou minci hromadu

nesporně spekulativních astronomických propočtů, pár kousků dře-

věného uhlí vykopaného v poušti tisíce mil odtud a divokých výmys-

lů z úst bandy divoce zírajících sektářů a hrneš se společně s nimi do

zatraceně bláznivého zmatku apokalyptických nesmyslů. Já nikdy…“

„To není bláznivé,“ naléhal tiše Beenay. „To není nesmysl.“

„Tak svět se skutečně dnes večer blíží ke svému konci.“

„Ano, svět, který my známe a milujeme.“

Theremon uvolnil stisk Beenayovy paže a ve vzteku rozhodil ru-

kama. „Bohové! Dokonce i ty! Pro Tmu, Beenayi, pokoušel jsem se

více než rok uvěřit v celou tuhle záležitost a nemohu, absolutně ne-

mohu. Nehledě na to, co říkáš ty nebo Athor nebo Siferra nebo Fo-

limun 66 nebo Mondior, nebo…“

„Jenom počkej,“ řekl Beenay. „Jen dalších pár hodin.“

„Jsi skutečně upřímný!“ řekl Theremon s úžasem. „Pro všechny

bohy, jsi stejně velký pomatenec jako Mondior. Bah! To je všechno,

co řeknu, Beenay. Bah! – Odvedeš mne na návštěvu k Athorovi, pro-

sím?“

„Varoval jsem tě, že tě nechce ani vidět.“

„To už jsi mi říkal. V každém případě mne tam uveď.“

19

Theremon nikdy skutečně nepředpokládal, že bude stát jako ne-

přítel proti vědcům z Observatoře. Avšak v měsících, které vedly k

devatenáctému theptaru, se věci utvářely tak, že postupně vyústily do

této situace.

Byla to v podstatě záležitost novinářské bezúhonnosti, říkal si.

Ano, Beenay byl jeho dlouholetý přítel; Dr. Athor byl nesporně vel-

ký astronom; Sheerin byl geniální, přímý a sympatický; a Siferra

byla – nu, atraktivní a zajímavá žena a důležitá archeoložka. Vůbec

si nepřál dostat se do pozice nepřítele takových lidí.

Strana 128 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Ale musel psát to, čemu věřil. A to, čemu z hloubky duše věřil,

bylo, že skupina v Observatoři se do detailů točí ve stejné smyčce

jako Apoštolové Plamene a je stejně nebezpečná pro stabilitu společ-

nosti.

Opravdu nebyl jiný způsob, jak by mohl podat to, co říkal.

Spoustu času strávil v Observatoři; bylo to potrhlejší, než se zdálo

všem ostatním.

Neviditelná a zřejmě neidentifikovatelná planeta, která letí napříč

oblohou po stálé oběžné dráze a která přinese Kalgaši na pěkných pár

desetiletí barbarství? Kombinace slunečních postavení, která pone-

chají v nadhlavníku pouze Dovim, v době, kdy přichází neviditelná

planeta? Světlo Dovimu zahalí oběžnice a vrhne svět do Tmy? A

následkem toho se všichni zblázní? Ne, ne, na to nemůže přistoupit.

Theremonovi to všechno připadalo příliš divoké. Jako něco, co

Apoštolové Plamene po mnoho let prodávali jako podomní obchod-

níci. Věc, kterou Apoštolové přidali navíc, byl mysteriózní příchod

fenoménu, známého jako Hvězdy. Lidé z Observatoře mají ještě dost

slušnosti, aby připustili, že si nedokáží představit, co to jsou Hvězdy.

Nějaký další druh neviditelných nebeských těles, zřejmě, které je

vidět pouze, když končí Rok zbožnosti a hněv boží sestoupí na Kal-

gaš – tak naznačují Apoštolově.

„To nemůže být,“ řekl mu Beenay jednoho večera v klubu U šes-

ti sluncí. Bylo to ještě šest měsíců před datem zatmění. „Zatmění a

Tma ano. Hvězdy ne. Ve vesmíru není nic vyjma našeho světa a šesti

sluncí a nějakých bezvýznamných asteroidů – a Kalgaše Dvě. Kdyby

tam byly také Hvězdy, proč jsme nezachytili jejich přítomnost? Proč

jsme je nezjistili z odchylek oběžné dráhy, stejným způsobem, jako

jsme zjistili přítomnost Kalgaše Dvě? Ne, Theremone, jestliže tam

nahoře jsou Hvězdy, pak by musela být nějaká chyba v Univerzální

teorii gravitace. A my víme, že teorie je v pořádku.“

„My víme, že teorie je v pořádku,“ to bylo to, co Beenay řekl.

Ale nebylo to totéž, jako když Folimun říkal: „Víme, že Kniha Odha-

lení je knihou pravdy?“

Na začátku, když mu Beenay a Sheerin poprvé řekli o objevu

skutečnosti, že se na celý svět řítí ničivé období Tmy, Theremon

chtěl napůl skepticky a napůl s úctou a pod dojmem jejich apokalyp-

Strana 129 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

tických vizí pro ně být co nejvíce užitečný. „Athor se chce setkat s

Folimunem,“ řekl Beenay. „Pokouší se zjistit, jestli Apoštolově ne-

mají nějaký druh starověkých astronomických záznamů, které by

mohly potvrdit to, co jsme objevili. Mohl bys to nějak zařídit?“

„Podivná představa,“ řekl Theremon. „Popudlivý starý vědec žá-

dá o setkání s mluvčím antivědeckých a nevědeckých sil. Ale uvi-

dím, co mohu udělat.“

Zařídit toto setkání se ukázalo kupodivu lehkým. Theremon v

každém případě znovu zamýšlel Folimuna navštívit. Apoštol s ostře

řezanou tváří přislíbil Theremonovi audienci na následující den.

„Athor?“ řekl Folimun, když novinář přednesl Beenayovo posel-

ství. „Proč by mne chtěl vidět?“

„Snad plánuje, že se stane Apoštolem,“ navrhl ironicky There-

mon.

Folimun se usmál. „To není pravděpodobné. Podle toho, co o

něm vím, by se raději natřel na červeno a šel nahý na procházku po

Sarském Bulváru.“

„Nu, možná podstoupil konverzi,“ řekl Theremon. Po působivé

pauze opatrně pokračoval: „Ve skutečnosti vím, že on a jeho lidé

získali nějaké údaje, které ještě mohou přinést podporu vaší víře, že

Tma přichází a příštího devatenáctého theptaru se přežene přes náš

svět.“

Folimun si povolil maličký, pečlivě kontrolovaný výraz zájmu,

téměř nepostřehnutelné zvednutí jednoho obočí. „Jak fascinující, je-li

to pravda,“ řekl klidně.

„Setkáte-li se s ním, přijdete na to.“

„Možná to udělám,“ řekl Apoštol.

A opravdu to udělal. Co přesně bylo podstatou setkání mezi

Athorem a Folimunem, Theremon nikdy neodhalil, navzdory všem

svým snahám. Athor a Folimun jednali beze svědků a nikdo z nich

neřekl později nikomu ani slovo, jak později Theremon zjistil. Bee-

nay, Theremonův hlavní spojenec v Observatoři, byl schopen nabíd-

nout pouze nejisté dohady.

„Mělo to něco společného se starověkými astronomickými zá-

znamy, o kterých šéf věřil, že jsou ve vlastnictví Apoštolů, to je

všechno, co ti mohu říct,“ referoval Beenay. „Athor je podezříval, že

Strana 130 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

si po staletí předávají tyto vědomosti, možná už od doby před minu-

lým zatměním. Některé pasáže z Knihy Odhalení jsou ve starém za-

pomenutém jazyce, jak víš.“

„Myslíš ve starém zapomenutém plácání. Nikdo ještě tyhle krá-

my nedokázal vyložit.“

„Nu, já samozřejmě také nemohu,“ řekl Beenay. „Ale existuje

názor některých dost vážených filologů, že tyto pasáže mohou být

skutečně prehistorickými texty. Co když Apoštolově skutečně znají

způsob rozluštění tohoto jazyka? Ale nechávají si ho pro sebe. Takto

skrývaná mohou být zaznamenána v Knize Odhalení jakákoli astro-

nomická data. To by mohlo být klíčem k Athorovu hledání.“

Theremon byl udiven. „Chceš tím říci, že nejvěhlasnější astro-

nom naší doby, snad všech dob, cítí nezbytnost konzultace o vědec-

kých otázkách se stádem hysterických sektářů?“

Beenay pokrčil rameny: „Všechno, co vím, je, že Athor nemá rád

Apoštoly a jejich učení o nic víc než ty, ale myslí si, že by mohl něco

důležitého získat setkáním s tvým přítelem Folimunem.“

„On není můj přítel! To je přísně profesionální známost.“

„Nu, není důležité, jak to chceš nazývat…“

Theremon ho přerušil. Cítil, jak v něm stoupá skutečný vztek,

trochu k jeho vlastnímu překvapení. „Příliš mi nesedí, dovol mi to

říct, když se ukazuje, že tvoji lidé a Apoštolové mají společný jistý

druh jednání. Co se mne týká, Apoštolově reprezentují samu Tmu –

nejčernější, nejodpornější druh reakčních ideí. Dejme jim šanci a

budeme všichni žít ve středověku. V půstech a cudnosti a sebe-

mrskačství. Je dost špatné, že psychotikům jako oni dovolíme dál

pronášet dementní blouznivá proroctví a rušit jimi pohodu každo-

denního života, ale jestliže muž Athorovy proslulosti poctil tyto na-

prosto směšné poděsy tím, že zahrnul některé z jejich blábolu do

svých vlastních objevů, pak začínám být velmi, velmi nedůvěřivý,

můj příteli, ke všemu, co od tohoto okamžiku vyjde z vaší Observa-

toře.“

Na Beenayově tváři se zrcadlil úlek.

„Kdybys jen věděl, Theremone, jak pohrdavě hovoří Athor o

Apoštolech, jak malý zájem má na čemkoliv, co by je mohlo obhá-

jit…“

Strana 131 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Tak proč se uráčil s nimi promluvit?“

„Ty sám jsi s Folimunem hovořil!“

„To je něco jiného. Ať se to líbí nebo ne, Folimun pomáhá v

těchto dnech tvořit zprávy. Je mojí prací objevovat, co mu prochází

myslí.“

„No,“ řekl Beenay rozhořčeně, „možná Athor také potřebuje je-

jich stanoviska.“

V tu chvíli raději diskusi přerušili. Začínalo se to měnit z diskuse

v hádku, a to nikdo z nich nechtěl. Protože Beenay skutečně nevěděl,

jestli se Athor a Folimun společně propracovali k určitému porozu-

mění. A pokud nějaké bylo, Theremon viděl, že nemá velký smysl to

donekonečna omílat.

Ale Theremon později pochopil, že rozhovor s Beenayem probě-

hl přesně v tom okamžiku zlomu, kdy se jeho stanovisko k Beenayo-

vi a k Sheerinovi a zbytku Observatoře začalo měnit – když začalo

ustupovat od sympatie a zvědavosti diváka k posměšné, pohrdavé

kritice. Třebaže to sám částečně způsobil, Theremonovi teď připada-

lo setkání ředitele Observatoře a Apoštola jako nejkatastrofálnější

zrada, naivní kapitulace Athorovy skupiny před silami reakce a slepé

nevědomosti.

Ačkoli nebyl nikdy skutečně schopen věřit vědeckým teoriím –

navzdory všem takzvaným „důkazům“, které mu předkládali k pro-

zkoumání – Theremon ve svých sloupcích zaujal celkově neutrální

stanovisko, když se poprvé ve Chroniclu začaly objevovat historky o

hrozbě zatmění.

„Vylekaná prohlášení,“ to nazýval; „a velice děsivá – jsou-li

pravdou.“ Jak Athor 77 naprosto správně řekl, delší období náhlé

celosvětové Tmy může být takovou katastrofou, jakou svět nikdy

nepoznal. Ale tohoto rána přišel z druhé strany světa nesouhlasný

názor. ‚Se vším patřičným respektem k Athorovi 77‘, prohlašoval

Heranian 1104, královský astronom z Říšské Observatoře v Kanipili-

tiniuku, ‚ještě není rozhodně jisté, že takzvaný satelit Kalgaš Dvě

vůbec existuje, nemluvě o tom, zda je schopen způsobit zatmění, jak

předpovídá Sarská skupina. Musíme mít na zřeteli, že slunce – i malé

slunce jako takový Dovim – jsou rozhodně větší než nějaký toulavý

vesmírný satelit snad může být a zdá se nám jako vysoce nepravdě-

Strana 132 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

podobné, že by takový satelit mohl vstoupit přesně do takové pozice

na nebi, nezbytné pro zachycení všeho slunečního záření, které může

dosáhnout povrchu našeho světa…“

Ale pak přišla Mondiorova řeč ze třináctého umilitharu, ve které

nejvyšší Apoštol domýšlivě prohlašoval, že největší světový vědec

potvrdil slova Knihy Odhalení. „Hlas vědy je nyní zajedno s hlasem

nebes,“ křičel Mondior. „Nyní vás nabádám: nedoufejte v zázraky a

sny. Co musí přijít, přijde. Nic nemůže ochránit svět od božího hně-

vu, nic až na ochotu opustit hřích, zanechat zla, zasvětit se cestě

ctnosti a spravedlnosti.“

Mondiorovo prohlášení vytrhlo Theremona z jeho neutrality. V

loajalitě k Beenayovu přátelství považoval hypotézu zatmění za více

či méně seriózní, na chvíli. Ale nyní ji začal pokládat za úplnou

hloupost – hromady vážných vědců, propadlých sebeklamu, zaslepe-

ných vlastním entusiasmem pro trochu indicií a zcela náhodných

úvah, ochotných se zesměšnit vírou v nejnesmyslnější šílenství za

století.

Příští den hlásal Theremonův sloupek: „Divíte se, jak Apoštolo-

va Plamene vlastně dokázali získat Athora 77 jako konvertitu? Ze

všech lidí vypadal tento velkolepý starý astronom jako nejméně

vhodná osoba, aby podporoval tyto zahalené a zakuklené představite-

le podvodů a zaříkadel. Očaroval některý ze zlatoústých Apoštolů

ducha velkého vědce? Nebo je důvodem pouze to, co se šeptá za

břečťanem porostlými zdmi sarské Univerzity, že totiž věk stanovený

pro odchod z fakult do důchodu byl stanoven jako příliš vysoký?“

A to byl jen začátek.

Theremon viděl, jakou úlohu musí nyní hrát. Jestliže lidé začnou

brát zatmění vážně, může nastat celkové mentální zhroucení, aniž by

tyto potíže přinesl příchod Tmy.

Řekněme, že všichni skutečně uvěří, že zánik přijde devatenácté-

ho theptaru. Dlouho před tím by mohla v ulicích nastat panika, všeo-

becná hysterie, kolaps zákona a řádu, dlouhá perioda všeobecné ne-

stability a znepokojujících obav – pak by jen bohové věděli, jaký

druh emocionálního pozdvižení by nastal, když by ten hrůzný den

přišel, a zda by proběhl neškodně. Jeho úkolem pak mohlo být

Strana 133 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

splasknout bublinu strachu z příchodu Soumraku, ze Tmy, ze Dne

posledního soudu tím, že do toho šťouchne ostrým kopím jazyka.

Takže když Mondior divoce hřměl, že pomsta boží nadchází,

Theremon 762 odpovídal bezstarostnými črtami, jaký by byl svět,

kdyby Apoštolově měli úspěch v reformování společnosti tak, jak

chtěli – lidé na pláži zabalení až po kotníky do dlouhých plavek,

dlouhé pořady modlení mezi každým kolem sportovních her, všech-

ny velké knihy a klasické hry a show přepsány, aby se odstranily

sebemenší náznaky bezbožnosti.

A když Athor a jeho skupina zveřejnili diagramy pohybů po ob-

loze neviděného a zřejmě neviditelného Kalgaše Dvě na pochmurné

schůzce se sinalým rudým světlem Dovimu, Theremon trousil laska-

vé poznámky o dracích, neviditelných obrech a dalších mytologic-

kých monstrech, skotačících po nebesích.

Když se Mondior oháněl vědeckou autoritou Athora 77, jako ar-

gumentem demonstrujícím světskou podporu učení Apoštolů, reago-

val Theremon otázkou, jak může někdo brát vážně vědeckou autoritu

Athora 77 nyní, když je očividně zrovna tak vyšinutý jako sám Mon-

dior.

Když Athor volal po krizovém programu uskladnění zásob jídla,

vědeckých a technických informací a všeho ostatního, co by lidstvo

potřebovalo, aby uniklo následkům úplného šílenství, Theremon na-

vrhoval, jakým směrem by mohlo obecné šílenství mířit a poskytoval

svůj vlastní seznam nezbytných věcí uložených ve sklepě („otvíráky

na konzervy, připínáčky, hrací karty… Nezapomeňte napsat své

jméno na štítek a uvázat si ho na pravé zápěstí, to pro případ, že bys-

te si na něj po příchodu Tmy nevzpomněli… Dejte si na levé zápěstí

visačku, která vám bude říkat: Abys nalezl své jméno, podívej se na

druhé zápěstí .. . “)

Po čase, když Theremon přestal psát tyto články, bylo pro jeho

čtenáře těžké se rozhodnout, která skupina je absurdnější – běsnící

hlasatelé zániku, Apoštolově Plamene, nebo patetičtí, naivní hvězdáři

ze sarské Univerzity. Ale jedna věc byla jistá: díky Theremonovi

těžko nějaký řadový občan věřil, že se devatenáctého theptaru stane

něco významného.

Strana 134 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

20

Athor útočně sevřel rty a zuřivě pohlédl na muže z Chroniclu.

Byl schopen se krotit jen s nejvyšším úsilím.

„Vy tady? Navzdory všemu, co jste napsal? Vy máte odvahu!“

Theremon mu podával ruku, jako by skutečně očekával, že ji Athor

přijme. Ale po chvíli ji spustil a stál, pozoruje ředitele Observatoře s

udivujícím klidem.

Hlasem, třesoucím se jen taktak kontrolovaným vztekem, Athor

pravil: „Projevil jste pekelnou drzost, pane, že jste sem dnes večer

přišel. Udivuje mne, že jste se odvážil ukázat nám svoji tvář.“

V rohu místnosti si Beenay přejížděl špičkou jazyka nervózně po

rtech. Pronesl nejistě: „Teď, pane, konec konců…“

„Ty jsi ho sem pozval? Když jsi věděl, že jsem výslovně zaká-

zal…“

„Pane, já…“

„To byla Siferra,“ řekl Theremon. „Velice energicky mne pře-

svědčovala, abych přišel. Jsem zde na její pozvání.“

„Siferra? Siferra? Příliš tomu nevěřím. Ještě před pár týdny mi

říkala, že si myslí, že jste neodpovědný blázen. Hovořila o vás nej-

tvrdším možným způsobem.“ Athor vypadal nepřítomně. „Mimo-

chodem, kde je? Předpokládala, že bude zde, je to tak?“ Athor se

otočil k Beenayovi a řekl: „Ty jsi osoba, která sem přivedla tohohle

novináře. Jsem naprosto ohromený, že jsi udělal takovou věc. Teď

není chvíle na nekázeň. Dnes večer je Observatoř pro novináře uza-

vřena. A na dlouhý čas je uzavřena zvláště tomuto novináři. Ihned ho

vyveď.“

„Řediteli Athore,“ řekl Theremon, „kdybyste mi jen dovolil vy-

světlit, co bylo důvodem pro…“

„Nevěřím, mladíku, že cokoliv, co byste nyní mohl říci, by

ospravedlnilo vaše každodenní nechutné sloupky minulých dvou

měsíců. Vedl jste obrovskou kampaň proti úsilí mých kolegů a mému

úsilí zorganizovat svět a postavit se ohrožení, které se na nás valí.

Vašimi vysoce osobními útoky jste dokonale zesměšnil osazenstvo

Observatoře.“

Strana 135 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Zvedl na stůl kopii Saro City Chroniclu a zuřivě jí třepal před

Theremonem. „I člověk vaší dobře známé nestoudnosti by měl váhat,

než ke mně přijde s žádostí, aby mohl tady sepsat referát k dnešním

událostem pro tyto noviny. Ze všech novinářů – vy!“

Athor mrštil novinami na zem, kráčel k oknu a sepnul ruce za

zády.

„Okamžitě odejděte,“ vyštěkl přes rameno. „Beenayi, vyveď ho

odtud.“

Athorovi bušila krev v hlavě. Bylo důležité, jak věděl, aby dostal

svůj vztek pod kontrolu. Nemohl si dovolit nic, co by ho vyrušovalo

od obrovských kataklyzmatických událostí, které nadcházely.

Mrzutě hleděl na obrysy Saro City a usiloval získat zpět klid, ta-

kový klid, jaký pravděpodobně bude dnes v noci velmi potřebovat.

Onos začínal klesat za obzor. Za chvilku vybledne a zmizí ve

vzdálených mlhách. Athor se díval, jak sestupuje.

Věděl, že už nikdy to neuvidí jako příčetný člověk.

Nad městem, na druhé straně horizontu, byly vidět chladné bílé

záblesky Sithy. Sithino dvojče, Tano, nebylo nikde vidět – už za-

padlo, nyní září na obloze protější polokoule, která se bude brzo těšit

z mimořádného fenoménu pětislunečního dne – a sama Sitha už

rychle mizela z pohledu. Za další chvíli také zmizí.

Za sebou slyšel Beenayův a Theremonův šepot.

„Ten člověk je ještě tady?“ zeptal se Athor zlověstně.

Beenay se odvážil: „Pane, myslím, že byste si měl poslechnout,

co vám chce říci.“

„Myslíš? Ty si myslíš, že bych ho měl vyslechnout?“ Athor se

prudce otočil, oči mu divoce plály. „Ach, ne, Beenayi. Ne, bude po-

slouchat mne!“ Mávnutím přivolal novináře, který se naprosto ne-

chystal k odchodu. „Pojďte sem mladíku! Dám vám vaši historku.“

Theremon k nim pomalu přešel.

Athor ukázal ven. „Sitha se blíží k západu – ne, už zapadá. Onos

za chvíli nebo dvě také zapadne. Na obloze ze šesti sluncí zbude pou-

ze Dovim. Vidíte to?“

Otázka nepotřebovala odpověď. Toho večera vypadalo rudé tr-

pasličí slunce ještě menší než obvykle, menší, než se po desetiletí

jevilo. Ale bylo téměř v zenitu a jeho narudlé světlo hrůzostrašně

Strana 136 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

proudilo dolů a zaplavovalo krajinu zvláštní krvavě rudou iluminací.

Třpytivé paprsky Onosu odumíraly.

Athorova otočená tvář byla ve světle Dovimu zarudlá. „Za méně

než čtyři hodiny,“ řekl, „civilizace, jak ji známe, dospěje ke svému

konci. Stane se to, protože, jak vidíte, Dovim bude jediným sluncem

na obloze.“ Přimhouřil oči a pohlédl k obzoru. Poslední žluté zábles-

ky Onosu zmizely. „Tak, Dovim je sám! Od této chvíle máme čtyři

hodiny do absolutního konce. Napište to! Ale nebude tady nikdo, kdo

by to četl.“

„Ale když uběhnou tyto čtyři hodiny – a další čtyři hodiny – a

nic se nestane?“ zeptal se Theremon tiše.

„Nedělejte si s tím starosti. Ujišťuji vás, že se to jistě stane.“

„Snad. Ale když ne?“

Athor opět bojoval se stoupajícím vztekem.

„Jestliže neodejdete, pane, a Beenay vás odmítne vyvést, pak za-

volám univerzitní stráž a… Ne. Poslední večer civilizace tady nedo-

volím žádné výtržnosti. Máte pět minut, mladíku, abyste řekl to, co

jste sem přišel říci. A na konci tohoto limitu buď svolím, abyste tu

zůstal a přihlížel s námi zatmění, nebo z vlastní vůle odejdete. Je to

srozumitelné?“

Theremon váhal jen chvíli. „To je poctivé.“

Athor vyndal kapesní hodinky.

„Pak máte pět minut.“

„Dobře! V pořádku, za prvé: jaký by to mělo význam, kdybyste

mi dovolil zaznamenat očité svědectví toho, co přichází? Jestliže

bude vaše předpověď pravdivá, má přítomnost nebude mít vůbec

význam – svět bude zničen, zítra nebudou žádné noviny. Na druhé

straně, co když nebude žádné zatmění? Vaši lidé budou předmětem

takového posměchu, jaký svět nikdy nepoznal. Nemyslíte si, že by

bylo rozumné nechat tento výsměch v přátelských rukou?“

Athor odfrkl. „Míníte vaše ruce?“

„Jistě!“ Theremon se rozvalil do náhodou nejpohodlnějšího křes-

la v místnosti a zkřížil nohy. „Moje sloupky mohly být občas trochu

hrubé, ale říkám vám, že lidem pokaždé přináší pochybnosti užitek.

Koneckonců, Beenay je můj přítel. On byl člověkem, který mi jako

první přinesl tušení toho, co přijde, a můžete si vzpomenout, že ze

Strana 137 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

začátku jsem souhlasil s vaším bádáním. Ale – ptám se vás, doktore

Athore – jak se můžete vy, jeden z největších vědců v celé historii,

vrátit zpět ve vědomostech přítomného století, které je dobou triumfu

výzkumu nad pověrou, faktů nad fantazií, vědění nad slepým stra-

chem? Apoštolové Plamene jsou absurdní anachronismus. Kniha

Odhalení je směsice hloupostí. Každý inteligentní, každý moderní

člověk tohle ví. A tak jsou lidé otrávení, téměř rozzlobení, jak mohli

vědci obrátit jako na obrtlíku a říkat nám, že tito kultisté káží pravdu.

Oni…“

„Tak to není, mladíku,“ přerušil ho Athor. „Ačkoli nám některé

údaje Apoštolova opravdu poskytli, naše rezultáty neobsahují nic z

mysticismu Apoštolů. Fakta jsou fakta a nelze popřít, že takzvaná

‚pošetilost‘ Apoštolů je podložena jistými fakty. Objevili jsme to k

naší vlastní zlosti, o tom vás mohu ujistit. Ale pohrdáme jejich fana-

tismem a děláme všechno, co můžeme, abychom oddělili opravdu

upřímné varování před hrozící katastrofou od jejich skutečně směš-

ného a nemožného programu transformace a ‚reformy‘ společnosti.

Ujišťuji vás, že Apoštolově nás nyní nenávidí mnohem víc než vy.“

„Nelze říci, že vás nenávidím. Jen se vám pokouším říci, že ve-

řejnost je značně pobouřena. Zlobí se.“

Athor zkřivil výsměšně ústa. „Ať se zlobí!“

„Ano, ale co zítra?“

„Nebude žádné zítra!“

„Ale jestliže bude. Řekněme, že bude – jen v zájmu polemiky.

Tento hněv může nabýt tvaru čehosi vážného. Koneckonců, jak víte,

celý finanční svět letěl v minulých měsících prudce dolů. Burza akcií

se zhroutila ve třech oddělených obdobích, nebo jste si toho nevšiml?

Rozumní investoři skutečně nevěří, že svět spěje ke svému konci, ale

domnívají se, že jiní investoři mohou přemýšlet a tak ti mazanější se

vyprodali ještě dřív, než začne panika – tak ji ovšem vyvolali. A

později své akcie koupí zpět a znovu je prodají, hned jak se trh zota-

ví, a začnou tím opět celý cyklus inflace. A co myslíte, že se stalo s

obchodem? Řadový občan vám také nevěří, ale právě teď nemá smy-

sl kupovat nový nábytek na verandu, že ano? Lepší je držet svoje

peníze, jen pro případ, nebo je vrazit do konzerv a munice a s nábyt-

kem počkat. Pochopte to, doktore Athore. Jakmile to skončí, obchod

Strana 138 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

bude mít zájem o vaši kůži. Budou říkat, že když pomatenci – pro-

miňte, prosím – pomatenci převlečení za vážné vědce mohli úplně

zvrátit světovou ekonomiku tím, že vypracovali nějakou nesmyslnou

předpověď, pak je pro svět nutné udržet je pro podruhé stranou. Bu-

dou létat jiskry, doktore.“

Athor lhostejně pohlížel na novináře. Pět minut téměř uplynulo.

„A jak nám hodláte v této situaci pomoci?“

„No,“ řekl Theremon a zazubil se, „to, co mám na mysli, je to-

hle: počínaje zítřkem vám budu sloužit jako neoficiální zástupce pro

styk s veřejností. Tím míním, že se mohu pokusit uklidnit hněv, který

proti vám povstane, tím samým způsobem, kterým jsem se pokoušel

utišit napětí, které národ cítil – pomocí humoru, pomocí výsměchu –

pokud to bude nutné. Vím – vím – bude těžké to snést, připouštím,

protože možná budu muset z vás všech udělat skupinu ubreptaných

idiotů. Ale když lidem budete k smíchu, mohou zapomenout na hněv.

Výměnou za to: vše, oč vás žádám, je výhradní právo na popis pro-

středí Observatoře dnes večer.“

Athor byl zticha. Beenay ze sebe vyrazil: „Pane, to stojí za uvá-

ženou. Já vím, že jsme přešetřili každou možnost, ale ještě je tu šance

miliónu k jedné, miliardu k jedné, že někde v naší teorii nebo našich

výpočtech je chyba. Ale jestli tam je…ď“

Ostatní v místnosti se nyní rozšuměli a Athorovi to znělo jako

souhlasný šum. Pro bohy, bylo opět celé oddělení proti němu? Atho-

rovi se zdálo, že mu někdo naplnil ústa něčím kyselým a nemohl se

toho zbavit.

„Říkáte, že nám nezbývá nic jiného, než nechat se vámi zítra co

nejlépe zesměšnit? Vy si musíte myslet, že jsem senilní, mladíku!“

„Snažil jsem se vám vysvětlit, že mezi tím, jestli tady budu nebo

ne, není žádný rozdíl. Pokud zatmění bude, jestli přijde Tma, nemu-

síte ode mne očekávat nic, než nejuctivější jednání a všechnu pomoc,

kterou vám mohu poskytnout v krizi, která bude následovat. A kdyby

se nakonec nic neobvyklého nestalo, jsem ochoten vám nabídnout

svoji službu v naději, že vás ochráním, doktore Athore, před hněvem

rozezlených obyvatel města, kteří…“

„Prosím,“ řekl nový hlas. „Ať zůstane, doktore Athore.“

Athor se podíval dozadu. Přišla Siferra, aniž by ji zaznamenal.

Strana 139 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Omlouvám se, že jsem se opozdila. Na poslední chvíli jsme mě-

li na Archeologii malý problém, který vnesl do věcí trochu zmatku,

a…“ Ona a Theremon si vyměnili pohledy. Řekla Athorovi: „Prosím,

nezlobte se. Já vím, jak krutě se nám vysmíval. Ale požádala jsem

ho, aby sem dnes večer přišel, takže z první ruky zjistí, že jsme měli

skutečně pravdu. On je – můj host, doktore.“

Athor na okamžik zavřel oči. Sifeřřin host? To už bylo moc. Proč

také nepozvala Folimuna. Proč nepozvala Mondiora!

Ale ztratil chuť na další polemiku. Čas rychle ubíhal. A očividně

nikdo jiný nedbal na to, zda tady Theremon během zatmění bude

nebo nebude.

Co dělat?

Co jenom teď dělat?

Athor rezignoval. „V pořádku. Zůstaňte, pokud chcete. Ale bude-

te se laskavě zdržovat toho, abyste nám bránil jakýmkoli způsobem v

našich úkolech. Rozumíte? Držte se stranou, jak nejvíce můžete. Bu-

dete si muset také uvědomit, že nesu zodpovědnost za všechny zdejší

činnosti, a navzdory názorům, vyjádřeným ve vašich sloupcích, budu

očekávat plnou spolupráci a naprostý respekt…“

21

Siferra přešla místností k Theremonovi a řekla: „Skutečně jsem

neočekávala, že sem v tento večer přijdete.“

„Proč ne? Pozvání jste mínila vážně, nebo ne?“

„Jistě. Ale byl jste tak surový, jak jste se nám posmíval, ve všech

sloupcích, které jste o nás napsal – tak krutý…“

„ ‚Nezodpovědný‘ je slovo, které jste použila,“ řekl Theremon.

Zčervenala. „To také. Nedokázala jsem si představit, že budete

schopen podívat se Athorovi do očí po všech těch hrozných věcech,

které jste o něm řekl.“

„Budu mít víc co dělat, abych se mu podíval do očí, jestli se uká-

že, že jeho strašlivá předpověd byla pravdivá. Budu muset před ním

padnout na kolena a pokorně prosit o odpuštění.“

„A když se neukáže, že jeho předpověd je pravdivá?“

Strana 140 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Pak mne bude potřebovat,“ řekl Theremon. „Všichni mne bude-

te potřebovat. Dnes večer jsem tady správně.“

Siferra se vylekaně podívala na novináře. Často říkal neočekáva-

né věci. Dosud ho nedokázala pochopit. Nemilovala ho, samozřejmě

– to bylo jasné. Všechno na něm – povolání, způsob řeči, křiklavé

oblečení, které obvykle nosil – ji překvapovalo nevkusem a všednos-

tí. Jeho osoba byla symbolem primitivnosti, hlouposti, nudy, prů-

měrnosti, odpudivosti světa za zdmi univerzity, který si vždy ošklivi-

la.

A tak dál, a tak dál, a tak dál…

Ale tento Theremon měl i vlastnosti, které, navzdory všemu, zá-

vistivě obdivovala. Na jedné straně byl hrubý, ale zároveň naprosto

přímý v jednání, jakékoliv vedl. To oceňovala. Byl poctivý, i když

neomalený: jeho jednání silně kontrastovalo s úskočností a manévro-

váním akademických týpků, kteří se kolem ní rojili ve školním areálu

a šli za mocí a kariérou třeba přes mrtvoly. Byl také inteligentní, o

tom se nedalo pochybovat, třebaže si vybral zvláštní druh činnosti;

zkoumání bezvýznamných informací v oblasti tak nesmyslné jako

jsou novinová zpravodajství. A obdivovala jeho mužnou fyzickou

sílu: byl vysoký a pevně stavěný a očividně dobrého zdraví. Siferra si

nikdy nevážila slabochů. Dávala si dobrý pozor, aby nebyla jedním z

nich.

Vpravdě cítila – jak nepravděpodobné to bylo, jak znepokojivé –

že ji nějakým způsobem přitahuje. Přitažlivost protikladů? pomyslela

si. Ano, ano, to je přesně způsob, jak to vyjádřit. Ale ne úplně. Pod

povrchem rozdílů Siferra věděla, že má s Theremonem více společ-

ného, než je ochotna si připustit. Ale chápala to.

Hleděla znepokojeně z okna. „Šíří se tam temnota,“ řekla. „Tem-

nější, než jsem kdykoli předtím viděla.“

„Jste vystrašená?“ zeptal se Theremon.

„Tmou? Ne, skutečně ne. Ale jsem vystrašená tím, co přijde po-

tom. Měl byste být také.“

„To, co přijde potom,“ řekl, „je východ Onosu a domnívám se,

že některé z dalších sluncí také zazáří a všechno bude, jako bylo

předtím.“

„Vypadáte, že jste o tom přesvědčený.“

Strana 141 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Theremon se usmál. „Onos vycházel každé ráno, celý můj život.

Proč bych neměl věřit, že vyjde i zítra?“

Siferra potřásla hlavou. Opět ji začínala dopalovat jeho paliča-

tost. Těžko uvěřit, že si jen před chvílí říkala, že ho shledala atraktiv-

ním.

Chladně řekla: „Onos vyjde zítra. A bude hledět na takovou scé-

nu devastace, jakou osoba vaší omezené představivosti zřejmě není

schopna předpokládat.“

„Míníte tím, že všechno bude stát v ohni? A lidé okolo chodí a

slintají a blábolí, zatímco města hoří?“

„Archeologické důkazy naznačují…“

„Požáry, ano. Opakované vyhlazení. Ale jen v jednom malém

sídle, tisíce mil odtud a tisíce let zpátky.“ Theremonovy oči se blýs-

kaly náhlou rozhodností. „A kde jsou vaše archeologické důkazy o

vypuknutí davového šílenství? Tohle všechno jste vyvodila z požárů?

Jak si můžete být jista, že to nebyly čistě rituální požáry, založené

naprosto příčetnými muži a ženami ve víře, že přivolají zpět slunce a

vyženou Tmu? Oheň, který se pokaždé vymkl kontrole a způsobil

velké škody, ovšem, ale který žádným způsobem nesouvisel s dušev-

ní poruchou části populace?“

Zpříma se na něj podívala. „Také pro to jsou archeologické dů-

kazy. Míním tím to duševní poškození.“

„Jaké?“

„Texty na tabulkách, jejichž srovnání s filozofickými údaji, které

nám poskytli Apoštolové Plamene, jsme právě dnes ráno dokonči-

li…“

Theremon vybuchl.

„Apoštolové Plamene! Báječné! Tak vy jste také Apoštol! Jaká

hanba, Siferro. Žena s postavou jako vy, a odedneška se chcete zaha-

lovat do těch jejich hrozných neforemných objemných rób…“

„Oh!“ vykřikla a silou vůle udusila rudý výbuch hněvu a odporu.

„Vy neznáte nic jiného než výsměch, že ano? Jste tak přesvědčený o

vlastní neomylnosti, že jen vy máte právo na pravdu, a všechno, co

umíte dělat, jsou jen ubohé vtípky! Och – vy – vy – nesnesitelný člo-

věče…“

Otočila se a rychle přešla na druhou stranu místnosti.

Strana 142 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Siferro – Siferro – počkejte…“

Ignorovala ho. Srdce jí bušilo hněvem. Říkala si, že to byla hroz-

ná chyba pozvat někoho, jako je Theremon, aby byl přítomen v Ob-

servatoři Při večeru zatmění. Chyba, skutečně, mít s ním něco spo-

lečného.

Byla to Beenayova chyba, pomyslela si. Všechno byla Beenayo-

va chyba.

Nakonec, byl to Beenay, kdo jí, jednoho dne před mnoha měsíci,

ve Fakultním klubu představil Theremona. Zdálo se, že novinář a

mladý astronom se navzájem znají už dlouho a Theremon s Bee-

nayem obvykle konzultoval vědecké záležitosti, které se měly objevit

ve zprávách.

V té chvíli byla ve zprávách Mondiorova předpověď, že konec

světa nastane devatenáctého theptaru – takže za dobu necelého roku

se uzavře budoucnost. Samozřejmě, nikdo na Univerzitě si Mondiora

a jeho Apoštolů nevážil, ale bylo to v tutéž chvíli, kdy Beenay přišel

se svými pozorováními zřejmých nepravidelností v oběžné dráze

Kalgaše a kdy Siferra referovala o objevech požárů v intervalech

dvou tisíc let na vrchu Thombo. Oba tyto objevy, samozřejmě, měly

úděsnou schopnost posílit důvěryhodnost víry Apoštolů.

Zdálo se, že Theremon ví o Sifeřřině práci na Thombu všechno.

Když novinář vstoupil do Fakultního klubu, Siferra a Beenay už zde

byli, ačkoli ne na předem domluvené schůzce – Beenay jenom mohl

říci:

„Theremone, to je moje přítelkyně doktorka Siferra z Archeolo-

gického oddělení.“

A Theremon okamžitě odvětil: „Ach ano. Vypálené vesnice na-

hromaděné v tom starověkém vrchu.“

Siferra se chladně usmála „Slyšel jste o tom, že ano?“

Beenay rychle vysvětloval: „Řekl jsem mu to. Vím, že jsem slí-

bil, že mu o tom neřeknu ani slovo, ale po tom, co jsi to odhalila

Athorovi a Sheerinovi a ostatním, jsem si myslel, že to nebude nijak

vadit, když jsem mu to vyprávěl – dokud nesložil přísahu mlčenli-

vosti – míním tím, Siferro, že důvěřuji tomuto člověku, skutečně

důvěřuji a jsem úplně přesvědčen, že…“

Strana 143 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„To je v pořádku, Beenayi,“ řekla Siferra a měla moc co dělat,

aby nevypadala rozzlobeně, jak ve skutečnosti byla. „Skutečně jsi

neměl nic říkat. Ale odpustím ti.“

Theremon se pousmál: „Žádná škoda nevznikla. Beenay mne za-

vázal tak děsivou přísahou, že bych o tom nic nenapsal. Ale je to

fascinující. Zcela fascinující! Jak stará je ta věc na vrcholu, říkáte?

Padesát tisíc let?“

„Víc než patnáct nebo šestnáct,“ řekla Siferra. „Což je opravdu

dost vysoké stáří, když pomyslíme na Beklimot – znáte Beklimot,

doufám? – je starý jen dvacet století a byli jsme přesvědčeni, že je to

nejranější sídliště na Kalgaši. – Neplánujete, že napíšete článek o

mých objevech, že ne?“

„Opravdu ne. Řekl jsem vám, dal jsem Beenayovi slovo. Navíc

to vypadá pro čtenáře Chroniclu trochu abstraktní, trochu vzdálené

od jejich každodenních věcí. Ale teď si myslím, že je to ten pravý

příběh. Kdybyste byla ochotná se se mnou setkat a říci mi podrob-

nosti…“

„Raději ne,“ řekla rychle Siferra.

„Proč? Setkat se se mnou? Nebo mi říci podrobnosti?“ Jeho

rychle plácnutá odpověď náhle vrhla nové světlo na celou konverza-

ci. Viděla, k mírné zlobě a lehkému překvapení, že ve skutečnosti

novináře přitahuje. Pochopila nyní, když přemýšlela o minulých pár

minutách, že Theremon musí být zvědavý, celou dobu, zda není něco

romantického mezi ní a Beenayem, když je našel sedět společně tady

v klubu. A rozhodl se nakonec, že není, a tak si řekl, že si s ní lehce

zaflirtuje.

Nu, to byl jeho problém, pomyslela si Siferra.

Záměrně neutrálním způsobem odpověděla: „Dosud jsem

Thombskou práci nepublikovala ve vědeckých časopisech. Bylo by

lepší, kdyby se o tom nic nedostalo do veřejného tisku, dokud to ne-

udělám.“

„Naprosto tomu rozumím. Ale kdybych slíbil, že dodržím váš

termín k uvolnění do tisku, budete ochotna mi půjčit vaše materiály k

prozkoumání?“

„Nu…“

Strana 144 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Podívala se na Beenaye. Copak má novinářův slib nějakou hod-

notu? Beenay řekl: „Theremonovi můžeš věřit. Už jsem ti říkal: je

tak poctivý, jak jen může ve své praxi být.“

„Což mnoho neříká,“ vyjádřil se s úsměvem Theremon. „Ale

mám dost rozumu, abych mlčel, protože vydání vědecké publikace je

prioritní. Kdybych vykecal váš příběh, tak tady Beenay ví, že mé

jméno by bylo na Univerzitě znemožněno. A já jsem závislý na

svých univerzitních kontaktech – kvůli některým nejzajímavějším

reportážím – tak mohu Počítat s rozhovorem s vámi? Řekněme po-

zítří?“

A tak to začalo.

Theremon byl velmi přesvědčivý. Nakonec souhlasila, že s ním

poobědvá, a on z ní pomalu, mazaně vytahal podrobnosti o thomb-

ských vykopávkách. Později toho litovala – očekávala, že během

příštích dnů uvidí v Chroniclu hloupý, senzacechtivý článek – ale

Theremon držel slovo a nic nepublikoval. Zeptal se, zda může vidět

její laboratoř. Opět ustoupila a on prozkoumal mapy, fotografie,

vzorky popela. Kladl inteligentní otázky.

„Nehodláte o mně napsat, že ne?“ ptala se ho nervózně. „Teď,

když jste viděl tohle všechno?“

„Slíbil jsem, že nenapíšu. Dodržím to. Do té chvíle, kdy mi řek-

nete, že jste připravila vaše materiály k publikování v některém z

vědeckých časopisů. Pak budu považovat za možné zveřejnit vaše

nálezy. Co byste řekla večeři U šesti sluncí zítra večer?“

„No…“

„Nebo pozítří večer?“

Siferra zřídka navštěvovala místa jako Šest sluncí. Nerada po-

skytovala falešnou představu, že má zájem zapadnout do společen-

ských styků.

Ale Theremona nebylo lehké odradit. Jemně, vesele a obratně ji

vmanévroval do situace, kdy se nemohla vyhnout schůzce s ním – za

deset dní. No, co z toho? pomyslela si. Byl docela osobnost. Mohla

přece říct, že se změnil její pracovní rozvrh. Setkala se s ním U šesti

sluncí, kde to vypadalo, že ho všichni znají. Měli drinky, večeři, dob-

ré víno z Thamianské provincie. Velmi zručně střídal náměty kon-

verzace: něco málo z jejího života, nadšení archeologií, vykopávky v

Strana 145 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Beklimotu. Zjistil, že nebyla nikdy vdaná a nikdy se o vdávání neza-

jímala. Hovořil s ní o Apoštolech, jejich divokých proroctvích, pře-

kvapujícím vztahu jejích thombských nálezů k Mondiorovým prohlá-

šením. Všechno, co řekl, bylo taktní, vnímavé, zajímavé. Byl velmi

okouzlující – a také velmi ovlivňující, myslela si.

A na konci večera se jí zeptal – jemně, vesele a obratně – zda ji

smí doprovodit domů. Ale ona si stanovila hranici.

Nevypadal ztrápeně. Zcela prostě se jí zeptal znova.

Potom se spolu znovu sešli dvakrát nebo třikrát, během asi dvou

měsíců. Forma byla pokaždé stejná: večeře na nějakém elegantním

místě, dobře vedený rozhovor, a konečně delikátně sestavené pozvá-

ní, aby s ním strávila dobu spánku. Siferra ho vždy jemně odmítla.

Toto bezstarostné stíhání se stalo příjemnou hrou. Zajímalo ji, jak

dlouho to bude pokračovat. Ještě s nim nechtěla jít do postele, ale na

druhé straně nevěděla, jak dlouho s ním do postele nebude chtít. Bylo

to už dlouho, co něco takového k nějakému muži cítila.

Pak přišla první série sloupků, ve kterých obžalovával teorie Ob-

servatoře, ptal se po Athorově zdravém rozumu, srovnával vědeckou

předpověď zatmění s nepříčetnostmi Apoštolů Plamene.

Zprvu tomu Siferra nevěřila. Byl to nějaký druh žertu? Beenayův

přítel – teď i její přítel, z jakého důvodu na ně tak zle útočí?

Uběhlo pár měsíců. Útoky pokračovaly. Nechtěla o Theremonovi

slyšet.

Nakonec nedokázala být déle zticha.

Zavolala mu do jeho kanceláře v novinách.

„Siferro! Jaké potěšení! Věř tomu nebo ne, chystal jsem se ti

dnes později odpoledne zavolat a zeptat se tě, jestli bys nechtěla jít

do…“

„Neměla,“ řekla. „Theremone, co to děláš?“

„Dělám?“

„Ty sloupky o Athorovi a Observatoři.“

Na druhém konci linky bylo hodnou chvíli ticho. Pak řekl. „Aha.

Ty jsi rozčilená.“

„Rozčilená? Já zuřím!“

„Ty si myslíš, že jsem byl trochu moc krutý. Podívej, Siferro,

když píšeš pro velké publikum průměrných lidí – někteří z nich jsou

Strana 146 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

velmi průměrní – musíš se vyjadřovat v černobílých termínech, jinak

riskuješ, že tě nepochopí. Nemohu pouze říct, že si myslím, že Athor

a Beenay jsou na omylu. Musím říct, že jsou blázni. Sleduješ mne?“

„Odkdy si myslíš, že jsou na omylu? Ví Beenay, jaký máš do-

jem?“

„No…“

„Měsíce jsi tu historii skrýval. Teď jsi se otočil o sto osmdesát

stupňů. Poslouchej, ty si myslíš, že všichni ve škole jsou učedníci

Mondiora a že jsme se nadto zbláznili. Jestli musíš mít někoho, abys

do něj rýpal svými žertíky, nemůžeš si ho najít někde jinde než na

Univerzitě?“

„To nejsou jenom žerty, Siferro,“ řekl tiše Theremon.

„Ty věříš tomu, co píšeš?“

„Věřím. Namouduši věřím. Myslím si, že žádné kataklyzma ne-

přijde. A tohle Athorovo vyvolávání poplachu je divadlo pro davy.

Mými žerty, mými dobře míněnými posměšky se snažím říct lidem,

že to nezbytně nemusí brát vážně – žádná panika, žádný pád do

zmatků…“

„Cože?“ vykřikla. „Ale sem přichází oheň, Theremone! A ty hra-

ješ nebezpečnou hru s blahem všech, aby ses mohl posmívat. Poslou-

chej mě: viděla jsem popel minulých požárů, požárů tisíce let sta-

rých. Vím, co se stane. Přijdou Plameny. Naprosto o tom nepochybu-

ji. Také jsi viděl důkazy. A přesto máš takovéhle stanovisko a nyní

používáš ty nejničivější argumenty, jaké znáš, Theremone. To je kru-

té a pošetilé a odporné. A naprosto neodpovědné.“

„Siferro…“

„Myslela jsem si, že jsi inteligentní člověk. Teď vidím, že jsi

stejný jako všichni ostatní kolem tebe.“

„Sifer…“

Přerušila spojení.

A neobnovila ho, odmítla mu oplatit jeho telefonáty, až do toho

osudného dne před pár týdny.

Začátkem měsíce theptaru Theremon zavolal ještě jednou a Si-

ferra ho měla na lince, než poznala, kdo to je.

„Nezavěšuj,“ řekl rychle. „Dej mi jen minutu.“

„Raději ne.“

Strana 147 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Poslouchej, Siferro. Můžeš mne nenávidět jak chceš, ale chci,

abys věděla tohle: nejsem krutý a nejsem nerozumný.“

„Kdopak říkal, že jsi?“

„Ty, před měsícem, když jsme spolu naposled hovořili. Ale tak

to není. Všechno, co jsem ve svých sloupcích napsal o zatmění, bylo

proto, že tomu věřím.“

„Pak jsi nerozumný. Nebo případně hloupý. Což může být trochu

rozdílné, ale ne lepší.“

„Viděl jsem důkazy. Myslím si, že tvoji lidé to všechno posoudili

ukvapeně.“

Řekla chladně: „No, co se stane, budeme všichni vědět devate-

náctého, že ano?“

„Přál bych si, abych ti mohl věřit, protože ty a Beenay a ostatní

jste báječní lidé, tak očividně oddaní a perfektní a vůbec. Ale nemo-

hu. Povahou jsem skeptik. Celý život jsem byl. Nemohu přijmout

žádné dogma, které mi ostatní lidé chtějí vnutit. To je vážný kaz v

mé povaze, doufám – působí to, že vypadám lehkovážně. Možná

jsem lehkovážný. Ale alespoň jsem upřímný. Jenom si nemyslím, že

bude zatmění nebo šílenství nebo požáry.“

„To není dogma, Theremone. To je hypotéza.“

„To je hraní se slovy. Je mi líto, jestli to, co jsem napsal, vás ura-

zilo, ale nemohu si pomoct, Siferro.“

Na chvíli byla zticha. Něco v jeho hlase jí podivně pohnulo. Na-

konec řekla: „Dogma, hypotéza, ať je to cokoli, bude to za pár týdnů

otestováno. Devatenáctého večer budu v Observatoři. Přijď tam také

a uvidíme, kdo z nás má pravdu.“

„Ale Beenay ti to neřekl? Athor mě v Observatoři prohlásil za

persona non grata!“

„Může tě někdo zastavit?“

„Odmítne se mnou mluvit. Víš, mám pro něj návrh, něco, co by

mu mohlo po devatenáctém velice pomoci, kdyby tyhle obrovské

konstrukce vyšuměly do zklamání a svět dostal chuť na jeho kůži, ale

Beenay mi říkal, že nemám šanci, že se mnou nebude vůbec hovořit,

i kdyby mi sám dovolil ten večer přijít.“

„Přijď jako můj host. Na moje pozvání,“ řekla kysele. „Athor

bude příliš zaneprázdněn starostmi. Chci, abys byl ve stejné místnos-

Strana 148 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

ti, až se obloha změní v čerň a ohně vzplanou. Chci vidět, jak se bu-

deš tvářit. Chci vidět, jestli jsi tak zkušený v omluvách jako ve svá-

dění, Theremone.“

22

To bylo před třemi týdny. Nyní, jak tak hněvivě utíkala od The-

remona, Siferra spěchala na druhou stranu místnosti a zahlédla Atho-

ra, jak stojí sám a prohlíží výpisy z tiskárny počítače. Smutně listoval

stránkami, jako by doufal, že najde odklad pro pohřbení světa, někde

mezi hustými sloupci čísel. Pak zvedl oči a uviděl ji.

Tvář jí zčervenala. „Doktore Athore, cítím, že vás musím požá-

dat, abyste mne omluvil, že jsem sem na tento večer pozvala tohoto

člověka, přes všechno, co jste nám řekl, o vaší, o…“ Potřásla hlavou.

„Opravdu jsem si myslela, že pro něj bude poučné být mezi námi,

když – když… Nu, byla jsem na omylu. Je ještě povrchnější a ne-

zodpovědnější, než jsem si představovala. Nikdy jsem mu neměla

říkat, aby přišel.“

Bledý Athor řekl: „Teď je to stěží důležité. Tak dlouho se mi vy-

hýbal, že se už nezajímám, zda je tady nebo ne. Pár hodin a pak v

tom nebude rozdíl.“ Ukázal k oknu, na oblohu. „Jaká temnota! Jak

velká temnota! A ještě není blízko k té temnotě, jaká bude. – Divím

se, kde jsou Faro a Yimot. Neviděli jste je? Ne? – Když jste přišla,

doktorko Siferro, říkala jste, že jste měla na poslední chvíli nějaký

problém v kanceláři. Doufám, že nebyl vážný.“

„Zmizely Thombské tabulky,“ řekla.

„Zmizely?“

„Byly, samozřejmě, v sejfu mezi artefakty. Před tím, než jsem

odešla, mne navštívil doktor Mudrin. Byl na cestě do Svatyně, ale

chtěl si naposled ověřit něco v překladu, nějaký nový nápad, který

dostal. Tak jsme otevřeli sejf – a nic. Všech šest zmizelo. Přirozeně,

máme kopie. Ale přesto – originály, autentické starověké objekty…“

„Jak se to mohlo stát?“ zeptal se Athor.

Strana 149 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Siferra hořce vzdychla: „Není to zřejmé? Mohli je ukrást Apoš-

tolové. Pravděpodobně je použijí jako nějaký druh posvátného ta-

lismanu potom – po tom, co přijde Tma a udělá svoji práci.“

„Byly tam nějaké stopy?“

„Nejsem detektiv, doktore Athore. Nejsou žádné důkazy pro to,

co jsem řekla. Ale mohli to být Apoštolové. Mohli čekat, dokud si

nebyli jisti, že je mám. Ach, přeji si, abych o nich neřekla ani slovo!

Ach, přeji si, abych se o těch tabulkách nikomu nezmínila!“

Athor ji vzal za ruku. „Nesmíte se tak rozčilovat, má holčičko.“

Má holčičko! Udiveně na něj zírala. Dvacet pět let ji tak nikdo

nenazval! Zadusila hněv. Konec konců byl starý. A jen chtěl být las-

kavý.

Řekl: „Ať je má, kdo je má, Siferro. Teď v tom není rozdíl. Po-

děkujte za to tamhletomu muži, v ničem nebude rozdíl, že?“

Pokrčila rameny: „Přesto se zlobím, že nějaký zloděj v apoš-

tolské róbě čmuchal v mojí pracovně – vrtal se v mém sejfu – bral

věci, které jsem odhalila vlastníma rukama. Je to, jako by téměř zná-

silnil mé tělo. Rozumíte tomu, doktore Athore? Být okraden o tyto

tabulky – to je téměř jako znásilnění.“

„Vím, jak jste rozrušená,“ řekl Athor tónem, který naznačoval,

že to ve skutečnosti vůbec nepochopil. „Podívejte – podívejte se tam,

jak dnes večer Dovim září! A za chvilku bude na všem temnota.“

Nejistě se usmála a odvrátila se od něj.

Všichni okolo ní hučeli a těkali, ověřovali fakta, diskutovali o

nich, běhali k oknu, ukazovali na Tmu, mumlali. Tu a tam někteří

rychle přicházeli s novými údaji z kupole, ve které byl teleskop. Cíti-

la se mezi těmito astronomy jako naprostý outsider. Úplně smutný,

úplně beznadějný. Něco z Athorova fatalismu se muselo na mně za-

chytit. Vypadá tak deprimovaný, tak ztracený. Jako by to vůbec ne-

byl on.

Chtěla mu připomenout, že to není celý svět, který se chýlí ke

konci, že je to jen daný cyklus civilizace. Budou ji znovu stavět. Ti,

kdo byli ukrytí, vyjdou ven a začnou všechno znovu tak, jak se to

stalo před mnoha obdobími – snad dvacetkrát, snad stokrát začínala

civilizace na Kalgaši.

Strana 150 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Ale kdyby to řekla Athorovi, nebylo by to o nic lepší, než když

on jí řekl, aby si nedělala starosti se ztracenými tabulkami. Doufal,

že se celý svět připraví na katastrofu. A místo toho si varování všim-

la jen malá část. Jen těch pár, kteří šli do univerzitní Svatyně; a něja-

ké další Svatyně možná byly někde založeny…

Přišel k ní Beenay.

„Co jsem to slyšel od Athora? Tabulky zmizely?“

„Ano, zmizely. Ukradeny. Věděla jsem, proč se nechci nijak

kontaktovat s Apoštoly.“

„Ty si myslíš, že je ukradli oni?“

„Jsem si tím jista,“ řekla nenávistně. „Napsali mi, když poprvé

probleskla v tisku zpráva o existenci Thombských tabulek, že mají

informace, které bych mohla použít. Neříkala jsem ti to? Myslím, že

ne. Podobně chtěli, aby jen Athor spolupracoval s jejich vysokým

knězem, nebo kdo to je: s Folimunem 66. ‚Udržujeme znalosti staré-

ho jazyka,‘ řekl Folimun, ‚jazyka, kterým se hovořilo v minulém

Roce zbožnosti.‘ A zdá se, že mají texty různých druhů, slovníky,

abecedu starého písma, a snad ještě víc.“

„Co od nich Athor získal?“

„Něco z toho. Dost, v každém případě, ke zjištění, že Apoštolově

mají pravé astronomické záznamy z minulého zatmění – dost, řekl

Athor, jako důkaz, že svět už alespoň jednou prošel takovou katastro-

fou.“

Athor, pokračovala v řeči, jí dal kopie fragmentů astronomických

textů, které obdržel od Folimuna 66, a ona je ukázala Mudrinovi. Ten

je shledal hodnotnými pro jeho vlastní překlad tabulek. Ale Siferra se

odmítla rozdělit o své tabulky s Apoštoly, a už vůbec ne podle jejich

podmínek. Apoštolova prohlašovali, že vlastní klíč k ranému písmu

hliněných tabulek, a snad ho i měli. Folimun nicméně trval na tom,

že mu má Siferra dát pravé tabulky, které oni okopírují a přeloží.

Odmítl jí dát dekódující materiál, který měl. Nebyl ochoten se do-

hodnout na kopiích textů tabulek. Chtěl originální artefakty nebo nic.

„Ale ty jsi s tím nesouhlasila,“ řekl Beenay.

„Absolutně. Tabulky nesmí opustit Univerzitu. ‚Dejte nám tex-

tový klíč,‘ řekla jsem Folimunovi, ‚a my vám poskytneme kopie tex-

tů tabulek. Pak se každý můžeme pokusit o překlad.‘ “

Strana 151 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Ale Folimun odmítl. Kopie textů byly pro něj nepoužitelné, pro-

tože to lehce mohly být všechno padělky. Ale dát jí jeho vlastní do-

kumenty, ne, absolutně ne. Řekl, že je to posvátný materiál, který

může být přístupný pouze Apoštolům. Dejte jim tabulky a oni jí po-

skytnou jejich překlad. Ale žádný nezasvěcenec nebude nahlížet do

textů v jejich majetku.

„Byla jsem skutečně na chvíli v pokušení dát se k Apoštolům,“

řekla Siferra, „jen abych měla přístup ke klíči.“

„Ty? Apoštol?“

„Jenom abych dostala jejich textové materiály. Ale ta idea mne

odpuzovala. Vyhodila jsem Folimuna.“ A Mudrin se musel dřít na

překladu bez pomoci materiálů od Apoštolů. Zdálo se zřejmé, že ta-

bulky opravdu hovoří o nějakém zániku světa požárem, který bohové

svrhli na svět – ale Mudrinův překlad byl útržkovitý, roztrhaný, neú-

plný.

No, teď zřejmě měli tabulky Apoštolově. Bylo těžké to přijmout.

V nastávajícím chaosu budou mávat těmito tabulkami – jejími tabul-

kami – jako ještě větším důkazem jejich vlastní moudrosti a svatosti.

„Je mi líto, že tvé tabulky zmizely, Siferro,“ řekl Beenay.

„Ale možná je tu ještě šance, že je Apoštolové neukradli. Že se

někde najdou.“

„S tím nepočítám,“ řekla Siferra. Smutně se usmála a otočila se a

upřeně se dívala na potemnělou oblohu.

Nejpohodlnější by bylo přijmout Athorův postoj: za chvíli nasta-

ne konec světa a nic nemá větší význam. Ale tohle byla opravdu sla-

bá útěcha. V duchu bojovala proti takové zoufalé radě. Důležitou

věcí bylo myslet na pozítří – na přežití, na nové budování, na zápas a

naplnění. Není dobré upadnout do malomyslnosti jako Athor, akcep-

tovat zhroucení lidstva, pokrčit rameny a zříci se vší naděje.

Vysoký tenor náhle přetrhl její bezútěšnou meditaci.

„Ahoj všichni! Ahoj, ahoj, ahoj!“

„Sheerine!“ vykřikl Beenay. „Co tady děláš?“

Zaoblené tváře nově příchozího se roztáhly do příjemného úsmě-

vu. „Proč je tady atmosféra jako v márnici? Doufám, že nikdo neztra-

til nervy.“

Strana 152 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Athor na něj konsternovaně zíral a mrzutě řekl: „Ano, co tady

děláte, Sheerine? Myslel jsem, že chcete zůstat ve Svatyni.“

Sheerin se pousmál a vrhl svoji buclatou postavu do křesla.

„Proklatá Svatyně! To místo mne nudilo. Chci být tady, kde je jádro

dění. Nedomníváte se, že mám právo na zvědavost? Konec konců

jsem projel Tunelem záhad. Mohu přežít další dávku Tmy. A chci

vidět Hvězdy, o kterých Apoštolové pořád mluví.“ Třel si ruce a po-

kračoval střízlivějším tónem: „Venku se ochladilo. Vítr dělá u nosu

rampouchy. Dovim nevypadá, že by vyzařoval vůbec nějaké teplo z

té vzdálenosti, ve které je dnes večer.“

Bělohlavý ředitel zaskřípal v náhlém vzteku zuby. „Proč jste

změnil názor a udělal takovou bláznivou věc, Sheerine? Co bude

dobrého na tom, že budete tady?“

„Co bude dobrého na tom, že budu tady?“ Sheerin rozhodil dlaně

v komické rezignaci. „Ve Svatyni není psycholog k ničemu. Teď ne.

Nic pro ně nemohu udělat. Všichni jsou v teple a chránění, schovaní

v podzemí, nemusíte mít o ně starost.“

„A když se tam během Tmy vloupá dav?“

Sheerin se pousmál: „Mám značné pochybnosti, že někdo, kdo

neví, kde je vchod, by byl schopen najít Svatyni za plného denního

světla, natož když zmizí všechna slunce. Ale kdyby se to stalo, bu-

dou potřebovat k obraně muže akce. Já? Mám víc než sto liber. Tak

proč bych měl být tam dole s nimi v jednom chumlu? Bude lepší,

když budu u vás.“

Siferra cítila, jak jí Sheerinova slova zvedají náladu. Také se

rozhodla strávit večer Tmy raději v Observatoři než ve Svatyni. Snad

to byla jen pouhá divoce hraná odvaha, snad idiotská sebedůvěra, ale

byla si jistá, že může vydržet hodiny zatmění – a pak přijdou

Hvězdy, jestli na této části mytologie něco bylo – a zachrání její du-

ševní zdraví. A tak ji nic nepřimělo nevyužít tento zážitek.

Nyní se zdálo, že Sheerin, žádný vzor odvahy, k tomu přistoupil

naprosto stejně. To je možné si vysvětlit tak, že se rozhodl, že dopad

Tmy nemusí být nakonec tak drtivý, navzdory hrozivé předpovědi,

kterou varoval před pár měsíci. Slyšela jeho vyprávění o Tunelu zá-

had a o spoušti, kterou natropil, dokonce i na Sheerinovi. Přesto tu je.

Strana 153 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Musel dospět k přesvědčení, že alespoň někteří lidé se nakonec uká-

žou odolnější, než dříve předpokládal.

Nebo je snad jen lehkomyslný. Snad dává přednost ztrátě rozumu

v jednom rychlém výbuchu, pomyslela si Siferra, než aby zůstal pří-

četný a zvládal nepočítané a snad nepřekonatelné problémy v nastá-

vající těžké době –

Ne. Ne. Znovu upadla do morbidního pesimismu. Zahnala černé

myšlenky.

„Sheerine!“ To byl Theremon; kráčel napříč místností a zdravil

psychologa. „Vzpomínáte si na mne? Theremona 762?“

„Samozřejmě, že vzpomínám, Theremone,“ řekl Sheerin. „Bo-

hové, člověče, vy jste byl na nás poslední dobou tak hrubý! Ale staré

mrzutosti dnes večer odložíme.“

„Já si přeji, aby byl on odložený,“ mručela Siferra šeptem. Na

dálku se mračila a ustoupila o pár kroků.

Theremon potřásl Sheerinovi rukou. „Co je to za Svatyni, ve kte-

ré předpokládali, že budete? Už jsem tady o ní něco málo slyšel, ale

skutečně si nedovedu představit, co to je.“

„No,“ řekl Sheerin, „alespoň pár lidí se nám podařilo přesvědčit

o platnosti našeho proroctví o – ehm – zániku, to na ně zapůsobilo, a

těch pár podniklo patřičná opatření. Jsou to vesměs přímí rodinní

příslušníci osazenstva Observatoře, někteří jsou z fakult sarské Uni-

verzity a pár je jich zvenku. V této chvíli je tam moje družka Liliath

221 a předpokládal jsem, že tam budu také, ale jsem neskutečně zvě-

davý. Lze říci, že je tam okolo tří stovek lidí.“

„Rozumím. Předpokládají, že se mohou ukrýt před Tmou a –

ehm – Hvězdy se na ně nedostanou a tím odolají, když se zbytek svě-

ta zblázní.“

„Přesně. Víte, Apoštolově mají také nějakou jejich vlastní skrýš.

Nejsme si jisti, kolik je tam lidí – když bychom měli štěstí, tak jen

pár, ale pravděpodobnější je, že venku mají mnoho tisíc přívrženců,

kteří vstoupí dovnitř a po Tmě zdědí svět.“

„Tak univerzitní skupina,“ řekl Theremon, „je myšlená jako pro-

tiváha?“

Sheerin přikývl. „Když to bude možné. Nebude to lehké. Téměř

celé lidstvo šílené, velká města v plamenech. A obrovská horda

Strana 154 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Apoštolů si bude vynucovat jejich způsob života – ne, bude pro ně

těžké přežít. Ale nakonec mají jídlo, vodu, úkryt, zbraně…“

„Mají ještě víc,“ řekl Athor. „Dali jsme jim všechny naše zázna-

my, s výjimkou toho, co shromáždíme dnes. Tyto záznamy budou

znamenat pro příští cyklus všechno a tohle je to, co musí přežít. Zby-

tek může jít k čertu.“

Theremon dlouze hvízdl. „Vaši lidé jsou si pak naprosto jistí, že

všechno, co jste předpověděli, se stane tak, jak jste řekli!“

„Mohli jsme snad přijmout jiné stanovisko?“ zeptala se Siferra

tvrdě. „Jednou jsme řekli, že katastrofa nevyhnutelně přijde…“

„Ano,“ řekl novinář. „Připravili jste se na to. Protože vlastníte

Pravdu. Tak jako Apoštolové Plamene vlastní svoji Pravdu. Přeji si,

abych si mohl být něčím alespoň z polovičky tak jistý, jako jste si vy

všichni vlastníci svých Pravd jistí tímto večerem.“

Zamračila se na něj. „Já si přeji, abys byl dnes večer venku a

bloudil hořícími ulicemi! Ale ne – ne, ty budeš schovaný tady! To je

víc, než si zasloužíš!“

„Klid,“ řekl Sheerin. Vzal Theremona za ruku. Tiše řekl: „Teď

nemá smysl provokovat lidi, příteli. Pojďme někam, kde nebudeme

rušit, a můžeme si promluvit.“

„Dobrý nápad,“ řekl Theremon.

Ale neměl chuť opustit místnost. Na stole byla rozehraná partie

stochastických šachů a Theremon se zastavil a díval se na ni minutu

nebo dvě v očividném neporozumění, jak se v tichu rychle stěhují

figurky. Vypadal ohromen zručností hráčů koncentrovaných na hru, i

když všichni museli věřit, že za hodinu nastane konec světa.

„Pojďme,“ řekl znovu Sheerin.

„Ano. Ano.“

Theremon s Sheerinem vyšli do haly, následováni Beenayem.

Jak protivný je to člověk, pomyslela si Siferra.

Hleděla na zářící terč Dovimu, nelítostně planoucí na obloze.

Může se obloha pokrýt temnotou za pár minut? Ne, ne, říkala si, to je

nemožné. Dovim tam ještě je. Je to pouze představa. Obloha vypadá

cize, teď, když je Dovim jediným sluncem. Nikdy předtím neviděla

nic takového, tak syté purpurové zabarvení. Ale k temnotě to má

Strana 155 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

daleko: ponuré, ano, ale bylo to dosud světlo a všechno venku bylo

ještě vidět, navzdory relativnímu šeru jednoho malého slunce.

Opět pomyslela na své ztracené tabulky. Pak je vyhnala z mysli.

Šachisté měli dobrý nápad, řekla si. Sedni se a relaxuj. Jestli to

dovedeš.

23

Sheerin zašel do vedlejší místnosti. Stála tu měkká křesla. A na

oknech visely silné rudé závěsy a na podlaze ležel kaštanově hnědý

koberec. Podivné cihlově zabarvené světlo proudící z Dovimu způ-

sobovalo, že vše vypadalo, jako by bylo pokryto zaschlou krví.

Byl překvapen, že vidí Theremona v Observatoři. Po úděsných

sloupcích, které napsal, po všem, co zničil, když lil studenou vodu do

Athorovy kampaně přípravy národa. V nedávných týdnech Athor

běsnil jako berserk, kdykoli zaznělo Theremonovo jméno; přesto

nějak změkl a dovolil mu být v Observatoři během zatmění.

To bylo zvláštní a trochu znepokojivé. Možná, že se začala trhat

přísná látka osobnosti starého astronoma – že nejen jeho hněv, ale

také celá vnitřní struktura charakteru se prolomila tváří v tvář blížící

se katastrofě.

Přesto byl Sheerin víc než trochu překvapen, že se sám také ocitl

v Observatoři. Bylo to rozhodnutí na poslední chvíli, ryzí impuls

toho druhu, jakému podlehl jen zřídka. Liliath byla zděšená. On byl

sám dost zděšený. Nezapomněl na hrůzu těch pár minut v Tunelu

záhad. Vybavoval si je přesně.

Ale pak pochopil, že tady být musí, tak jako musel projet Tune-

lem. Pro kohokoli jiného nemusel být nic víc než lehkomyslný tlustý

akademický nádeník; ale pro sebe pod vším tím špekem byl ještě

vědec. Studiem Tmy se zabýval celou svoji profesionální kariéru. Jak

by si pak později mohl vážit sám sebe, kdyby věděl, že během nej-

slavnější epizody Tmy po více než dvou tisících letech se chtěl ukrýt

v pohodlné a bezpečné podzemní komoře?

Ne, musí být tady. Být svědkem zatmění. Cítit, jak Tma uchva-

cuje svět.

Strana 156 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Jak vstoupili do sousední místnosti, řekl Theremon s neočekáva-

nou upřímností:

„Začínám si klást otázku, zda jsem měl pravdu, když jsem byl

tak skeptický, Sheerine.“

„Musíte si ji klást.“

„Dobrá, kladu si ji. Jenom se dívám na Dovim. Tahle podivná

rudá barva se rozprostřela úplně na všem. Víte, právě teď bych dal

deset kreditů za slušnou dávku bílého světla. Pěkně ostrého Tano

Speciálu. Opravdu rád vidím na obloze také Tana a Sithu. Nebo, ješ-

tě lépe, Onos.“

„Onos tam bude zítra ráno,“ vyjádřil se Beenay, který právě

vstoupil do místnosti.

„Ano, ale budeme my?“ zeptal se Sheerin. Okamžitě se zašklebil,

jako by mu ta slova dala žihadlo. Řekl k Beenayovi: „Náš přítel no-

vinář dychtí po malém doušku alkoholu.“

„Athor by dostal záchvat. Na dnešní večer vyhlásil prohibici.“

„Takže tu není nic než voda?“

„No…“

„No tak, Beenayi. Athor sem nepřijde.“

„Doufám.“

Beenay šel po špičkách k nejbližšímu oknu, sedl si na bobek a z

nízké skříňky pod oknem vyzvedl láhev rudé tekutiny, která suges-

tivně zašplouchala, když s ní zatřásl.

„Myslel jsem si, že o tomhle Athor neví,“ poznamenal, jak klusal

zpátky ke stolu. „Tady! Máme jen jednu sklenici, tak jako host ji

dostaneš ty, Theremone. Sheerin a já můžeme pít z láhve.“ A s uváž-

livou péčí naplnil malou skleničku.

Theremon podotkl s úsměvem: „Když jsme se poprvé setkali,

vůbec jsi se nedotkl alkoholu, Beenayi.“

„To bylo předtím. Tohle je teď. Čas pokročil, Theremone. Učím

se. Dobrý drink může být v době, jako je tahle, velmi uklidňující.“

„To mohu potvrdit,“ řekl lehce Theremon. Dal si malý doušek.

Byl to nějaký druh červeného vína, drsného a syrového, pravděpo-

dobně laciné džbánkové víno z nějaké jižní provincie. Takový druh,

který má sklon koupit jen takový dlouholetý abstinent jako Beenay,

protože nezná nic lepšího. Ale bylo to lepší než nic.

Strana 157 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Beenay se posílil mocným douškem a předal láhev Sheerinovi.

Psycholog ji zvedl a přiložil ke rtům k dlouhému pomalému napití.

Pak ji položil se spokojeným zachrochtáním, olízl si rty a řekl Bee-

nayovi: „Athor vypadá divně. Myslím, i když počítáme se zvláštními

okolnostmi. Co není v pořádku?“

„Domnívám se, že si dělá starosti o Fara a Yimota.“

„O koho?“

„O dva mladé studenty, čekali jsme je už před mnoha hodinami a

dosud se neukázali. Athor má zoufale málo spolupracovníků, přiro-

zeně, protože všichni skutečně důležití lidé odešli do Svatyně.“

Theremon řekl: „Nemyslíš si, že dezertovali, viď, že ne?“

„Kdo? Faro a Yimot? Jistěže ne. Nejsou ten typ. Dělali všechno

pro to, aby tu dnes večer byli a prováděli měření, až nastane zatmění.

Ale co když v Saro City byly nějaké pouliční bouře a oni se do nich

připletli?“ Beenay pokrčil rameny: „No, domnívám se, že se dříve či

později objeví. Ale kdyby tady nebyli, než se přiblížíme ke kritické

fázi, mohou výpočty trochu váznout, když se nahromadí práce. To

musí být důvod, proč si Athor dělá starosti.“

Sheerin řekl: „Nejsem si tak jist. Ano, může mít na mysli ty dva

pohřešované muže. Ale je v tom ještě něco jiného. Vypadá náhle tak

staře. Unaveně. Navíc poraženě. Poslední dobou jsem ho viděl plné-

ho bojovnosti, plného řečí o obnově společnosti po zatmění – to byl

pravý Athor, železný muž. Teď vidím, že je z něj smutná, unavená,

patetická, stará troska, která jen čeká, až přijde konec. Skutečnost, že

se ani neobtěžoval vyhodit Theremona…“

„Pokusil se o to,“ řekl Theremon. „Beenay ho přemlouval. A Si-

ferra.“

„Tak vida. Beenayi, znal jsi někoho, kdo byl schopen Athora

přemluvit? – Sem, podej mi víno.“

„Může to být moje vina,“ řekl Theremon. „Všechno, co jsem na-

psal, napadalo jeho plán založit po celé zemi úkryty podobné Svaty-

ni. Pokud upřímně věří, že za pár hodin nastane celosvětová Tma a

že celé lidstvo podlehne šílenství…“

„Tomu věří,“ řekl Beenay. „Jako my všichni.“

„Pak nezdar, že vláda nevzala jeho předpovědi vážně, musí pro

něj být drtivou, zdrcující porážkou. A já jsem za to zodpovědný víc

Strana 158 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

než ostatní. Jestli se ukáže, že vaši lidé měli pravdu, nikdy si to ne-

odpustím.“

„Nelichoťte si,Theremone. I kdybyste psal pět sloupků denně vo-

lajících po obrovském přípravném hnutí, vláda by stejně nic neuděla-

la. Možná by brala Athorova varování ještě méně vážně, pokud je to

možné, kdyby na Athorově straně stál takový oblíbený bojovný no-

vinář, jako jste vy.“

„Díky, Sheerine. Jsem za tu útěchu skutečně vděčný. – Zbylo

ještě nějaké víno?“ Podíval se na Beenaye. „A, samozřejmě, mám

potíže se Siferrou. Také si myslí, že jsem za ta slova opovrženíhod-

ný.“

„Byly doby, kdy vypadala, že se o tebe skutečně zajímá,“ řekl

Beenay. „Chvíli jsem o tom uvažoval jako o hotové věci. Zda jste ty

a ona – uh…“

„Ne,“ řekl Theremon a ušklíbl se. „Opravdu ne. A teď už asi ni-

kdy nebudeme. Ale chvíli jsme byli velmi dobří přátelé. Vzrušující,

vzrušující žena. – Co je s její prehistorickou cyklickou teorií? Víte o

ní něco?“

„Nic, než co jste slyšel od ostatních lidí z jejího oddělení,“ řekl

Sheerin. „Chovají se k ní opovržlivě. Ovšem, oni všichni mají znač-

ný podíl na vžitých archeologických konstrukcích, které říkají, že

Beklimot byl prvním urbanistickým centrem a že, když se vrátíte o

trochu víc než o dva tisíce let, nenajdete vůbec žádnou civilizaci,

jenom střapatý, v džungli žijící lid.“

„Ale jak zdůvodní tyhle opakované katastrofy na vrchu Thom-

bo?“

„Vědci, kteří si myslí, že znají skutečnou historii, mohou popřít

vše, co ohrožuje jejich víru,“ řekl Sheerin. „Odvolejte se na pevně

usazeného akademika a zjistíte, že je pod povrchem dost podobný

Apoštolům Plamene. Jediným rozdílem je druh róby, jakou si obléka-

jí.“ Vzal láhev, kterou Theremon líně držel, a znovu si zavdal. „K

čertu s nimi. Dokonce i laik jako já chápe, že Sifeřřiny objevy na

Thombu obrací naše pojetí prehistorie naruby. Otázkou není, zda

během těchto tisíciletých period ničily civilizaci opakované požáry.

Otázka zní: proč.“

Strana 159 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Theremon řekl: „Později jsem četl spoustu vysvětlení a všechna

byla více či méně fantastická. Někdo z univerzity v Kitru argumen-

toval, že každých pár tisíc let dochází k periodickým dešťům ohně. A

do novin jsme dostali dopis od někoho, kdo se prohlašoval za nezá-

vislého astronoma a říkal, že ‚dokázal‘, že Kalgaš občas prochází

jedním ze sluncí. Myslím, že navrhovali ještě divočejší věci.“

„Existuje jen jedna idea, která dává nějaký smysl,“ řekl tiše Bee-

nay. „Vzpomeň si na pojetí Thargolova meče. Musíš se rozhodnout

mezi hypotézami, které potřebují mimořádné proklepání a probrání,

aby dávaly smysl. Není žádný důvod, proč by na nás občas padal

déšť plamenů a průlet sluncem je očividný nesmysl. Ale teorie za-

tmění je vysvětlená dokonalou matematickou úvahou, stejně jako

oběžná dráha Kalgaše je dokázaná Univerzální teorií gravitace.“

„Ano, teorie zatmění může platit. Nepochybně může. Objevili

jsme to dost brzo, eh?“ řekl Theremon. „Ale použij Thargolův meč

na to, o čem jsi před chvilkou mluvil. V teorii zatmění není nic, co by

nám říkalo, že okamžitě po něm budou nutně obrovské požáry.“

„Ne,“ řekl Sheerin. „V teorii o tom nic není. Ale naznačuje to

zdravý rozum. Zatmění přinese Tmu. Tma přinese šílenství. A šílen-

ství přinese Plameny. V jejich troskách se budou bolestivě zmítat

další dvě tisíciletí. Nebude vůbec žádné zítra. Zítra nebude na Kalga-

ši žádné nezničené město.“

„Mluvíte jako Apoštolové,“ řekl hněvivě Theremon. „Něco dost

podobného jsem před měsícem slyšel od Folimuna 66. A oběma jsem

vám to říkal, jak si vzpomínám, v klubu U šesti sluncí.“

Podíval se z okna na svažující se les Hory pozorování, kde na

horizontu rudě zářily štíhlé věž Saro City. Novinář cítil, jak v něm

narůstá neurčité napětí, když se rychle podíval na Dovim. Rudě

žhnul v zenitu, zakrslý a zlý.

Theremon houževnatě pokračoval: „Nemohu přijmout řetěz

tvých argumentů. Proč bych se měl zbláznit jen proto, že slunce ne-

bude na obloze? A i když se zblázním – ano, nesmím zapomenout na

ty chudinky malé z Tunelu záhad – i když se zblázním a všichni

ostatní se mnou, jak to ublíží městům? Můžeme je snad strhnout?“

Strana 160 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Musím ti opakovat stejnou věc,“ podotkl Beenay. „Protože jsem

raději přestal přemýšlet o důsledcích. Když budeš ve tmě, co budeš

chtít ze všeho nejvíc – po čem bude instinkt všech volat?“

„No, po světle, předpokládám.“

„Ano!“ vykřikl Sheerin a křičel dál: „Světlo, ano! Světlo!“

„Tak?“

„A jak získáš světlo?“

Theremon ukázal na vypínač na zdi. „Zmáčknu ho.“

„Správně,“ řekl Sheerin posměšně. „A bohové v jejich nekoneč-

né laskavosti vám dají dost proudu, který potřebujete. Protože elek-

trárna toho jistě nebude schopna. Bude mít generátory vyřazené z

provozu a lidé, kteří je obsluhovali, budou klopýtat a potácet se v

temnotě, a totéž bude v rozvodnách. Sledujete mne?“

Theremon ochromeně přikývl.

Sheerin pokračoval: „Odkud se vezme světlo, když budou gene-

rátory stát? Předpokládám, že od bohů. Všem nám dají baterky. Ale

vy nebudete mít žádnou božskou baterku. Budete venku na ulici ve

Tmě a vaši bohové budou sedět doma, nejspíš v posteli. A vy chcete

světlo. Tak něco zapálíte, ech, Mistře Theremone? Ještě známe oheň

ze dřeva? Ještě táboříme a vaříme něco na ohni? Hořící dřevo není

jen věc, která vydává teplo, víte? A lidé jsou o tom dobře informová-

ni. A když je temnota, chtějí světlo a mohou ho dostat.“

„Tak zapálí klády,“ řekl Theremon bez přesvědčení.

„Zapálí cokoli, aby ho dostali. Chtějí mít světlo. Musí něco zapá-

lit a dřevo nebude po ruce, ne v ulicích města. Tak zapálí něco, co je

nejbližší. Hromadu novin? Proč ne? Saro City Chronicle dá na chvíli

trochu světla. Co novinové stánky, ve kterých jsou naskládány novi-

ny na prodej? Zapálí je také! Zapálí oblečení. Zapálí knihy. Zapálí

dřevěné střechy. Zapálí všechno. Lidé budou mít světlo – a všechna

centra osídlení budou v plamenech! Tady jsou vaše požáry, pane

Novináři. To je konec světa, který přímo zažijete.“

„Jestli přijde zatmění,“ řekl Theremon s podtónem tvrdohlavosti

v hlase.

„Pokud bude, ano. Nejsem astronom. A ani Apoštol. Ale vsadím

se, že zatmění bude.“

Strana 161 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Díval se přímo na Theremona. Měřili se očima, jako by celá zá-

ležitost byla osobní věcí vlastního důkazu síly, a pak Theremon beze

slova sklopil zrak. Dech měl ostrý a trhaný. Položil si ruce na čelo a

silně je přitiskl.

Ze sousední místnosti se náhle ozval povyk.

Beenay řekl: „Myslím, že slyším Yimotův hlas. Nakonec se on a

Faro museli objevit. Pojďme tam a podívejme se, co je zdrželo.“

„Tak dobře, to můžeme udělat!“ zamručel Theremon. Zhluboka

se nadechl. Vypadal otřeseně. Napětí povolilo – na chvíli.

24

V hlavní místnosti byla vřava. Všichni se nakupili okolo Fara a

Yimota, kteří se pokoušeli odpovědět na salvy dychtivých otázek,

zatímco si svlékali vrchní oděv.

Athor se protlačil hloučkem a hněvivě se obořil na příchozí.

„Chápete, že je prakticky hodina Z? Kde jste byli, vy dva?“

Faro 24 se posadil a třel si ruce. Jeho kulaté, masité tváře byly

rudé venkovním chladem. Podivně domýšlivě se usmíval. A vypadal

zvláštně klidný, téměř jako kdyby byl omámený.

„Ještě nikdy jsem ho takového neviděl,“ pošeptal Beenay Shee-

rinovi. „Vždycky byl poslušný, velmi pokorný mladý astronom, ucti-

vý k velkým lidem kolem něj. Dokonce i ke mně. Ale teď…“

„Pššt. Poslouchej,“ řekl Sheerin.

Faro řekl: „Yimot a já jsme právě úspěšně dokončili náš vlastní

malý experiment. Chtěli jsme vědět, jestli bychom nemohli zkon-

struovat mechanismus, jehož pomocí bychom mohli simulovat Tmu

a Hvězdy tak, abychom měli předem představu, jak to asi vypadá.“

Posluchači zmateně mumlali.

„Hvězdy?“ řekl Theremon. „Vy víte, co jsou Hvězdy? Jak jste na

to přišli?“

Faro se opět domýšlivě usmál: „Čtením Knihy Odhalení. Dost

jasně to vypadá, že Hvězdy jsou něco velice zářivého, jako slunce,

ale menší, a že se objeví na obloze, když Kalgaš vstoupí do Jeskyně

Tmy.“

Strana 162 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Absurdní!“ řekl někdo.

„Nemožné!“

„Kniha Odhalení! Podle ní dělali výzkum! Můžete si předsta-

vit …“

„Ticho,“ řekl Athor. V očích se mu objevil náhlý zájem, dotyk

jeho staré energie. „Pokračuj, Faro. Co to bylo za váš ‚mechanis-

mus‘? Jak jste se do toho pustili?“

„No,“ řekl Faro, „ta myšlenka napadla Yimota a mne před mno-

ha a pracovali jsme na ní ve volném čase. Yimot věděl o laciném

jednopodlažním domku, dole ve městě, s kupolovitou střechou –

myslím, že to byl nějaký sklad. V každém případě jsme ho koupi-

li…“

„Za co?“ přerušil ho kategoricky Athor. „Kde jste vzali peníze?“

„Na našem bankovním účtu,“ zabrumlal jako tyčka vytáhlý Yir-

not 70. „Stál nás dva tisíce kreditů.“ Bránil se: „No, co z toho? Zítra

bude dva tisíce kreditů dvěma tisíci kousky papíru a nic víc.“

„Ovšem,“ řekl Faro. „Tak jsme ho koupili a pokryli ho odspodu

nahoru černým sametem a dostali jsme tak perfektní tmu, jak to bylo

možné. Pak jsme do stropu a střechy prorazili malé otvory a zakryli

je malými kovovými uzávěry, všechny mohly být současně odsunuty

stiskem tlačítka. Alespoň, že jsme tohle nemuseli dělat sami; vzali

jsme si tesaře a elektrikáře a pár dalších – peníze nehrály žádnou roli.

Důležité bylo, že těmito dírami ve střeše svítilo světlo, takže jsme

dostali simulaci Hvězdného efektu.“

„Toho, co jsme si představovali, že může být Hvězdný efekt,“

opravil ho Yimot.

V pauze, která následovala, nebylo slyšet ani vzdech. Athor

škrobeně řekl:

„Nebylo správné, že jste dělali soukromý…“

Faro byl v rozpacích. „Já vím, pane – ale, upřímně, Yimot a já

jsme si mysleli, že experiment je trochu nebezpečný. Kdyby efekt

skutečně působil, napůl jsme očekávali, že se zblázníme – po tom, co

nám o tom všem doktor Sheerin vyprávěl, jsme si mysleli, že to bude

dost pravděpodobné. Cítili jsme, že jen my sami musíme podstoupit

to riziko. Jistě, kdybychom shledali, že nám vydržel zdravý rozum,

Strana 163 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

napadlo by nás, že můžeme získat imunitu a pak bychom vám všem

odhalili naše zkušenosti. Ale věci se vůbec nevytříbily…“

„Proč? Co se stalo?“

Byl to Yimot, kdo odpověděl. „Zavřeli jsme se tam a dovolili na-

šim očím přivyknout temnotě. Byl to nesmírně strašidelný pocit, pro-

tože v naprosté Tmě se nám zdálo, jako kdyby nás chtěly zdi a strop

rozdrtit. Ale sebrali jsme se a stiskli tlačítko. Víčka se odsunula a

celý strop se rozzářil malými světelnými tečkami.“

„A?“

„A – nic. Z tohoto hlediska to bylo pošahané. Pokud jsme po-

chopili Knihu Odhalení, zažili jsme efekt vidění Hvězd na pozadí

Tmy. Ale nic se nestalo. Byl to jen strop s dírami a světelnými body

procházejícími skrz něj, a to bylo všechno, čemu se to podobalo.

Zkoušeli jsme to znovu a znovu – proto jsme se opozdili – ale nemě-

lo to vůbec žádný efekt.“

Nastalo šokující ticho. Všechny oči se otočily na Sheerina, který

nehybné stál, ústa otevřená.

První promluvil Theremon. „Teď víte, co to udělalo s celou teo-

rií, kterou jste vybudoval, Sheerine, že ano?“ Úlevně se zazubil.

Ale Sheerin zvedl ruku. „Ne tak rychle, Theremone. Jenom mě

nechte přemýšlet od začátku. Tyto takzvané ‚Hvězdy‘, které chlapci

zkonstruovali – celková doba působení tmy…“ Ztichl. Všichni se na

něj dívali. A pak luskl prsty, a když zvedl hlavu, neměl v očích ani

neurčitou stopu údivu. „Jistě…“

Nikdy to nedokončil. Thilanda, která měla být nahoře v kopuli

Observatoře a po celou dobu zatmění v desetisekundových interva-

lech exponovat fotografické desky, vpadla dovnitř. Mávala divoce

rukama, jako Yimot ve chvíli nejvyššího rozrušení.

„Doktore Athore! Doktore Athore!“

Athor se otočil. „Co je?“

„Právě jsme našli – zrovna vešel do kopule – nebudete tomu vě-

řit, doktore Athore!“

„Zpomal, dítě. Co se stalo. Kdo vešel?“

V hale bylo slyšet zvuky rvačky a ostré kovové zvuky. Beenay

vyskočil, rozrazil dveře, náhle se zastavil a vykřikl: „K čertu!“

Strana 164 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Davnit a Hikkinan, kteří měli být nahoře v kopuli s Thilandou,

byli v hale. Dva astronomové zápasili s třetí postavou, mrštným, atle-

ticky vyhlížejícím mužem v pozdní třicítce s podivnými vlnitě rudý-

mi vlasy, úzkou ostře řezanou tváří, ledově modrýma očima. Vtáhli

ho do místnosti a stáli, držíce ho s rukama přitisknutýma na záda.

Cizinec měl tmavou róbu Apoštolů Plamene.

„Folimun 66!“ vykřikl Athor.

A jedním dechem Theremon: „Folimune! Ve jménu Tmy, co ta-

dy děláte?“

Tichým, chladným, rozkazovačným tónem řekl Apoštol: „Není

to ve jménu Tmy, že jsem sem dnes večer přišel, ale ve jménu svět-

la.“

Athor se díval na Thilandu. „Kde jste našli toho člověka?“

„Řekla jsem vám, doktore Athore. Byli jsme zaneprázdněni des-

kami a pak jsme ho uslyšeli. Zrovna přišel a stál za námi. ‚Kde je

Athor,‘ řekl. ‚Musím vidět Athora.‘ “

„Zavolejte stráže,“ řekl Athor, tvář potemnělou vztekem. „Dnes

večer Observatoř platí za zapečetěnou. Chci vědět, jak se tomuto

muži podařilo proniknout strážemi.“

„Samozřejmě máte jednoho nebo dva Apoštoly na výplatní listi-

ně,“ řekl mile Theremon. „Přirozeně, že byli potěšeni, když se jim

Apoštol Folimun ukázal a požádal je o odemčení vrat.“

Athor na něj vrhl sžíravý pohled. Ale výraz jeho tváře naznačo-

val, že starý astronom pochopil, že Theremonova domněnka je správ-

ná.

Všichni v místnosti vytvořili okolo Folimuna kruh. Všichni na

něj zírali v údivu – Siferra, Theremon, Beenay, Athor a ostatní astro-

nomové.

Folimun řekl klidně: „Jsem Folimun 66, zvláštní pobočník Jeho

Jasnosti Mondiora 71. Dnes večer jsem přišel ne jako zločinec, což,

jak se zdá, si myslíte, ale jako vyslanec Jeho Jasnosti. Myslíte, že

byste mohl přesvědčit tyto vaše dva horlivce, aby mne pustili, Atho-

re?“

Athor popuzeně zagestikuloval. „Pusťte ho.“

„Díky.“ Folimun si promnul ruce a upravil si záhyby své róby.

Pak se s vděčností uklonil – nebo to byla jen předstíraná vděčnost? –

Strana 165 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Athorovi. Vzduch kolem Apoštola vypadal, jako by byl nabitý

zvláštní elektřinou.

„Tak tedy,“ řekl Athor. „Co tu děláte? Co chcete?“

„Nic. Nevěřím, že byste mne vpustil z vaší svobodné vůle.“

„Máte pravdu.“

Folimun řekl: „Když jsme se vy a já před měsíci setkali, Athore,

bylo to, mohu říci, velmi napjaté setkání. Setkání dvou mužů, kteří

na sebe hleděli jako princové z nepřátelských království. Pro vás

jsem byl nebezpečný fanatik. Pro mne jste byl vy vůdce bandy bez-

božných hříšníků. A přesto jsme byli schopni přijít na jistou oblast

shody, která byla, vzpomeňte si, že večer devatenáctého theptaru

padne na Kalgaš Tma a setrvá na něm po mnoho hodin.“

Athor se zamračil. „Jděte k jádru, jestli nějaké je, Folimune. Tma

padá a nemám moc času.“

Folimun odpověděl: „Pro mě je příchod Tmy zaslán vůlí bohů.

Pro vás to nepředstavuje nic víc, než nevědomé pohyby astronomic-

kých těles. Velmi dobře: shodli jsme se, že se neshodneme. Poskytl

jsem vám jisté údaje, které byly ve vlastnictví Apoštolů z předešlého

Roku zbožnosti, jisté tabulky pohybů sluncí po obloze a další ještě

jiné nesrozumitelné údaje. Výměnou za to jste slíbil dokázat nezbyt-

nou pravdu kréda naší víry a udělat vše pro to, aby důkaz byl znám

lidu Kalgaše.“

S pohledem na hodinky Athor řekl:

„A přesně to jsem udělal. A co váš mistr chce po mně teď? Splnil

jsem podmínky dohody.“

Folimun se mírně usmál, ale neřekl nic.

V místnosti se převracely vlny stísněnosti.

„Ano, požádal jsem ho o astronomické údaje,“ Athor se rozhlédl

kolem sebe. „Data, která měli jen Apoštolové. A ta mi dali. Za to

děkuji. Na oplátku jsem svolil, že publikuji svá matematická potvr-

zení základního článku víry Apoštolů, že Tma sestoupí devatenácté-

ho theptaru.“

„Nemuseli jsme vám skutečně cokoli dávat,“ domýšlivě odsekl

Folimun. „Náš základní článek, jak to nazýváte, nepotřebuje důkaz.

Je dokázán Knihou Odhalení.“

Strana 166 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Ano, pro hlupáky, kteří tvoří váš kult,“ vyštěkl Athor. „Nepřed-

stírejte, že jsem se mýlil. Nabídl jsem vám vědecké informace pro

vaše věřící a udělal jsem to!“

Sekretářovy oči se zúžily nenávistí. „Ano, udělal jste to – s liščí

vychytralostí! Kvůli vašemu předstíranému vysvětlení nás opustili

naši věřící a od téže chvíle za ně nesete všechnu zodpovědnost. Udě-

lal jste ze Tmy a Hvězd přírodní úkaz a odstranil celý jejich skutečný

význam. To je rouhání.“

„I kdyby, není to moje chyba. Tato fakta existují. Co mohu dělat,

než je vyhlásit?“

„Vaše ‚fakta‘ jsou podvod a blud.“

Na Athorově tváři se objevily skvrny zuřivosti. „Jak vy to víte?“

A odpověď přišla s jistotou absolutní víry: „Já to vím.“

Ředitel znachověl ještě víc. Beenay k němu přistoupil, ale Athor

ho mávnutím poslal pryč.

„A co chce Mondior 71, abychom udělali? Ještě si myslí, před-

pokládám, že jsme se pokusem varovat svět před hrozbou šílenství

nějak zapletli do jeho plánů zmocnit se vlády, až zatmění pomine.

No, neměli jsme úspěch. Doufám, že mu to udělá dobře.“

„Sám pokus může nadělat dost škody. A to, čeho se pokoušíte

dosáhnout tady dnes večer, udělá věci ještě horšími.“

„Co víte o tom, čeho chceme dnes večer dosáhnout?“ dožadoval

se odpovědi Athor.

Folimun řekl klidně: „Víme, že nikdy neopustíte svou naději

ovlivnit Populaci. Neuspěl jste s tím před Tmou a Plameny, zamýšlí-

te to odložit na později, vybaveni fotografiemi přechodu dne na Tmu.

Hodláte lidem Nabídnout racionální vysvětlení toho, co se stalo, to

především – a ukrýt na chráněné místo předpokládané důkazy vašeho

poznání, takže na konci příštího Roku zbožnosti vaši nástupci v krá-

lovství vědy budou schopni pokročit vpřed a usměrnit lidstvo tako-

vým způsobem, že může být vůči Tmě odolné.“

„To se dozvídáme věci,“ zašeptal Beenay.

Folimun pokračoval: „Všechny tyto práce jsou očividně proti zá-

jmům „Mondiora 71. A je to Mondior 71, kdo je jmenován božím

prorokem, on jediný je určen vést lidstvo v příštím období.“

Strana 167 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Je nejvyšší čas, abyste přešel k jádru věci,“ řekl Athor ledovým

tónem.

Folimun přikývl. „Jádrem mé mise je prostě tohle. Vaše kacířské

a rouhavé pokusy o získání informací pomocí vašich ďábelských

přístrojů musí být zastaveny. Jen lituji, že nemohu vlastníma rukama

zničit vaše pekelné nástroje.“

„To jste měl na mysli? To vás příliš nešlechtí. Všechny naše úda-

je, s výjimkou přímých důkazů, právě teď úmyslně shromažďova-

ných, jsou už bezpečně ukryty a, nu, bez možnosti poškození.“

„Přineste je sem. Zničte je.“

„Cože?“

„Zničte celou vaši práci. Zničte své přístroje. Za to se postarám o

to, že vy a všichni vaši lidé budete chráněni před chaosem, který jistě

vznikne, když přijde Tma.“

V místnosti se rozlehl smích.

„Blázen,“ řekl někdo. „Úplný cvok.“

„Vůbec ne,“ řekl Folimun. „Zbožný ano. A mimoto zasvěcený

do vašich vědomostí, ano. Ale ne blázen. Ujišťuji vás, že jsem zcela

příčetný. Myslím, že zde tento muž,“ označil Theremona, „to může

dosvědčit a o něm není známo, že by vynikal lehkověrností. Ale já

stavím tuto záležitost nad všechny ostatní. Tato noc je v historii světa

rozhodující a až ráno bude svítat, musí triumfovat Zbožnost. Dávám

vám ultimátum. Vaši lidé skončí s rouhačskými pokusy získat racio-

nální vysvětlení příchodu Tmy a přijmou Jeho Jasnost Mondiora 71

jako pravdivý hlas boží vůle. Až nastane ráno, půjdete šířit Mondio-

rovu vůli mezi lidstvo a nikdy víc nebudeme slýchat o zatměních,

oběžných drahách nebo Univerzálním zákonu gravitace nebo o zbyt-

ku vašich pošetilostí.“

„A když odmítneme?“ řekl Athor, který vypadal, že se Folimu-

novými drzostmi docela baví.

„Pak,“ řekl chladně Folimun, „dav rozlícených lidí vedený Apoš-

toly Plamene vystoupí na tento vrch a zničí vaši Observatoř a všech-

no v ní.“

„Dost,“ řekl Athor. „Zavolejte stráž. Musí tohoto člověka odsud

vyhodit.“

Strana 168 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Máte přesně jednu hodinu,“ řekl Folimun, „a pak Svatá Armáda

zaútočí.“

„Blufuje,“ řekl náhle Sheerin.

Athor, jako kdyby neslyšel, opět řekl: „Zavolejte stráž. Chci, aby

byl odsud pryč!“

„Sakra, Athore, co se s vámi děje?“ vykřikl Sheerin. „Když ho

pustíte, uteče k fanouškům plamene. Nechápete, že chaos je to, pro

co všichni tihle Apoštolově žijí? A tento muž je mistrem v jeho vy-

tváření.“

„Co navrhujete?“

„Dát ho pod zámek. Strčte ho do skříně, hoďte na něj polštář a

držte ho tam po celou dobu trvání Tmy. To je nejhorší věc, kterou

mu můžete udělat. Když bude pod zámkem, neuvidí Tmu, neuvidí

Hvězdy. Nemusíme mít mnoho znalostí o základním krédu Apoštolů,

abychom pochopili, že být schovaný před Hvězdami, když přicháze-

jí, bude pro ně znamenat ztrátu nesmrtelné duše. Strčte ho pod zá-

mek, Athore. Není to pouze to, co je pro nás nejbezpečnější, je to i

trest, co si zaslouží.“

„A později,“ vydechl divoce Folimun, „když všichni ztratíte ro-

zum, nebude tu nikdo, kdo by mne pustil ven. To je trest smrti. Já

vím stejně dobře, jako to víte vy, co bude znamenat příchod Hvězd.

Vím to mnohem lépe než vy. Se ztraceným rozumem nebudete mít

ani myšlenku na moje osvobození. Udušení nebo pomalá smrt hla-

dem, že ano? Ostatně, co mohu čekat od skupiny – vědců.“ Vyslovil

to slovo s odporem. „Ale to vám nevyjde. Udělal jsem předběžné

opatření, aby moji následovníci věděli, že mají přesně za hodinu od

této chvíle zaútočit na Observatoř, pokud nepřijdu a nenařídím, že

nemají. Dáte-li mne pod zámek, pak ničeho užitečného nedosáhnete.

Během hodiny si sami přinesete zkázu, to je všechno. A pak mne

moji lidé osvobodí a společně – radostně, v extázi – budeme hledět

na příchod Hvězd.“ Folimunovi na spánku tepala žíla. „Pak, zítra, až

všichni budete blábolícími blázny, navždy za vaše skutky prokletý-

mi, se dáme do vytváření skvělého nového světa.“

Sheerin se pochybovačně podíval na Athora. Vypadalo to, že

Athor Příliš váhá.

Strana 169 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Beenay, který stál blízko Theremona, zamručel: „Co myslíš?

Blufuje?“

Ale novinář neodpověděl. Měl bledé rty. „Podívejte se na to!“

Ukazoval na okno, prst se mu třásl a hlas měl suchý a chraplavý.

Zazněl současný vzdech, jak všechny oči následovaly prst a na

chvíli ztuhly.

Dovim byl z jedné strany ukrojený!

25

Drobný kousek temné černi byl široký snad jako nehet, ale zíra-

jícím divákům se zvětšoval do vidiny zániku.

Theremona pohled na tento malý oblouk Tmy udeřil neskutečnou

silou. Trhl sebou, položil si ruku na čelo a otočil se od okna. Do

hloubi duše byl otřesen tím malým ukrojeným kouskem z Dovimova

kotouče. Skeptik Theremon – posměváček Theremon – neúprosný

analytik vrtochů druhých Theremon…

Bohové! Jak jsem se jen mýlil!

Jak se otočil, jeho oči se střetly se Sifeřřinými. Byla na druhé

straně místnosti a dívala se na něj. V jejích očích bylo opovržení –

nebo to byla lítost? Donutil se setkat se s jejím pohledem a smutně

potřásl hlavou, jako kdyby jí chtěl, se vší skromností, kterou cítil,

říci: Dělal jsem hrozné věci a je mi to líto. Je mi to líto. Je mi to líto.

Připadlo mu, že se usmála. Možná porozuměla tomu, co jí chtěl

říci.

Pak se místnost na chvíli rozplynula v ječivém zmatku, jak

všichni začali horečně pobíhat; za okamžik se zmatek změnil v ukáz-

něný běh činností, jak astronomové postupovali ke stanoveným úko-

lům, někteří běželi po schodech do kupole Observatoře pozorovat

zatmění teleskopy, jiní šli k počítačům, další použili kamery k zá-

znamům změn na Dovimově disku. V této rozhodující chvíli nebyl

čas na emoce. Byli jenom vědci, kteří mají důležitou práci. There-

mon, osamělý uprostřed horečné činnosti, se ohlížel po Beenayovi a

nakonec ho nalezl. Seděl u klávesnice a zuřivě pracoval na nějakém

problému. Po Athorovi tu nebylo ani známky.

Strana 170 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Sheerin se objevil po boku Theremona a prozaicky konstatoval:

„První kontakt musel nastat před pěti nebo deseti minutami. Trochu

dřív, ale předpokládám, že do jejich výpočtů se dostala spousta ne-

jasností, nehledě na všechno úsilí, které jim věnovali.“ Usmál se.

„Měl byste jít pryč od tohohle okna, člověče.“

„Proč?“ řekl Theremon, který se otočil a znovu hleděl na Dovím.

„Athor zuří,“ zašeptal psycholog. „Propásl první kontakt kvůli

tomu zmatku s Folimunem. Tam, kde stojíte, jste ve zranitelné pozi-

ci. Jestliže teď Athor přijde, je pravděpodobné, že vás bude chtít vy-

hodit z okna.“

Theremon krátce přikývl a sedl si. Sheerin se na něj díval, oči

rozšířené údivem.

„K čertu, člověče! Vy se třesete.“

„Ech?“ Theremon si olízl suché rty a pak se pokusil o úsměv.

„Necítím se moc dobře, to je fakt.“

Oči psychologa zpřísněly. „Neztratil jste nervy, že ne?“

„Ne!“ vykřikl Theremon v záblesku rozhořčení. „Dejte mi příle-

žitost, ano? Víte, Sheerine, chtěl jsem věřit všem těmhle řečem o

zatmění, ale nemohl jsem, namouduši nemohl, všechno mi to připa-

dalo jako nejčistší fantazie. Chtěl jsem tomu věřit kvůli Beenayovi,

kvůli Sifeřře – i kvůli Athorovi, ačkoli se to zdá podivné. Ale nemohl

jsem. Nemohl, až do téhle minuty. Dejte mi možnost pochopit tu

myšlenku. Vy jste měli měsíce. Mne to zasáhlo náhle.“

„Chápu, jak to míníte,“ řekl Sheerin hloubavě. „Poslouchejte.

Máte rodinu – rodiče, ženu, děti?“

Theremon zatřásl hlavou. „Ne. O nikoho se nemusím bát. No,

mám sestru, ale ta žije dva tisíce mil odtud. Už jsem s ní nemluvil

spoustu let.“

„No, potom, co vy?“

„Co tím chcete říci?“

„Můžete jít do naší Svatyně. Pro vás tam ještě bude místo. Prav-

děpodobně je ještě čas. Mohu jim zavolat a říct, že jste na cestě a oni

vám odemknou bránu…“

„Tak vy si myslíte, že jsem ztuhl strachy, že ano?“

„Sám jste řekl, že se necítíte dobře.“

Strana 171 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Možná, že ne. Ale jsem tu proto, abych získal reportáž. To je

všechno, na čem mi teď záleží.“

Na psychologově tváři se objevil slabý úsměv. „Chápu. Profesi-

onální hrdost, je to tak?“

„Můžete to tak nazývat,“ řekl unaveně Theremon. „Nadto jsem

rozhodujícím podílem přispěl k podkopání Athorova projektu přípra-

vy – nebo jste na to zapomněl? Vy si skutečně myslíte, že teď budu

mít tu drzost a poběžím se ukrýt do bezpečí Svatyně, které jsem se

posmíval, Sheerine?“

„Nechápu to tímto způsobem.“

„Jsem zvědavý, jestli je tu ještě někde to mizerné víno. Jestli je

někdy čas, kdy člověk potřebuje drink…“

„Psst!“ řekl Sheerin. Prudce šťouchnul do Theremona. „Slyšíte

to? Poslouchejte!“

Theremon se podíval směrem, kterým Sheerin ukazoval. Fo-

limun 66 stál u okna, na tváři výraz bezmezné euforie. Něco si pro

sebe mumlal hlubokým melodickým tónem. Novináři z toho naskoči-

la husí kůže. „Co říká?“ zašeptal. „Můžete to rozeznat?“

„Cituje Knihu Odhalení, pátou kapitolu,“ odpověděl Sheerin.

Pak, naléhavě: „Mlčte a poslouchejte, ano?“

Apoštolův hlas se náhle zvedl ve vzrůstajícím zápalu: „ ‚I stalo

se v dnech těchto, že slunce, Dovim, po dlouhém období míjejících

otáček, na obloze samo zůstalo; až do plné půle otočky, samo, scvrk-

lé a studené, zářilo nad Kalgašem.‘ “

„ ‚Lid shromáždil se na náměstích veřejných i v ulicích, kde de-

batoval zázrak pozoruhodný, jež v duše jeho cizotu a utrpení přinesl.

Mysli jejich neklidné byly a řeč jejich zmatená byla, neb duše lidské

příchodu Hvězd očekávaly.'“

„ ‚V městě Trigonu, v poledne pravé, Vendret 2 vystoupil a řekl

lidu trigonskému; „Hle, vy hříšníci! Skrz vaše pohrdání nad cestou

spravedlivosti již přichází čas odplaty. Teď Jeskyně se blíží Kalgaš

polknouti; vás a vše ovládne.‘ “

„ ‚A v té chvíli, jak hovořil, rty Jeskyně Tmy strávily okraj Dovi-

mu, takže byl skryt pohledu celého Kalgaše. Velký byl křik a lamen-

tace lidí, jak zmizel, a velký strach duše, jímž postiženi byli!' “

Strana 172 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„ ‚I stalo se, že Jeskyně Tmy zplna padla nad Kalgaš ve vší děsi-

vé síle, načež světlo žádné nebylo ke spatření po všem okrsku kalgaš-

ském. Lid byl jak slepec, nikdo souseda neviděl, jen cítil dech jeho na

tváři své.‘ “

„ ‚V temnotě této objevily se Hvězdy nespočetné a zář jejich byla

zářností boží na shromaždiště svolaných. I s příchodem Hvězd též

hudba sestoupila tak přenádherně krásná, že listí stromové po tónech

otočilo se, že udiveni tím křičeli.‘ “

„ ‚Ve chvíli té duše lid opustily a odlétly ke Hvězdám a těla je-

jich opuštěná se téměř zvěří stala; oni, téměř jako lesní zvířata hlou-

pí byli, takže po ulicích temných měst kalgašských plížili se s křikem

hrůzným, jak zvířata řvoucí.‘ “

„ ‚Z Hvězd pak Plameny Nebeské sestoupily, které posly vůle bo-

ží byly; kde Plameny se dotkly, tam města kalgašská do všeho zničení

pozřena byla, takže z člověka a práce člověčí po okrsku celém nezby-

lo nic.‘ “

„ ‚Ani pak… ‘ “

Ve Folimunově tónu nastala nepatrná změna. Jeho oči se nezmě-

nily, ale nějak to vypadalo, že z druhé strany se mu dostalo varování.

Zlehka, aniž by přerušil šepot, změnil tón hlasu, takže stoupl výš a

slabiky se staly zřetelnějšími.

Theremon, překvapen, se zamračil. Ta slova vypadala, že hraničí

s familiérností. Nebylo to ničím, než prchavou změnou přízvuku,

drobnou změnou, která zdůraznila samohlásky – přesto Theremon

neměl nejmenší potuchy, co Folimun říkal.

„Teď by mu možná byla schopna rozumět Siferra,“ řekl Sheerin.

„Zrovna hovoří liturgickým jazykem, starou řečí předchozího Roku

zbožnosti, ze kterého byla, domnívám se, přeložena Kniha Odhale-

ní.“

Theremon se na Sheerina podivně podíval. „Vy z ní něco znáte,

ano? Co tedy říká?“

„Vy si myslíte, že vám to mohu přeložit? Ano, dříve jsem to tro-

chu studoval. Ale ne mnoho. Jenom hádám, co říká. – Neměli by-

chom ho zamknout do skříně?“

„Nechte ho být,“ řekl Theremon. „Jaký v tom teď bude rozdíl? Je

to jeho největší okamžik. Ať si ho užije.“ Přitáhl si křeslo a prohrábl

Strana 173 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

si prsty vlasy. Ruce se mu už netřásly. „Zábavná věc,“ řekl. „Teď,

když všechno skutečně začalo, se už necítím ani trochu vyděšeně.“

„Ne?“

„Proč bych měl?“ řekl Theremon. Do hlasu se mu vplížila znám-

ka jásavého vzrušení. „To, co se stane, nemohu ničím zastavit, je to

tak? Tak se pokusím se s tím vézt. – Myslíte si, že se Hvězdy skuteč-

ně objeví?“

„Nemám ponětí,“ řekl Sheerin. „Možná by to věděl Beenay.“

„Nebo Athor.“

„Athora nechte na pokoji,“ řekl s úsměvem psycholog. „Před

chvilkou prošel místností a vrhl na vás vražedný pohled.“

Theremon se zatvářil ironicky. „Já vím, co jsem si nadrobil, to si

budu muset sníst, když tohle všechno je pravda. Co si myslíte, Shee-

rine? Je bezpečné sledovat tu podívanou venku?“

„Když je Tma naprostá…“

„Nemám na mysli Tmu. Myslím, že se s Tmou mohu vypořádat.

Mám na mysli Hvězdy.“

„Hvězdy?“ opakoval netrpělivě Sheerin. „Říkal jsem vám, že o

nich nic nevím.“

„Pravděpodobně nejsou tak hrůzostrašné, jak Kniha Odhalení

chce, abychom si mysleli. Jestliže něco znamená experiment těch

dvou studentů s dírkami ve stropě…“ Otočil ruce dlaněmi nahoru,

jakoby držely odpověď. „Řekněte mi, Sheerine, co si myslíte? Mo-

hou být někteří lidé imunní k efektům Tmy a Hvězd?“

Sheerin pokrčil rameny. Ukázal na podlahu před nimi. Dovim

byl nyní za svým zenitem a čtverec krvavého slunečního světla, který

črtalo okno nad podlahou, se pohnul o pár stop ke středu místnosti,

kde ležel jako hrůzná skvrna po nějakém příšerném zločinu. There-

mon zahloubaně hleděl na jeho temnou barvu. Pak se otočil a znova

se s přivřenýma očima díval na slunce.

Zářez na jeho ploše se rozrostl v černé rozšíření, které pokrylo

třetinu jeho viditelného disku. Theremon se otřásl. Jednou žertem

hovořil s Beenayem o dracích na obloze. Teď mu připadalo, že drak

přišel, že už spolkl pět sluncí, a že nadšeně okusuje to poslední, které

zbylo.

Strana 174 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Sheerin řekl: „V Saro City jsou pravděpodobně dva milióny lidí,

kteří se ihned pokusí spojit s Apoštoly. Vsadím se, že dole v Mondi-

orově hlavním stanu uspořádají obrovský mítink za obrození. – Jestli

si myslím, že existuje imunita vůči efektům Tmy? Za chvíli se to

dozvíme, ne?“

„Musí být. Jak jinak by mohli Apoštolově přenášet Knihu Odha-

lení z cyklu do cyklu a jak vůbec byla na Kalgaši sepsána? Musí být

nějaký druh imunity. Kdyby se všichni zbláznili, kdo by mohl napsat

knihu?“

„Nejpravděpodobnější je, že se členové tajného kultu ukryli ve

svatyních, dokud to neskončilo, tak jako to někteří z nás učinili dneš-

ní večer,“ řekl Sheerin.

„To asi není správná teorie. Kniha Odhalení je založena na oči-

tém svědectví. Vypadá to, že naznačuje, že měli se šílenstvím zkuše-

nosti z první ruky – a přežili to.“

„Nu,“ řekl psycholog, „jsou tři druhy lidí, kteří mohou zůstat

poměrně neovlivněni. První – bude jich jen pár – kteří vůbec Hvězdy

neuvidí; například slepci, nebo ti, kteří se na začátku zatmění opijí do

bezvědomí a zůstanou tak až do konce.“

„Ti neplatí. Nejsou skutečnými svědky.“

„Také si to nemyslím. Potom druhá skupina: malé děti, pro které

je svět jako celek příliš nový a cizí, aby v Hvězdách viděly něco ne-

obvyklejšího než v čemkoli jiném. Předpokládám, že Tmou nebo

Hvězdami vystrašeny nebudou. To jsou jen dva kurióznější případy v

jinak nekonečně udivujícím světě. Chápete to, že ano?“

Theremon nejistě přikývl. „To se domnívám.“

„Nakonec jsou tu ti, jejichž mysli jsou příliš nekultivované na to,

aby se úplně zhroutili. Ti velmi necitliví mohou být stěží ovlivněni –

opravdoví hlupáci. Myslím, že jen pokrčí rameny a budou čekat na

východ Onosu.“

„Tak Kniha Odhalení byla napsána lhostejnými hlupáky?“ zeptal

se Theremon a zazubil se.

„Těžko. Mohla být napsána nějakými lidmi nového druhu s pro-

nikavou inteligencí – a jejím základem mohly být prchavé vzpomín-

ky dětí, kombinované se zmateným nesouvislým blábolením napůl

Strana 175 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

šílených debilů a, ano, snad nějakými příběhy, které vyprávěli ti hlu-

páci.“

„Bylo by lepší, aby naše názory Folimun neslyšel.“

„Jistě, text musel být za ty roky rozsáhle redigován a znovu redi-

gován. A stále předáván z cyklu do cyklu, takovým způsobem, jakým

Athor a jeho lidé doufají, že předají tajemství gravitační teorie. Ale v

podstatě si myslím toto: Nezabrání to ničemu, i když se to zakládá na

skutečnosti. Například, vzpomeňte na experiment s dírami do stře-

chy, o kterém nám vyprávěli Faro a Yimot – nevyšel.“

„Proč?“

„Nu, důvodem, proč nevy…“ Sheerin se zarazil a vstal znepoko-

jen. „Uch-Och.“

„Něco není v pořádku?“

„Přišel k nám Athor. Jen se podívejte na jeho tvář!“

Theremon se otočil. Starý astronom se pohyboval místností jako

nějaký duch pomsty ze středověké mytologie. Kůži měl křídově bí-

lou, oči mu plály, rysy byly zkřiveny v masku zděšení. Vrhl jedovatý

pohled na Folimuna, který ještě stál sám v rohu na vzdálenější straně

okna, a další na Theremona.

Řekl Sheerinovi: „Prošlých patnáct minut jsem byl u komuniká-

toru. Hovořil jsem se Svatyní a lidmi ze Stráže a s lidmi dole v Saro

City.“

„A?“

„Tady ten novinář bude velice spokojen se svou prací. Slyšel

jsem, že ve městě je zmatek. Všude jsou výtržníci, lupiči, zpanikaře-

né davy začínají šílet…“

„Co Svatyně?“ zeptal se Sheerin úzkostlivě.

„Bezpečno. Podle plánu se uzavřeli a zůstávají ukryti do svítání,

do rána. Jsou v pořádku. Ale město, Sheerine – neumíte si předsta-

vit…“ Nemohl dál mluvit.

Theremon řekl: „Kdybyste mi jen uvěřil, když vám řeknu, jak

hluboce lituji…“

„Na to teď není čas,“ vyštěkl netrpělivě Sheerin. Položil Athoro-

vi ruku na rameno. „A co vy? Jste v pořádku, doktore Athore?“

„Má to nějaký význam?“ Athor se naklonil z okna, jako by se

pokoušel odsud uvidět pouliční bouře. Nechápavým hlasem řekl: „Ve

Strana 176 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

chvíli, kdy začalo zatmění, všichni venku pochopili, že celý zbytek

toho, co nastane, proběhne tak, jak jsme řekli my a Apoštolově. A

objevila se hysterie. Brzo začnou požáry. A domnívám se, že Fo-

limunova sebranka tu bude za chvíli. Co budeme dělat, Sheerine?

Navrhněte něco!“

Sheerin sklonil hlavu a roztržitě se díval na prsty u nohou. Mi-

nutku se poklepával kotníkem na bradě. Pak zvedl zrak a chraplavě

řekl: „Dělat? Co dělat? Zamkněme brány a doufejme v nejlepší.“

„Co když jim řekneme, že zabijeme Folimuna, když se pokusí

prorazit dovnitř?“

„A zabijete?“ zeptal se Sheerin.

V Athorových očích zajiskřilo překvapení. „Proč? Domnívám

se…“

„Ne,“ řekl Sheerin. „Nezabijete.“

„Ale když pohrozíme…“

„Ne. Ne. Jsou to fanatici, Athore. Už ví, že ho držíme jako ru-

kojmí. Pravděpodobně od nás očekávají, že ho zabijeme v okamžiku

útoku na Observatoř a vůbec je to nezastaví. A vy víte, že to v žád-

ném případě neuděláte.“

„Samozřejmě, že ne.“

„Takže je zbytečné o tom hovořit. Jak dlouho je do úplného za-

tmění?“

„Necelá hodina.“

„Musíme zvážit naše šance. Apoštoly zdrží, než shromáždí dav –

nebude to skupina Apoštolů, vsadím se, že to bude obrovské množ-

ství normálních zpanikařených městských lidí pod vedením Apošto-

lů, kteří jim slíbí okamžité omilostnění, slíbí jim spásu, slíbí jim co-

koli – a bude chvíli trvat, než je sem dostanou. Hora pozorování je

dobrých pět mil od města…“

Sheerin se zlobně podíval z okna. Theremon, který stál vedle něj,

se také podíval a hleděl dolů na svah. Pod ním obdělávané záhony

uvolňovaly cestu shlukům malých domků na předměstí. Metropole

pod nimi byla na tuto vzdálenost rozmazaná – zamlžená v ubývající

záři Dovimu. Krajina se koupala v tajuplném děsivém světle.

Aniž se otočil, Sheerin řekl: „Ano, to je zdrží, než se sem dosta-

nou. Udržujte zamčené dveře, pokračujte v práci, modleme se, aby

Strana 177 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

úplné zatmění přišlo první. Jak začnou zářit Hvězdy, myslím, že ani

Apoštolově nedokážou zaměstnat mysl davu dobýváním.“

Z Dovimu zbývala jen polovina. Hraniční linie byla lehce vydu-

lá, jak se posunovala přes ještě zářící část rudého slunce. Bylo to,

jako by přes světlo světa pomalu padalo obrovské víčko.

Theremon ztuhle stál a díval se. Slabý klapot z vedlejší místnosti

se pomalu vytrácel a on vnímal jen šumění venkovních polí. Celá

příroda vypadala, že oněměla strachem. A věci byly temnější a tem-

nější. Podivné krvavé zabarvení už pohltilo všechno.

„Nedívejte se tam tak dlouho,“ zamručel mu Sheerin do ucha.

„Myslíte do slunce?“

„Na město. Na oblohu. Nebojím se, že tím uškodíte zraku. Bojím

se o vaši mysl, Theremone.“

„Mysl mám v pořádku.“

„Měl byste chtít, aby to tak zůstalo. Jak se cítíte?“

„Proč…“ Theremon přivřel oči. Měl trochu vyschlé hrdlo. Přejel

si prstem po vnitřní straně límce. Škrtí. Škrtí. Ruka, která mu začíná

svírat hrdlo, tohle cítil? Zakroutil krkem sem a tam, ale nepocítil úle-

vu. „Možná malé potíže s dýcháním.“

„Potíže s dýcháním je jeden z prvních příznaků útoku klaustro-

fobie,“ řekl Sheerin. „Jestli cítíte svírání v hrudi, bude rozumné, když

se odvrátíte od okna.“

„Chci vidět, co se děje.“

„Dobře. Dobře. Pak si dělejte, co chcete.“

Theremon široce otevřel oči a dvakrát nebo třikrát se zhluboka

nadechl. „Nemyslíte si, že ji dostanu, že ne?“

„O ničem nic nevím, Theremone.“ Sheerin byl unavený. „Věci se

mění každým momentem. – Haló, tady je Beenay.“

26

Astronom stál na rozhraní světla a stínu. Sheerin po něm znepo-

kojeně pošilhával. „Ahoj, Beenayi.“

„Mohu se k vám přidat? Výpočty jsem zadal a do úplného za-

tmění nemám co dělat.“ Beenay se odmlčel a pohlédl na Apoštola

Strana 178 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

soustředěně zahloubaného do knížečky v kožené vazbě, kterou vytáhl

z rukávu kutny. „Řekněte, proč jsme ho nevyhodili?“

„O tom my nerozhodovali,“ řekl Theremon. „Víš, kde je Siferra,

Beenayi? Před chvilkou jsem ji viděl, ale nevypadala, že tu teď bu-

de.“

„Byla nahoře v kopuli. Chtěla se podívat velkým teleskopem.

Není tam vidět nic víc, než co bychom nemohli vidět pouhým

okem.“

„A co Kalgaš Dva?“ zeptal se Theremon.

„Co je tam k vidění? Tma je Tma. Můžeme vidět následek jeho

přítomnosti, jak se pohybuje před Dovimem. Ačkoli sám Kalgaš Dva

je jen kus noci proti noční obloze.“

„Noc,“ dumal Sheerin. „jak podivné je to slovo.“

„Nic moc,“ řekl Theremon. „Tak vy skutečně vůbec neuvidíte

bludný satelit, ani velkým teleskopem?“

Vypadalo to, že je Beenay v rozpacích. „Víš, naše teleskopy sku-

tečně nejsou moc dobré. Jsou dobré pro solární pozorování, ale přijde

trochu tmy, a…“ Potřásl hlavou. Vypjal ramena a vypadal, že těžce

pracuje, aby se mohl trochu nadýchnout. „Ale Kalgaš Dva je skuteč-

ný, v pořádku. Ta podivná zóna tmy, která prochází mezi námi a Do-

vimem – to je Kalgaš Dva.“

„Máš potíže s dýcháním, Beenayi?“

„Trochu.“ zafuněl. „Domnívám se, že zimou.“

„Pravděpodobněji je to dotyk klaustrofobie.“

„Myslíš?“

„Jsem si docela jist. Cítíš ještě něco jiného?“

„No,“ řekl Beenay, „mám dojem, jako kdyby se mi kalil zrak.

Věci vypadají rozmazaně – no, ale nic nevypadá tak jasně, jak by

mělo. A také je mi zima.“

„Ach, to není iluze. To je v pořádku, je zima,“ řekl Theremon a

zašklebil se. „Mé prsty na nohou mají dojem, že jsem projel zemi v

chladírenském voze.“

„To, co právě teď potřebujeme,“ řekl Sheerin prudce, „je odvést

se od efektu, které cítíme. Udržet zaměstnanou mysl, to je teď důleži-

té. Před chvílí jsem vám říkal, Theremone, proč Farovy experimenty

s dírami ve střeše nevedly k ničemu.“

Strana 179 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Už jste o tom začal,“ odvětil Theremon, který se rozhodl spolu-

pracovat. Schoulil se, objal oběma rukama kolena a přitiskl na ně

bradu. To, co musím udělat, pomyslel si, je omluvit se a jít nahoru a

nalézt Siferru, ještě než začne úplné zatmění. Ale zjistil, že je zvlášt-

ně pasivní, bez vůle k pohybu. Nebo, podivil se v duchu, se jí bojím

podívat do tváře?

Sheerin pokračoval: „Jsem přesvědčen, že udělali chybu, když

brali Knihu Odhalení doslova. Pravděpodobně tam není ani náznak

výkladu pojetí Hvězd ve fyzikálním významu. Možná, víte, že v pří-

tomnosti naprosté a úplné Tmy je pro mysl naprosto nezbytné vytvo-

řit si světlo. Tato iluze světla může být vše, co Hvězdy skutečně

jsou.“

„Jinými slovy,“ řekl Theremon, kterého to teď začalo zajímat,

„míníte, že Hvězdy jsou výsledkem šílenství a nejsou fyzikální úka-

zy? Pak tedy, co budou dnes večer astronomové fotografovat?“

„Možná, že důkaz, že Hvězdy jsou iluzí. Nebo opačný důkaz, to

je vše, co vím. Pak znovu…“

Beenay si přitáhl křeslo blíž a na jeho tváři se objevil výraz náh-

lého nadšení. „Celou dobu, co jsou vaším tématem Hvězdy…“ začal,

„jsem o nich přemýšlel a dospěl jsem k zajímavému názoru. Samo-

zřejmě, je to jen divoká spekulace. Ale není špatné o ní přemýšlet.

Chcete ji slyšet?“

„Proč ne?“ řekl Sheerin a opřel se.

Beenay vypadal trochu váhavě. Nesměle se usmál: „No, já před-

pokládám, že jsou to další slunce ve vesmíru.“

Theremon potlačil smích. „Říkal jsi, že je to divoké, ale nedove-

du si představit…“

„Ne, není to tak bláznivé. Nemyslím další blízká slunce, která

bychom nějak záhadně nebyli schopni uvidět. Hovořím o sluncích,

která jsou tak daleko, že jejich světlo není pro nás rozeznatelné. Kdy-

by byla blízko, svítila by možná jako Onos nebo Tano a Sitha. Ale

světlo, které vydávají, není pro nás víc než malý světelný bod a ten je

překryt stálou září našich šesti sluncí.“

Sheerin namítl: „Ale co Univerzální zákon gravitace? Nepřehlédl

jsi ho? Jestliže tato slunce existují, nebudou vychylovat oběžnou

Strana 180 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

dráhu našeho světa stejným způsobem jako Kalgaš Dva? A proč jste

je pak nezaznamenali?“

„Dobrá poznámka,“ řekl Beenay. „Ale řekněme, že tato slunce

jsou skutečně nesmírně daleko – možná víc než čtyři světelné roky,

nebo ještě víc.“

„Kolik let je světelný rok?“ zeptal se Theremon.

„Ne kolik. Jak daleko. Světelný rok je jednotka délky – vzdále-

nost, kterou uletí světlo za jeden rok. Je to nesmírný počet mil, pro-

tože světlo je velice rychlé. Naměřili jsme něco okolo 185 000 mil za

hodinu a mám podezření, že to není skutečně přesná hodnota, že

kdybychom měli lepší přístroje, shledali bychom, že rychlost světla

je ještě o trochu vyšší. Ale počítáme-li se 185 000 mílemi za hodinu,

můžeme vypočíst, že Onos je od nás vzdálen okolo deseti světelných

minut a Tano a Sitha okolo jedenácti a tak dál. Tak proto by mohla

být slunce skutečně vzdálená pár světelných let. Nikdy nebudeme

schopni zjistit žádné ovlivnění, kterým by mohla působit na oběžnou

dráhu Kalgaše, protože jsou příliš vzdálená. Hypotéza: řekněme, že

okolo nás na nebesích je spousta hvězd ve vzdálenosti od čtyř do

osmi světelných let – možná tucet nebo dva takových sluncí.“

Theremon hvízdl. „To je nápad pro velkou víkendovou přílohu.

Dva tucty sluncí ve vesmíru osm světelných let kolem nás! Bohové!

To může smrsknout náš vesmír, že bude úplně bezvýznamný. Před-

stavte si to – Kalgaš a jeho slunce jsou jen malým nedůležitým

předměstím skutečného vesmíru a my si myslíme, že celá tahle sou-

stava, včetně nás a našich šesti sluncí, je samotný kosmos!“

„Je to jen divoký nápad,“ řekl Beenay s úsměvem, „ale pochopili

jste, doufám, kam směřuji. Během zatmění bude náhle tahle hromada

sluncí viditelná, protože na chvilku tady nebude žádné skutečné slu-

neční světlo, které by je zakrylo. Protože jsou tak vzdálená, jeví se

malá, jako mnoho malých kuliček. Ale tady to máš: Hvězdy. Náhle

se objeví světelné body, které nám Apoštolově slibují.“

„Apoštolově hovoří o ‚nespočetném množství‘ Hvězd,“ řekl

Sheerin. „To nevypadá na tucet nebo dva. Spíš jako pár miliónů, ne-

myslíte?“

Strana 181 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Básnická nadsázka,“ řekl Beenay. „Ve vesmíru není místo pro

milión sluncí – ani kdyby byla namačkána jedno vedle druhého tak,

že by se dotýkala.“

„Navíc,“ nabídl další domněnku Theremon, „jakmile jsme jed-

nou dospěli k jednomu nebo dvěma tuctům, můžeme dospět i k roz-

dílným počtům. Dva tucty Hvězd vypadají jako ‚nespočetné‘ množ-

ství, na to se vsadím – zvláště, když nastane zatmění a všichni jsou

vyděšení zíráním do Tmy. Víte, že existují kmeny, které ve své zao-

stalosti mají v jazyce jen tři čísla – ‚jedna‘, ‚dvě‘, ‚mnoho‘. Možná,

že jsme trochu kultivovanější než tyto kmeny. Takže pro nás jsou

srozumitelné jeden nebo dva tucty a pak už to cítíme jako ‚nespočet-

né‘.“ Třásl se vzrušením. „Náhle tucet sluncí! Představte si to!“

Beenay řekl: „A ještě víc. Další rozkošná poznámečka. Umíte si

představit, jak jednoduchý by byl gravitační problém, kdybyste měli

dostatečně jednoduchou soustavu? Představte si, že máte vesmír, ve

kterém by byla planeta jen s jedním sluncem. Planeta by ho obíhala

po dokonalé elipse a přesná povaha gravitační síly by byla tak jasná,

že by se mohla přijmout jako axióm. Astronomové na takovém světě

by pravděpodobně začali s gravitačními problémy ještě dříve, než by

vynalezli teleskop. Pozorování holým okem by bylo pro sestavení

rovnice dostatečné.“

Sheerin vypadal nejistě. „Ale byla by taková soustava dynamic-

ky stabilní?“ zeptal se.

„Jistě! Nazývá se to ‚binární systém‘. Byl vyřešen matematicky,

ale zajímá mne, co naznačuje z filozofického hlediska.“

„Je to hezká věc,“ připustil Sheerin, „tak pěkná abstrakce – jako

ideální plyn nebo absolutní nula.“

„Jistě,“ pokračoval Beenay, „je tu háček, že na takové planetě by

byl život nemožný. Nedostávala by dostatek tepla a světla, a kdyby

se otáčela, každou polovičku dne by byla v naprosté Tmě. To byla

planeta, na kterou ses mě jednou ptal, vzpomínáš, Sheerine? Kde by

rodilí obyvatelé byli plně přizpůsobeni střídání dne a noci? Ale já

jsem o tom přemýšlel. Tam by nemohli být žádní rodilí obyvatelé.

Nedokážeme si představit život – který v podstatě závisí na světle –

aby se vyvinul v tak extrémních podmínkách nedostatku světla. Po-

lovičku rotace kolem osy by strávili ve Tmě! Ne, v takových pod-

Strana 182 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

mínkách nemůže nic existovat. Ale pokračujme – hovoříme pouze

hypoteticky, binární soustava by…“

„Počkej minutku,“ řekl Sheerin. „Děláš příliš ukvapené závěry,

když tvrdíš, že se tam nemůže objevit život. Jak ty to víš? Co je tak

podstatně nemožného na myšlence, že se život vyvinul na místě, kde

je polovinu času Tma?“

„Říkám ti, Sheerine, život je naprosto závislý na světle. A tedy

svět, kde…“

„Život u nás je naprosto závislý na světle. Ale kdo říká, že to má

co dělat s planetou, která…“

„To se příčí zdravému rozumu, Sherine!“

„To se příčí strnulému rozumu!“ odsekl Sheerin. „Definoval jsi

život jako takový a takový druh fenoménu, který se vyskytuje na

Kalgaši, a pak se pokoušíš tvrdit, že na světě, který je naprosto odliš-

ný od Kalgaše, by život…“

Theremon náhle propukl v poryvy sarkastického smíchu.

Sheerin a Beenay se na něj rozhořčeně podívali.

„Co je na tom směšného?“ dožadoval se vysvětlení Beenay.

„Ty. Oba dva. Astronom a psycholog vedou zuřivý spor o biolo-

gii. Tohle musí být ten slavný mezioborový dialog, o kterém jsem

tolik slyšel, ten velký intelektuální kvas, pro který je tato univerzita

slavná.“ Novinář se odmlčel. Stával se netrpělivým a Beenayovo

dlouhé pojednání o abstraktních záležitostech ho znervózňovalo.

„Omluvíte mne, prosím? Musím si protáhnout nohy.“

„Už bude úplné zatmění,“ poznamenal Beenay. „Neměl bys být

venku, až nastane.“

„Jen se trochu projdu a hned budu zpátky,“ řekl Theremon.

Ještě než udělal pět kroků, Beenay a Sheerin pokračovali ve

svém sporu. Theremon se usmál. Je to způsob, jak snížit napětí, řekl

si. Všichni jsme pod obrovským tlakem. Nakonec, každé tiknutí ho-

din přinese svět blíže k úplné Tmě – blíže k…

Ke Hvězdám?

K šílenství?

K času Nebeských Plamenů?

Theremon pokrčil rameny. V minulých hodinách prošel stovkami

změn nálady, ale teď se cítil podivně klidný, téměř fatalistický. Už

Strana 183 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

věřil, že je pánem svého osudu, že si může určit směr života: byla to

jeho schopnost uspět na místech, kde jiní novináři neměli ani šanci.

A teď bylo všechno pod kontrolou jeho vůle, a on to věděl. Přichází

Tma, přichází Hvězdy, přichází Plameny. To všechno se stane bez

jeho přičinění. Nemá smysl, aby to očekával se strachem. Jenom od-

počinek, klidně si sednout, čekat, dívat se na vše, co se stane.

A pak, říkal si – pak jsi si jistý, že následující zmatek přežiješ.

„Jdete nahoru do kopule?“ zeptal se nějaký hlas.

Mžoural napůl ve tmě. Byl to ten buclatý malý student astrono-

mie – Faro se jmenoval?

„Ano, to je jasná věc,“ řekl Theremon, ačkoli vpravdě neměl na

mysli žádný zvláštní cíl.

„Já taky. Pojďme: povedu vás.“

Točité kovové schodiště vedlo nahoru do vysoko klenutého hor-

ního podlaží obrovské budovy. Faro funěl a dupal do schodů krátký-

mi rychlými kroky a Theremon za ním bral schody po dvou. V kopu-

li Observatoře byl jednou, před lety, když mu Beenay chtěl něco

ukázat. Ale pamatoval si toho velice málo.

Faro odsunul těžké posuvné dveře a vstoupili.

„Přišel jsi se zblízka podívat na Hvězdy?“ zeptala se Siferra.

Vysoká archeoložka stála přímo u vchodu a dívala se, jak astro-

nomové pracují. Theremon se začervenal. Siferra nebyla zrovna člo-

věk, na kterého chtěl narazit. Příliš pozdě si uvědomil, že mu Beenay

říkal, že šla sem. Navzdory dvojznačnému úsměvu vypadala, že od

začátku zatmění s ním nechce mít nic společného; dosud se bál pohr-

dání, které ho pálilo, jejího hněvu za zradu na skupině z Observatoře.

Ale nyní na jejím obličeji nespatřil ani známku přísnosti. Snad

nyní, když se svět přímo vrhal do Jeskyně Tmy, cítila, že něco, co se

stalo před zatměním, je vedlejší, že příchod katastrofy zrušil všechny

chyby, všechny hádky, všechny hříchy.

„Klidné místo!“ řekl Theremon.

„Není to úžasné? Ne, že bych moc věděla o tom, oč tu jde. Na-

stavili velký solarskop, aby putoval za Dovimem – řekli mi, že je to

skutečně víc kamera než dalekohled; nemůžeš se jím podívat a vidět

nebe – a tenhle malý teleskop je přesně zaostřený, aby ihned postřeh-

li každou známku, že se objevují Hvězdy…“

Strana 184 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Už je zahlédli?“

„Dosud ne, jak mi někdo řekl.“

Theremon přikývl. Rozhlédl se kolem sebe. Toto bylo srdce Ob-

servatoře, místnost určená pro skutečné snímání oblohy. Byla to nej-

temnější místnost, ve které kdy byl – ne opravdu temná, samozřejmě;

prostor osvětlovaly bronzové svícny seskupené do dvou řaď podél

zaoblené zdi, ale zář, která vycházela z lamp, považoval za slabou a

nefunkční. V příšeří viděl velké kovové trubice. Mířily nahoru a mi-

zely otevřeným panelem střechy budovy. Skrz panel byl také scho-

pen zrakem zachytit oblohu. Měla děsivé temně purpurové zabarve-

ní. Zmenšující se disk Dovimu byl ještě vidět, ale malé rudé slunce

vypadalo, jako by ustupovalo do nesmírné vzdálenosti.

„Jak podivně to všechno vypadá,“ mumlal si. „Obloha má

vzhled, jaký jsem předtím nikdy neviděl. Je hutná – je skoro jako

nějaký druh pokrývky.“

„Pokrývka, která nás všechny zadusí.“

„Bojíš se?“ zeptal se.

„Jistě. Ty ne?“

„Ano i ne,“ řekl Theremon. „Doufám, že si nemyslíš, že se po-

kouším hrát si na hrdinu, necítím se tak, věř mi. Ale už nejsem tak

nervózní, jako jsem byl přede dvěma hodinami. Spíš ochromený.“

„Myslím, že vím, jak to míníš.“

„Athor říkal, že ve městě už jsou nějaké pouliční nepokoje.“

„To je jen začátek,“ opáčila Siferra. „Theremone, nemohu se

zbavit pomyšlení na ten popel. Popel z vrchu Thombo. Na ty velké

kamenné bloky, základy kyklopského města – a popel všude na jejich

úpatí.“

„Se starším popelem pod nimi, a znovu a znovu v každé další

vrstvě.“

„Ano.“

Pochopil, že už je na něj méně přísná. Také pochopil, že nepřá-

telství, které k němu cítila v minulých měsících, zřejmě zcela odešlo

a – mohlo by to být? – že se u ní objevil nějaký náznak sympatie,

kterou k němu už jednou cítila. Příznaky znal. Byl příliš zkušený,

aby je nepoznal.

Strana 185 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Výborně, pomyslel si Theremon. Svět spěje ke konci a teď, na-

jednou, chce Siferra odložit svou masku Sněhové královny.

Výstřední, nemotorná postava se k nim zmateně a neohrabaně

hrnula. Hihňavě je pozdravila.

„Dosud žádná známka Hvězd.“ Byl to Yimot, další mladý stu-

dent. „Možná je vůbec neuvidíme. Možná se to promění v bublinu,

jako Farův a můj experiment v temné budově.“

„Kus Dovimu je ještě vidět,“ poznamenal Theremon.

„Nikdy jsme nebyli blíže úplné Tmě.“

„Zní to, jako bys po tom téměř dychtil,“ řekla Siferra.

Otočil se k ní. „Rád bych to měl za sebou.“

„Hej!“ zařval někdo. „Vypadl mi počítač!“

„Světla!“ řekl další hlas.

„Co se děje?“ zeptala se Siferra.

„Výpadek proudu,“ řekl Theremon. „Přesně, jak Sheerin předpo-

věděl. V elektrárně už mají potíže. První vlna šílenství, náběh k

amoku ve městě.“

Samozřejmě, že začala pohasínat i matná světla ve svícnech.

Nejdříve zjasněla, jak dostala poslední zbytek energie; pak pohasla;

pak se znovu rozsvítila, ale ne tak intenzívně jako před chvílí; nako-

nec se ustálila na polovičce obvyklého jasu. Theremon ucítil Sifeřřin

silný stisk na předloktí.

„Zhasínají,“ řekl někdo.

„A totéž počítače – nahoďte někdo proud! Hej! Nahoďte proud!“

„Rychle! Solarskop se nepohybuje. Kamera nepracuje!“

Theremon se zeptal: „Proč se na něco takového nepřipravili?“

Ale zdálo se, že ano. Odněkud z hloubi budovy se ozvalo za-

chrochtání; pak se obrazovky počítačů v místnosti probudily k živo-

tu. Lampy ve svícnech ne. Zřejmě měly jiný okruh a nouzový gene-

rátor ve sklepě nebyl dost silný, aby utáhl všechno.

Observatoř byla v téměř úplné Tmě.

Sifeřřina ruka ještě spočívala Theremonovi na zápěstí. Uvažoval,

že ji povzbudivě obejme kolem ramen.

Pak bylo slyšet Athorův hlas. „V pořádku, podejte mi ruku! Za

minutu to bude v pořádku!“

„Co má přinést?“ zeptal se Theremon.

Strana 186 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Athor nám přinesl světlo,“ řekl Yimotův hlas.

Theremon se otočil a zíral. Nebylo lehké cokoli postřehnout v

tak slabém osvětlení, ale za chvíli se oči pomalu přizpůsobily. Athor

držel půl tuctu stopu dlouhých a palec tlustých drátů. Zlostně hleděl

na osazenstvo.

„Faro! Yimote! Pojďte sem a pomozte mi.“

Mladíci naklusali k řediteli Observatoře a vzali od něj dráty. Yi-

mot z jednoho po druhém sloupával obal, zatímco Faro v naprostém

tichu vytáhl velké nemotorné zápalky a jednou škrtl pohybem, který

připomínal posvátný obřad náboženského rituálu. Pak přiložil pla-

men k hornímu konci každého drátu. Malý plamínek na chvíli zavá-

hal, jak marně olizoval koneček. Nakonec náhlý výbuch plamene

vrhl na Athorovu vrásčitou tvář ostré žluté světlo. V místnosti se

rozlehl spontánní jásot.

Konec drátu hořel šest palců dlouhým plamenem!

„Oheň,“ podivil se Theremon. „Z drátů? Proč nepoužili baterky

nebo něco podobného?“

„Diskutovali jsme o tom,“ řekla Siferra. „Ale baterky jsou příliš

slabé. Jsou dobré do malé ložnice, jen na zpříjemnění spánkové peri-

ody, ale pro tak velké místo…“

„A schodiště? Ta také chtějí osvětlit pochodněmi?“

„Myslím, že také.“

Theremon potřásl hlavou. „Žádný div, že dnes večer město vyho-

ří. Když se i vaši lidé uchýlili k něčemu tak primitivnímu, jako za-

hnat Tmu ohněm…“

Světlo bylo matné, matnější než nejslabší sluneční svit. Plameny

bláznivě plápolaly; dávaly vzniknout opilým, houpavým stínům. Po-

chodně ďábelsky kouřily a páchly, jako když se v kuchyni něco při-

pálí. Ale vydávaly žluté světlo.

Na žlutém světle je něco radostného, pomyslel si Theremon.

Zvláště po hodinách ponurého, ubývajícího Dovimu.

Siferra si u nejbližší pochodně hřála ruce, bez ohledu na saze,

které se jí na nich usazovaly jako jemný, šedý pudr a extaticky si

mumlala: „Nádhera! Nádhera! Nikdy předtím jsem nechápala, jak je

žlutá báječná barva.“

Strana 187 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Ale Theremon pokračoval v nedůvěřivém rozjímání nad pochod-

němi. Krčil nos nad zápachem spáleniny a ptal se: „Z čeho jsou tyhle

věci vyrobené?“

„Ze dřeva,“ odpověděla.

„Ach, ne, nejsou. Vždyť nehoří. Konec je zuhelnatělý a plamen

nevychází z ničeho.“

„To je na tom to krásné. Je to skutečně účinný mechanismus

umělého osvětlení. Vyrobili jsme jich pár stovek, ale samozřejmě,

většina jich je ve Svatyni. Podívej,“ otočila se a oprášila si začerněné

ruce – „vezmeš čisté jádro silného vodního rákosu, úplně ho vysušíš

a pak ho namočíš do zvířecího tuku. Pak zapálíš a tuk vyhoří, troška

po trošce. Tyhle pochodně hoří téměř hodinu a půl. Důmyslné, že?“

„Báječné,“ řekl tvrdohlavě Theremon. „Velice moderní. Velice

působivé.“

Ale už nedokázal déle zůstat v této místnosti. Tatáž nervozita,

která ho sem přivedla, ho opět hnala pryč. Puch pochodní byl dost

zlý; ještě se přidaly chladné poryvy vzduchu z otevřeného panelu v

kopuli, ostré mrazivé závany, ledové prsty noci. Chvěl se. Přál si,

aby on a Sheerin a Beenay nevypili celou láhev toho hrozného vína

tak rychle.

„Půjdu zpátky dolů,“ řekl Sifeřře. „Tady není nic k vidění, když

nejsi astronom.“

„Dobře, půjdu s tebou.“

V mihotavém žlutém světle spatřil, že se jí na tváři objevil

úsměv, úsměv upřímný, nedvojsmyslný.

27

Sestoupili po točitém schodišti do dolní místnosti. Tady se nic

nezměnilo. Lidé z dolního patra si také svítili pochodněmi. Beenay

obsluhoval tři počítače najednou, které zpracovávaly data z teleskopů

v kopuli. Ostatní astronomové si hleděli dalších věcí; všechny byly

pro Theremona nesrozumitelné. Sheerin se potuloval kolem jako

ztracená duše. Folimun si přitáhl křeslo přímo pod pochodeň a po-

Strana 188 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

kračoval ve čtení; rty se mu pohybovaly v monotónní recitaci proseb

k Hvězdám.

Theremonovou myslí se honila slovní spojení, kousky a kusy

článku, o kterém si myslel, že jej napíše pro zítřejší Saro City Chro-

nicle. Večer, o něco dříve, psací stroj v jeho mozku klapal stejným

způsobem – dokonale metodicky, dokonale svědomitě a, jak příliš

dobře věděl, v dokonale nesmyslné činnosti. Představa, že vyjde ně-

jaké zítřejší vydání Chroniclu, byla prostě směšná.

Vyměnili si se Siferrou pohledy.

„Obloha,“ zamumlala.

„Ano, vidím to.“

Opět změnila barvu. Teď byla ještě temnější, hrůzně sytě purpu-

rově rudá, jako kdyby se z nějakého obrovského zranění nebeské

báně řinuly fontány krve.

Vzduch se stával jaksi hustším. Soumrak, jako hmatatelná entita,

vstupoval do místnosti a tančící kruhy žlutého světla z pochodní

leptaly každý ostřejší světelný rozdíl v nahromaděné šedi. Pach dý-

mu byl výraznější než nahoře. Theremon shledal, že ho ruší drobné

prskavé zvuky, které pochodně vydávaly, jak hořely, a měkké našla-

pování Sheerinových chodidel, když tělnatý psycholog znova a zno-

va dokola obcházel stůl ve středu místnosti.

Bylo stále hůř vidět, s pochodněmi i bez nich.

Tak, teď to začíná, pomyslel si Theremon. Chvíle úplné Tmy – a

příchodu Hvězd.

V tomto okamžiku, pomyslel si, by bylo nejrozumnější zamknout

se do nějaké pohodlné skříně a počkat tam, dokud to všechno nepře-

jde. Zůstat mimo, vyhnout se Hvězdám, schovat se a počkat, až se

věci vrátí do normálních kolejí. Ale když nad tím nápadem uvažoval,

došlo mu, že je to špatný nápad. Skříň – nebo jiné uzavřené místo –

tam by byla příliš velká temnota. Místo útulného přístavu klidu by se

takový úkryt mohl stát komorou hrůzy, ještě děsivější než místnosti

Observatoře.

A ještě něco. Kdyby se přihodilo něco velkého, něco, co by moh-

lo změnit historii světa, Theremon by nechtěl být mimo, s hlavou v

dlaních, zatímco by ta velká událost probíhala. Bylo by to zbabělé a

nerozumné; a mohlo by to být něco, čeho by litoval po celý zbytek

Strana 189 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

života. Nikdy nebyl typ muže, který by se skrýval před nebezpečím,

pokud si myslel, že by z toho mohla být nějaká reportáž. Navíc dost

sebejistě věřil, že je schopen odolat čemukoli, co se může stát, a také

byl natolik skeptický, že alespoň část jeho bytosti byla zvědavá, zda

se vůbec něco významného stane.

Ještě stále poslouchal Sifeřřin občas přerývaný dech, krátký

rychlý dech někoho, kdo se pokouší udržet si klid ve světě, který

rychle ustupuje do stínů.

Pak přišel jiný zvuk, nový, nejistý, neorganizovaný dojem zvuku,

který mohl docela dobře zůstat nezaznamenán, kdyby nebylo smrtí-

cího ticha, které v místnosti převládalo, a kdyby Theremon neměl

téměř nepřirozeně soustředěnou pozornost, jak se blížila chvíle úpl-

ného zatmění.

Novinář stál a napjatě poslouchal, zadržuje dech. Za chvíli se

opatrně přesunul k oknu a mžoural ven.

Ticho se rozpadlo na kusy po jeho výkřiku:

„Sheerine!“

V místnosti nastala vřava. Všichni se na něj dívali, ukazovali, tá-

zali se. Psycholog ve chvilce stál u něj. Siferra jej následovala. Jen

Beenay, skrčený za svými počítači, se jen otočil, aby se podíval.

Dovim byl na obloze jen doutnající třískou; vrhal na Kalgaš je-

den z posledních pohledů. Jižní horizont, směrem k městu, byl uto-

pený ve Tmě a cesta od Saro City k Observatoři byla jen kalnou ru-

dou linií. Stromy zalesněného traktu, který ohraničoval silnici z obou

stran, ztratily svou individualitu a splynuly v jednolitou masu stínů.

Ale byla to sama silnice, která přitahovala pozornost. Na ní se

pohybovalo něco divného a nesmírně hrozivého, masa stínů, která se

vzdouvala jako podivné zvíře, šourající se do svahů Hory pozorová-

ní.

„Podívejte,“ vykřikl Theremon chraplavě. „Řekněte to někdo

Athorovi! Šílenci z města! Folimunovi lidé! Přicházejí!“

„Jak dlouho je do úplného zatmění?“ zeptal se Sheerin.

„Patnáct minut,“ opáčil Beenay. „Ale oni tady budou za pět.“

„Nevadí, pokračujte všichni v práci,“ řekl Sheerin. Jeho hlas byl

pevný, ovládaný, neočekávaně rozkazovačný, jako by ho v tomto

vrcholném okamžiku dokázal vytěžit z nějakého hlubokého rezervoá-

Strana 190 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

ru vnitřní síly. „Nu, nepustíme je sem. Tohle místo je postavené jako

pevnost. Vy, Siferro, běžte nahoru a oznamte Athorovi, co se děje.

Ty, Beenayi, dávej pozor na Folimuna. Sraz ho k zemi a sedni si na

něj, jestli chceš, ale ať se nedostane ven ke svým. Theremone, pojďte

se mnou.“

Sheerin už byl za dveřmi a v patách ho následoval Theremon.

Schody pod nimi se stáčely v těsné blízkosti kolem centrální kruhové

šachty, spodní část zanikala v zatuchlé a pochmurné šedi.

Počáteční impuls jejich spěchu je přenesl o padesát stop níže,

takže matná, mihotavá žluť otevřených dveří místnosti za nimi zmi-

zela, a okolo nich obou, nahoře i dole, se namačkaly temné stíny.

Sheerin se zastavil a zavalitou rukou se chytil za prsa. Vyvalil

oči a suše se rozkašlal. Celé tělo se mu chvělo strachem. Před chvílí

ztělesňoval zdroj rozhodnosti nalezený v posledním okamžiku a teď

vypadal docela vyčerpaně.

„Nemohu… dýchat... jděte dolů… sám. Ujistit se, že všechny

dveře jsou zavřené…“

Theremon udělal pár kroků dolů. Pak se otočil. „Počkat! Vydrží-

te minutu?“ Sám lapal po dechu. Vzduch mu proudil do plic jako

nějaká melasa a v jeho mysli se tvořily drobné zárodky panického

strachu. Při myšlence, že by měl sestoupit ještě o několik stupňů ní-

že, než teď stál, se mu chtělo hystericky ječet.

Ačkoli, co když stráže nechaly hlavní dveře otevřené?

Nebyl to dav, čeho se bál. Byla to…

Tma.

Theremon nakonec pochopil, že se bojí Tmy!

„Zůstaňte tady,“ řekl zbytečně Sheerinovi, který se bezútěšně

choulil na schodu, na kterém ho Theremon opustil. „Budu za vteřinu

zpátky.“

Uháněl nahoru dvěma skoky za sekundu, srdce mu bušilo – vů-

bec ne námahou – vpadl do hlavní místnosti a vytrhl pochodeň z dr-

žáku. Siferra na něj civěla, oči rozšířené ohromením.

„Můžu jít s tebou?“ zeptala se.

„Ano. Ne. Ne!“

Opět vyběhl. Pochodeň odporně páchla a dým ho pálil do očí tak,

že ho téměř oslepoval, ale držel pochodeň, jako kdyby ji chtěl z ra-

Strana 191 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

dosti políbit. Její plamen plápolal dozadu, jak spěchal zpět po scho-

dech dolů.

Sheerin se nehýbal. Když se k němu Theremon sehnul, otevřel

oči a zasténal. Novinář s ním hrubě zatřásl. „V pořádku, vzpamatujte

se. Máme světlo.“

Uchopil pochodeň v půli a podepíraje kymácejícího se psycholo-

ga, Pokračoval v cestě dolů, chráněn před Tmou mihotavým světel-

ným kruhem.

V přízemí bylo všechno černé. Theremon cítil, jak v něm znovu

narůstá hrůza. Ale pochodeň pro něj prořezávala cestu Tmou.

„Strážní,“ řekl Sheerin.

Kde jsou? Mohli utéci? Vypadá to tak. Ne, strážní, které sem

Athor odvelel, stáli namačkaní v rohu předsíně a třásli se jako sulc.

Po ostatních ani památky.

„Tady,“ řekl Theremon příkře a mávl na Sheerina pochodní.

„Můžete je venku slyšet.“

Slyšeli. Útržky chropotu, výkřiky beze slov.

Ale Sheerin měl pravdu: Observatoř byla postavena jako pev-

nost. Vybudovali ji v minulém století, když byl novogavottianský

sloh na vrcholu ošklivosti. Spíš než pro krásu byla projektována pro

stabilitu a trvanlivost.

Okna byla chráněna tepanými, palec tlustými mřížemi, zapuště-

nými do betonových parapetů. Zdi byly z masivního zdiva, kterému

nemohlo ublížit ani zemětřesení, a vstupní dveře tvořily obrovské

dubové fošny, vyztužené v důležitých bodech železem. Theremon

přezkoušel závory.

Byly ještě v pořádku.

„Alespoň nemohou vstoupit tak, jak chtěl Folimun,“ řekl a lapal

po dechu. „Ale poslouchejme je! Skutečně jsou venku!“

„Musíme něco udělat.“

„Zatracená pravda,“ řekl Theremon. „Nemůžeme tu jen tak stát!

Pomozte mi přetáhnout tyhle vitríny před dveře – a držte mi pocho-

deň dál od očí. Ten dým mě zabíjí.“

Vitríny byly plné knih, vědeckých přístrojů a dalších věcí, před-

stavovaly celé muzeum astronomie. Jen bohové věděli, kolik vitríny

váží, ale Theremona v této krizové chvíli ovládla nějaká nadpřiroze-

Strana 192 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

ná síla a on je zvedal a dával na místo – s větší či menší Sheerinovou

pomocí – jako kdyby to byly polštáře. Malý teleskop a další zařízení,

která v nich byla, se kácela, jak přemisťovali těžké vitríny před vrata.

Bylo slyšet zvuk tříštícího se skla.

Beenay mne zabije, pomyslel si Theremon. Zbožňuje tyhle krá-

my.

Ale teď nebyl čas na opatrné zacházení. Otloukal jednu vitrínu o

druhou, vršil je před dveře a za pár minut vystavěl barikádu, která

mohla, jak doufal, posloužit k odražení davu, kdyby měl úspěch a

dostal se dovnitř.

Někde v dálce nejasně slyšel řadu úderů holou pěstí na dveře.

Výkřiky – řev…

Bylo to jako hrozný sen.

Dav vyrazil na cestu ze Saro City poháněný touhou po spáse,

spáse nabízené Apoštoly Plamene, které mohli nyní dosáhnout, jak

jim bylo řečeno, jen zničením Observatoře. Ale jak se blížila chvíle

Tmy, šílený strach připravoval jejich mysli o schopnost normálně

uvažovat. Nebyl čas myslet na pozemní vozidla nebo zbraně nebo

velení; ovšem ani na organizaci. Přispěchali k Observatoři pěšky a

útočili holýma rukama.

A teď na ně padaly poslední záblesky Dovimu, poslední rubíno-

vě červený zákmit světla. Lidem nezbývalo nic než šílenství a všeo-

becný strach.

Theremon zaúpěl: „Vraťme se nahoru!“

V místnosti, kde se původně shromáždili, teď nebylo ani človíč-

ka. Všichni odešli do nejhořejšího patra Observatoře, do kopule. Jak

rychle vešli dovnitř, Theremona udeřilo děsivé ticho, které opanova-

lo celý prostor. Yimot seděl na malém nakloněném sedátku za ovlá-

dacím panelem obrovského solarskopu, jako kdyby prováděl pouze

obvyklé večerní astronomické výzkumy. Zbytek osazenstva byl na-

kupen okolo menšího teleskopu a Beenay vydával podivným přerý-

vaným hlasem instrukce.

„Všichni svou práci dělejte pořádně. Je to rozhodující snímek

Dovimu přesně před úplným zatměním; vyměňte desku. Tady – vy –

vy – každému z vás dám kameru. Musíme využít všechen nadstav,

který máme. Víte všichni něco o – o době expozice…“

Strana 193 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Ozval se bezdechý šum souhlasu.

Beenay si zakryl rukou oči. „Hoří ještě pochodně? Nevadí, vidím

je!“ Ztěžka se opřel zády o křeslo. „Teď si pamatujte jedno: Nepo…

nepokoušejte se dívat jen pro iluzi pokusu. Když se objeví Hvězdy,

neztrácejte čas tím, že byste se pokusili dva filmovat stejný úsek ob-

lohy. Jeden na každý výsek je dost. A… a kdyby jste cítili, že odchá-

zíte, odejděte bez kamery a snažte se ji předat dalšímu.“

Ve dveřích pošeptal Sheerin Theremonovi: „Doveďte mne k

Athorovi. Nevidím ho.“

Novinář neodpověděl okamžitě. Matné postavy astronomů váha-

ly a radily se a pochodně nad hlavami tvořily jen žluté skvrny. Míst-

nost byla chladná jako smrt. Theremon cítil, jak se Sifeřřina ruka

otřela o jeho – jen na chvilku – a pak ji ztratil.

„Je temno,“ zakňoural.

Sheerin pustil jeho ruce. „Athore.“ Klopýtal prostorem. „Atho-

re!“

Theremon tápal za ním a chytil ho za ruku. „Počkejte. Povedu

vás.“ Našel cestu. Zavřel oči proti Tmě a mysl proti bušení chaosu,

který v něm narůstal.

Nikdo o něm neslyšel nebo na něj nedával pozor. Sheerin klopý-

tal proti zdi.

„Athore!“

„Jste to vy, Sheerine?“

„Ano. Ano. Athore?“

„Co je, Sheerine?“ Nepochybně Athorův hlas.

„Jen jsem vám chtěl říct – nebojte se davu – dveře jsou dost sil-

né, odrazí je…“

„Ano. Jistě,“ mumlal Athor.

Zní to, pomyslel si Theremon, jako kdyby byl na míle vzdálen.

Na světelné roky.

Náhle se vedle něj objevila další postava, pohybovala se rychle a

mávala rukama. Theremon si pomyslel, že by to mohl být Yimot

nebo snad Beenay, ale pak ucítil hrubou látku sekretářovy kutny a

věděl, že to musí být Folimun.

„Hvězdy!“ křičel Folimun. „Už přichází Hvězdy! Jděte mi z ces-

ty!“

Strana 194 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Pokouší se dostat k Beenayovi, pochopil Theremon. Zničit rou-

hačské kamery.

„Podívej se…“ volal Theremon. Ale Beenay ještě seděl nad klá-

vesnicí počítačů, které aktivovaly kamery. Ty cvakaly od chvíle, kdy

se snesla úplná Tma.

Theremon se natáhl. Chytil Folimunovu kutnu, trhl jí, otočil si

cíp kolem ruky. Náhle ho čísi prsty chytily za krk. Bláznivě vrávoral.

Okolo něj nebylo nic než stíny; pod nohama mu chyběla podlaha.

Někdo mu vrazil koleno do břicha. V oslepujícím kouři chroptěl bo-

lestí. Skoro upadl.

Po prvním úděsném momentu muk se mu vrátila síla. Chytil Fo-

limuna za ramena, rychle ho přetočil a zahákoval ruku kolem Apoš-

tolova hrdla. Ve stejnou chvíli slyšel Beenayovo zaskřehotání: „Mám

je! Všichni ke kamerám!“

Theremonovi se zdálo, že vnímá všechno najednou. Celý svět

proudil jeho bušící myslí – a všechno bylo v chaosu, všechno křičelo

hrůzou.

Vědomím mu bleskla myšlenka, že poslední nitka slunečního

světla se ztenčila a nakonec se přetrhla.

Současně slyšel poslední zdušené Folimunovo nadechnutí, mo-

hutný řev údivu z hrdla Beenaye, a trochu podivný výkřik Sheerina.

Ozývalo se jakési hysterické chichotání, které přerušilo skříp…

A náhle ticho, podivné, smrtící ticho ze všech koutů.

Folimun odkulhal. Bezděky povolil sevření. Theremon civěl do

Apoštolových očí a viděl jejich bezvýraznost, upřený pohled, slabý

odlesk žluti pochodní. Slyšel bublání, které vycházelo z Folimuno-

vých rtů a slyšel nízké zvířecí kňučení z Folimunova hrdla.

Pomalu, ochromen strachem, se zvedl na ruce a stočil oči k hrů-

zostrašné černi oblohy.

Svítily na ní Hvězdy!

Ne jeden nebo dva tucty jako v Beenayově ubohé teorii. Byly

jich tam tisíce, zářily neuvěřitelnou silou, jedna vedle druhé; jejich

nekonečná zář tvořila oslňující štít děsivého světla, které naplnilo

celá nebesa. Tisíce mocných sluncí zářilo z oblohy v duši svírající

nádheře, která byla ve své nesmírné lhostejnosti děsivější a chladněj-

ší, než rezavý vichr, který vál po studeném, hrůzně černém světě.

Strana 195 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Utloukaly kořeny jeho bytí. Bušily mu jako cepy do mozku. Je-

jich monstrózní ledové světlo bylo jako milión obrovských gongů,

znějících najednou.

Můj Bože, pomyslel si. Můj Bože, můj Bože, můj Bože!

Ale nemohl odtrhnout oči od toho pekelného pohledu. Díval se

otvorem v kopuli, každý sval ztuhlý, zmrazený a zíral v bezmocném

údivu a hrůze na tento štít zběsilosti, který byl rozprostřen na obloze.

Cítil, jak se mu myšlení scvrkává do drobné chladné tečky, pod je-

jímž neustálým náporem se chvěje. Jeho mozek nebyl větší než ku-

lička, která lítá uvnitř duté tykve, v níž se proměnila jeho lebka. Plíce

mu nepracovaly. Krev tekla v cévách opačným směrem.

Konečně byl schopen zavřít oči. Za chvíli si klekl, supěl, něco si

pro sebe mručel, zápasil o znovuzískání sebevlády.

Pak si Theremon stoupl. Hrdlo seškrcené, že se téměř dusil,

všechny svaly v těle se mu svíjely napětím z hrůzy a z čirého nesne-

sitelného strachu. Nejasně si uvědomoval, že někde blízko něj byla

Siferra, ale zápasil, aby si vzpomněl, kdo to byl. Měl práci, aby si

vůbec uvědomil, kdo je on. Zdola přicházel zvuk děsivě rovnoměr-

ného bušení, hrozné rány do dveří – jakoby od nějakého podivného

zvířete s tisíci hlavami, zápasícího o pronik…

To není možné.

Nemá to význam.

Zbláznil se a věděl to, a někde hluboko uvnitř kousek zdravého

rozumu křičel, zápasil, aby odrazil bezútěšné záplavy černé hrůzy.

Bylo hrůzné se zbláznit a vědět, že se zbláznil – že za minutku na

tom bude stejně i fyzicky a že všechna jeho dosud myslící podstata

zemře a utopí se v černém šílenství. Proto bylo všechno Temné a

Chladné a Odsouzené. Zářící zdi vesmíru byly uzavřeny a jejich

hrozné černé fragmenty padaly dolů, aby ho rozdrtily a rozmačkaly a

vymazaly.

Někdo se k němu vlekl po čtyřech a narazil do něj. Theremon

uhnul stranou. Přiložil ruce na své zmučené hrdlo a kulhal k planou-

cím pochodním, které splňovaly všechny jeho šílené vize.

„Světlo!“ zařval.

Athor kdesi křičel, kňoural hrůzou jako příšerně vystrašené dítě.

„Hvězdy – všechny Hvězdy – vůbec nic o nich nevíme. Nic nevíme.

Strana 196 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Mysleli jsme si, že šest hvězd je vesmír – něco – Hvězdy si nás ne-

všímají – všude je Tma – jen Tma – zdi se lámou – nevíme a nemů-

žeme vědět a nic…“

Někdo chňapl po pochodni a srazil ji ze zdi. Dotkla se jich hrozi-

vá nádhera lhostejných Hvězd, přišla až nim a srazila je k zemi.

Zdola přicházel hluk výkřiků a řevu a rozbíjeného skla. Dav, ší-

lený a nekontrolovatelný, prorazil vrata do Observatoře.

Theremon se rozhlédl. V hrozivém světle Hvězd viděl ochrome-

né postavy vědců, chvějících se hrůzou. Vyšel na chodbu. Divoký

poryv studeného vzduchu z otevřeného okna ho udeřil; a on tam stál,

nechal vítr, aby mu narážel do tváře, trochu hystericky se smál tomu,

jak je ledový a intenzívní.

„Theremone?“ volal hlas za ním. „Theremone?“

Smál se dál.

„Podívej,“ řekl po chvíli. „Tohle jsou Hvězdy. Tohle je Plamen.“

Za oknem, na horizontu směrem k Saro City, začalo sílit karmí-

nové žhnutí; vzrůstající jas, který nebyl září slunce.

Opět přišla dlouhá noc.

Strana 197 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

ČÁST TŘETÍ

SVÍTÁNÍ (DAYBREAK)

28

První věcí, kterou Theremon zaznamenal po dlouhé době, kdy

nevnímal vůbec nic, bylo, že něco obrovského a žlutého visí nad ním

na obloze.

Byl to nesmírně zářící zlatý míč. V žádném případě se na něj

nemohl dívat déle než desetinu sekundy; byl příliš jasný. V pulzují-

cích vlnách od něj přicházelo žhavé teplo.

Byl schoulený a skrčený, hlavu skloněnou, rukama si chránil oči

před tím obrovským proudem tepla a světla, které sálalo nad jeho

hlavou. Co, divil se, ho nahoře drží? Proč jenom nespadne?

Kdyby to spadlo, spadlo by to na mne.

Kde se můžu schovat? Jak se mohu chránit?

Na chvíli se skrčil ještě víc, stěží se odvažoval přemýšlet. Pak,

opatrně, pootevřel oči. Obrovská zářící věc byla ještě stále na obloze.

Nepohnula se ani o palec. Nevypadala, že se chystá na něj spadnout.

Navzdory vedru se roztřásl.

Zavanul k němu suchý dusivý pach kouře. Něco hořelo, a ne moc

daleko.

To je obloha, pomyslel si. Obloha hoří.

Ta zlatá věc podpaluje svět.

Ne. Ne. Dým má jinou příčinu. Okamžitě by si na to vzpomněl,

jen kdyby mohl vymést mlhu ze své mysli. Ta zlatá věc nemohla

způsobit požáry. Když začaly, ještě tu nebyla. To jiné věci to mají na

svědomí, chladné třpytivé bílé věci, které pokryly oblohu od začátku

do konce – ony to udělaly, ony přinesly Plameny –

Jak se nazývají? Hvězdy. Ano, pomyslel si.

Hvězdy.

A pak si začal pomalu vzpomínat, a znova se třásl, stále silněji a

křečovitě. Vzpomněl si, jaké to bylo, když přišly Hvězdy, a mozek se

Strana 198 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

mu proměnil v kuličku a plíce odmítly nasávat vzduch a jeho duše

řvala nejhlubší hrůzou.

Ale teď Hvězdy zmizely. Ta zářící zlatá věc byla na obloze místo

nich.

Zářící zlatá věc?

Onos. To je její jméno. Onos, slunce. Hlavní slunce. Jedno ze –

ze šesti sluncí. Ano. Theremon se usmíval. Paměť se mu začínala

vracet. Onos patří na oblohu. Hvězdy ne. Slunce, laskavé slunce,

dobrý hřejivý Onos. A Onos se vrátil. Snad je se světem všechno v

pořádku, i když to vypadá, že něco na světě je v ohni.

Šest sluncí?

Kde je pak ostatních pět?

Už si vzpomněl, jak se jmenují. Dovim, Trey, Patra, Tano, Sitha.

A Onos je šesté. V pořádku, viděl Onos – je přímo nad ním, vypadá,

jako by zaplňoval polovinu oblohy. A co zbytek? Stoupl si, trochu se

třásl, napůl se ještě bál žhavé zlaté věci nad hlavou, kladl si otázku,

jestli stojí dost daleko, aby se jí nedotkl a neshořel. Ne, ne, to nedává

smysl. Onos je dobrý, Onos je laskavý. Usmál se.

Rozhlédl se. Nějaká další slunce nahoře?

Jedno tam bylo. Velmi daleko, velmi malé. Nebylo děsivé, jako

byly Hvězdy, jako byla tato ohnivá žhavá koule nad hlavou. Jen ve-

selá bílá tečka na obloze, nic víc. Tak malá, že by si ji mohl dát do

kapsy, kdyby na ni jen mohl dosáhnout.

Trey, pomyslel si. Ta věc je Trey. Tak jeho sestra Patra musí být

někde blízko…

Ano. Ano, tady je. Dole, v rohu oblohy, nalevo od Treye. Pokud

tohle není Trey a to druhé Patra.

No, řekl si, na jménu nezáleží. Které je které není důležité. Do-

hromady jsou to Trey a Patra. A ta velká věc je Onos. A ostatní tři

slunce musí být někde jinde, protože je nevidím. A já se jmenuji…

Theremon.

Ano. To je správně. Jsem Theremon.

Ale je tu ještě číslo. Stál, mračil se, přemýšlel o něm, o svém ro-

dinném kódu, jaké to jen bylo, to číslo měl znát celý život, ale jaké

bylo? Jaké – jen – bylo?

762.

Strana 199 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Ano.

Jsem Theremon 762.

A pak hladce následovala další složitější myšlenka: Jsem There-

mon 762, ze Saro City Chroniclu.

Nějak se po tomto prohlášení cítil trochu lépe, ačkoli pro něj by-

lo plné záhad.

Saro City? Chronicle?

Téměř věděl, co ta slova znamenají. Téměř. Skandoval si je pro

sebe. Saro saro saro. City city city. Chronicle chronicle chronicle.

Saro City Chronicle.

Snad kdybych trochu popošel, rozhodl se. Udělal váhavý krok,

další, další. Nohy měl trochu vratké. Rozhlédl se kolem, pochopil, že

je někde venku na úbočí. Viděl cestu, keře, stromy, nalevo jezero.

Vypadalo to, že některé keře a stromy byly vyrvané a zlámané, větve

jim visely v podivných úhlech nebo ležely na zemi, jako kdyby se

krajinou drali nějací obři.

Za ním stála obrovská budova s kopulí, z díry ve střeše se valil

dým. Fasáda budovy byla zčernalá, jako kdyby se požár rozšířil na

všechno kolem ní, ačkoli se zdálo, že kamenné zdi docela dobře pla-

menům odolaly. Viděl pár lidí, jak leží rozházení na schodech do

budovy; vypadali jako odhozené panenky. Další leželi mezi keři a

ještě další podél cesty vedoucí dolů z kopce. Někteří se trochu hýba-

li. Většina ne.

Podíval se na druhou stranu. Na obzoru se rýsovaly věže velkého

města. Visel nad ním těžký příkrov dýmu a když se podíval s přivře-

nýma očima, představil si, že může vidět, jak z oken nejvyšších bu-

dov šlehají plameny, ačkoli racionální část jeho mysli mu říkala, že

je nemožné, aby na tak velkou vzdálenost viděl takové detaily.

Město nejspíš bylo na míle daleko.

Saro City, pomyslel si náhle.

Kde je vydáván Chronicle.

Kde pracuji. Kde žiji.

A jsem Theremon. Ano. Theremon 762. Ze Saro City Chroniclu.

Potřásl pomalu hlavou ze strany na stranu, jak by to udělalo zra-

něné zvíře, které se pokouší zbavit se mlhy v očích a ochromení

Strana 200 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

smyslů. Bylo to k zbláznění, nebyl schopný přesně myslet, nedokázal

se svobodně pohybovat skladištěm vlastních vzpomínek.

Ale věci pomalu začínaly dávat smysl. Barevné fragmenty minu-

losti, ostře lemované, mihotající se šílenou energií, tančily a tančily v

jeho mozku. Zápasil, aby je udržel dostatečně dlouho a pochopil je.

Pak se mu vybavil obraz pokoje. Jeho pokoje, zavaleného papíry,

časopisy, párem počítačových terminálů, přihrádkou na nezodpově-

zenou poštu. Další místnost: postel. Malá kuchyně, kterou neužíval

často. To, pomyslel si, je apartmá Theremona 762, slavného sloupka-

ře ze Saro City Chroniclu. V tuto dobu není Theremon doma, dámy a

pánové. V daný okamžik stojí Theremon venku před ruinami Ob-

servatoře sarské Univerzity a pokouší se porozumět…

Observatoř sarské Univerzity…

„Siferro?“ zavolal. „Siferro, kde jsi?“

Žádná odpověd. V duchu se ptal, kdo byla Siferra. Pravděpodob-

ně někdo, koho musel znát, než se ruiny staly ruinami. To jméno

vybublalo z hloubi jeho neklidné mysli.

Udělal dalších pár nejistých kroků. Blízko něho, trochu níže po

svahu, ležel pod keřem člověk. Theremon šel k němu. Ten člověk v

ruce svíral dohořelou pochodeň. Jeho róba byla roztrhaná.

Spí? Nebo je mrtev? Důkladně do něj strčil nohou. Ano, mrtev.

Bylo to podivné, všichni ti lidé ležící mrtví okolo. Obvykle jsi nevi-

děl všude ležet mrtvé lidi jako tady, že ne? A převrácené auto – také

vypadalo mrtvé, s podvozkem pateticky otočeným k obloze a kade-

řemi dýmu, které líně vystupovaly z jeho vnitřku.

„Siferro?“ zavolal znova.

Stalo se něco děsivého. Připadalo mu to naprosto jasné, ale ne-

chápal příčiny. Zase se přikrčil a rukama si stiskl hlavu. Náhodné

útržky paměti, které v něm poskakovaly, se nyní pohybovaly poma-

leji, už ne v horečném tanci: začaly majestátně proplouvat, jako le-

dovce driftující Velkým jižním oceánem. Kdyby jen mohl dát někte-

ré tyhle kolující útržky dohromady – složit je do vzoru, který by měl

trochu smysl –

Přezkoumal, co se mu už podařilo zrekonstruovat. Jméno. Jméno

města. Jména šesti sluncí. Noviny. Apartmá.

Včerejší večer…

Strana 201 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Hvězdy –

Siferra – Beenay – Sheerin – Athor – jména…

Náhle se mu všechno začalo v mysli spojovat.

Útržky vzpomínek na bezprostřední minulost se poskládaly

nejdříve. Ale zprvu ještě nic nedávalo skutečný smysl, protože někte-

ré chomáčky vzpomínek byly jaksi nezávislé a neuměl je zařadit do

správných souvislostí. Čím usilovněji se o to pokoušel, tím se všech-

no stávalo opět zmatenější. Najednou mu došlo, že se jeho mysl

vzdala snahy pochopit smysl čehokoli.

Jenom se uvolni, řekl si Theremon. Ať se to děje přirozeně.

Musel, pochopil, utrpět nějaké těžké zranění mysli. Ačkoli necítil

žádné pohmožděniny, žádné boule v týle, věděl, že musel být nějak

zraněný. Všechny jeho vzpomínky byly jakoby rozsekané po-

mstychtivým mečem na tisíc kousků a ty kousky byly rozmíchané a

rozptýlené jako části nepochopitelného hlavolamu. Ale vypadalo to,

že se okamžik od okamžiku uzdravuje. Síla jeho mysli, síla entity, že

je Theremon 762 ze Saro City Chroniclu, ho krůček za krůčkem ujiš-

ťovala, že se dává dohromady.

Stůj klidně. Čekej. Ať se to děje přirozeně.

Nadechl se, zadržel dech a pomalu vydechl. Znovu se nadechl.

Zadržení, výdech. Nádech, zadržení, výdech. Nádech, zadržení, vý-

dech.

V duchu viděl vnitřek Observatoře. Už si vzpomíná. Byl večer.

Na obloze bylo jen malé rudé slunce – Dovim bylo jeho jméno. Ta

vysoká žena: to byla Siferra. A ten tlustý člověk byl Sheerin a ten

mladý vážný člověk byl Beenay a ten divoký stařec s patriarchální

hřívou bílých vlasů byl velký slavný astronom, hlava Observatoře –

Ithor? Uthor? Athor, ano. Athor.

A přišlo zatmění. Tma. Hvězdy.

Ach, ano. Ano. Teď do sebe všechno zapadalo. Vzpomínky se

vracely. Dav venku před Observatoří, vedený fanatiky v černých

róbách: Apoštolově Plamene, tak se nazývali. A jeden z těchto fana-

tiků byl uvnitř Observatoře. Folimun se jmenoval. Folimun 66.

Vzpomněl si.

Chvíle úplného zatmění. Náhlý a úplný nastup noci. Svět vstupu-

jící do Jeskyně Tmy.

Strana 202 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Hvězdy…

Šílenství – řvaní – dav…

Při té vzpomínce sebou Theremon trhl. Hordy šílených a vystra-

šených lidí ze Saro City vyrážejí těžké dveře, vráží do Observatoře,

šlapou po sobě, chtějí rychle zničit rouhačské vědecké přístroje a

zabít rouhačské vědce, kteří popírají realitu bohů…

Nyní, když vzpomínky připlouvaly zpět, téměř si nepřál, aby se

vynořily. V prvním okamžiku, kdy spatřil třpytivé světlo Hvězd, cítil

šok – bolest, která mu vybuchla v lebce – cizí děsivý příval chladné

energie, která divoce letěla jeho mozkem. A pak příchod davu – oka-

mžik třeštění – boj o únik – Siferra za ním a Beenay vedle něho a pak

se kolem nich vzdouval dav jako rozvodněná řeka, rozdělil je, vrhl na

opačné strany… Na mysl mu přišel poslední letmý pohled na starého

Athora. Oči se mu leskly a zářily divokostí naprostého šílenství, ma-

jestátně stál na křesle, zuřivě vyhazoval vetřelce ze své budovy, jako

kdyby nebyl jen ředitelem Observatoře, ale jejím králem. A Beenay

stál u něj, tahal jej za ruku, snažil se starce přesvědčit, aby utekl. Pak

se scéna rozplynula. Dál už nebyl ve velké místnosti. Theremon viděl

sám sebe, jak prchá dolů chodbou, drápe se po schodišti, rozhlíží se

po Sifeřře, po někom, koho by znal…

Ten Apoštol, ten fanatik, Folimun 66, se náhle objevil před ním,

zablokoval mu uprostřed chaosu cestu. Usmíval se, nabízel mu ruku

v předstíraném gestu přátelství. Pak také Folimun kamsi zmizel a

Theremon horečně pokračoval dál, dolů po točitých schodech, padal

a klopýtal, šplhal se přes lidi z města, kteří byli v přízemí tak natěs-

náni, že nebyli schopni pohybu. Nějak se dostal ze dveří. Do chladné

noci. Stál prostovlasý, třásl se, ve Tmě, která už nebyla Tmou, neboť

všechno bylo teď ozářeno děsivou, odpornou, nemožně studenou září

tisíců nemilosrdných Hvězd, které pokrývaly oblohu.

Nedalo se před nimi nikam utéci. I když zavřel oči, viděl jejich

strašné světlo. Obyčejná Tma byla ničím ve srovnání s neúprosným

tlakem nemyslitelného lesku nebeské klenby, světla tak zářivého, že

dunělo oblohou jako hrom.

Theremon si vzpomněl, že se cítil, jako by na něj všechno pada-

lo, obloha i Hvězdy. Klekl si a přikryl si rukama hlavu, ačkoli věděl,

že je to marné. Také si vzpomněl na všechnu hrůzu kolem, lidi pobí-

Strana 203 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

hající sem a tam, jekot, pláč. Na obzoru probleskovala zář hořícího

města. A především ubíjející vlny strachu sestupujícího z oblohy, z

nelítostných, nemilosrdných Hvězd, které napadly svět.

To bylo všechno, co si pamatoval. Pak už nic, jen prázdnota, na-

prostá a úplná, až do okamžiku jeho probuzení, kdy se podíval naho-

ru a znovu uviděl na obloze Onos a začal sbírat dohromady střepiny

a úlomky své mysli.

Jsem Theremon 762, řekl si opět. Žiju v Saro City a píšu sloupky

do novin.

Už nebylo žádné Saro City. Nebyly žádné noviny.

Byl konec světa. Ale ještě žil a příčetnost, jak doufal, se mu vrá-

tila.

Co teď? Kam jít?

„Siferro?“ zavolal.

Nikdo neodpověděl. Pomalu se vlekl dolů z kopce, kolem zlá-

maných stromů, kolem ohořelých a převrácených aut, kolem porůznu

ležících těl. Jestliže to tady v okolí vypadá takhle, pomyslel si, jak to

musí vypadat ve městě?

Můj Bože!

Bohové! Co jste nám to udělali?

29

Zbabělost má někdy svoje výhody, řekl si Sheerin, když uvolnil

zástrčku dveří skladiště v suterénu Observatoře, kde strávil dobu

Tmy. Ještě se cítil otřesený, ale nepochyboval, že je příčetný. V kaž-

dém případě tak příčetný, jako byl vždycky.

Vypadalo to, že venku je ticho. A ačkoli skladiště nemělo okna,

dost světla si našlo cestu mřížovím vysoko nahoře v jedné ze zdí,

takže si byl dost jistý, že nastalo ráno, že na obloze jsou opět slunce.

Snad pro tuto chvíli šílenství pominulo. Snad je bezpečné vyjít ven.

Vystrčil nos do chodby. Opatrně se rozhlédl.

První věc, kterou si uvědomil, byl pach kouře. Ale byl to starý,

zatuchlý, protivný, štiplavý zápach kouře, pach ohně, který byl uha-

šen. Observatoř nebyla jen kamennou pevností, ale měla i vysoce

Strana 204 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

účinný hasící systém, který se musel uvést do činnosti, jakmile dav

založil požáry.

Dav! Sheerin se při té vzpomínce zachvěl.

Obtloustlý psycholog věděl, že nikdy nezapomene na tu chvíli,

kdy dav vpadl do Observatoře. Bude ho to strašit tak dlouho, jak bu-

de žít – ty zkřivené, zdeformované tváře, oči berserků, strašný řev

zuřivosti. Byli to lidé, kteří ztratili křehkou kontrolu své příčetnosti

už předtím, než přišlo úplné zatmění. Prohlubující se Tma je docela

srazila z hranice sebevlády; Apoštolové Plamene obratně vzbouřili

dav a teď vítězili v okamžiku splněného proroctví. Tak dav přišel,

tisícihlavý, vymýtit opovrženíhodné vědce v jejich brlohu. Teď tu

byli, vrazili dovnitř, mávali pochodněmi, kyji, košťaty, vším, čím

mohli mlátit, rozbíjet, ničit.

Bylo dost paradoxní, že příchod davu způsobil, že Sheerin byl

schopen pochopit sám sebe. Byl to pro něj ošklivý okamžik vrátit se

tam, kam on a Theremon šli poprvé po schodech zabarikádovat dve-

ře. Na cestě dolů se cítil zcela v pořádku, i když podivně lehký; ale

pak jej zavalila pravá skutečnost Tmy jako závan otravného plynu, a

on se úplně složil. Seděl schoulený nahoře na schodišti, ztuhlý zdě-

šením, vzpomínal na svoji cestu Tunelem záhad a pochopil, že tato

cesta nebude trvat jen pár minut, ale nesnesitelně dlouho, hodinu po

hodině.

No, Theremon ho z toho vytrhl a Sheerin částečně získal zpět se-

bekontrolu, jak se vraceli do horního podlaží Observatoře. Ale pak

přišlo úplné zatmění – a Hvězdy. Ačkoli Sheerin odvrátil hlavu, když

otevřenou střechou Observatoře poprvé vtrhl ten nelidský zášleh

světla, nebylo úplně možné vyhnout se tomu otřesnému pohledu. A

po chvíli cítil, jak sevření jeho mysli ustupuje – cítil, jak se jemné

závity jeho příčetnosti štěpí –

A pak dovnitř vtrhl dav a Sheerin věděl, že otázkou už není, jak

si zachovat zdravý rozum. Teď šlo o život. Pokud chtěl přežít tuto

noc, neměl jinou volbu než se uklidnit a najít bezpečné místo. Jeho

naivní plán, že bude pozorovat fenomén Tmy jako rezervovaný ne-

zaujatý vědec, kterým předstíral, že je, byl ztracen. Ať fenomén Tmy

pozoruje někdo jiný. On se jde schovat.

Strana 205 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Nějak našel cestu do suterénu, do tohohle příjemného skladišťát-

ka s trochou povzbudivého světla, které vrhalo slabou, ale velice pří-

jemnou zář. Zavřel dveře na závoru a vydržel to. Dokonce spal, tro-

chu.

A teď bylo ráno. Nebo snad odpoledne, podle všeho, co věděl.

Jedna věc byla jistá: hrozná noc skončila a všechno bylo tiché, ale-

spoň v okolí Observatoře. Sheerin vyšel po špičkách do chodby, za-

stavil se, poslouchal, opatrně začal stoupat po schodišti.

Všude bylo ticho. Louže špinavé vody z protipožárního zařízení.

Odporný puch starého kouře.

Zastavil se na schodišti a zamyšleně sundal z držáku na zdi po-

žárnickou sekyrku. Silně pochyboval, že by použil sekeru na jinou

živou bytost; ale vzít ji s sebou mohlo být užitečné, jestli podmínky

venku budou tak zmatené, jak očekával, že je nalezne.

Teď nahoru do přízemí. Sheerin otevřel dveře ze suterénu – tytéž

dveře, které za sebou včera večer zabouchl ve svém šíleném letu dolů

– a vykoukl ven.

Pohled, který ho uvítal, byl děsivý.

Velká hala Observatoře byla plná lidí, všichni dohromady pro-

míchaní na podlaze takovým způsobem, jako kdyby celou noc probí-

hala nějaká obrovská pijácká orgie. Ale tihle lidé nebyli opilí. Hodně

jich leželo zkroucených do tak příšerných, nemožných úhlů, že tako-

vou polohu mohly zaujmout jen mrtvoly. Jiní leželi roztažení, narov-

naní po dvou nebo po třech lidech na sobě jako odhozené koberce na

hromadách. Také se zdáli mrtví, nebo ztracení zbytek života v bez-

vědomí. Další byli jasně živí, ale seděli, kňučeli a kňourali jako by-

tosti zcela nepříčetné.

Všechno, co bylo kdysi ve velké hale vystaveno, vědecké přístro-

je, portréty velkých astronomů minulosti, podrobné astronomické

mapy, vše bylo serváno a spáleno nebo jen roztrháno a pošlapáno.

Sheerin viděl zuhelnatělé a rozmlácené zbytky, tu a tam vyčnívající

mezi namačkanými těly.

Hlavní dveře byly otevřené. Za nimi se rozlévala teplá a povzbu-

divá záře slunečního světla.

Sheerin si opatrně vybíral chaosem cestu k východu.

„Doktore Sheerine?“ řekl náhle a neočekávaně nějaký hlas.

Strana 206 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Svižně se otočil a zamával sekerou tak prudce, že mu v duchu

jeho vlastní předstíraná bojovnost přišla k smíchu.

„Kdo je tam?“

„Já! Yimot.“

„Kdo?“

„Yimot. Vzpomínáte si na mne, že ano?“

„Yimot, ano.“ Vyčouhlý, nemotorný student astronomie z nějaké

provincie, kde lišky dávají dobrou noc. Sheerin nyní uviděl chlapce,

napůl schovaného ve výklenku. Jeho tvář byla začerněná popelem a

sazemi a oblečení měl roztrhané, ale jinak vypadal, že je v pořádku.

Jak vylezl z výklenku, Sheerin viděl, že se pohyboval mnohem méně

komicky než obvykle, žádné trhavé pohyby, žádné divoké rozhazo-

vání rukama nebo škubání hlavou. Hrůza dělá s lidmi podivné věci,

řekl si Sheerin. „Byl jsi tady schovaný celou noc?“

„Pokusil jsem se utéct z budovy, když přišly Hvězdy, ale tady

jsem se zašprajcoval. Neviděl jste Fara, doktore Sheerine?“

„Tvého přítele? Ne. Neviděl jsem nikoho.“

„Chvíli jsme byli pohromadě. Ale pak, v té tlačenici – ti lidé byli

tak divocí…“ Yimot vyrobil zvláštní úsměv. „Myslel jsem, že vypálí

budovu. Ale pak se zapnulo protipožární zařízení.“ Ukázal na lidi z

města, kteří všichni leželi okolo. „Myslíte, že jsou všichni mrtví?“

„Někteří jsou jenom nepříčetní. Viděli Hvězdy.“

„Já taky, jenom na chvíli,“ řekl Yimot. „Jenom na chvíli.“

„Jak vypadaly?“ zeptal se Sheerin.

„Vy jste je neviděl, doktore? Nebo si na ně jenom nevzpomíná-

te?“

„Byl jsem v suterénu. Příjemném a útulném.“

Yimot natáhl dlouhý krk, jako kdyby na stropě chodby ještě záři-

ly Hvězdy. „Byly – budily obdiv a strach,“ zašeptal. „Vím, že vám to

nic neříká, ale můžu použít jenom slova. Viděl jsem je jenom dvě

sekundy, možná tři, a cítil jsem, jak se mi otáčí mysl, cítil jsem, jak

mi odlétá temeno, a tak jsem odvrátil pohled. Protože nejsem moc

statečný, doktore Sheerine.“

„Ne. Ani já.“

„Ale jsem rád, že jsem zažil tyhle dvě nebo tři sekundy. Hvězdy

jsou hodně děsivé, ale také velmi krásné. Alespoň pro astronoma.

Strana 207 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Vůbec nejsou jako ty hloupé špendlíkové hlavičky světla, které jsme,

Faro a já, vytvořili při našem praštěném pokusu. Víte, určitě jsme

přesně uprostřed jejich nesmírného nahloučení. Našich šest sluncí

máme natěsnáno ve skupině blízko nás – myslím, že některá jsou blíž

než jiná – a pak dál, pět nebo deset světelných let nebo víc, je celá

obrovská sféra Hvězd, které jsou slunci, tisíci slunci, obrovskou sfé-

rou sluncí, která nás úplně obklopuje, ale je pro nás obvykle nevidi-

telná, protože světlo našich sluncí stále svítí. Přesně tak, jak řekl Be-

enay. Víte, Beenay je báječný astronom. Jednoho dne bude větší než

doktor Athor. Vy jste Hvězdy neviděl vůbec?“

„Jenom na mžik,“ řekl trochu smutně Sheerin. „Pak jsem utekl a

schoval se. Podívej, chlapče, tohle místo musíme opustit společné.“

„Nejdřív bych se rád pokusil najít Fara.“

„Jestli je v pořádku, je venku. Jestli není, asi už pro něj nemůžeš

udělat nic.“

„Ale kdyby byl pod těmihle hromadami…“

„Ne,“ řekl Sheerin. „Mezi těmito lidmi se nemůžeš pohybovat.

Ještě jsou všichni ochromení, ale když je budeš provokovat, nikdo

nemůže předvídat, co udělají. Nejbezpečnější je odsud utéct. Já jsem

šel do Svatyně. Jestli jsi chytrý, půjdeš se mnou.“

„Ale Faro…“

„Dobrá,“ řekl Sheerin s povzdechem. „Podívejme se po Farovi.

Nebo Beenayovi nebo Athorovi nebo Theremonovi nebo ostatních.“

Ale bylo to beznadějné. Snad deset minut se prohrabávali hro-

madami mrtvých a bezvědomých a napůl bezvědomých lidí v chod-

bě; ale nikdo z nich nepatřil k lidem z Univerzity. Jejich tváře byly

otřesné, děsivě zdeformované strachem a šílenstvím. Někteří se zača-

li hýbat, když byli vyrušeni, objevila se jim pěna u úst a agresivně

vrčeli. Jeden se sápal po Sheerinově sekeře a Sheerin musel použít

topůrko, aby ho odehnal. Vystoupit na schody do horních pater bu-

dovy bylo vyloučené; schodiště bylo zablokováno těly a všude byla

spadaná omítka. Na podlaze se v loužích shromáždila voda plná špí-

ny a bláta. Ostrý, pronikavý zápach dýmu byl nesnesitelný.

„Máte pravdu,“ řekl Yimot nakonec. „Bude lepší, když půjde-

me.“

Strana 208 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Sheerin ukazoval cestu; rychle kráčel ven do slunečního světla.

Po právě minulých hodinách byl zlatý Onos nejvítanější podívanou

ve vesmíru, ačkoli psycholog shledal, že jeho oči nejsou po dlouhých

hodinách tmy zvyklé na takové množství jasného světla. Dlouhou

chvíli po tom, co se vynořil, stál a mrkal a čekal, až se mu oči při-

způsobí. Za chvíli se už mohl rozhlédnout a zalapal po dechu nad

podívanou, která se mu naskytla.

„Jak hrozné,“ mumlal Yimot.

Spousta těl. Šílenci bloudící v kruzích, zpívající si pro sebe. Vy-

pálené automobily po stranách silnice. Křoviny a stromy jakoby po-

detnuté monstrózní slepou silou. A dál na obzoru příšerný závoj hně-

dého dýmu, rozprostřeného nad věžemi Saro City.

Chaos, chaos, chaos.

„Tak takhle vypadá konec světa,“ řekl tiše Sheerin. „A tady jsme

my, ty a já. Přeživší.“ Hořce se usmál. „Jaký my jsme pár. Já nosím

okolo pasu sto liber navíc a tobě nejméně sto liber chybí. Ale přesto

jsme tady. Doufám, že Theremon to přežil. Jestli to měl někdo přežít,

tak by to měl být on. Ale na tebe nebo na mne bych si nevsadil. –

Svatyně je na půli cesty mezi Saro City a Observatoří. Musíme ujít

asi půl hodiny nebo tak nějak, jestli se nechceme dostat do problémů.

Tady, vezmi si to.“

Sebral tlustý šedý klacek, který ležel pod jedním z padlých vý-

tržníků, a hodil ho Yimotovi, který ho nemotorně chytil a zíral na

něj, jako by neměl ani ponětí, co by to mohlo být.

„Co s tím budu dělat?“ zeptal se nakonec.

Sheerin řekl: „Předpokládám, že s ním udeříš do lebky kohoko-

liv, kdo by nás obtěžoval. Stejně jako já předpokládám, že bych pou-

žil tuto sekeru, kdybych se musel bránit. A když to bude nutné, tak ji

také použiji. Kolem nás je nový svět, Yimote. Pojďme. A jak půjde-

me, vezmi rozum do hrsti.“

30

Nad světem byla ještě Tma, Hvězdy ještě zaplavovaly Kalgaš

ďábelskými proudy svého světla, když Siferra 89 vyklopýtala ze zni-

Strana 209 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

čené budovy Observatoře. Ale na jižním obzoru se objevila slabá

růžová záře úsvitu, první slibné znamení, že na nebesa by se mohla

vracet slunce.

Stála na trávníku před Observatoří, široce rozkročená, hlavu svě-

šenou, zhluboka nabírala dech do plic.

Mysl měla ochromenou.

Neměla ani ponětí, kolik hodin minulo od doby, kdy se obloha

změnila v čerň a Hvězdy vpadly do jejich pohledu jako fanfára mili-

ónů trubek. Celou dlouhou noc bloudila jako ve snách chodbami Ob-

servatoře, neschopná najít cestu ven; zápasila se šílenci, kteří se ko-

lem ní rojili ze všech stran. Byla ale příliš umíněná, než aby ji něco

odvedlo od jejího záměru. Jediná zbývající myšlenka v jejím mozku

byla přežít: odstrkávala ruce, které se na ni sápaly, odrážela údery

ranami holí, kterou vytrhla muži, jenž upadl; vyhýbala se řvoucím,

divokým vlnám šílenců, kteří pobíhali ruku v ruce ve skupinách po

šesti nebo osmi po chodbách a rozdupávali vše, co jim stálo v cestě.

Připadalo jí, že se po Observatoři potuluje milión lidí z města.

Všude, kam se otočila, viděla znetvořené tváře, vyvalené oči, zející

ústa, vyplazené jazyky, prsty zkřivené v nestvůrné pařáty.

Rozbíjeli všechno. Neměla ani ponětí, kde je Beenay nebo The-

remon. Matně si vzpomínala, že viděla Athora uprostřed deseti nebo

dvaceti řvoucích ničemů, nad nimiž vlála hustá hříva jeho bílých

vlasů – a pak viděla, jak upadl, smeten na podlahu a mimo pohled.

Potom si Siferra na nic nevzpomínala jasně. Po celé zatmění bě-

hala tam a zpátky, nahoru do jedné chodby a dolů do další, jako kry-

sa chycená v bludišti. Nikdy se důkladně neseznámila s plánem Ob-

servatoře, ale dostat se z budovy by pro ni obtížné nebylo – kdyby

byla příčetná. Nyní, s Hvězdami neoblomně zářícími z každého ok-

na, jí to připadalo, jako kdyby jí mozkem pronikal sekáček na led.

Nemohla myslet. Nemohla myslet. Jediné, co mohla dělat, bylo běhat

sem a tam, prodírat se poťouchlými, breptajícími blázny, razit si ces-

tu sevřenými tlupami běsnících cizích lidí, zoufale a neúspěšně a

marně hledajíc jeden z východů. A tak bloudila hodinu po hodině,

jakoby chycena do snu, který nikdy neskončí.

Teď, konečně, byla venku. Nevěděla, jak se sem dostala. Náhle

byly přímo před ní na konci chodby dveře, o kterých si byla jista, že

Strana 210 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

je předtím tisíckrát minula. Zatlačila, ony povolily a chladný závan

čerstvého vzduchu jí vproudil do tváře. Vypotácela se ven.

Město hořelo. V dáli viděla zuřivé plameny, zářící rudé skvrny

proti temnému pozadí oblohy.

Ze všech stran slyšela řev, vzlykot, divoký smích.

Pod ní, kousek cesty na svahu kopce, nějací lidé bezmyšlenkovi-

tě vyvraceli stromy – škubali větve, divoce cloumali kmeny, nezměr-

nou silou rvali uvolněné kořeny ze země. Nemohla pochopit, proč.

Snad ani jinak nemohli.

Na parkovišti Observatoře jiní šílenci převraceli auta. Siferra

uvažovala, které auto může být její. Nemohla si vzpomenout. Na nic

si nemohla vzpomenout. I vzpomenout si na své vlastní jméno bylo

obrovské úsilí.

„Siferra,“ řekla nahlas. „Siferra 89. Siferra 89.“

Líbilo se jí, jak to znělo. Bylo to pěkné jméno. Mohlo to být

jméno její maminky – nebo snad babičky. Skutečně si tím nebyla

jistá.

„Siferra 89,“ řekla znovu. „Jsem Siferra 89.“

Pokusila se vzpomenout si na svoji adresu. Nic. Změť nesmysl-

ných čísel.

„Podívej se na Hvězdy!“ zařvala nějaká žena, která proběhla ko-

lem ní. „Podívej se na Hvězdy a zemři!“

„Ne,“ odpověděla tiše Siferra. „Proč bych měla chtít zemřít?“

Ale přesto se na Hvězdy podívala. Nyní si na jejich vzhled téměř

zvykla. Byly jako zářivá světla – velmi zářivá – tak těsně u sebe na

nebeské klenbě, že to vypadalo, jako by splývaly, zformovaly se do

jednolité skvrny jasu, jako podivuhodný lesklý plášť, prostřený na

obloze. Když se na ně dívala déle než jednu nebo dvě sekundy, zdálo

se jí, že rozeznává jednotlivé světelné body, které jsou zářivější než

ty ostatní a pulzují prapodivnou energií. Ale mohla se na ně dívat

nejdéle pět nebo šest sekund; pak ji síla těchto pulzujících světel

přemohla, začala ji bolet kůže na hlavě, rozpálila se jí tvář a ona mu-

sela sklonit hlavu a mnout si prsty místo mezi očima, zanícené boda-

vou a škubavou bolestí.

Prošla parkovištěm, ignorujíc okolní třeštění, a přešla na druhou

stranu, kde vedla dlážděná cesta podél úbočí Hory pozorování. Z

Strana 211 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

jedné fungující části mozku vyhrabala informaci, že je to cesta od

Observatoře k hlavní části univerzitního areálu. Přímo před sebou

nyní Siferra uviděla některé z vyšších univerzitních budov.

Na některých střechách tančily plameny. Hořela zvonice a diva-

dlo a Posluchárny.

Musíš zachránit tabulky, řekl hlas v její mysli, ve kterém poznala

svůj vlastní.

Tabulky? Jaké tabulky?

Thombské tabulky.

Ach. Ano, jistě. Byla archeoložkou, že ano? Ano. Ano. A ar-

cheologové vykopávají starověké věci. Ona prováděla vykopávky na

nějakém vzdáleném místě. V Sagimotu? V Beklikanu? Nějak tak. A

našla tabulky, prehistorické texty. Starověké věci, archeologické vě-

ci. Velmi důležité věci. V místě nazývaném Thombo.

Jak se cítím? zeptala se sama sebe.

A přišla odpověď: Cítíš se bezvadně.

Usmála se. Minutu od minuty se cítila lépe. Léčí mne růžové

světlo úsvitu na obzoru, pomyslela si. Jitro přichází: slunce, Onos,

vstupuje na oblohu. Jak Onos vycházel, Hvězdy se stávaly méně jas-

nými, méně děsivými. Rychle slábly. Na jihu už byly utlumeny na-

růstající silou Onosu. Jen na opačném konci oblohy, kde ještě pano-

vala Tma a Hvězdy byly nahloučené jako rybky v tůni, zbývala část

intenzity jejich hrozivého jasu. Teď se mohla na oblohu dívat delší

dobu, aniž by v hlavě pocítila bolestivé tepání. A cítila se méně zma-

tená. Jasně si nyní vzpomínala, kde žije a kde pracuje a co dělala

včera večer.

Byla v Observatoři – s přáteli, astronomy, kteří předpověděli za-

tmění…

Zatmění…

Pochopila, co vlastně dělala. Čekala na zatmění. Na Tmu. Na

Hvězdy. Ano. Na Plameny, pomyslela si Siferra. Všechno se stalo

přesně podle plánu. Svět byl vypálený, tak jako byl vypálený mno-

hokrát předtím – zapálen ne rukama bohů, ne silou Hvězd, ale oby-

čejnými muži a ženami, šílenými z pohledu na Hvězdy, kteří podlehli

zoufalé panice, která je nutkala, aby získali obvyklé denní světlo ja-

kýmkoli způsobem, na jaký mohou přijít.

Strana 212 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Nicméně, navzdory chaosu zůstala klidná. Její poraněná mysl,

spíše zmatená než ochromená, byla neschopná plně reagovat na ka-

taklyzma, které Tma přinesla. Šla dál a dál, cestou do hlavního ná-

dvoří univerzitního areálu, míjela obrazy děsivé devastace a zkázy a

necítila žádný šok, žádnou lítost nad tím, co bylo ztraceno, žádný

strach z těžkých časů, které musí ležet vpředu. Ani část její mysli

nebyla dosud zpřístupněna takovým pocitům. Byla pouhým pozoro-

vatelem, klidným, nezaujatým. Věděla, že hořící budova vedle ní je

nová univerzitní knihovna, kterou pomáhala navrhovat. Ale pohled

na její zkázu v ní nevyvolal žádnou emoci. Mohla stejně dobře kráčet

nějakým dva tisíce let starým sídlištěm, jehož zánik byl definitivně

záležitostí historického záznamu. Nikdy by ji nenapadlo plakat pro

dva tisíce let staré rozvaliny. Nenapadlo ji plakat ani nyní, když se

všude kolem ní Univerzita propadala do plamenů.

Nyní stála uprostřed areálu. Vybavila si známou cestu. Některé

budovy byly v ohni, některé ne. Jako náměsíčník obešla zleva Admi-

nistrativu, zprava Tělocvičnu, opět zleva Matematiku a prokličkovala

kolem Geologie a Antropologie k jejímu vlastnímu hlavnímu stanu, k

Domu Archeologie. Přední vchod byl otevřený. Vstoupila.

Budova se zdála téměř nedotčená. Některé z výstavních vitrín ve

vestibulu byly rozbité, ale ne vypleněné, zdálo se, že je tam ještě

většina artefaktů. Dveře výtahu byly vytržené ze závěsů. Nástěnka v

blízkosti schodů ležela na podlaze. Jinak se zdálo, že je vše v pořád-

ku. Neslyšela žádné zvuky. Místo bylo prázdné.

Její pracovna byla v druhém patře. Cestou po schodech překroči-

la tělo starce. Leželo tváří nahoru na odpočívadle v prvním patře.

„Myslím, že tě znám,“ řekla Siferra. „Jak se jmenuješ?“ Neodpově-

děl. „Jsi mrtvý? Řekni: ano nebo ne?“ Oči měl otevřené, ale prázdné.

Siferra ho prstem dloubla do tváře. „Mudrin, to je tvé jméno. Nebo

bylo. No, stejně jsi byl moc starý.“ Pokrčila rameny a pokračovala v

chůzi.

Dveře do její pracovny byly odemčené. Uvnitř byl nějaký muž.

Také vypadal povědomě; ale tenhle člověk byl živý, krčil se proti

registratuře, podivně schoulený. Byl to statný, širokoplecí muž se

silnými předloktími a širokými, mohutnými lícními kostmi. Tvář se

mu leskla potem a oči mu horečnatě planuly.

Strana 213 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Siferro?Ty jsi tady?“

„Přišla jsem si pro tabulky,“ řekla mu. „Tabulky jsou velice dů-

ležité. Musí být zachráněny.“

Zdvihl se a zkoušel pár nejistých kroků k ní. „Tabulky? Tabulky

jsou pryč, Siferro! Ukradli je Apoštolové, vzpomínáš?“

„Pryč?“

„Ano, pryč. Jako tvá mysl. Ty jsi mimo, víš? Máš prázdnou tvář.

Za tvýma očima nic není. Vidím to. Ani nevíš, kdo jsem.“

„Ty jsi Balik,“ řekla, to jméno jí spontánně vyšlo ze rtů.

„Tak ty si vzpomínáš.“

„Balik. Ano. A Mudrin je na schodech. Mudrin je mrtvý, víš to?“

Balik pokrčil rameny. „Předpokládám to. Za chvilku budeme

všichni mrtví. Celý svět kolem nás se zbláznil. Ale proč se obtěžuji ti

to říkat? Ty jsi také blázen.“ Rty se mu chvěly. Ruce se mu třásly.

Podivně se uchechtl a sevřel čelisti, aby to potlačil. „Celou Tmu jsem

byl tady. Dlouho jsem Pracoval a když vypadla světla – můj Bože,

Hvězdy, Hvězdy. Podíval jsem se na ně jen na okamžik a pak jsem

zalezl pod stůl a zůstal tam přes celou tu věc.“ Přešel k oknu. „Ale

teď vyšel Onos. To nejhorší je pryč. – Hoří všechno kolem, Siferro?“

„Přišla jsem si pro tabulky,“ řekla znova.

„Jsou pryč.“ Hláskoval jí to slovo. „Rozumíš mi? Pryč. Nejsou

tady. Byly ukradeny.“

„Pak si vezmu mapy, které jsme vypracovali,“ řekla. „Musím

ochránit vědění.“

„Naprosto šílená, že ano? Kde jsi byla, v Observatoři? Měla's

dobrý výhled na Hvězdy, že?“ Znova se uchechtl a namířil si to šik-

mo napříč místností kolem ní. Siferra zkřivila tvář odporem. Cítila

teď pach jeho potu, ostrý a štiplavý a nepříjemný. Páchl, jako kdyby

se týden nekoupal. Vypadal, jako kdyby měsíc nespal. „Pojď sem,“

řekl, když od něj odstoupila. „Nechci ti ublížit.“

„Já chci mapy, Balíku.“

„Jistě. Dám ti mapy. A fotografie a všechno. Ale nejdřív ti dám

něco jiného. Pojď sem, Siferro.“

Natáhl k ní ruku a přitáhl ji k sobě. Cítila jeho ruce na ňadrech a

jeho drsnou tvář na svém obličeji. Jeho zápach byl nesnesitelný.

Strana 214 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Zdvihl se v ní vztek. Jak se odvážil se jí takhle dotknout. Prudce ho

odstrčila.

„Hej, tohle nedělej, Siferro! Pojď sem. Buď hodná. Po všem, co

víme, jsme na světě jen my dva. Ty a já, budeme žít v lese, lovit zví-

řátka a sbírat oříšky a bobule. Lovit a sbírat, ano, a později vynalez-

neme zemědělství.“ Usmíval se. Oči mu svítily podivným žlutým

světlem. Jeho kůže také vypadala žlutá. Znovu k ní natáhl ruku, hla-

dově, pootevřenou dlaní se zmocnil jejího prsu, druhou jí jel dolů po

zádech ke kříži. Znovu jí položil tvář ze strany na hrdlo a hlučně ji

očichával jako nějaké zvíře. Boky se mu zvedaly a narážely do ní

nechutným způsobem. Současně ji začal tlačit do rohu místnosti.

Náhle si Siferra vzpomněla na klacek, který našla během noci

někde v budově Observatoře. Ještě ho držela v ruce, volně spuštěný.

Rychle ho zvedla a tvrdě udeřila Balika do brady. Hlava mu ulétla

nahoru a dolů, zuby zcvakly.

Pustil ji a odpotácel se pár kroků. Oči se mu rozšířily překvape-

ním a bolestí. V místě, kam klacek dopadl, měl rozražené rty a z jed-

né strany úst mu proudila krev.

„Hej, ty kurvo! Ty mě chceš mlátit?“

„Ty ses' mne dotkl.“

„Zatraceně správně, dotkl jsem se tě! A za chvíli se tě dotknu

znovu.“ Třel si čelist. „Poslouchej, Siferro, pusť ten klacek a přestaň

se na mě dívat tímhle způsobem. Jsem tvůj přítel. Tvůj spojenec.

Svět se teď změnil v džungli a jsme tady jen my dva. Potřebujeme se

navzájem. Není bezpečné chtít být teď sama. Nemůžeš si dovolit to

riskovat.“

Znova šel k ní, ruce vztažené, prosil ji.

Opět ho uhodila.

Tentokrát se rozpřáhla pořádné a opět ho udeřila ze strany, přes

lícní kost. Bylo slyšet, jak klacek dopadl a Balik se pod silou úderu

zapotácel. S hlavou napůl odvrácenou, díval se na ni v naprostém

údivu a vrávoral. Ale ještě stál. Udeřila ho potřetí, přímo přes ucho,

švihla klackem ze vší síly v dlouhém oblouku. Pocítil, že ho Siferra

uhodila ještě jednou do téhož místa, a uvědomil si, že mu po obličeji

stéká krev. Oči se mu zavřely. S podivným měkkým zvukem, jako

Strana 215 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

když nafukovací balón vypouští vzduch, klesl do kouta proti zdi.

Hlava mu bezvládně padla na stranu.

„Už se mě nikdy nedotkneš tak jako předtím,“ řekla Siferra a

šťouchala do něj koncem klacku. Balik neodpověděl. Dokonce se ani

nepohnul.

Přestal ji zajímat.

Teď tabulky, pomyslela si a pociťovala báječný klid.

Ne. Tabulky byly pryč, řekl to Balik. Ukradeny. A teď si vzpo-

mněla: skutečně byly. Zmizely ještě před zatměním. Dobrá, pak tedy

mapy. Všechny tyhle skvělé mapy pořídili na vrchu Thombo. Ka-

menné zdi, popel v linii základů. Ty starověké požáry! Zrovna jako

požár, který v tuto chvíli pustoší Saro City.

Kde jsou?

Ach. Tady. V archívu map, kam patří.

Vešla dovnitř, popadla svazek pergamenového papíru, srolovala

ho a zastrčila pod paži. Nyní si vzpomněla na bezvědomého muže a

pohlédla na něj. Ale Balik se dosud nehýbal. Dokonce nevypadal, že

by se kdy mohl pohnout.

Ven ze dveří kanceláře, dolů po schodišti. Mudrin zůstal, kde byl

předtím, ležel nehybný a ztuhlý na odpočívadle. Siferra proběhla

kolem něj a pokračovala do přízemí.

Venku značně pokročilo ráno. Onos stejnoměrně stoupal a jas

Hvězd byl pryč. Vzduch se zdál svěžejší a čistší, ačkoli vánek stále

přinášel silný zápach dýmu. Dole u Matematiky viděla tlupu mužů.

Rozbíjeli okna. O chvilku později ji zachytili pohledem a chraplavě

na ni křičeli nesouvislá slova. Pár mužů se k ní rozběhlo.

V místech, kde ji Balik mačkal, ji bolela ňadra, rozhodně nechtě-

la, aby se jí dotýkaly nějaké další ruce. Otočila se, vběhla za Archeo-

logii, prorazila si cestu křovisky na druhou stranu, přeběhla napříč

trávník a zastavila se před hranatou budovou, ve které poznala Bota-

niku. Za ní kvetla malá botanická zahrada a ještě výš na úbočí kopce

bylo pokusné arboretum; leželo uprostřed zeleně obklopující univer-

zitní areál.

Ohlédla se zpět. Myslela si, že ji muži ještě pronásledují, ale ne-

byla si tím jista. Prosprintovala kolem Botaniky a snadno přeskočila

nízký plot botanické zahrady.

Strana 216 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Člověk se sekačkou na ni zamával. Měl na sobě šedozelený stej-

nokroj univerzitních zahradníků; systematicky ničil keře, přestřihával

se širokým pruhem středem zahrady. Za ním zůstávaly jen pahýlky.

Jak pracoval, tiše se pro sebe pochechtával.

Siferra prošla kolem něj. Odtud krátkým během do arboreta. Ješ-

tě ji pronásledují? Nechtěla ztrácet čas ohlížením. Jen běžet, běžet,

běžet, to byla její nejnaléhavější myšlenka. Její dlouhé, silné nohy ji

lehce nesly mezi řadami pečlivě vysázených stromů. Pohybovala se

stejnoměrnými dlouhými kroky. Byl to příjemný pocit, takhle běžet.

Běžet. Běžet.

Pak vběhla do divočejšího pásma arboreta, všechny ostružiníky a

hlohy tu rostly navzájem těsně propletené. Siferra se mezi ně bez

váhání vrhla; věděla, že tam by za ní nikdo nešel. Větve jí rozdíraly

tvář, trhaly oblečení. Jak si razila cestu hustým porostem, ztratila

svazek stočených map. Na druhé straně se vynořila bez nich.

Ať přijdou, pomyslela si. V každém případě na něco takového už

nepomyslí.

Ale teď by si měla odpočinout. Funěla, lapala po dechu, byla vy-

čerpaná. Přehoupla se přes potůček na hranicích arboreta a dopadla

na záhon chladivého zeleného mechu. Nikdo ji nesledoval. Byla sa-

ma.

Pohlédla skrz koruny stromů nahoru. Zlaté světlo Onosu zaplavi-

lo oblohu. Hvězdy nebyly vidět. Noc konečně skončila a noční můra

také.

Ne, pomyslela si. Noční můra právě začíná.

Převalovaly se přes ni vlny hrůzy a chtělo se jí zvracet. Podivné

znecitlivění, které drželo její mysl po celou noc, začalo opadávat. Po

hodinách duševního rozštěpení osobnosti opět rozuměla věcem ko-

lem sebe, skládala za sebou jednu událost za druhou a potom další a

další a porozuměla jejich smyslu. Myslela na univerzitní areál v rui-

nách a plameny nad vzdáleným městem. Šílenci všude kolem, chaos,

devastace.

Balik. Hrozný výraz jeho tváře, když se ji pokoušel osahávat. A

výraz úžasu, když ho udeřila.

Dnes jsem zabila člověka, pomyslela si Siferra s údivem a zdě-

šením. Já. Jak jsem mohla udělat takovou věc?

Strana 217 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Roztřásla se hrůzou. Děsivé vzpomínky ji pálily v mysli: dutý

zvuk úderu, když klacek dopadl, způsob, jakým Balik vrávoral, další

rány, krev, nepřirozený úhel jeho hlavy. Muž, se kterým rok a půl

pracovala, který trpělivě spolu s ní vykopával ruiny Beklimotu, padl

jako zvíře pod jejím smrtícím kyjem. A její naprostý klid, když u něj

později stála – její spokojenost, že mu zabránila v dalším otravování.

To bylo snad ze všeho nejpříšernější.

Pak si Siferra řekla, že to, co zabila, nebyl Balik, ale jen šílenec v

Balikově těle, divoký a slintající, když ji ohmatával a hladil. Ani ona

nebyla skutečná Siferra, když mávala klackem, ale přízračná Siferra,

zasněná a nepřítomná Siferra, náměsíčná vinou hrůz svítání.

Nicméně teď se jí příčetnost vrátila. Plně na ni dopadla tíha noč-

ních událostí. Nejen Balikova smrt – nepřipouštěla si pocit viny – ale

smrt celé civilizace.

V dáli, směrem od univerzitního areálu, slyšela hlasy. Hrubé,

zvířecí hlasy těch, jejichž rozum byl zničen Hvězdami a nikdy nebu-

de uzdraven. Pátrala po svém klacku. Ztratila ho při horečném letu

arboretem? Ne. Ne, tady je. Siferra ho uchopila a postavila se.

Les vypadal, jako by ji volal. Otočila se a utekla mezi chladivé

temné kmeny.

A běžela tak dlouho, dokud se úplně nevyčerpala.

Co jiného mohla dělat, než běžet? Běžet. Běžet.

31

Bylo pozdní odpoledne, třetí den od zatmění. Beenay kulhal ti-

chou silnicí, která vedla do Svatyně. Pohyboval se pomalu a opatrně,

rozhlížel se na všechny strany. Na obloze svítila tři slunce a Hvězdy

se nadlouho vrátily do jejich věkovité temnoty. Ale za tyto tři dny se

svět neodvolatelně změnil. A Beenay také.

Byl to úplně první den, kdy se mu navrátily duševní síly. O tom,

co dělal dva předchozí dny, neměl jasnou představu. Ztratil pojem

času, vědomí měl zamlžené. Čas mu dělily východy a západy Onosu

a ostatních sluncí bloudících sem a tam oblohou. Kdyby mu někdo

Strana 218 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

řekl, že od Katastrofy je to den čtvrtý, pátý, nebo šestý, Beenay by

nebyl schopen se přít.

Záda měl rozbolavělá, levá noha byla jedna modřina a na tváři

zaschly krvavé škrábance. Někde se poranil. Prudká bolest prvních

hodin nyní přešla v půl tuctu tupých bolestí na nejrůznějších místech

jeho těla.

Co se stalo? Kde byl?

Vzpomínal si na boj v Observatoři. Přál si, aby na něj mohl za-

pomenout. Vyjící, řvoucí tlupa bláznů z města prorazila dveře – byla

s nimi hrstka Apoštolů v kápích – ale hlavně to byli jen obyčejní lidé,

snad dobří, prostí, nudní lidé, kteří strávili celý život vykonáváním

normálních, prostých, nudných věcí, které udržovaly civilizaci v cho-

du. Teď se náhle chod civilizace zastavil a všichni tito příjemní, oby-

čejní lidé se proměnili mžiknutím oka v zuřivé bestie.

Ta chvíle, kdy vpadli dovnitř – jak byla děsivá! Rozbíjeli kame-

ry, které právě natáčely neocenitelné údaje o zatmění, vyrvali tubus

velkého solarskopu ze střechy Observatoře, zvedali terminály počíta-

čů vysoko nad hlavy a roztloukali je o podlahu.

A Athor mezi nimi jako polobůh, nařizoval jim, aby odešli… !

Stejně mohl rozkazovat mořskému vlnobití, aby ustalo.

Beenay si vzpomínal, jak Athora zapřísahal, aby s ním odešel,

aby utekl, že ještě mají šanci. „Nech mě být, mladíku!“ řval Athor;

nevypadal, že by Beenaye poznával. „Podejte mi ruku, pane!“ A pak

Beenay pochopil, co dřív neviděl: že se Athor zbláznil a že částečka

Athorovy mysli, která byla ještě schopná racionálně fungovat, dych-

tila po smrti. Athora opustila všechna touha přežít – vstoupit do

strašlivého nového světa postsoumračného barbarství. To bylo ze

všeho nejtragičtější, pomyslel si Beenay: destrukce Athorovy touhy

žít. Velký astronom beznadějně kapituloval tváří v tvář umírající

civilizaci.

A pak – útěk z Observatoře. To byla poslední věc, na kterou si s

určitým stupněm jistoty vzpomínal: ohlédl se do hlavní haly Ob-

servatoře, kde Athor zmizel pod masou výtržníků, pak se otočil, vbě-

hl do bočních dveří, seběhl po požárním schodišti ven na parkoviště.

Kde na něj čekaly Hvězdy v jejich celém strašlivém majestátu.

Strana 219 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Beenay si opožděně uvědomil, že setrvával ve vznešené nevě-

domosti nebo sebedůvěře hraničící s domýšlivostí. Naprosto podcenil

jejich sílu. V Observatoři, ve chvíli, kdy se objevily, byl příliš zauja-

tý svou prací, než aby jej jejich síla ranila: zaznamenal je jenom jako

pozoruhodnou událost, kterou podrobně zkoumal, když měl volnou

chvilku, a pak se zabýval prací, kterou dělal předtím. Ale tady venku,

pod nemilosrdnou klenbou otevřené oblohy, ho Hvězdy zasáhly pl-

nou silou.

Pohled na ně jej omráčil. Nesmiřitelné chladné světlo tisíců slun-

cí na něj zaútočilo a srazilo ho na kolena. Lezl po zemi, dusil se stra-

chem, ztěžka nabíral dech. Ruce se mu horečně třásly, srdce mu buši-

lo, proudy potu mu stékaly po hořící tváři. Útržek touhy po vědec-

kém poznání ho přiměl, aby otočil obličej k tomu ohromnému jasu

nahoře, takže mohl zkoumat a analyzovat a zaznamenávat, ale po

sekundě nebo dvou musel sklopit oči.

Vzpomněl si na víc: na zápas o pohled na Hvězdy, na svůj ne-

zdar, na svou porážku.

Potom se všechno zamlžilo. Odhadoval, že den nebo dva bloudil

po lese. Hlasy v dálce, kdákavý smích, skřípavý disonantní zpěv.

Praskot požáru na obzoru; hořký pach dýmu v celém okolí. Klekl si a

ponořil obličej do potoka, chladná tekoucí voda mu proudila po tváři.

Obklopila ho smečka zvířátek – žádné nebylo divoké; Beenay pozdě-

ji předpokládal, že to byla domácí zvířátka, která uprchla – a štěkala

na něj, jako kdyby ho chtěla roztrhat.

Obíral hrozny vína. Lezl na stromy a trhal měkké zlaté ovoce.

Občas se strašlivým žuchnutím spadl. Dlouhé hodiny ležel v bolesti,

než vstal a pohyboval se dál.

V nejhlubší a nejtmavší časti lesa narazil na divokou bitku – rány

pěstmi, lokty pod žebry, zuřivé kopance; pak začaly létat kameny,

někdo ječel jako zvíře, lidské tváře se natlačily těsně k jeho vlastní,

oči rudé jako plameny. Nelítostný zápas mezi dvěma bojovníky; pře-

valovali se a kutáleli – spojení ve sveřepém objetí, sraženi v jediném

rozhodujícím pohybu…

Hodiny. Dny. Horečné mrákoty.

Strana 220 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Pak, třetího dne ráno, si nakonec vzpomněl, kdo je a co se stalo.

Přemýšlel o své ženě, Raisstě. Uvědomil si, že jí slíbil, že za ní přijde

do Svatyně, až skončí se svou prací v Observatoři.

Svatyně – kde jenom je?

Beenayova mysl už byla dostatečně zhojená, aby si ujasnil, že

úkryt, který si pro sebe zřídili lidé z Univerzity, je na půli cesty mezi

univerzitním areálem a Saro City, v otevřené, venkovské oblasti zvl-

něných plání a travnatých luk. Byl zde starý urychlovač částic z od-

dělení Fyziky, opuštěný před pár lety, když vybudovali nové vý-

zkumné centrum v Sarských Výšinách. Nebylo obtížné připravit roz-

lehlé betonové místnosti a Zbavit je pro krátký pobyt několika stovek

lidí, a protože z bezpečnostních důvodů byl urychlovač zabezpečen

proti snadnému přístupu, nebylo problémem zabezpečit ho i proti

jakémukoli vpádu lidí z města, kteří by mohli během zatmění pod

vlivem šílenství zaútočit.

Ale prvním úkolem je najít Svatyni. Beenay ovšem musel nejdří-

ve zjistit, kde je on. On přece nazdařbůh bloudil v ponurém otupěni

alespoň dva dni, možná víc. Mohl být kdekoli.

V časných ranních hodinách cestu z lesa našel, téměř náhodou,

když neočekávaně vkročil do něčeho, co kdysi bylo úhledně naplá-

novanou vilovou čtvrtí. Nyní byla pustá a v děsivém nepořádku, s

auty nahromaděnými na ulicích, kde je jejich vlastníci opustili, když

už nemohli dál řídit. Semtam ležela na chodnících těla pokrytá čer-

nými roji much. Nikde ani jediná známka života.

Většinu rána strávil plahočením po předměstské výpadovce le-

mované potemnělými, opuštěnými domy, aniž by poznal jediný zná-

mý orientační bod. V poledne, když na obloze vyšly Trey a Patra,

vstoupil otevřenými dveřmi do jednoho domu, aby pro sebe našel k

jídlu cokoli, co by nebylo ještě zkažené. Z kuchyňského kohoutku

voda netekla; ale ve sklepě našel uskladněné láhve s vodou a vypil jí

tolik, co snesl. Ve zbytku se umyl.

Potom pokračoval silnicí, která se klikatila na konec slepé ulice

mezi prostornými, impozantními obydlími. Všechna byla vypálena

až na kostru. Z nejhořejšího domu nezbylo vůbec nic, jen nádvoří na

úbočí kopce, zdobené růžovými a modrými dlaždicemi, nepochybně

hezkými, ale nyní bylo vše pokryté tlustými kusy popadaných trosek

Strana 221 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

z vpředu probleskujícího průčelí. S obtížemi si proklestil ruinami

cestu a pohlédl do údolí pod ním.

Vzduch byl velmi klidný. Nikde žádná letadla, žádné zvuky do-

pravního ruchu, ze všech stran přicházelo jen podivné ticho.

Náhle Beenay věděl, kde je, a všechno se vrátilo na své místo.

Po levici viděl Univerzitu, pěkný chumel cihlových budov, mno-

ho jich bylo nyní postříkáno načernalými skvrnami a některé vypada-

ly, že jsou úplně zničené. Za nimi, na vysokém útesu, byla Observa-

toř. Beenay na ni rychle pohlédl a hned se odvrátil, rád, že na tuto

vzdálenost nemůže moc jasně určit její stav.

Daleko napravo bylo Saro City, jiskřící v sluneční záři. Jeho

očím se zdálo téměř nedotčené. Ale věděl, že kdyby měl triedr, jistě

by uviděl rozbitá okna, spadlé budovy, ještě žhavé uhlíky, zdvíhající

se chomáčky dýmu; jizvy po požáru, který vzplál za Příchodu Tmy.

Rovnou před ním, mezi městem a univerzitním areálem, byl les,

ve kterém bloudil v době svého deliria. Svatyně byla právě na druhé

straně; její vchod musel včera, nebo tak nějak, minout o pár stovek

yardů, úplně nevědomky.

Pomyšlení na to, že by měl opět procházet lesem, se mu neza-

mlouvalo. Jistě byl ještě plný šílenců, zabijáků, uprchlých a zdivoče-

lých domácích zvířat, a vůbec všeho, co mohlo působit nesnáze. Ale

ze svého výhodného postavení na vrcholku kopce viděl silnici, která

protínala les, a vzorce ulic, které vedly k silnici. Drž se dlážděných

cest, řekl si, a budeš v pořádku.

A také byl. Onos planul ještě na obloze, když došel na konec les-

ní výpadovky a nasměroval si to venkovskou silničkou, o které vě-

děl, že vede do Svatyně. Odpolední stíny se začaly malounko prodlu-

žovat, když přišel k vnějšímu vchodu. Hned za ním, jak Beenay vě-

děl, půjde dolů dlouhou nedlážděnou cestou, která ho přivede ke

druhému vchodu, a odtud kolem skupiny přístavků k vlastnímu za-

maskovanému vstupu do Svatyně.

Vnější vchod, vysoká mříž z kovového pletiva, se otevřel, když

se ho dotkl. Bylo to neočekávané a zlověstné znamení. Řádil dav

také zde?

Strana 222 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Ale zpustošené nebylo nic. Všechno bylo, jak mělo být, s výjim-

kou, že byl vchod otevřený. Zmaten vešel a vydal se dolů po nevy-

dlážděné cestě.

Alespoň vnitřní vchod byl zavřený.

„Jsem Beenay 25,“ řekl a udal své univerzitní identifikační číslo.

Sekundy míjely a prodlužovaly se v minuty a nic se nedělo. Zelené

oko kamery vypadalo, že pracuje – viděl, jak objektiv přejíždí ze

strany na stranu – ale snad počítače, které ho ovládaly, neměly ener-

gii nebo byly úplně zničené. Čekal. Čekal dál. „Jsem Beenay 25,“

řekl nakonec znovu a podruhé řekl i svoje číslo. „Jsem oprávněn

vstoupit.“ Pak si vzpomněl, že samo jméno a číslo nestačí: musel říci

také heslo.

Ale jaké? Jeho duši zaplavila panika. Nemohl si vzpomenout.

Jak absurdní, nakonec sem našel cestu a pak kvůli vlastní hlouposti

ztroskotá Před vchodem!

Heslo – heslo…

Mělo to co dělat s katastrofou. „Zatmění?“ Ne, to ne. Mučil svůj

bolavý mozek. „Kalgaš Dva? „To nevypadá správně. „Dovim?“

„Onos?“ „Hvězdy?“

To bylo blíž

Pak ho to napadlo.

„Příchod noci,“ řekl triumfálně.

Stále se nic nedělo, dlouhou chvíli vůbec nic.

Ale pak, jak se mu zdálo, o tisíc let později, se vchod otevřel a

vpustil ho.

Prokličkoval kolem přístavků a stál proti oválným kovovým dve-

řím vlastní Svatyně. Stály vůči zemi v úhlu čtyřiceti pěti stupňů. Stu-

dovalo ho další zelené oko. Měl by se identifikovat? Patrně měl.

„Jsem Beenay 25,“ řekl a připravil se na další dlouhé čekání.

Ale dveře se začaly okamžitě zasouvat. Zíral do vybetonovaného

vestibulu Svatyně.

Stěží deset yardů od něj čekala Raissta 717.

„Beenayi!“ vykřikla a chvátala k němu. „Ach, Beenayi, Bee-

nayi…“

Nikdy od jejich svatby před dvěma lety nebyli od sebe odloučeni

více než osmnáct hodin. Teď byli od sebe dny. Přitáhl si její štíhlou

Strana 223 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

postavu k sobě a pevně ji objal, a trvalo to hodnou chvíli, než ji pus-

til.

Pak si uvědomil, že ještě stojí v otevřených dveřích Svatyně.

„Nepůjdeme dovnitř a nezamkneme za sebou dveře?“ zeptal se.

„Co když jsem byl sledován? Nemyslím, že ano, ale…“

„Na tom nezáleží. Tady už nikdo není.“

„Cože?“

„Včera všichni odjeli,“ řekla. „Hned jak vyšel Onos. Chtěli,

abych také jela s nimi, ale řekla jsem, že na tebe počkám, a čekala

jsem.“

Nechápavě na ni zíral.

Teď viděl, jak unaveně a ztrhaně vypadá, jak vyčerpaně a zoufa-

le. Dříve lesklé vlasy jí visely v neupravených pramenech a její tvář

byla bledá, nenalíčená. Oči měla zarudlé a oteklé. Vypadala starší o

pět nebo deset let.

„Raissto, jak dlouhá doba uplynula od zatmění?“

„Tohle je třetí den.“

„Tři dni. To je víceméně tolik, kolik jsem si myslel.“ Hlas mu

zněl podivně. Hleděl za ní, do opuštěné Svatyně. Holá podzemní

místnost se táhla dál a dál, osvětlená řadou žárovek na stropě. Nevi-

děl nic, jako kdyby se jeho oči s nimi spojily. To neočekával, vůbec

ne. Plán byl takový, že všichni zůstanou ukrytí, dokud nebude bez-

pečné vyjít ven. S údivem řekl: „Kam odjeli?“

„Do Amganda,“ řekla Raissta.

„Do Amgandského národního parku? Ale to je stovky mil odtud.

Zbláznili se, vyjít z úkrytu hned druhý den a pochodovat přes půlku

země na nějaké místo? Nevíš, co tam budou dělat, Raissto?“

Amgandský park byla přírodní rezervace daleko na jihu, místo,

kde se toulala divoká zvířata, kde bylo přísně chráněno původní rost-

linstvo provincie. Beenay tam jednou jako chlapec byl se svým ot-

cem. Byla to téměř ryzí divočina jen s pár turistickými cestami.

Řekla: „Mysleli si, že bude bezpečnější jet tam.“

„Bezpečnější?“

„Shodli se, že všichni, kdo jsou ještě příčetní, by se měli sejít v

Amgandu. Zdá se, že se tam sbíhají tisíce lidí ze všech stran. Nejvíc

z ostatních univerzit. A pár lidí z vlády.“

Strana 224 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Skvěle. Celá horda profesorů a politiků šlape po parku. Když je

všechno zničené, proč bychom neměli zničit i poslední kousek nedo-

tčeného území?“

„To není důležité, Beenayi. Důležité je, že Amgandský park je v

rukou příčetných lidí, že je enklávou civilizace uprostřed všeobecné-

ho šílenství. Věděli o nás a požádali, abychom se k nim připojili.

Hlasovali jsme a výsledek byl dvě ku jedné pro odchod.“

„Dvě ku jedné,“ řekl temně Beenay. „I když lidé tady neviděli

Hvězdy, chovají se jako blázni! Představa života ve Svatyni vzhle-

dem k tři sta mil dlouhé procházce – nebo je to pět set? – celým tím

chaosem, který je venku. Proč nepočkali měsíc nebo šest měsíců ne-

bo tak nějak? Měli dost jídla a vody, aby tu vydrželi alespoň rok.“

„Říkali jsme totéž,“ odpověděla Raissta. „Ale lidé z Amganda

nám říkali, že správný čas k odchodu je teď. Kdybychom čekali pár

týdnů, toulavé bandy lidí venku by byly sjednocené v organizované

armády pod vedením místních vojenských velitelů a když bychom

vyšli, museli bychom s nimi vyjednávat. A kdybychom počkali ještě

déle, Apoštolové Plamene by pravděpodobně ustavili novou diktatu-

ru, s vlastní policií a armádou, a ve chvíli, kdy bychom vykročili ze

Svatyně, by nás zatkli. Teď a nebo nikdy, tvrdili lidé z Amganda. Je

lepší bojovat s rozptýlenými napůl nepříčetnými osamělými bandity

než s organizovanými armádami. Tak jsme se rozhodli jít.“

„Všichni kromě tebe.“

„Chtěla jsem na tebe počkat.“

Vzal ji za ruku. „Jak jsi mohla vědět, že přijdu?“

„Řekl jsi, že přijdeš. Jakmile dokončíš fotografování zatmění.

Téměř jsi své sliby dodržel, Beenayi.“

„Ano,“ řekl Beenay slabým hlasem.

Dosud se nevzpamatoval ze šoku, že našel Svatyni prázdnou.

Doufal, že si tady odpočine, že vyléčí své rozbolavěné tělo, že do-

končí uzdravení své Hvězdami otřesené mysli. Co předpokládali, že

budou teď dělat, snad správce, jen sami dva v téhle rozlehlé betonové

hrobce? Nebo že se pokusí úplně sami dojít do Amganda? Rozhod-

nutí opustit Svatyni byl bláznivý nesmysl, domníval se Beenay –

předpokládejme, že společný odchod všech do Amganda měl vůbec

nějaký smysl, a pak tedy bylo snad opravdu lepší vydat se na cestu

Strana 225 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

teď, dokud byl venkov v tak velkém zmatku, než čekat na nová poli-

tická seskupení ať Apoštolů nebo soukromých regionálních pirátů.

Obě skupiny mohly zcela znemožnit cestu mezi oblastmi. Ale on

čekal, že tu najde přátele – že zapadne do společenství známých lidí,

než se vzpamatuje ze šoku minulých dvou dní. Sklesle řekl:

„Měli jste opravdu ponětí o tom, co se děje venku, Raissto?“

„Dostávali jsme zprávy komunikátorem, dokud nebylo vedení

přerušeno. Zřejmě bylo téměř celé město zničeno ohněm a Univerzi-

ta byla také těžce poškozena – je to pravda, že?“

Beenay přikývl. „Pokud vím, je. Opustil jsem Observatoř hned,

jak do ní vtrhl dav. Athor byl zabit, tím jsem si docela jistý. Všechna

zařízení byla zničena – všechna naše pozorování zatmění také…“

„Ach, Beenayi, je mi to tak líto.“

„Dokázal jsem utéct bočním východem. Ve chvíli, kdy jsem vy-

šel, udeřily na mne Hvězdy jako tuna cihel. Dvě tuny. Neumíš si

představit, jaké to bylo, Raissto. Jsem rád, že si to nemůžeš předsta-

vit. Dva dni jsem byl mimo, toulal se v lese. Neexistují zákony. Kaž-

dý si je dělá sám. Kdokoli mě mohl ve rvačce zabít. Domácí zvířata

pobíhají zdivočelá – musela se také zbláznit z Hvězd – a jsou nebez-

pečná.“

„Beenayi, Beenayi…“

„Všechny domy jsou vypálené. Dnes ráno jsem prošel luxusní

čtvrtí na kopci jižně od lesa – Onosovým výběžkem, pamatuješ si

ho? – a byl neuvěřitelně zničený. Neviděl jsem tam ani živou duši.

Převrácená auta, těla na ulicích, domy v ruinách – můj Bože, Raissto,

to byla noc šílenství! A šílenství ještě trvá!“

„Vypadáš, že jsi v pořádku,“ řekla. „Otřesený, ale ne…“

„Blázen? Ale byl jsem. Od chvíle, kdy jsem poprvé vyšel pod

Hvězdy až do dneška, kdy jsem se probudil. Pak se mi nakonec zača-

ly myšlenky v hlavě skládat. Ale myslím, že hodně lidí je na tom hůř.

Lidé, kteří neměli nejmenší stupeň duševní přípravy, lidé, kteří se jen

dívali nahoru a – bum! – slunce byla pryč, svítily Hvězdy. Jak řekl

tvůj strýc Sheerin, znamená to celý rozsah reakcí, od krátkodobé

dezorientace po naprosté a trvalé šílenství.“

Raissta řekla tiše: „Během zatmění byl Sheerin s tebou v Ob-

servatoři, viď?“

Strana 226 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Ano.“

„A potom?“

„Nevím. Měl jsem práci s dohlížením na fotografování zatmění.

Nemám ani ponětí, co se s ním přihodilo. Nebyl nikde vidět, když

dav pronikl dovnitř.“

Raissta řekla se slabým úsměvem: „Snad se ve zmatku vytratil.

Strýček je – má někdy velmi rychlé nohy, když je v úzkých. Byla

bych hrozně nerada, kdyby se mu přihodilo něco zlého.“

„Raissto, něco zlého se přihodilo celému světu. Athor měl možná

správný názor: je lepší dovolit, aby se to přes tebe přehnalo a odneslo

tvé tělo. S takovým názorem ale nemůžeš zápasit s celosvětovým

chaosem a šílenstvím.“

„Tohle nesmíš říkat, Beenayi.“

„Ne. Ne, nesmím.“ Stoupl si za ni a lehce jí hladil ramena. Něžně

se přitulil k jejímu uchu. – „Raissto, co budeme dělat?“

„Myslím, že tuším,“ řekla.

Navzdory všemu se zasmál. „Myslel jsem potom.“

„Nechme starosti na potom,“ řekla mu.

32

Theremon nikdy nebyl venkovan. Uvažoval o sobě jako o obyva-

teli města se vším všudy. Tráva, stromy, čerstvý vzduch, volná oblo-

ha – opravdu na ně nedbal, a ani trochu ho nepřitahovaly. Po léta

svého života se pohyboval po neměnné trojúhelníkové dráze, která

pevně sledovala známou cestu městem, ohraničenou na jednom vr-

cholu jeho malým apartmá, na dalším kanceláří v Chroniclu a Šesti

slunci na třetím.

Teď najednou byl obyvatelem lesa.

Bylo to tak nezvyklé, že se mu to téměř líbilo.

To, co obyvatelé Saro City nazývali lesem, byl ve skutečnosti

značně velký zalesněný kraj, který začínal na jih od města a táhl se

tucet mil nebo ještě dál, stále na jih, k břehu řeky Seppitan. Kdysi byl

mnohem větší, obrovská divočina se táhla mohutným obloukem

střední částí provincie téměř k moři, ale velká část podlehla zeměděl-

Strana 227 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

ství, většina zbytku byla začleněna do předměstských vilových čtvrtí

a Univerzita také zabrala před nějakými padesáti lety pěkný kousek a

ten se stal novým univerzitním areálem. Univerzita nebyla ochotna

nechat se pohltit rozvojem města, a tak agitovala, aby to, co zbylo, se

stalo rezervací. A protože po mnoho let byla vláda v Saro City tako-

vá, že cokoli Univerzita chtěla, to obvykle dostala, byl poslední zby-

tek divočiny zachován. Bylo to místo, ve kterém teď Theremon začal

žít. První dva dny na tom byl velice špatně. Jeho mysl byla ještě na-

půl zamlžená následkem pohledu na Hvězdy a on si nedokázal zfor-

mulovat žádný jasný plán. Nejdůležitější věcí bylo pouze zůstat na-

živu.

Město určitě hořelo – všude byl dým a vzduch byl horký a plný

popele. Z vyvýšených míst dosud mohl vidět plameny, jak skáčou a

tančí po střechách – tak by samozřejmě nebyl příliš dobrý nápad po-

kusit se jít právě tam. Jakmile se chaos v jeho hlavě začal trochu vy-

jasňovat, jen pokračoval dolů z kopce, pryč od univerzitního areálu,

dokud nenašel východ z lesa.

Mnoho dalších udělalo prostě totéž. Někteří vypadali jako lidé z

Univerzity, další snad byli zbytky davu, který přišel zbořit Observa-

toř v noci zatmění, a zbytek, odhadoval Theremon, byli lidé z před-

městí, vyhnaní ze svých domovů, když všechno začalo hořet.

Všichni, jak brzy pochopil, byli alespoň tak duševně rozrušení,

jako byl on. Většina na tom byla mnohem hůř, někteří byli úplně

vyšinutí, naprosto neschopní se ovládat.

Nemohli vytvořit žádnou organizovanou tlupu. Hlavně to byli

samotáři. Pohybovali se po záhadných drahách svého mikrokosmu

mezi stromy, nebo to byly jen skupiny po dvou nebo po třech; nej-

větší skupinu, kterou Theremon viděl, tvořilo osm lidí, kteří podle

vzhledu a oblečení byli členové jedné rodiny.

Bylo děsivé potkávat se s opravdu šílenými lidmi: prázdné oči,

slintající ústa, pokleslé čelisti, ušpiněné oblečení.

Vlekli se lesními mokřinami jako chodící mrtvoly, mluvili sami

se sebou, zpívali, občas padali na ruce a na kolena, aby vyhrabali pár

drnů a žvýkali je. Byli všude. To místo je jako jeden obrovský azyl

šílenců, pomyslel si Theremon. Snad jím byl celý svět.

Strana 228 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Tento druh lidí, kteří byli nejvíc postiženi příchodem Hvězd, byl

úplně neškodný, alespoň vzhledem k ostatním. Byli příliš těžce vyši-

nuti na to, aby měli zájem páchat násilí a koordinace jejich pohybů

byla tak vážně narušená, že by ani nedokázali na někoho účinně zaú-

točit.

Ale byli tu další, kteří nebyli tak docela šílení – kdo se na ně po-

díval jen zběžně, tomu se mohli zdát téměř normální – ti představo-

vali velmi vážné nebezpečí.

Tihle, pochopil rychle Theremon, spadali do dvou kategorií.

První se skládala z lidí, kteří neměli žádné zlé úmysly, ale kteří byli

hystericky posedlí možností, že se Tma a Hvězdy mohou vrátit. To

byli paliči.

Pravděpodobně to byli lidé, kteří vedli před katastrofou spořáda-

né, usedlé životy – rodiny, pilní pracující, milí a příjemní sousedé.

Pokud byl Onos na obloze, byli naprosto klidní; ale ve chvíli, kdy

hlavní slunce začalo zapadat a blížil se večer, strach ze Tmy je pře-

mohl a oni se začali zoufale rozhlížet kolem sebe, co by zapálili. Ně-

co. Cokoli. Dvě nebo tři ostatní slunce mohla ještě být nad hlavou,

když Onos zapadl, ale světlo menších sluncí se nezdálo dost velkou

zárukou, aby je uklidnilo před šílenou hrůzou z Tmy, kterou tito lidé

cítili.

Tohle byli lidé, kteří vypálili své město. Kteří v zoufalství pálili

knihy, nábytek, střechy domů. Teď, vyhnáni do lesa zkázou města, se

ho pokoušeli také vypálit. Ale to byla těžší práce. Les byl hustě rost-

lý, bujný, jeho stromy se silnou kůrou byly dobře nasáklé vodou ne-

sčetných potoků, které vtékaly do široké řeky, plynoucí podél jeho

hranice. Narvané syrové větve neposkytovaly příliš uspokojivé pla-

meny. Pokud jde o vrstvu mrtvého dřeva a spadaného listí, které le-

želo na zemi, to bylo až moc nasáklé nedávnými dešti. Všechno, co

mohlo hořet, bylo rychle posbíráno a použito na táboráky; už druhé-

ho dne byla zásoba suchého dřeva velmi malá.

Paliči, zatím bržděni jak podmínkami v lese, tak vlastními zma-

tenými myšlenkami, měli až dosud malý úspěch. Ale přesto založili v

lese už několik pěkně velkých ohňů, které za pár hodin šťastně uhas-

ly, protože spotřebovaly ze svého okolí všechno palivo. Pár dnů ve-

Strana 229 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

der a suchého počasí a tihle lidé určitě vypálí celé místo, jako to už

udělali v Saro City.

Druhá skupina ne tak docela šílených lidí, potulujících se po lese,

Připadala Theremonovi nebezpečnější. Byli to lidé, kteří odhodili

veškeré společenské zábrany. Byli to zločinci, hrdlořezové, psycho-

pate, chuligáni, vraždící maniaci: lidé, kteří se pohybovali po tichých

lesních cestách jako obnažené čepele, kteří udeřili, kdykoli se jim

zlíbilo, brali si, co chtěli, zabíjeli kohokoli, kdo měl tu smůlu, že

vzbudil jejich nevoli.

Protože každý měl určitý vyšinutý výraz v očích, někdo jenom

únavu, další skleslost, jiný šílenství, nikdy jste si nemohli být jisti,

když jste na někoho narazili v lese, jak je nebezpečný. Neměli jste

možnost rychle rozeznat, zda osoba, která se k vám blíží, je jenom

rozrušená nebo ohromený blázen, a proto v podstatě neškodná, nebo

je to člověk, který je plný smrtelné zuřivosti a útočí na každého, ko-

ho potká, a nemá pro své činy důvod ani smysl.

Tak jste se rychle naučili být na pozoru před kýmkoli, kdo po-

skakoval a vykračoval si mezi stromy. Vůbec, kdokoli cizí mohl být

hrozbou. Mohli jste docela příjemně s někým hovořit, srovnávat

vzpomínky na zážitky během večera Tmy, když on se najednou mohl

urazit vaší náhodnou poznámkou nebo se rozhodl, že se mu líbí část

vašeho oblečení, nebo snad jenom pojal slepou iracionální averzi k

vaší tváři – a on se na vás s nesmyslnou divokostí a se zvířecím vy-

tím vrhl.

Někteří byli nepochybně především zločinci. Pohled na kolaps

společnosti kolem nich je zbavil všech zábran. Ale další, obával se

Theremon, mohli být celkem klidní lidé, než byl jejich svět zbořen

Hvězdami. Pak, náhle, z nich odpadly veškeré zábrany civilizované-

ho života. Zapomněli na zásady, které umožňují civilizovaný život.

Byli opět jako malé děti, naprosto asociální, a zabývali se jen vlast-

ními potřebami – ale měli sílu dospělých a sílu vůle hluboce duševně

narušených.

Když jste chtěli přežít, dala se dělat jediná věc. Museli jste se

vyhýbat těm, o nichž jste věděli, že jsou vražední šílenci, a všechny z

toho podezřívat. Modlili jste se, aby se navzájem všichni pozabíjeli

během prvních pár dní a ponechali svět menším dravcům.

Strana 230 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Theremon měl první dva dny tři střety se šílenci toho horšího

druhu. První, vysoký, štíhlý muž s podivným ďábelským úšklebkem,

hopsal po břehu potoka, který chtěl Theremon překročit,a vyžadoval,

aby novinář zaplatil mýtné, než půjde dál. „Tvoje boty, povídám.

Nebo co třeba náramkové hodinky?“

„A co třeba, kdybys mi uhnul z cesty?“ navrhl Theremon – a

z muže se rázem stal šílený zuřivec.

Popadl kyj, kterého si Theremon do této chvíle nevšiml, něco za-

řval a hnal se na něj. Nebyl čas na úhybný manévr: to nejlepší, co

mohl Theremon udělat, bylo sehnout se, když ho chtěl jeho protivník

děsivou silou švihnout kyjem po hlavě.

Slyšel kyj, který ho minul o vlásek, zasvištět. Narazil do stromu

přímo za ním. Úder byl veden tak strašlivou silou, že energie nárazu

se přenesla do ruky útočníka a ten vyjekl bolestí. Kyj mu vypadl z

ochromených prstů.

Theremon stál v okamžiku nad ním, chytil muže za poraněnou

ruku a nemilosrdně jí vší silou trhl. Muž zaúpěl a zhroutil se bolestí a

padl se sténáním na kolena. Theremon do něj kopal a strkal tak dlou-

ho, dokud neměl obličej v potoce a tam mu ho přidržel. Přidržel ho

pod vodou. Přidržel ho pod vodou.

Jak prosté by to bylo, přemýšlel Theremon v údivu, jen pokračo-

vat a držet mu obličej pod hladinou, dokud se neutopí.

Část jeho mysli ho k tomu opravdu přemlouvala. Chtěl tě zabít,

aniž o tom přemýšlel . Zbav se ho. Co budeš jinak dělat, jakmile ho

pustíš? Zápasit s ním znovu? Co když tě bude pronásledovat lesem,

aby si to s tebou vyřídil? Hned teď ho utop, Theremone. Utop ho.

Bylo to silné pokušení. Ale jen část Theremonovy mysli byla

ochotna přizpůsobit se nové světové morálce džungle. Zbývající část

rozumu se té myšlence vzpěčovala; nakonec pustil mužovu ruku a

ustoupil dozadu. Zvedl upuštěný kyj a čekal.

Protivníka stejně nyní všechna bojovnost opustila. Napůl uduše-

ný se zvedl z potoka, lapal po dechu, voda mu tekla z úst a nosu. Se-

dl si na břeh, chvěl se, kašlal a zápasil o dech. Mrzutě a hrozivě zíral

na Theremona, ale nepokusil se vstát a znovu zaútočit.

Theremon prošel kolem něj, přeskočil potok a rychle odklusal

hlouběji do lesa.

Strana 231 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Dosah toho, co téměř spáchal, na něj po příštích deset minut ještě

plně nedolehl. Pak se náhle zastavil, zalitý potem,a dostal divoký

záchvat zvracení, který jím lomcoval tak prudce, že trvalo dlouho,

než se mohl zvednout.

Později toho odpoledne zjistil, že ho toulky lesem zavedly k hra-

nici lesa. Když se podíval mezi stromy, uviděl silnici – úplně opuště-

nou – a na druhé straně cesty zříceniny vysoké cihlové budovy, stojí-

cí na rozlehlém náměstí.

Budovu poznal. Byl to Pantheon, katedrála všech bohů.

Moc z ní nezbylo. Kráčel přes cestu a nevěřícně na ni hleděl.

Vypadalo to, jako kdyby oheň vypukl v srdci budovy – co provedli,

použili na podpal lavice? – a přeskočil přes oltář vpravo na úzkou

věž a zapálil dřevěné trámy. Celá věž se svalila, pádem zbořila zdi.

Cihly byly poházené všude, po celém náměstí. Viděl lidská těla mezi

troskami.

Theremon nebyl nikdy obzvlášť věřící. Neznal nikoho, kdo by

byl. Jako každý jiný říkal slova jako „Můj Bože!“ nebo „Bohové!“

nebo „Velcí Bohové!“ když chtěl něco zdůraznit, ale myšlenka, že by

mohl skutečně být bůh nebo bohové nebo cokoli, co by potvrzovalo

nynější systém víry, byla jeho způsobu života irelevantní. Víra mu

připadala jako něco středověkého, starobylého a archaického. Sem

tam zašel do kostela podívat se na svatbu přítele – který byl nevěřící

jako on – ale nikdy nebyl v žádné posvátné budově z náboženských

důvodů od doby, kdy byl v deseti letech biřmován.

Přesto ho pohled na zničenou katedrálu hluboce dojal. Byl pří-

tomen jejímu vysvěcení, před tuctem let, kdy byl mladý reportér.

Věděl, kolik miliónů kreditů budova stála; obdivoval skvostná umě-

lecká díla, jimiž byla vyzdobena; byl pohnut úchvatnými tóny Ghis-

simalova Hymnu Bohům, které zvučely ve velké lodi. Dokonce on,

který nevěřil v posvátnost, se neubránil pocitu, že jestli je na Kalgaši

nějaké místo, kde se opravdu Bohové zdržují, je to zde.

A bohové dovolili, aby byla zničena budova, jako je tato! Boho-

vé seslali Hvězdy. Museli vědět, že v šílenství, které propukne, bude

zničen i jejich vlastní Pantheon!

Co to znamená? Svědčilo to o nepoznatelnosti a nevyzpytatel-

nosti bohů – předpokládáme-li, že existují?

Strana 232 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Theremon věděl, že nikdo už znova tuto katedrálu nepostaví. Nic

nebude, jako bylo.

„Pomoc,“ volal nějaký hlas.

Ten slabý zvuk přerušil Theremonovy úvahy. Rozhlédl se kolem.

„Tady nahoře. Tady.“

Nalevo. Ano. Theremon uviděl ve slunečním světle záblesk zla-

tavého ornátu. Člověk napůl pohřbený v rumišti u paty budovy –

patrně jeden z knězích, soudě podle honosného úboru. Přes hruď mu

ležel těžký trám. Gestikuloval, že je na konci sil.

Theremon se k němu vydal. Ale dřív než udělal tucet kroků, na

opačném konci zřícené budovy se objevila druhá postava, a utíkala,

aby ho předběhla: hubený hbitý mužík, který se zvířecí mrštností lezl

přes cihly k uvězněnému knězi.

Fajn, pomyslel si Theremon. Společně určitě zvládneme sundat z

něj ten trám. Ale ještě nějakých dvacet stop od kněze se zastavil,

ochromený hrůzou. Hbitý mužík dospěl ke knězi. Sehnul se k němu a

jediným rychlým pohybem malého nože proťal knězi hrdlo, tak při-

rozeně, jako kdyby otevíral obálku; a teď byl zaměstnán pilným od-

řezáváním šňůr, které přidržovaly knězův honosný ornát.

Zlobně pohlédl na Theremona. Oči měl ohnivé a hrůzné. „Můj,“

zavrčel jako zvíře z džungle. „Můj!“ A výhružně mával nožem. The-

remon se třásl. Dlouhou chvíli stál jako přimrazený na místě, paraly-

zovaný hrůzou a účinnou šikovností, s níž vrah svlékal mrtvé tělo.

Pak se smutně otočil a spěchal pryč, zpátky přes silnici do lesa. Ne-

mělo smysl pustit se jinam.

Toho večera, kdy Tano, Sitha a Dovim ozařovaly oblohu melan-

cholickým světlem, si Theremon dovolil pár hodin přerušovaného

spánku v hluboké houštině; ale znova a znova se probouzel s před-

stavou, že se k němu plíží nějaký šílenec s nožem, aby mu ukradl

boty. Byl vzhůru dlouho před východem Onosu. Když nakonec přišlo

ráno, připadalo mu téměř podivné, že je ještě naživu.

Okolo poledne se setkal se třetím z nově zrozených zabijáků.

Tentokrát šel přes travnatou louku ohraničenou z jedné strany řekou,

když zahlédl dva muže. Seděli ve stinném zákoutí za cestou a hráli

nějakou hru s kostkami.

Strana 233 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Vypadali klidně a docela mírumilovně. Ale jak Theremon přišel

blíž, zjistil, že je tento dojem zcela pochybný. V jediném okamžiku,

nepředstavitelně rychle, jeden z mužů popadl nůž na chleba, který

ležel na jeho plášti, a vrazil ho smrtící silou do hrudi druhého muže.

Pak se na Theremona usmál. „Podváděl mě. Víš, jaký to je. Čer-

tovsky tě to naštve. Já nemůžu vystát, když mě chce ňákej chlápek

podvést.“ Všechno mu připadalo normální. Zazubil se a zachřestil

kostkami. „Hele, chceš si zahrát?“

Theremon hleděl do šílených očí.

„Promiň,“ řekl tak nenucené, jak dovedl. „Hledám svou přítelky-

ni.“ Pokračoval v chůzi.

„Hele, můžeš ji najít pozdějc! Pojď sem a zahraj si!“

„Myslím, že ji vidím,“ volal Theremon, dal se do běhu, zrychlil a

utekl, aniž by se ohlédl.

Po tomhle setkání byl ještě obezřetnější než předtím. Našel kou-

tek ukrytý v místě, které vypadalo jako poměrně klidné a nerušené a

byla to vlastně mokřina. Postavil si pořádné hnízdečko pod vyčníva-

jícím převisem. Vedle rostly keře, které byly obtěžkány jedlými čer-

venými bobulemi, a když zatřásl stromem právě naproti úkrytu, za-

sypal ho oblými hnědými oříšky, které obsahovaly chutná tmavá

jádra. Zkoumal potůček, který mokřinou protékal a doufal, že v něm

žije něco jedlého, co může chytit; ale nebylo v něm nic s výjimkou

malých rybek. Pochopil, že i kdyby je chytil, musel by je jíst syrové,

protože nemá nic, co by použil jako palivo, a navíc ani možnost, jak

oheň rozdělat.

Živit se bobulemi a oříšky nebylo podle Theremonova vkusu, ale

na pár dní to musel snést. Objem pasu se mu už chvályhodně zmen-

šil: to byla jediná příjemná stránka celé katastrofy. Lepší je zůstat

ukrytý, dokud se situace neuklidní.

Byl si docela jistý, že by se situace mohla uklidnit. Dříve nebo

později se obecná příčetnost nutně vrátí. Nebo v to alespoň doufal.

Věděl, že sám ušel dlouhou cestu po vlastních stopách od předcho-

zích chvil zmatku, které v jeho mozku vyvolal pohled na Hvězdy.

Každý den, který uplynul, se cítil lépe, zdálo se mu, že si bude

vědět rady. Připadalo mu, že je téměř ten starý Theremon, snad ještě

trochu slabý, trochu nervózní, ale to se dalo očekávat. Alespoň se v

Strana 234 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

podstatě cítil duševně zdráv. Velmi správně pochopil, že byl během

Příchodu Tmy méně otřesený než většina lidí: že byl houževnatější,

tvrdohlavější, lépe schopný odolat strašlivému dopadu otřesných

zážitků. Ale možná se také ostatní začnou vzpamatovávat, i ti, kdo

byli zasaženi mnohem více než on, a mohlo být nebezpečné se vyno-

řit a podívat se, jestli něco nedává svět dohromady.

Věc, kterou teď uděláš, řekl si, je, že si lehneš a nenecháš se za-

bít jedním z těch psychopatů, kteří tady pobíhají. Ať se navzájem

pomlátí tak rychle, jak to půjde; pak se můžeš opatrně vyplížit ven

zjistit, co se děje. Nebyl to zvlášť odvážný plán. Ale vypadal rozum-

ně.

Uvažoval, co se stalo s ostatními, kteří s ním byli v době Tmy v

Observatoři. S Beenayem, se Sheerinem, s Athorem. Se Siferrou.

Zvlášť se Siferrou.

Čas od času Theremon přemýšlel, že se odváží po ní pátrat. Byla

to lákavá myšlenka. Během dlouhých hodin samoty spřádal zářivé

fantazie, ve kterých se s ní někde v lese sešel. Pak cestovali společně

tímto změněným a děsivým světem, tvořili spojenectví vzájemné

ochrany –

Samozřejmě ho od začátku přitahovala. Věděl, že bylo pro jejich

vztah nutné, aby ji neotravoval: byla tvrdohlavá a vypadala, že patři

mezi ženy, které jsou naprosto soběstačné, nepotřebují nic od mužů

ani od žen, když na to přijde. Tu a tam ji vmanévroval do situace, že

si s ním někam vyšla, ale účinně a s klidem ho po celý čas udržovala

v bezpečné vzdálenosti.

Theremon byl natolik zkušený v záležitostech lidských vztahů,

aby pochopil, že medové řeči neprolomí bariéry, které tak rozhodně

udržovala. Dlouho před tím poznal, že žádná žena, která za to stojí,

se nedá svést; dáváte jim tu možnost, ale nakonec necháváte na nich,

jestli se nechají svést. Pokud nebyly tak rozhodné, můžete změnit

jejich názor. Se Siferrou nabraly pro něj věci špatný směr už před

celým rokem. Divoce ho odmrštila – když začal svoji nemístnou po-

směšnou kampaň proti Athorovi a skupině z Observatoře.

Ke konci, před zatměním, správně vycítil, že ochabla, že se jí

vrací zájem o něj, snad navzdory sobě samé. Proč by ho jinak pozva-

la do Observatoře, i přes Athorovy rozhořčené zákazy, na večer za-

Strana 235 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

tmění? Po krátkou chvíli toho večera to skutečně vypadalo, že k sobě

našli cestu.

Ale pak přišla Tma, Hvězdy, dav, chaos. Pak bylo všechno vrže-

no do zmatku. Ale kdyby ji nějak mohl najít, teď…

Nám by se společně dobře pracovalo. Mohli bychom být senzač-

ní tým – tvrdohlavý, schopný, zaměřený na úspěšné přežití. Ať by se

civilizace vyvíjela jakkoli, my bychom v ní pro sebe nalezli správné

místo.

A jestli mezi nimi byla malá psychologická bariéra, byl si jist, že

by jí připadala nepodstatná. Je to zbrusu nový svět a musíte přijmout

nová stanoviska, když chcete přežít.

Ale jak by mohl najít Siferru? Pokud věděl, nefungovaly žádné

komunikační systémy. Byla jen jedním z miliónů lidí rozesetých na

obrovské ploše. Les teď snad obývalo mnoho tisíc lidí; neměl žádný

skutečný důvod předpokládat, že je v lese. Mohla být klidně padesát

mil odtud. Mohla být mrtvá. Hledat ji byl beznadějný úkol: bylo to

horší, než chtít hledat příslovečnou jehlu v kupce sena. Tahle kupka

byla pěkných pár okresů velká a jehla mohla být každou hodinu dál a

dál. Jen nejdivočejší náhodou mohl Siferru najít. Pokud ji ovšem už

nenašel někdo jiný.

Theremon stále více přemýšlel o své šanci najít ji, i když to vy-

padalo jako nemožný úkol. Ale za chvíli mu to začalo opravdu při-

padat snadné.

Snad byl stále vzrůstající optimismus výsledkem jeho nového

osamělého života. Nedělal nic jiného, než že každý den trávil hodiny

sezením u potoka a pozoroval rejdění rybek – a přemýšlel. A jak stá-

le dokola promýšlel všechny možnosti, měnilo se hledání Siferry od

nemožného K jenom nepravděpodobnému a od nepravděpodobného

k obtížnému a od obtížného k náročnému a od náročného k provedi-

telnému a od proveditelného k snadno uskutečnitelnému.

Všechno, co mohl dělat, řekl si, bylo vrátit se zpět do lesa a zís-

kat trochu pomoci od těch, kterým rozum sloužil. Říct jim, koho chce

najít, a jak vypadá. Připravoval si řeč. Využije část svých novinář-

ských dovedností. A použije svůj statut známé místní osobnosti.

„Jsem Theremon 762,“ mohl by říct. „Víš, z Chroniclu. Pomoz mi a

já ocením, když to za to bude stát. Chceš být v novinách? Chceš být

Strana 236 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

slavný? Můžu to zařídit. Nezáleží na tom, že noviny se teď nevydá-

vají. Dříve nebo později zas budou vycházet a já v nich budu a ty

najdeš svou tvář uprostřed první stránky. S tím můžeš počítat. Jen mi

pomoz najít tuhle ženu, kterou hledám, a…“

„Theremone?“

Známý hlas, vysoko posazený, radostný. Na okamžik se zastavil,

mžoural přivřenýma očima do záře poledního slunečního světla, kte-

ré se prodíralo mezi stromy. Rozhlédl se, aby našel majitele hlasu.

Chodil dvě hodiny a hledal lidi, kteří by byli ochotní se zastavit a

prohodit pár slov ve prospěch slavného Theremona 762 ze Saro City

Chroniclu. Ale až dosud našel dohromady jenom šest lidí. Dva vzali

nohy na ramena v okamžiku, kdy ho uviděli. Třetí zůstal sedět a tiše

prozpěvoval svým odřeným prstům na nohách. Další, přikrčený za

rozsochatým stromem, metodicky a s maniakální horlivostí brousil o

sebe dva kuchyňské nože. Zbývající dva na něj jenom civěli, když

jim říkal, co chce; jeden vypadal, že vůbec nerozumí, druhý vybuchl

smíchem divokým jako vichřice.

A teď se zdá, že někdo našel jeho.

„Theremone? Tady. Tady, Theremone. Tady jsem. Vidíš mne,

člověče? Tady!“

33

Theremon pohlédl vlevo do křoví s velkými trnitými deštníkovi-

tými listy. Nejdřív neviděl nic neobvyklého. Pak se listí rozhoupalo a

rozhrnulo a do zorného pole mu vstoupil buclatý, zakulacený muž.

„Sheerin,“ řekl užasle.

„No, nejsi na tom tak špatně, když jsi nezapomněl mé jméno.“

Psycholog zhubl a byl oblečen do značně neladného oděvu, do

montérek a roláku. V levé ruce se mu pohupovala sekera s otupeným

ostřím. To byl snad největší nesoulad – Sheerin se sekerou. Podiv-

nější by byl snad jen pohled na Sheerina s dvěma hlavami nebo s

dalším párem rukou.

„Jak se máš, Theremone? Velcí bohové, všechno máš potrhané a

na cáry a to ještě neuběhl ani týden! Ale předpokládám, že na tom

Strana 237 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

nejsem o moc lépe.“ Podíval se na sebe. „Viděl‘s mne někdy tak hu-

beného? Z diety z listí a bobulí se skutečně hubne, co?“

„Máš před sebou dlouhou cestu, než budu moct o tobě říct, že jsi

hubený,“ řekl Theremon. „Ale vypadáš štíhlejší. Jak jsi mě našel?“

„Tak, že jsem tě nehledal. To je jediná cesta, když se všechno

děje náhodou. Byl jsem ve Svatyni, ale nikdo tam nebyl. Teď jsem

na cestě na jih, do Amgandského parku. Jen jsem se coural cestou,

která vedla prostředkem lesa a tady jsem našel tebe.“ Psycholog udě-

lal pár kroků a sepjal ruce. „Pro všechny bohy, Theremone, je to ra-

dost vidět znovu přátelskou tvář! – Jsi přátelský, viď? Nejsi zabi-

ják?“

„Myslím, že nejsem.“

„Je tu víc bláznů na čtverečný yard, než jsem viděl za celý život;

a viděl jsem spoustu bláznů, to ti říkám.“ Sheerin potřásl hlavou a

povzdychl. „Bohové! Ani se mi nesnilo, že by to bylo takhle špatné.

Ani se vší mou profesionální zkušeností. Myslel jsem, že to bude

hodně zlé, ano, hodně zlé, ale ne takhle zlé.“

„Předpověděl jsi všeobecné šílenství,“ připomněl mu Theremon.

„Byl jsem u toho. Slyšel jsem tě to říkat. Předpovídal jsi naprosté

zhroucení civilizace.“

„Jedna věc je to předpovědět, a něco jiného je být přímo upro-

střed dění. Pro teoretika jako já, Theremone, je velice pokořující

shledat, že se abstraktní teorie mění v konkrétní realitu. Byl jsem tak

pohotový, tak bezstarostně lhostejný. ‚Zítra nebude na celém Kalgaši

stát jediné nedotčené město,‘ říkal jsem a byla to pro mě jen slova,

skutečně, jen naprosto abstraktní filozofické cvičení. ‚Zažijeme ko-

nec světa.‘ Ano. Ano.“ Sheerin se otřásl. „A všechno se stalo, přesně,

jak jsem řekl. Ale myslím, že jsem nevěřil vlastním strašným před-

povědím, dokud se všechno kolem mne nezačalo hroutit.“

„Hvězdy,“ řekl Theremon. „Nikdy jsi skutečně nepočítal s

Hvězdami. To byla skutečně strašná zkušenost. Tmě bychom možná

odolali, většina z nás, byli bychom jen trochu otřesení, trošku rozru-

šení. Ale Hvězdy – Hvězdy…“

„Jak zlé to pro tebe bylo?“

„Nejdřív dost. Teď je mi líp. A ty?“

Strana 238 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Já jsem to nejhorší přečkal v suterénu Observatoře. Celkově

jsem byl hrozně rozrušený. Když jsem příští den vyšel ven, celá Ob-

servatoř byla zničená. Nedovedeš si představit ten masakr všude ko-

lem.“

Theremon řekl: „Zatracený Folimun! Apoštolové…“

„Ano, přilévali olej do ohně. Ale požár vznikl v každém případě

náhodou.“

„A co lidé z Observatoře? Athor, Beenay, a zbytek? Siferra…“

„Nikoho z nich jsem neviděl. Ale nenašel jsem ani jejich těla, i

když jsem se rozhlížel okolo. Možná unikli. Jedinou osobou, kterou

jsem potkal, byl Yimot – vzpomínáš si na něj? Jeden ze studentů,

vysoký neohrabaný chlapec? Pár dní jsme putovali spolu, později –

pak byl zabit.“

„Zabit?“

„Děvčátkem, deset, jedenáct let starým. Nožem. Takové sladké

dítě. Přišla přímo k němu, usmála se a bez varování ho probodla. A

běžela pryč, a smála se.“

„Bohové!“

„Bohové nás neposlouchají, Theremone. Jestli vůbec jsou.“

„Myslím, že ne. – Kde jsi žil, Sheerine?“

Sherrinův pohled znejistěl. „Tady. Támhle. Nejdřív jsem se vrátil

do svého apartmá, ale celý komplex budov byl vypálený. Jako po

bombardování, vůbec nic se nezachránilo. První večer jsem spal pří-

mo uprostřed ruin. Yimot byl se mnou. Příští den jsme vyrazili do

Svatyně, ale z místa, kde jsme byli, jsme se tam nemohli dostat. Sil-

nice byla zablokovaná – všude hořelo. A kde už nehořelo, tam byly

hory trosek, které nešlo překročit. Vypadalo to jako ve válečné zóně.

Tak jsme se po svých stopách vrátili na jih do lesa, počítali jsme, že

obejdeme arboretum a pokusíme se dosáhnout Svatyně tímto způso-

bem. To bylo tehdy, když byl Yimot – zabit. Les se musí hemžit těmi

nejnarušenějšími.“

„Je to místo, kam šli všichni,“ řekl Theremon. „Zapálit les je těž-

ší než město. – Slyšel jsem tě říkat, že když jsi se dostal do Svatyně,

našel jsi ji opuštěnou?“

Strana 239 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Správně. Došel jsem tam včera odpoledne a byla dokořán.

Vnější vchod a také vnitřní vchod a dveře do Svatyně byly odemče-

né. Všichni odešli. Na průčelí byla připíchnutá zpráva od Beenaye.“

„Beenaye! Pak se dostal bezpečně do Svatyně!“

„Zřejmě ano,“ řekl Sheerin. „Předpokládám, že den nebo dva

přede mnou. Jeho zpráva říkala, že se všichni rozhodli evakuovat

Svatyni a směřují do Amgandského parku, kde se nějací lidé z již-

ních okresu pokouší založit prozatímní vládu. Když se dostal do Sva-

tyně, nebyl tam nikdo, než moje neteř Raissta, která na něj čekala.

Teď jdou také do Amganda. A já tam také půjdu. Víš, ve Svatyni

byla má přítelkyně Liliath. Předpokládám, že je na cestě do Amgan-

da s ostatními.“

„To zní praštěně,“ řekl Theremon. „Ve Svatyni byli bezpečnější,

než mohli být kdekoliv jinde. Proč se k čertu chtěli vydat do toho

šíleného chaosu a pokusit se pochodovat stovky mil do Amganda?“

„Nevím, ale museli k tomu mít dobrý důvod. V každém případě,

my dva také nemáme jinou volbu. Všichni, kdo jsou ještě příčetní, se

tam shromažďují. Můžeme tu ovšem zůstat a čekat na někoho, kdo

nás podřízne, stejně jako to udělalo to příšerné děvčátko Yimotovi –

nebo se můžeme chopit šance a pokusit se dorazit do Amganda. Tady

jsme dříve nebo později nevyhnutelně odsouzení k zániku. Když se

vydáme do Amganda, mohli bychom přežít.“

„Slyšel jsi něco o Sifeřře?“ zeptal se Theremon.

„Nic. Proč?“

„Rád bych ji našel.“

„Možná šla také do Amganda. Jestli se někde po cestě potkala s

Beenayem, jistě jí řekl, kam všichni šli, a…“

„Máš nějaký důvod pro to, že si myslíš, že se potkali?“

„To je jenom tušení.“

Theremon řekl: „Já tuším, že je ještě někde tady v okolí. Chci se

pokusit ji vypátrat.“

„Ale pravděpodobnost, že…“

„Našel jsi mne, že ano?“

„Čistě náhodou. Šance, že budeš schopen najít stejným způso-

bem ji…“

Strana 240 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Jsou celkem dobré, protože tomu chci věřit. V každém případě

se o to pokusím. Také doufám, že se později dostanu do Amganda.

Se Siferrou.“

Sheerin se na něj podivně podíval, ale neřekl nic.

Theremon se pousmál: „Myslíš si, že jsem blázen? No, možná

jsem.“

„Já to neřekl. Ale myslím, že riskuješ krk pro nic za nic. Tohle

místo se změnilo v prehistorickou džungli. Je to tu samý divoch a nic

nenaznačuje, že se to během pár dní zlepší, podle toho, co jsem viděl.

Pojď se mnou na jih, Theremone. Za dvě nebo tři hodiny jsme odtud

pryč a cesta do Amganda je právě…“

„Chci nejdřív najít Siferru,“ řekl umíněně Theremon.

„Zapomeň na ni.“

„Ani mě to nenapadne. Zůstanu tady a vypátrám ji.“

Sheerin pokrčil rameny. „Pak si tu zůstaň. Já odtud mizím. Viděl

jsem, jak ta dívenka podřízla Yimota, vzpomeň si, přímo před mýma

očima, ani ne dvě stě yardů odtud. Tohle místo je pro mě příliš ne-

bezpečné.“

„A úmysl podniknout tři nebo čtyři sta mil dlouhou túru není ne-

bezpečný?“

Psycholog pevně sevřel sekeru. „Dostanu se tam, když musím.“

Theremon se téměř neubránil smíchu. Sheerin byl tak mírný, že

pomyšlení, že se ohání sekerou, nebylo možné brát vážně.

Po chvíli řekl: „Hodně štěstí.“

„Skutečně hodláš zůstat?“

„Dokud nenajdu Siferru.“

Sheerin na něj hleděl smutně.

„Pak ti přeji tolik štěstí, kolik jsi přál mně. Myslím, že ho budeš

potřebovat víc než já.“

Otočil se a beze slova se plahočil pryč.

Strana 241 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

34

Po tři dny, nebo to snad byly čtyři? čas běžel jako voda – se Si-

ferra pohybovala na jihu lesem. Neměla žádný plán, s výjimkou zů-

stat naživu.

Stejně neměla důvod pokoušet se vrátit do svého apartmá. Vypa-

dalo to, že město stále hoří. Nízký závoj dýmu visel ve vzduchu,

kamkoli se podívala, a občas zahlédla tančící jazyky rudých plame-

nů, jak olizují oblohu na obzoru. Připadalo jí to, jako kdyby každý

den propukaly nové požáry. Značilo to, že šílenství dosud nezačalo

ustupovat.

Cítila, že její mysl se postupně vrací k normálu a je den ode dne

jasnější. Požehnaně vyplouvala do stavu průzračnosti, jako kdyby se

probouzela z vysoké horečky. Byla znepokojená zjištěním, že dosud

není sama sebou – sestavit logický sled myšlenek bylo pracné a rych-

le se ztrácela ve zmatcích. Ale byla na cestě zpátky ke zdravému

rozumu, tím si byla jista.

Všimla si, že mnoho ostatních lidí v lese kolem ní se vůbec nezo-

tavuje. Ačkoli se Siferra pokoušela držet od nich tak daleko, jak

mohla, čas od času na někoho narazila a mnozí vypadali úplně vyši-

nutě: vzlykali, sténali, divoce se smáli, měli nepřítomný pohled, vále-

li se po zemi. Přesně jak naznačil Sheerin, někteří utrpěli během do-

by zatmění takovou duševní poruchu, že už nikdy nemusí být příčet-

ní. Siferra pochopila, že obrovská část populace upadla do barbarství

nebo do něčeho ještě horšího. Ohně teď zakládali jen tak pro zábavu.

Nebo ze stejného důvodu zabíjeli.

Proto se pohybovala opatrně. Bez zvláštního cíle těkala jihem le-

sa. Tábořila tam, kde našla čistou vodu. Kyj, který sebrala při zatmě-

ní, měla vždycky po ruce. Jedla všechno, co našla a co vypadalo k

jídlu – semena, oříšky, ovoce i listí a kůru. Nebyla to nijak zvláštní

dieta. Věděla, že je fyzicky dost silná, aby vydržela týden nebo snad

ještě déle na těchto skromných dávkách potravin, než začne trpět.

Téměř cítila, jak po troškách hubne a její tělesná pružnost se ponená-

hlu zmenšuje. A zásoba bobulí a oříšků se také tenčila, velmi rychle,

jak je otrhávalo tisíce nových obyvatel lesa.

Pak, čtvrtý den, si Siferra vzpomněla na Svatyni.

Strana 242 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Tvář se jí rozjasnila, když pochopila, že už nebude dál žít jako

jeskynní žena.

Samozřejmě! Jak mohla být tak hloupá? V tomto okamžiku jsou

jen pár mil od ní stovky lidí z Univerzity bezpečně schované a zdra-

vé ve staré laboratoři u urychlovače částic. Pijí vodu z láhví a jedí

konzervované jídlo, které shromažďovali několik minulých měsíců.

Jak směšné bylo skrývat se v tomhle lese plném bláznů, hrabat se v

hlíně kvůli skrovnému jídlu a hladově hledět na lesní zvířata, která

skotačila ve větvích stromů mimo její dosah!

Měla by jít do Svatyně. Nějak by se k nim měla dostat, aby ji

mezi sebe přijali. Naznačovalo rozsah poškození její mysli, kterým

Hvězdy zasáhly její rozum, říkala si, že jí to trvalo tak dlouho, než si

vzpomněla, že je tady Svatyně.

Je dost špatné, že ji ta myšlenka nenapadla dříve. Teď pochopila,

že v uplynulých dnech putovala naprosto špatným směrem.

Přímo před ní teď ležel strmý řetěz kopců, který označoval jižní

pomezí lesa. Pohlédla nahoru a viděla potemnělé zbytky Výšin Ono-

su, moderní zástavby na vrcholu kopce. Výšiny se před ní tyčily jako

temná zeď. Svatyně, pokud si vzpomíná správně, byla na úplně opač-

né straně, uprostřed mezi univerzitním areálem a Saro City, u silnice,

která sledovala severní stranu lesa.

Trvalo jí další den a půl, než se prodrala na severní stranu lesa.

Během cesty musela dvakrát použít kyj, aby zahnala útočníky. Měla

tři nenásilné, ale nervózní bitky očima s mladíkem, který vypadal, že

se rozhoduje, jestli by mohla být povolná. A jednou vrazila do skry-

tého porostu, kde pět vyzáblých zuřivých mužů s noži pochodovalo

jeden za druhým v kruhu, jako tanečníci v nějakém podivném ar-

chaickém rituálu. Utekla odtud, jak nejrychleji mohla.

Nakonec za pomezím lesa uviděla přímo před sebou širokou sil-

nici. To byla Univerzitní cesta. Někde na severní straně této silnice

ústila nenápadná polní cesta, která vedla do Svatyně.

Ano, tady byla. Skrytá, bezvýznamná, po obou stranách ohrani-

čená neupravenými shluky plevele a husté zanedbané trávy.

Bylo pozdě odpoledne. Onos téměř zmizel z oblohy a tvrdé, zlé

světlo Tana a Sithy vrhalo na zemi ostré stíny, které dodávaly dni

Strana 243 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

zimní vzhled, ačkoli byl vzduch vlahý. Malé rudé oko plující severní

oblohou byl Dovim, ještě velmi vzdálený, dosud velmi vysoko.

Siferra si kladla otázku, co se přihodilo s neviditelným Kalgašem

Dva. Očividně vykonal svoji hrůznou práci a vzdálil se. Touhle do-

bou už bude milióny mil daleko ve vesmíru. Pohybuje se po křivce

pryč na své dlouhé orbitě, řítí se dál a dál vzduchoprázdnou temno-

tou, aby se nevrátil další dva tisíce a čtyřicet devět let. I za dva mili-

óny let by to bylo příliš brzo, pomyslela si Siferra nenávistně.

Objevila se před ní cedule:

SOUKROMÝ MAJETEK!

VSTUP ZAKÁZÁN

VYHLÁŠKOU RADY PROKTORŮ

UNIVERZITY V SARU!

A pak druhá cedule v působivé šarlatové:

!!! NEBEZPEČÍ !!!

VÝZKUMNÉ ZAŘÍZENÍ VYSOKÝCH ENERGIÍ

NEVSTUPOVAT

Výborně. Určitě jde správným směrem.

Siferra nikdy nebyla ve Svatyni, ani ve dnech, kdy tady byla fy-

zikální laboratoř, ale věděla, co ji očekává: série vchodů a pak nějaký

druh snímacího zařízení, které zaznamená každého, kdo se dokáže

dostat tak daleko. Během pár minut přišla k prvnímu vchodu. Byla to

dvoukřídlá mříž z hustého kovového pletiva, dvakrát vyšší než ona, s

hrozivě vyhlížejícím ostnatým drátem nataženým na obou vrátních a

mizejícím ve spleti divokých ostružiníků.

Vchod byl pootevřený.

Zmateně si ho prohlížela. Nějaký klam? Nějaký trik její zmatené

mysli? Ne. Ne, vstup je otevřený, v pořádku. A je to správný vchod.

Viděla na něm znak Univerzitní stráže. Ale proč je otevřený? Nevy-

padal, že by byl poškozený.

Prošla jím, teď znepokojená.

Strana 244 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Silnice uvnitř areálu nebyla nic jiného než škvárová cesta, hlubo-

ce rozježděná a plná výmolů. Sledovala ji a za chvilku uviděla vnitř-

ní bariéru. To nebyl pouhý ostnatý drát, ale důkladná betonová zeď,

bílá, nedobytná.

Byla přerušena jen branou z tmavého kovu. Nad ní byla přilepe-

na kamera.

Tento vchod byl také otevřený!

Bylo to stále podivnější! Co všechna ta vychvalovaná ochrana, o

které se předpokládalo, že uzavře Svatyni před všeobecným šílen-

stvím, které postihne svět?

Vkročila dovnitř. Všude bylo ticho. Vpředu stály nějaké zane-

dbané dřevěné kůlny a stodoly. Sám vchod do Svatyně – ústí pod-

zemního tunelu, jak Siferra věděla – leží za nimi. Prošla kolem ků-

len.

Ano, tady je vstup do Svatyně, oválné dveře zasazené do země, a

za nimi temná chodba.

A tam byli lidé, asi tucet, stáli před vchodem a pozorovali ji s

chladnou, nepříjemnou zvědavostí.

Všichni měli okolo krku omotané pruhy světle zelené látky jako

šátek. Nepoznala nikoho z nich. Pokud by mohla říct, nebyli to lidé z

Univerzity.

Nalevo od dveří hořel ohníček. Za ním byla hromada rozštípa-

ných klád, promyšleně poskládaných, každý kus dřeva velice pečlivě

seřazen podle velikosti s udivující přesností a péčí. Vypadalo to spíš

jako nějaký puntičkářský architektonický model než jako hranice

dřeva.

Po zádech jí přeběhl odporný pocit strachu a dezorientace. Co je

to za místo? Je to skutečně Svatyně? Kdo jsou ti lidé?

„Stůj na místě,“ řekl muž v čele skupiny. Hovořil tiše, ale z jeho

tónu zněla mrazivá autorita. „Zvedni ruce nad hlavu.“

V ruce držel malou lesklou jehlovku. Mířil jí na hruď.

Siferra beze slova poslechla.

Zdálo se, že je mu okolo padesáti let, silná, impozantní postava,

téměř jistě vůdce. Jeho oblečení vypadalo nákladné a chování bylo

vyrovnané a sebejisté. Zelený šátek, který nosil, byl z lesklého kva-

litního hedvábí.

Strana 245 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Kdo jste?“ zeptal se chladně. Zbraň nesklonil.

„Siferra 89, profesorka archeologie z Univerzity v Saru.“

„To je pěkné. Plánujete tady nějaké archeologické výzkumy, pro-

fesorko?“

Ostatní se zasmáli, jako kdyby řekl něco velice, velice směšného.

Siferra řekla: „Pokouším se najít univerzitní Svatyni. Můžete mi

říct, kde je?“

„Myslím, že by to mohlo být tady,“ odpověděl muž. „Všichni li-

dé z Univerzity odtud zmizeli před pár dny. Teď je to hlavní stan

Požární hlídky. – Řekněte mi, máte u sebe nějaké hořlaviny, profe-

sorko?“

„Hořlaviny?“

„Zápalky, zapalovač, kapesní generátor, cokoli, co může sloužit

k založení ohně.“

Potřásla hlavou. „Nemám žádnou z těchto věcí.“

„Zakládání ohně je zakázáno Článkem jedna Výjimečného stavu.

Jestliže nedodržujete Článek jedna, následuje přísný trest.“

Siferra na něj civěla bez výrazu. O čem to hovoří?

Hubený muž s bledou tváří, stojící za vůdcem, řekl: „Já jí nevě-

řím, Altinole. Byli to tihle profesoři, kteří to všechno začali. Jedno s

druhým, může mít něco ukrytého v oblečení, někde, kde to není vi-

dět.“

„Nemám u sebe žádné zařízení na rozdělávání ohně,“ řekla Sifer-

ra popuzeně.

Altinol přikývl. „Snad. Snad ne. Nesmíme opomenout žádnou

možnost, profesorko. Svléknout.“

Siferra na něj hleděla polekaně. „Co jste říkal?“

„Svléknout. Sundat oděv. Demonstrovat, že nikde u sebe neu-

krýváte žádné zakázané nástroje.“

Siferra zdvihla svůj kyj. Znepokojeně rukama mnula jeho ruko-

jeť.

Zamrkala údivem. „Počkejte. To nemyslíte vážně.“

„Článek dvě Výjimečného stavu. Požární hlídka může použít ja-

kékoli opatření, které považuje za nezbytné k odhalení neoprávněně

držených pomůcek k zakládání ohně. Článek tři, může použít cokoli

Strana 246 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

včetně okamžité a rychlé popravy těch, kteří vzdorují pravomoci Po-

žární hlídky. Svlékat, profesorko, a rychle.“

Zdvihl jehlovku. Bylo to vážně míněné gesto.

Stále na něj hleděla; dosud se ani nepohnula, aby odložila oděv.

„Kdo jste? Co je vůbec zač, tahle Požární hlídka?“

„Občanský výbor bdělosti, profesorko. Pokoušíme se nastolit v

Saru po Zhroucení zákon a řád. Téměř celé město bylo zničeno, víte.

Nebo možná nevíte. Požáry se dále šířily a žádní požárníci nefungo-

vali, aby s tím něco udělali. A možná jste to nezaznamenala, ale celá

provincie je plná šílených lidí, kteří si myslí, že nemáme ještě dost

požárů, tak zakládají další. Tohle nemůže pokračovat. Hodláme za-

stavit paliče jakýmkoli dosažitelným způsobem. Jste v podezření, že

vlastníte hořlaviny. Obvinění musí být prošetřeno a vy máte šedesát

sekund na to, abyste se obhájila. Kdybych stál před vámi já, začal

bych se svlékat, profesorko.“

Siferra viděla, jak tiše odpočítává sekundy.

Svléknout se před tuctem cizinců? Při pomyšlení na tu pohanu se

v ní vzdouval rudý opar vzteku. Většina těchto lidí byli muži. Ani se

neobtěžovali skrývat svou netrpělivost. Nebylo to žádné bezpečnost-

ní opatření, navzdory Altinolovu vážnému citování článků Výjimeč-

ného stavu. Chtěli jen vidět, jak vypadá její tělo a použijí sílu, aby se

podrobila. To bylo neúnosné.

Ale pak, po chvilce, zjistila, že se její rozhořčení rozplývá.

Co na tom záleží? zeptala s Siferra unaveně sama sebe. Byl ko-

nec světa. Stud byl přepych, ve kterém si libovali jen civilizovaní

lidé, a civilizace byla zastaralý pojem.

V každém případě to byl neomalený příkaz, a pod namířenou

zbraní! Zabloudila pohledem do vzdáleného odlehlého místa dole na

polní cestě. Nikdo ji nepřicházel zachránit. Čas běžel. A Altinol ne-

vypadal, že blufuje.

Nemělo cenu zemřít jen kvůli tomu, aby před nimi skryla své tě-

lo.

Odhodila kyj na zem.

Pak, s chladným hněvem, ale aniž by dala svůj vztek navenek na-

jevo, začala metodicky odkládat svršky a pouštěla je na zem vedle

sebe.

Strana 247 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Spodní prádlo také?“ zeptala se křečovitě.

„Všechno.“

„Vypadá to, jako kdybych si tam ukryla zapalovač?“

„Zbývá vám dvacet sekund, profesorko.“

Siferra se na něj zamračila a dokončila svlékání bez jediného

dalšího slova.

Teď, když to udělala, bylo kupodivu lehké stát nahá před těmito

cizinci. Nestarala se o to. Pochopila, že to byla nezbytná věc, která

přišla s koncem světa. Nestarala se o to. Vztyčila se v celé své impo-

zantní výšce a stála, téměř vzdorovitě odhalená. Čekala, co budou

dělat dál. Altinolovy oči cestovaly po jejím těle, klidně, sebejistě.

Zjistila, že ani tohle jí vlastně nevadí. Padla na ni podivná vyčerpáva-

jící lhostejnost.

„Velice krásné, profesorko,“ řekl nakonec.

„Díky.“ Její tón byl ledový. „Mohu se teď obléci?“

Vznešeněji pokynul. „Jistě. Promiňte nám tu nepříjemnost. Ale

museli jsme mít naprostou jistotu.“ Zastrčil jehlovku do pouzdra na

boku a stál se založenýma rukama a nenuceně pozoroval, jak se ob-

léká. Pak řekl: „Musíte si myslet, že jste zabloudila mezi primitivy,

není to tak, profesorko?“

„Skutečně vás zajímá, co si myslím?“

„Všimněte si, že jsme se potměšile neusmívali ani jsme neslintali

blahem ani jsme si neprochcali šaty, zatímco jste – ehm – demon-

strovala, že nemáte ukrytá žádná zařízení na rozdělávání ohně. Ani

se vás nikdo nepokusil nějak obtěžovat.“

„To bylo nesmírně laskavé.“

„Upozorňuji vás na tyto věci, i když chápu, že není pravděpo-

dobné, že je to pro vás nějaký rozdíl, dokud jste na nás rozhněvaná,

protože chci, abyste věděla, že to, o co jste tady zakopla, může ve

skutečnosti být poslední zbývající bašta civilizace v tomhle bohy

opuštěném světě. Nevím, kam zmizeli naši milovaní vládní lídři a já

skutečné nepovažuji metody našich drahých bratrů z Apoštolů Pla-

mene za možný způsob civilizování téhle divočiny. Vaši přátelé z

Univerzity, kteří se tu schovali, se sebrali a zmizeli pryč. Ostatní vy-

padají, že mají vymetené hlavy. S výjimkou, kterou jste vy a my,

profesorko.“

Strana 248 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Jak je to od vás lichotivé, že mě mezi sebe zahrnujete.“

„Nikdy nikomu nelichotím. Odolala jste Tmě a Hvězdám a

Zhroucení lépe než většina ostatních. Chtěl bych vědět, zda máte

zájem zůstat tady a stát se členem naší skupiny. Potřebujeme lidi,

jako jste vy, profesorko.“

„Co to znamená? Drhnout vám podlahu? Vařit polévku?“

Altinol vypadal, že je k jejímu sarkasmu hluchý. „Míním tím

pomoc v zápasu o udržení živé civilizace, profesorko. Nechceme,

aby to znělo jako ambiciózní cíl, ale sami to vidíme jako svatou po-

vinnost. Den po dni procházíme tímhle blázincem, odzbrojujeme

šílence, odstraňujeme z jejich dosahu věci použitelné k rozděláni

ohně, výhradně pro sebe rezervujeme právo zapálit oheň. Nemůžeme

sice uhasit ohně, které již hoří, ale děláme to nejlepší, co můžeme,

abychom zabránili novým. To je naše poslání, profesorko. Vzali jsme

na sebe kontrolu zakládání ohňů. To je první krok k opětnému vzkří-

šení k životu. Vypadáte dost příčetná, abyste se k nám přidala a proto

vás zvu. Co říkáte, profesorko? Chcete se stát členem Požární hlíd-

ky? Nebo budete raději pokoušet štěstí v lese?“

35

Ráno bylo mlhavé a chladné. Husté chumáče mlhy se proháněly

zbořenými ulicemi, chumáče mlhy tak husté, že Sheerin nedokázal

určit, která slunce jsou na obloze. Onos, určitě – někde. Ale jeho zla-

té světlo bylo rozptýlené a téměř překryté mlhou. A tamta záplata

trochu jasnější oblohy na jihozápadě s velkou pravděpodobností na-

značovala přítomnost jednoho z párů dvojsluncí, ale zda to je Sitha a

Táno nebo Patra a Trey, nemohl nijak rozpoznat.

Byl velice unavený. Bylo mu už naprosto jasné, že jeho předsta-

va, že projde sám a pěšky stovky mil mezi Saro City a Amgandským

národním parkem, byla absurdní fantazií.

Do háje s Theremonem! Společně mohli mít alespoň naději. Ale

novinář si nedal vyvrátit své přesvědčení, že by mohl v lese najít

Siferru. Jak nesmyslné! Jak absurdní!

Strana 249 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Sheerin pohlédl nahoru, mžouraje skrz mlhu. Potřeboval místo

na chvíli odpočinku. Potřeboval najít něco k jídlu a snad vyměnit

oblečení nebo alespoň se vykoupat. Nikdy v životě nebyl tak špina-

vý. Tak hladový. Tak unavený. Nebo tak sklíčený.

Celou dlouhou dobu příchodu Tmy, od první chvíle, kdy slyšel

od Beenaye a Athora, co se pravděpodobně stane, se Sheerin potácel

z jednoho konce psychického spektra na druhý. Od pesimismu k op-

timismu a znovu zpátky, od naděje k zoufalství a znovu k naději.

Jeho inteligence a zkušenost mu nabízely jeden závěr, jeho přirozeně

nezlomná osobnost mu říkala něco jiného.

Snad se Beenay a Athor zmýlili a astronomické kataklyzma vů-

bec nenastane.

Ne, kataklyzma rozhodně nastane.

Tma, navzdory vlastním zničujícím zkušenostem z Tunelu záhad

před dvěma lety se nakonec nezmění v tak hroznou věc, když oprav-

du přijde.

Chyba. Tma způsobí všeobecné šílenství.

Šílenství bude jen dočasná, krátká perioda dezorientace.

Šílenství bude pro většinu lidí trvalé.

Svět bude jen pár hodin vykolejený a pak se vše vrátí k normálu.

Svět bude zničen v chaosu, který následuje zatmění.

Dozadu a dopředu, dozadu a dopředu, nahoru a dolů, nahoru a

dolů.

Dva Sheerinové zabraní do nekonečné debaty.

Ale teď dopadl na dno a vypadalo to, že zůstane ležet, nehybný a

nešťastný. Jeho odolnost a optimismus se vypařily v záři ohňů, na

kterou se díval při svém putování minulých pár dní. Může to trvat

desetiletí, snad století nebo i víc, než se věci vrátí k normálu. Dušev-

ní trauma zanechá příliš hlubokou jizvu, destrukce, která už napadla

tkanivo společnosti, je příliš rozšířená. Svět, který miloval, byl pře-

možen Tmou a neopravitelně rozbit. To byl jeho odborný názor a

neměl důvod o něm pochybovat.

Teď začínal třetí den od chvíle, kdy Sheerina oddělil od There-

mona les a on pokračoval v pochodu, svým obvyklým uvolněným

způsobem, k Amgandu. Nyní mu bylo zatěžko tuto uvolněnost oživit.

Lesem dokázal projít v jednom tahu – měl tam pár těžkých chvil, kdy

Strana 250 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

kolem sebe mával sekerou a vypadal hrozivě a nebezpečně, naprosto

blufující role, ale hrál ji – a předešlý den se vlekl kdysi příjemným

jižním předměstím.

Všechno bylo vypálené. Celé čtvrti byly zničeny a opuštěny.

Mnoho budov ještě doutnalo.

Hlavní dálnice do jižních provincií, jak Sheeřin věděl, začínala

jen pár mil za parkem – pár minut jízdy, kdyby jel. Ale on nepojede.

Absolvoval děsivý výstup z lesa na impozantní kopec, na Výšiny

Onosu, prakticky po čtyřech, razil si cestu houštinami. Vylézt těch

pár stovek yardů mu zabralo půl dne.

Jakmile byl na vrcholu, Sheeřin viděl, že kopec je spíš náhorní

rovina – ale táhla se před ním bez konce a ačkoli šel a šel a šel, k

dálnici nepřicházel.

Vydal se správným směrem?

Ano. Ano. Čas od času zahlédl silniční značku, která mu říkala,

že opravdu směřuje k Velké jižní dálnici. Nicméně, jak je vzdálená?

To značky neříkaly. Po každém desátém nebo dvanáctém bloku našel

další značku, to bylo vše. Pokračoval v chůzi. Neměl jinou volbu.

Ale až objeví dálnici, bude to jen první krok na cestě do Amgan-

da. V podstatě bude ještě v Saro City. Co pak? Pokračovat v chůzi?

Co jiného? Těžko někoho stopne. Žádné auto nevypadá, že by někam

dojelo. Veřejné benzínové stanice musely vyschnout před mnoha

dny, tedy ty, které nevyhořely. Jak dlouho mu to pravděpodobně bu-

de trvat pěšky, než touto rychlostí dojde do Amganda? Týdny? Měsí-

ce? Ne – to je pro něj věčnost. Dlouho předtím, než by se k tomu

místu přiblížil, by zemřel hladem.

Přesto pokračoval. Skončil bez naděje na úspěch a věděl to.

Od zatmění uplynul snad týden, možná víc. Ztrácel pojem o čase.

Už ani nejedl pravidelně, ani pravidelně nespal. A Sheeřin byl

vždycky člověk nejpřesnějších zvyků. Na obloze teď vycházela a

zapadala slunce, světlo jasnělo či temnělo, vzduch se oteploval nebo

ochlazoval a čas plynul: ale bez posloupnosti snídaně, oběd, večeře,

spánek. Sheeřin neměl ani ponětí jak míjí. Jen věděl, že mu rychle

ubývají síly.

Od příchodu Temnoty se pořádně nenajedl. Od té hrůzné chvíle

měl jen zbytky a kousky, nic víc – trocha ovoce z nějakých stromů,

Strana 251 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

co našel, nezralá semena, která nevypadala jedovatě, stébla trávy,

cokoli. Neonemocněl z toho, ale ani ho to neposílilo. Výživná hodno-

ta se blížila nule. Jeho oblečení, prodřené a na cáry, na něm viselo

jako rubáš. Neodvážil se pod něj podívat. Představoval si, jak mu teď

kůže visí ve volných záhybech kolem vystouplých kostí. Celou dobu

měl sucho v hrdle, jazyk oteklý, za očima mu hrozně bušila krev. A

celou dobu ten nejasný, ochromující pocit prázdnoty ve střevech.

No, říkal si v radostnějších okamžicích, kdy se v něm probudil

jeho starý smysl pro humor, musel být nějaký důvod, proč se tolik let

pilně oddával budování bohatých vrstev tuku. Teď se dozvěděl, co to

bylo za důvod.

Ale radostnější chvíle byly každý den více vzdálené a bylo jich

méně. Hlad nahlodával jeho ducha a on pochopil, že to nemůže vydr-

žet příliš dlouho. Jeho tělo bylo mohutné, přivyklé pravidelnému

jídlu a pořádným porcím; může žít jen tak dlouho, dokud vydrží na-

shromážděné zásoby, a pak bude příliš slabé, aby ho neslo k cíli.

Před časem se to zdálo jednodušší, jen se stočil do klubíčka pod ně-

jaký keř a odpočíval… a odpočíval… a odpočíval…

Musí najít jídlo. Brzo.

Čtvrť, v níž se nyní pohyboval, vypadala méně poničená než

čtvrti, jimiž prošel, ačkoli byla opuštěná jako všechny ostatní. Také

tu řádily požáry, ale ne všude, a plameny, které na domy tu a tam

náhodně přeskočily, je nepoškodily. Sheeřin trpělivě přecházel od

jednoho k druhému a zkoušel dveře každého domu, který nevypadal

vážně poničený.

Zamčené. Všechny.

Jak úzkostliví lidé! pomyslel si. Jak pořádní! Svět se jim hroutí

před očima a oni opouští v zaslepené hrůze domovy, prchají do lesa,

univerzitního areálu, města, jen bohové vědí kam – a oni si dělají

starosti se zamykáním domů, než odejdou! Jako kdyby si na dobu

chaosu zamýšleli Pouze vzít krátkou dovolenou a pak se vrátit domů

ke knihám a starožitnostem, skříním plným pěkného oblečení, zahra-

dám, pergolám. Nebo nechápali, že všechno skončilo a chaos potrvá

déle, než si kdo dovedl představit?

Snad, pomyslel si ponuře Sheerin, vůbec neodešli. Schovali se za

zamčenými dveřmi svých domů, schoulení ve sklepě, stejně jako

Strana 252 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

jsem byl já, a čekají, až se věci opět vrátí k normálu. Nebo mě pozo-

rují okny z prvního patra a doufají, že půjdu pryč.

Zkusil další dveře. Další. Další.

Všechny zamčené. Žádná reakce.

„Hej! Je někdo doma? Pusťte mne dovnitř!“

Ticho.

Pochmurně hleděl na tlusté dřevěné dveře. V duchu za nimi viděl

poklady, dosud nezkažené jídlo, které čeká, až ho někdo sní, vanu,

měkkou postel. A on byl venku a nijak se nemohl dostat dovnitř.

Cítil se trochu jako chlapeček z bajky, který dostal kouzelný klíč k

zahradě bohů, kde z fontán tryská med a žvýkačky rostou na každém

křoví, ale který je příliš malý, aby na ně dosáhl a zasunul klíč do klí-

čové dírky. Cítil, jak pláče.

Pak si uvědomil, že nese sekeru. A začal se smát. Musel z hladu

zhloupnout! Chlapeček z pohádky vytrval, nabídl své palčáky a boty

a sametovou čepičku různým zvířátkům, která ho míjela, takže mu

každé pomohlo: navzájem si stoupla na hřbety a on vystoupil na vr-

šek téhle hromady a zasunul klíč do klíčové dírky. A tady byl ne

zrovna malý Sheerin, zíral na zamčené dveře a třímal sekeru!

Vylomit dveře? Prostě je vylomit?

Bylo to proti všemu, o čem si myslel, že je vhodné a správné.

Sheerin se díval na sekeru, jako kdyby se mu měla v ruce pro-

měnit v hada. Vlámat se dovnitř – vždyť to by byla loupež! Jak by

mohl on, Sheerin 501, profesor psychologie Univerzity v Saru, jen

tak vyrazit dveře nějakého pokojného městského domu a jen tak mi-

mochodem si pomoci čímkoli, co by tam našel?

Klid, řekl si, usmívaje se ještě víc své pošetilosti. Přesně tohle

uděláš.

Sekl do dveří.

Ale nebylo to tak úplně jednoduché. Svaly, zesláblé hladověním,

se jeho úsilí zpěčovaly. Mohl zdvihnout sekeru, v pořádku, mohl jí

seknout, ale rána byla dojemně slabá a ohnivá bolest mu vystřelila

tam a zpět rukou, když se ostří dostalo do kontaktu se silnými dřevě-

nými výplněmi. Rozštípl dveře? Ne. Trochu je nalomil. Možná.

Možná je trochu otloukl.

Strana 253 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Znova sekl. Znova. Silněji. Pokračuj, Sheerine. Teď se dostaneš

do tempa. Sekej! Sekej!

Po prvních pár úderech už necítil bolest. Zavřel oči, zhluboka se

nadechl a sekl. A znova sekl. Teď dveře zapraskaly. Objevila se na

nich zřetelná štěrbina. Další úder – další – možná pět nebo šest po-

řádných ran a rozpadnou se na kusy –

Jídlo. Koupel. Postel.

Sek. A sek. A –

Dveře se před ním otevřely. Byl tak překvapený, že skoro upadl.

Zavrávoral a trhl sebou, připravil si topůrko sekery proti dveřnímu

rámu a pohlédl vzhůru.

Hledělo na něj půl tuctu divokých tváří s vytřeštěnýma očima.

„Klepal jste, pane?“ řekl nějaký muž a všichni zavyli v šílené

hrůze.

Pak ho obklopili, chytili ho za ruce a strčili dovnitř.

„Tohle nesmíte mít,“ řekl někdo a bez námahy vykroutil sekeru z

Sheerinovy pěsti. „Takovou věcí se jenom poraníte, to nevíte?“

Další smích – šílené vytí. Dostrkali ho doprostřed místnosti a vy-

tvořili kolem něj kruh.

Bylo jich sedm, osm, možná devět. Muži a ženy společně a jeden

napůl dospělý chlapec. Sheerin na první pohled poznal, že to nejsou

právoplatní obyvatelé domu, který musel být čistší a lépe udržovaný,

než do něj vkročili. Teď byly na zdech skvrny, polovina nábytku

byla převrácená, louže něčeho lepkavého – vína? – na koberci.

Věděl, co jsou tihle lidé zač. Byli to bezdomovci, hrubí a otrhaní,

neholeni, nemytí. Toulali se, po útěku majitelů zabírali domy a usa-

zovali se v nich. Jeden z mužů měl jenom košili. Jedna z žen, stěží

odrostlá dívka, byla oblečená jen do šortek. Všichni odpudivě páchli.

Jejich oči měly ten hluboce strnulý, vyšinutý pohled, který v minu-

lých dnech viděl tisíckrát. Nemusel mít žádné klinické zkušenosti,

aby věděl, že jsou to oči šílenců.

Do puchu těl bezdomovců se míchal další pach, mnohem příjem-

nější, pach, který Sheerina téměř připravil o rozum: vůně teplého

jídla, Ve vedlejší místnosti někdo připravoval jídlo. Polévku? Dušené

maso? Něco se tam vařilo. Zapotácel se závratí z hladu a nakonec se

nadějí uklidnil.

Strana 254 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Mírně řekl: „Nevěděl jsem, že je dům obýván. Ale doufám, že

mě tu dnes večer dovolíte zůstat a pak půjdu dál.“

„Jste z Hlídky?“ zeptal se nedůvěřivě velký, vousatý muž. Vypa-

dal, že je vůdce.

Sheerin nejistě řekl: „Hlídka? Ne, o té nic nevím. Jmenuji se

Sheerin 501 a jsem členem fakulty…“

„Hlídka! Hlídka! Hlídka!“ začali náhle skandovat, zmítali se v

kruhu kolem něj.

„… Univerzity v Saru,“ dokončil.

Vypadalo to, jako by pronesl čarovné zaklínadlo. Zastavili se v

polovině kroku, jako kdyby jeho tichý hlas přeřízl jejich pronikavý

řev, a upadli do ticha. Hleděli na něj hrozivě.

„Říkal jste, že jste z Univerzity?“ zeptal se vůdce podivným tó-

nem.

„Správně. Z oddělení psychologie. Jsem učitel a bokem trochu

pracuji v nemocnici. – Podívejte, vůbec vám nehodlám působit něja-

ké potíže. Jenom si potřebuji na pár hodin odpočinout a rád bych si

vzal trochu jídla, když vám zbude. Jenom trochu. Nejedl jsem od…“

„Univerzita!“ vykřikla jedna žena. Způsob, jakým to vyslovila,

zněl jako něco obscénního, něco rouhačského. Ten tón předtím Shee-

rin slyšel, v noci zatmění, od Folimuna 66, když promlouval k věd-

cům. Bylo to příšerné.

„Univerzita! Univerzita! Univerzita!“

Začali opět kolem něj kroužit, znovu něco skandovali, ukazovali

na něj, dělali bizarní znamení zahnutými prsty. Jejich slovům nero-

zuměl. Byly to děsivé a chraplavé výkřiky, nesmyslné slabiky.

Byli tito lidé nějaká podskupina Apoštolů Plamene a provozovali

zde nějaký tajemný rituál? Ne, o tom pochyboval. Měli nenormální

vzhled, příliš nekoordinovaný, příliš sprostý, příliš dementní. Apoš-

tolova, alespoň těch pár, které viděl, byli vždycky rázní, rezervovaní,

téměř nelidsky se uměli ovládat. Navíc, během zatmění nebylo po

Apoštolech ani vidu ani slechu. Sheerin předpokládal, že se všichni

stáhli do nějaké jejich vlastní svatyně, aby se v soukromí těšili z po-

tvrzení své víry.

Tihle lidé, pomyslel si, jsou jen samostatní toulaví šílenci.

A Sheerinovi připadalo, že v jejich očích vidí vraždu.

Strana 255 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Poslouchejte,“ řekl, „jestli jsem vás nějak vyrušil v nějakém ob-

řadu, omlouvám se a jsem naprosto ochoten okamžitě odejít. Jen

jsem se pokusil sem dostat, protože jsem si myslel, že je dům prázd-

ný a já měl hlad. Nechtěl jsem…“

„Univerzita! Univerzita!“

Nikdy neviděl tak intenzívní nenávist, jakou mu dávali najevo

tihle lidé. Ale také strach. Drželi se od něj daleko, byli nervózní, třás-

li se, jako kdyby měli hrůzu z nějaké hrozné síly, která by se z něj

mohla neočekávaně uvolnit.

Sheerin k nim prosebně vztáhl ruce. Kdyby jen na chvíli zastavili

to poskakování a skandování! Vůně jídla z vedlejší místnosti ho při-

váděla k šílenství. Chytil jednu z žen za ruku, doufaje, že ji zastaví

na dost dlouho, aby si od ní vyprosil kůrku chleba, misku polévky,

cokoli. Ale ona uskočila stranou, jako kdyby ji Sheerin dotykem po-

pálil a freneticky si třela to místo na ruce, na kterém na okamžik spo-

činuly jeho prsty.

„Prosím,“ řekl. „Nepomýšlím na žádné zlo. Jsem neškodný, jako

kdokoli z vás, věřte mi.“

„Neškodný!“ vykřikl vůdce – skoro to slovo vyplivl. „Vy? Vy, z

Univerzity? Jste horší než Hlídka. Hlídka dělá lidem trochu problé-

my. Ale vy, vy jste zničil svět.“

„Já, co?“

„Buď tak hodný, Tasibare,“ řekla jedna z žen. „Vyhoď ho odsud,

než nás očaruje.“

„Očaruju?“ řekl Sheerin. „Já?“

Znovu na něj ukazovali, vyděšeně, vehementně probodávali prs-

ty vzduch. Někteří začali šeptem skandovat, hlubokým, divokým

skandováním, které dostávalo pravidelný rytmus zrychlujícího moto-

ru a brzy se vymklo kontrole.

Dívka, která byla oblečená jen v šortkách, řekl: „Byli to lidi z

Univerzity, kteří na nás přivolali Tmu.“

„A Hvězdy,“ řekl muž oblečený jenom do košile. „Oni přinesli

Hvězdy.“

„A mohli by je přivolat znovu,“ řekla žena, která mluvila před-

tím. „Vyhoďte ho odtud! Vyhoďte ho odtud!“

Strana 256 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Sheerin nevěřícně zíral. Říkal si, že to mohl předvídat. Byl to na-

nejvýš pravděpodobný vývoj: patologické podezřívání všech vědců,

všech vzdělaných lidí, iracionální fóbie, která teď musí řádit jako

virus mezi těmi, kdo přežili hrůzu noci.

„Myslíte si, že můžu lusknutím prstů přivolat zpět Hvězdy? To

vás děsí?“

„Jste z Univerzity,“ řekl muž, jmenovaný Tasibar. „Znáte tajem-

ství. Univerzita přivolala Tmu, ano. Univerzita přivolala Hvězdy.

Univerzita přivolala záhubu.“

To bylo příliš.

Dost špatné bylo, že ho sem zalehli a donutili čichat vůni jídla,

ze které šílel, aniž by z něj dostal alespoň kousek. Ale být obviněn z

přivolání katastrofy – to vypadalo, jako kdyby na tyto lidi působilo

nějaké škodolibé kouzlo –

Někdo po Sheerinovi chňapl.

Výsměšně zakřičel: „Tomu věříte? Vy idioti! Vy vyšinutí pověr-

čiví blázni! Dáváte vinu Univerzitě? My jsme přivolali Tmu? U

všech bohů, jaká pitomost! My jsme byli jediní, kteří se vás pokouše-

li varovat!“

Vztekle gestikuloval, svíral pěsti, zuřivě jimi tloukl o sebe.

„Znova je přivolává, Tasibare! Chce na nás poslat Tmu! Zastav

ho! Zastav ho!“

Náhle ho obklopili, sevřeli ho, natahovali se po něm.

Sheerin v jejich středu k nim bezmocně, omluvně vztáhl ruce a

nepokoušel se pohnout. Litoval, zeje před chvilkou urazil, ne proto,

že ohrozil svůj život – pravděpodobně ani nevěnovali pozornost jmé-

nům, kterými je nazýval – ale proto, že věděl, že za své chování ne-

nesou vinu. Jestliže někdo nese vinu, pak on, protože se nepokusil

výrazněji je ochránit proti tomu, o čem věděl, že to přijde. Ty The-

remonovy články – kdyby jen s novinářem promluvil, kdyby ho jen

včas přesvědčil, aby změnil svůj uštěpačný tón…

Ano, teď toho litoval.

Litoval všech věcí, které měl udělat a neudělal. Ale bylo příliš

pozdě.

Někdo ho udeřil. Vzdechl překvapením a bolestí.

„Liliath…“ dokázal vykřiknout.

Strana 257 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Pak se na něj nahrnuli.

36

Na obloze byla čtyři slunce: Onos, Dovim, Patra, Trey. Čtyřslu-

neční den je považován za šťastný, vzpomněl si Theremon. A sku-

tečně byl.

Jídlo! Konečně opravdové jídlo!

Jaký nádherný pohled!

Na tohle jídlo narazil naprostou náhodou. Ale to bylo v pořádku.

Nezvyklé půvaby života pod širým nebem se pro něj stávaly stále

méně přitažlivé, jak byl pořád hladovější. Teď bral s radostí jakékoli

jídlo, na které narazil, a byl za ně vděčný.

Les byl plný různých druhů divokých zvířat, většinou malých,

velmi málo jich bylo nebezpečných a všechna bylo nemožné chytit –

alespoň prázdnýma rukama. A Theremon nevěděl, jak se dělají pasti,

ani neměl nic, z čeho by je mohl vyrobit.

Tyhle dětské povídačky o lidech ztracených v lese, kteří se oka-

mžitě přizpůsobili životu venku a ihned se změnili ve schopné lovce

a stavitele obydlí, byly jenom bajkami. Theremon se považoval za

tak přiměřeně schopného člověka, jak městský obyvatel může být;

ale věděl, že nemá o nic větší šanci ulovit lesní zvíře, než uvést opět

do provozu městskou elektrárnu. A pokud jde o vybudování obydlí,

to nejlepší, co dokázal, bylo splést dohromady jednoduchou chatrč z

větví a prutů, která ho alespoň trochu ochránila před deštěm na jeden

bouřlivý den.

Ale počasí bylo nyní opět příjemné a teplé a on měl k večeři sku-

tečné maso. Problém byl jen s vařením. Byl by pěkně naštvaný, kdy-

by ho musel jíst syrové.

Ironií bylo, že ve městě, které právě téměř podlehlo ohni, on mu-

sel uvažovat, jak tepelně upravit kus masa. Ale většina nejhorších

požárů už vyhasla sama od sebe a déšť uhasil zbytek. A ačkoli to v

prvních dnech po katastrofě vypadalo, jako by ještě někdo zakládal

nové, teď už nehořelo nikde.

Strana 258 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Nějak to vyřeším, pomyslel si Theremon. Třít o sebe dva klacky?

Křesat kovem o kámen a zapálit kousek troudu?

Nějací chlapci na delší straně jezera, blízko místa, kde tábořil,

pro něj ochotně zabili zvíře. Samozřejmě, že nevěděli, že mu proka-

zují takovou laskavost; nejpravděpodobnější bylo, že ho hodlají sníst

sami, pokud nebyli tak pomatení, že zvíře honili jen ze sportu. Ale

dost o tom pochyboval. Byli tak odhodlaní a cílevědomí, že je k to-

mu mohl inspirovat jen hlad.

Zvíře bylo polapeno – jedna z těch ošklivých dlouhonosých věcí

s namodralou srstí a kluzkým holým ocasem, které bývaly občas vi-

dět, jak se po západu Onosu hrabou v předměstských popelnicích.

No, krása není zrovna požadavkem dneška. Chlapci ji vyplašili z její

denní nory a zahnali tu ubohou hloupou věc do slepého kouta kaňo-

nu.

Theremon viděl z druhé strany jezera, zhnusený a zároveň závis-

tivý, jak ji neúnavně honí sem a tam, jak po ní házejí kameny. Na

němého vybírače popelnic byla pozoruhodně hbitá, v zoufalství sviž-

ně uháněla a kličkovala, aby útočníkům unikla. Ale nakonec ji šťast-

ný hod zasáhl do hlavy a na místě ji zabil.

Předpokládal, že ji na místě zhltnou. Ale v té chvíli se jim na do-

hled objevila šourající se postava, která začala sestupovat k jezeru.

„Zdrháme! To je Garpik Podřezávač!“ zaječel jeden z chlapců.

„Garpik! Garpik!“

Chlapci se v okamžiku rozprchli a nechali mrtvého hraboše ležet

na zemi.

Theremon, který celou scénu dosud pozoroval, vklouzl do stínů

na své straně jezera. Garpika také znal, ačkoli ne podle jména: byl to

jeden z nejhroznějších obyvatelů lesa, zavalitý, téměř opici podobný

muž, který nenosil nic, než opasek, za kterým měl zastrčenou sou-

pravu nožů. Byl to vrah bez motivu, proslavený psychopat, ryzí dra-

vec.

Garpik chvíli stál v ústí kaňonu, mumlal si pro sebe, hladil jeden

ze svých nožů. Nevypadal, že by si všiml mrtvého zvířete, nebo se o

něj nestaral. Snad čekal, že se chlapci vrátí. Ale oni to jasně nehodla-

li udělat a za chvilku Garpik s pokrčením ramen shrbeně odešel do

Strana 259 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

lesa, pravděpodobně proto, aby si našel nějakou zábavu pro své

zbraně.

Theremon čekal nekonečně dlouhou chvíli a zapřísahal Garpika,

že se nemíní vrátit a skočit na něj. Pak – když už déle nesnesl pohled

na mrtvého hraboše na zemi, kde ho mohli uchvátit jiní lidští nebo

zvířecí dravci dříve než on – vyrazil, oběhl jezero, chňapl zvíře a

odnesl si ho do svého úkrytu.

Vážilo skoro tolik, co malé dítě. Mohlo by stačit na dvě nebo tři

jídla – nebo víc, kdyby krotil svůj hlad a kdyby se maso příliš rychle

nezkazilo.

Hlava se mu točila hlady. Jak si vzpomínal, neměl k jídlu po

mnoho dní nic než ovoce a ořechy. Kůže mu těsně obepínala svaly a

kosti; tu malou zásobu tuku, kterou na sobě měl, už spotřeboval dlou-

ho předtím a teď spotřebovával sám sebe, aby zůstal naživu. Ale ale-

spoň dnes večer si uspořádá malou hostinu.

Pečený hraboš! Jaká slast! pomyslel si kysele. – A pak se napo-

menul: Buď vděčný za to štěstíčko, Theremone.

Uvidíme – teď rozdělat oheň…

Nejdříve palivo. Za jeho útulkem byla zvětralá kamenná zeď s

hlubokými příčnými prasklinami, ve kterých rostl plevel. Spousta ho

byla už dlouho mrtvá a zvadlá a od minulého deště vyschlá. There-

mon pobíhal podél kamenné zdi, vytrhával zežloutlé stonky a listy a

shromažďoval jakousi hromádku sena, kterou by šlo lehce zapálit.

Teď nějaké suché větvičky. Ty bylo těžší najít, ale přehrabal les-

ní půdu, poohlížeje se po uschlých keřících nebo alespoň po keřích s

uschlými větvemi. Odpoledne už skončilo před dobrou hodinou, než

posbíral všechny tyto nutné věci: Dovim zmizel z oblohy a Trey a

Patra, kteří byli nízko nad obzorem, když chlapci lovili hraboše, se

teď pohybovali v nadhlavníku, jako pár třpytivých očí hledících z

obrovské výšky na nešťastné události na Kalgaši.

Theremon pečlivě upravil dřevo na podpal na uschlé rostliny,

konstrukci uspořádal tak, jak si představoval, že by ji postavil pravý

zálesák, větší větve zvenku, pak pod nimi překřížené slabé větvičky.

Ne bez potíží nabodl hraboše na rozen, který udělal z ostrého, dosta-

tečně rovného klacku, a umístil ho těsně nad hraničku dřeva.

Zatím to jde dobře. Teď už jen maličkost.

Strana 260 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Oheň!

Když sbíral palivo, odsouval tento problém z mysli, doufal, že se

vyřeší sám od sebe, aniž by se jím musel zaobírat. Ale teď se k němu

musel obrátit čelem. Potřeboval jiskru. Finta s třením dvou klacků,

známá z dobrodružných knížek pro chlapce, nebyla, tím si byl The-

remon jistý, nic než bajka. Četl, že jisté primitivní kmeny kdysi roz-

dělávaly oheň vrtěním hůlky o destičku, ve které byl důlek, ale obá-

val se, že tento proces není tak úplně jednoduchý, že by to pravděpo-

dobně zabralo hodiny trpělivého vrtění, než by se něco stalo. A v

každém případě bylo nanejvýš jisté, že do tohoto umění jste byli za-

svěceni šamanem kmene, když jste byli chlapec, a trvalo dost dlouho,

než jste se to naučili.

Nicméně, dva kameny – bylo by možné vykřesat jiskru údery

jednoho o druhý?

Také o tom pochyboval. Ale mohl by se o to klidně pokusit, po-

myslel si. Lepší nápad neměl. Poblíž ležel široký plochý kámen a po

chvilce hledání našel menší, trojúhelníkovitý, který mu příhodně padl

do dlaně. Klekl si vedle malého ohniště a začal metodicky tlouct špi-

čatým kamenem do placatého.

Nic zvláštního se nestalo.

Narůstal v něm pocit beznaděje. Tak tady jsem já, pomyslel si,

dospělý člověk, který umí číst a psát, který umí řídit auto, který více

či méně jistě umí obsluhovat počítač. Umím během dvou hodin na-

psat novinový sloupek, který si bude chtít přečíst každý obyvatel

Saro City, a dělám to den za dnem po dvacet let. Ale oheň v divočině

neumím rozdělat.

Na druhé straně, pomyslel si, tohohle hraboše nebudu jíst syro-

vého, pokud naprosto nebudu muset.

Nebudu. Nebudu. Ne. Ne. Ne!

Ve vzteku tloukl kameny o sebe, znova, znova, znova.

Jiskru, zatraceně! Světlo! Oheň! Uvařit si toho směšného, ubo-

hého hraboše!

Znova. Znova. Znova.

„Co to tady děláte, pane?“ zeptal se náhle za jeho zády nepřátel-

ský hlas.

Strana 261 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Theremon vzhlédl, vylekaný, vyděšený. První zásadou pro přeži-

tí v lese bylo, že jste se nesměli nikdy nechat zaskočit cizinci, kteří se

k vám připlížili.

Bylo jich pět. Muži v jeho věku. Vypadali stejně otrhaně jako

všichni, kdo žili v tomhle lese. Nevypadali zvlášť šílení, žádné skel-

né oči, žádná slintající ústa, jen výraz, který byl hrozivý a unavený a

rozhodný. Nezdálo se, že by s sebou měli jiné zbraně než kyje, ale

jejich postoj byl zřetelně nepřátelský.

Pět proti jednomu. Dobře, pomyslel si, ať si toho zatraceného

hraboše vezmou a zadáví se jím. Nebyl tak nerozumný, aby se s nimi

pral.

„Říkám: ‚Co to tady děláte, pane?‘ “ opakoval ještě chladněji

muž.

Theremon se na něj vztekle podíval. „Na co to asi vypadá? Po-

kouším se rozdělat oheň.“

„To jsme si mysleli.“

Cizinec vykročil vpřed. Pečlivě, rozvážně rozkopl Theremonovu

hraničku. Horkotěžko shromážděné dřevo se rozlétlo a nabodnutý

hraboš se svalil na zem.

„Hej, počkejte sekundu!“

„Žádné ohně, pane. To je zákon.“ Řečeno příkře, rozhodně, bez

obalu. „Vlastnictví pomůcek na rozdělávání ohňů je zakázáno. Toto

dřevo mělo být použito na oheň. To je zřejmé. A vy jste navíc svoje

provinění připustil.“

„Provinění?“ řekl nevěřícně Theremon.

„Řekl jste, že rozděláváte oheň. Tyto kameny vypadají, že jsou

pomůckou k rozdělávání ohně, pravda? Výklad zákona je jasný. Za-

kazuje to.“

Na znamení velitele vykročili vpřed dva další muži. Jeden popadl

Theremona zezadu za krk a hrud a druhý sebral ty dva kameny, které

mu vypadly z rukou, a hodil je do jezera. Šplouchly a zmizely. The-

remon pozoroval, jak mizí, a cítil se stejně, jak se musel cítit Beenay,

když viděl, že jeho teleskopy rozbíjí dav.

„Ať – mě – pustí…“ zamručel Theremon a mlátil sebou.

„Pusťte ho,“ řekl velitel. Znovu kopl nohou do Theremonova

ohniště. „Ohně nejsou dovoleny,“ řekl Theremonovi. „Kontrolujeme

Strana 262 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

všechny ohně, které ještě jsou. Nepovolujeme žádné další ohně

vzhledem k riziku, utrpení, škodám, vy o tom nevíte? Pokuste se

založit další oheň a vrátíme se zpátky a vrazíme vám do něj hlavu,

slyšíte mě?“

„Byl to oheň, co zničilo svět,“ řekl jeden z nich.

„Oheň nás vyhnal z domovů.“

„Oheň je nepřítel. Oheň je zakázaný. Oheň je zlo.“

Theremon vyvalil oči. Oheň je zlo? Oheň je zakázaný?

Takže nakonec jsou blázni!

„Trest za pokus rozděláni ohně, za první trestný čin,“ řekl muž,

Je pokuta. Pokutou bude tohle zvíře. Naučí tě to neohrožovat nevinné

lidi. Vezmi je, Listigone. To je pro něj dostatečná lekce. Když příště

tenhle člověk něco chytí, vzpomene si, že se nesmí pokusit vyvolat

nepřítele jen proto, že má rád pečené maso.“

„Ne!“ vykřikl Theremon přidušeným hlasem, jak se Listigon se-

hnul, aby zdvihl hraboše. „To je moje, vy pitomci! Moje! Moje!“

A divoce se na ně vrhl, všechna opatrnost z něj vyprchala, vzte-

kem a pocitem křivdy.

Někdo ho tvrdě udeřil do žaludku. Zalapal po dechu a začal

zvracet, zcela odrovnaný se chytil rukama za břicho a někdo další ho

praštil zezadu. Rána do kříže ho skoro poslala k zemi. Ale ve stejné

chvíli se ostře ohnal loktem dozadu a pocítil zadostiučinění, když

uslyšel bolestné chroptění.

Už předtím se párkrát dostal do rvačky, ale to bylo velmi, velmi

dávno. A nikdy ne sám proti pěti. Ale tady nebylo kam před nimi

utéct. Co musí udělat, říkal si, je zůstat na nohou a vydržet ustupovat,

dokud se nedostane ke kamenné zdi, kde ho alespoň nemohou obejít

zezadu. A pak se pokusit odrazit je kopáním a pěstmi, a když bude

nutné, tak kousáním a řevem, dokud se nerozhodnou a nenechají ho

být.

Nějaký hlas kdesi v něm řekl: Jsou to úplní cvoci. Je naprosto

zřejmé, že se tady zdrží, dokud tě neutlučou k smrti.

Teď už nemohl dělat nic, jen se pokusit je odrazit.

Sklonil hlavu a začal kolem sebe mlátit pěstmi tak silně, jak jen

mohl, zatímco se stále probíjel směrem ke zdi. Shlukli se kolem něj a

mlátili ho ze všech stran. Ale on pořád stál na nohou. Jejich početní

Strana 263 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

převaha nebyla tak drtivá, jak předpokládal. V tomto těsném prostoru

ho nemohli napadnout všichni najednou a Theremon šikovně využil

zmatku ke svému prospěchu, útočil do všech směrů a pohyboval se

jak nejrychleji mohl, zatímco oni se kolem něj nemotorně motali a

pokoušeli se nemlátit sebe.

Věděl, že nemůže moc dlouho vydržet. Rty měl roztržené a jedno

oko mu začínalo otékat a nedostávalo se mu dechu. Jeden důkladněj-

ší úder pěstí ho pošle k zemi. Jednou rukou si chránil obličej a dru-

hou rozdával rány, zatímco pokračoval v ústupu do ochrany kamenné

zdi. Někoho nakopnul. Bylo slyšet zavytí a klení. Někdo jiný nakopl

jeho. Theremon se chytil za stehno, otočil se kolem osy a zasyčel

bolestí.

Potácel se. Zoufale zápasil o dech. Teď byli všichni kolem něj.

Údery pěstí se na něj sypaly ze všech stran. Nikdy nedosáhne zdi. Na

nohou se už moc dlouho neudrží. Upadne a oni po něm budou dupat

a on se přiblíží ke smrti…

Přiblíží se – ke – smrti…

Pak si uvědomil zmatek uvnitř zmatku: výkřiky jiných hlasů, no-

ví lidé zamíchaní do rvačky, všude spousta postav. Bezva, pomyslel

si. Další parta bláznů, která se zapojila do zábavy. Ale možná nějak

vyklouznu, zatímco tohle všechno bude pokračovat –

„Jménem Požární hlídky, přestaňte!“ zvolal ženský hlas, ostrý,

hlasitý, rozkazovačný. „To je rozkaz! Všichni přestaňte! Ustupte od

něj! Ihned!“

Theremon mrkal a třel si čelo. Tupě se rozhlížel okolo.

Na pasece byli čtyři nově příchozí. Vypadali upraveně a rázně a

byli oděni do čistého oblečení. Okolo krků měli zavázané splývavé

zelené šátky. Byli ozbrojeni jehlovkami.

Žena – zdálo se, že velí – mávla v gestu rozkazu zbraní, kterou

držela, a muži, kteří na Theremona útočili, od něj odstoupili a po-

slušně se zastavili přímo před ní. Přísně se na ně zamračila.

Theremon nevěřícně zíral.

„Co to všechno znamená?“ zeptala se ocelovým tónem vůdce

těch pěti.

„Rozdělával oheň – pokoušel se – chystal se péct zvíře, ale my

jsme se objevili…“

Strana 264 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Dobrá. Žádný oheň tady nevidím. Zákony musí být dodržovány.

Zmizte.“

Muž přikývl. Shýbl se, aby sebral hraboše.

„Hej! Ten patří mě,“ řekl Theremon chraplavě.

„Ne,“ řekl další. „Ty jsi ho ztratil. Přistihli jsme tě při porušení

požárních zákonů.“

„Já budu rozhodovat o trestu,“ řekla žena. „Pusť to zvíře a zmiz-

te! Zmizte!“

„Ale…“

„Zmizte, nebo nechám vás předvést před Altinola. Padejte! Pa-

dejte!“

Pětice mužů se odplížila pryč. Theremon zíral dál.

Žena se zeleným šátkem k němu přistoupila. „Hádám, že jsem

přišla právě včas, že ano, Theremone?“

„Siferro,“ řekl v úžasu. „Siferro!“

37

Byl poraněný na spoustě míst. Nebyl si vůbec jistý, zda má nepo-

rušené kosti. Jedno oko měl prakticky zavřené podlitinou. Ale cítil,

že přežije. Seděl opřený o kamennou zeď a čekal, až se opar bolesti

trochu zmenší.

Siferra řekla: „Po návratu do našeho hlavního stanu dostaneme

trochu jonglorského brandy. Domnívám se, že pro tebe mohu trochu

uvolnit. Samozřejmě k lékařským účelům.“

„Brandy? Hlavní stan? Jaký hlavní stan? Co to všechno zname-

ná, Siferro? Jsi tady vůbec?“

„Myslíš si, že jsem halucinace?“ Zasmála se a lehce ho dloubla

konečky prstů do předloktí. „Je tohle halucinace, co říkáš?“

Ucukl. „Opatrně. Dost mě to tam bolí. A zrovna tak všude jinde.

– Stejně jsi spadla přímo z oblohy, je to tak?“

„Měla jsem službu v Hlídce, procházeli jsme lesem a uslyšeli

zvuky rvačky. Tak jsme to šli prozkoumat. Dokud jsem tě neuviděla,

neměla jsem ani potuchy, že jsi do ní zapletený. Pokoušíme se tady

okolo nějakým způsobem nastolit pořádek.“

Strana 265 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„My?“

„Požární hlídka. Je těsně spjatá s novou místní vládou. Hlavní

stan je v univerzitní Svatyni a velí mu muž jménem Altinol, který má

určitou výkonnou moc. Jsem jedním z jeho důstojníků. Je to výbor

bdělosti, který se řídí propagovaným názorem, že používání ohně

musí být kontrolováno, a že jen členové Požární hlídky mají právo

na…“

Theremon zvedl ruku. „Počkej, Siferro. Pomaleji, ano? Říkáš, že

lidé z Univerzity ukrytí ve Svatyni utvořili výbor bdělosti? Obchází

po okolí a zhášejí ohně? Je to možné? Sheerin mi řekl, že všichni

zmizeli, že šli na jih na nějaké setkání do Amgandského národního

parku.“

„Sheerin? Je tady?“

„Byl. Teď je na cestě do Amganda. Já – rozhodl jsem se, že se tu

trochu zdržím.“ Připadalo mu nemožné, aby jí řekl, že se tu zdržel

kvůli nepravděpodobné šanci, že se mu podaří nalézt ji.

Siferra přikývla. „To, co ti Sheerin řekl, byla pravda. Předpoklá-

dám, že teď už budou na dohled od Amganda – nic jsem o nich neza-

slechla. Zanechali Svatyni dokořán a Altinol se svojí skupinou ji ob-

jevili a zabrali. Požární hlídka má patnáct, dvacet členů, všichni jsou

duševně v docela dobré formě. Jsou schopni prosazovat autoritu ve

více než polovině rozlohy lesa a části okolního území města, kde

ještě žijí lidé.“

„A ty?“ zeptal se Theremon. „Jak jsi se k nim dostala?“

„Nejdřív jsem utekla do lesa, hned když zmizely Hvězdy. Ale ta-

dy to vypadalo dost nebezpečně, takže, když jsem si vzpomněla na

Svatyni, zamířila jsem tam. Altinol a jeho lidé tam už byli. Navrhli

mi, abych vstoupila do hlídky.“ Siferra se usmála, v jejím úsměvu

prosvítal smutek. „Ve skutečnosti mi nedali jinou možnost,“ řekla.

„Nejsou zvlášť vlídní.“

„Tohle není doba vlídnosti.“

„Ne. Tak jsem se rozhodla, že bude lepší se k nim připojit, než se

toulat po vlastní ose. Dali mi tenhle zelený šátek – všichni kolem ho

respektují. A tuhle jehlovku. Tu také lidé respektují.“

„Tak ty jsi členem výboru bdělosti,“ řekl Theremon zadumaně.

„Nějak si tě nedokážu představit v takových záležitostech.“

Strana 266 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Já jsem si to také nedokázala představit.“

„Kromě toho, ty věříš, že Altinol a jeho Požární hlídka jsou ti

praví lidé, kteří pomohou obnovit zákon a pořádek, je to tak?“

Opět se usmála a opět to nebyl radostný úsměv.

„Praví lidé? Oni si myslí, že jsou, ano.“

„Ty ne?“

Pokrčení ramen. „Hlavně to dělají kvůli sobě, a to bez legrace.

Vzniklo tady vakuum moci a oni ho hodlají zaplnit. Ale domnívám

se, že nejsou nejhorší možní kandidáti, kteří se pokoušejí teď zavést

novou vládní strukturu. Alespoň jsou lepší než jiné skupiny, pokud si

vzpomínám.“

„Máš na mysli Apoštoly? Ti se také pokouší ustavit vládu?“

„Je to velmi pravděpodobné. Ale od chvíle, co se to stalo, jsem o

nich nic neslyšela. Altinol si myslí, že jsou dosud ukrytí někde v

podzemí, nebo že je Mondior odvedl na nějaké vzdálené místo, kde

založí své vlastní království. Ale máme tady mnoho nových fanatic-

kých skupin, a v některých jsou skutečně esa, Theremone. Zrovna s

jednou z nich jsi se rval a byla to jen šťastná náhoda, že s tebou ne-

skoncovali. Věří, že teď je jedinou spásou lidstva to, že se naprosto

zřekne používání ohně, protože oheň byl zhoubou světa. Tak se potu-

lují po okolí a ničí prostředky pro rozdělávání ohně, kdekoli je na-

jdou a zabíjejí každého, koho podezřívají, že se raduje ze zapálených

ohňů.“

„Pokoušel jsem se jen uvařit si něco k večeři,“ řekl Theremon

ponuře.

„Jim je úplně jedno, zda jsi vařil jídlo nebo se bavil trochou

žhářství. Oheň je oheň a oni si ho oškliví. Měl jsi štěstí, že jsme přišli

včas. Uznávají autoritu Požární hlídky. My jsme elita, rozumíš, jedi-

ní, jimž je tolerováno používání ohně.“

„Pomáhá mít jehlovky,“ řekl Theremon. „To vám také přináší

trochu tolerance.“ Přetřel si bolavé místo na paži a zadíval se po-

chmurně dodaleka. – „Říkáš, že jsou tu další fanatici?“

„To jsou lidé, kteří si myslí, že univerzitní astronomové objevili

tajemství, jak přivolat Hvězdy. Za všechno, co se stalo, dávají vinu

Athorovi, Beenayovi a spol. Je to stará nenávist ke vzdělání, která se

vynoří, kdykoli se začnou objevovat středověké emoce.“

Strana 267 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Bohové! Je hodně takových?“

„Dost. Jen Tma ví, co by dělali, kdyby skutečně chytili někoho z

Univerzity, kdo se nedostal do bezpečí Amganda. Domnívám se, že

by ho pověsili na nejbližší větev.“

Theremon řekl zasmušile: „A já jsem za to odpovědný.“

„Ty?“

„Všechno, co se stalo, je moje chyba, Siferro. Ne Athorova, ne

Folimunova, ne bohů, ale moje. Moje. Theremona 762. Tehdy, když

jsi mě nazvala neodpovědným, jsi na mne byla příliš mírná. Nebyl

jsem pouze neodpovědný, byl jsem trestuhodně nedbalý.“

„Theremone, nech toho. Co je dobrého na…?“

Mávl pravicí. „Mohl jsem den za dnem psát sloupky varující

před tím, co přijde, volat po prioritním programu budování úkrytů,

shromažďování zásob potravin a nouzových zdrojů energie, poskyto-

vat rady rozrušeným, dělat milión dalších věcí – a místo toho jsem

dělal co? Poškleboval jsem se. Posmíval se astronomům v jejich

vzdušných zámcích! To způsobilo, ze bylo pro kohokoli z vlády poli-

ticky nemožné brát Athora vážně.“

„Theremone…“

„Měla jsi nechat tyhle blázny, aby mne utloukli k smrti, Siferro.“

Její oči se setkaly s jeho. Zdálo se, že je rozezlená. „Nemluv jako

hlupák. Nezměnil by nic ani celosvětový vládní program. Já jsem si

také přála, abys tamty články nenapsal, Theremone. Víš, jak jsem o

nich smýšlela. Ale co teď s tím? Byl jsi upřímný v tom, co jsi cítil.

Neměl jsi pravdu, ale byl jsi upřímný. A v každém případě nemá

žádný smysl spekulovat o tom, co mohlo být. Teď se musíme zabý-

vat tím, co je.“ Jemněji řekla: „Už je toho dost. Můžeš jít? Musíme tě

odvést do Svatyně Budeš mít možnost se vykoupat, dostat nějaké

čisté oblečení a trochu jídla…“

„Jídla?“

„Lidé z Univerzity tam nechali spoustu zásob.“

Theremon se uchechtl a ukázal na hraboše. „Míníš tím, že tohle

nebudu muset jíst.“

„Ne, pokud opravdu nechceš. Navrhuji ti dát to někomu, kdo to

potřebuje víc než ty, až budeme procházet lesem.“

„Dobrý nápad.“

Strana 268 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Pomalu a s bolestí se zvedl na nohy. Bohové, jak všechno bolí!

Zkušební krok nebo dva: není to zlé, není to zlé. Přece jen asi nic

nemá zlomené. Jen trochu špatně to funguje. Už myšlenka na horkou

koupel a skutečné solidní jídlo mu hojila podlitiny a bolavé tělo.

Pohlédl naposled na svoji malou, halabala postavenou chýši, svůj

potok, své zanedbané keře a plevel. Na svůj domov v těchto několika

podivných dnech. Nebude se mu po něm moc stýskat, spíš doufal, že

velmi brzo zapomene.

Pak zvedl hraboše a hodil si ho přes rameno.

„Veď mne,“ řekl Sifeřře.

Neušli víc než sto yardů, když Theremon zahlédl skupinu chlap-

ců skrývajících se za stromy. Uvědomil si, že jsou to titíž kluci, kteří

vyplašili hraboše z nory a uštvali ho k smrti. Zjevně se vrátili, aby ho

našli. Nyní mrzutě koukali, očividně otrávení, že Theremon ukořistil

jejich výhru. Ale byli příliš zastrašení zeleným šátkem, který ozna-

čoval skupinu Požární hlídky – nebo prostě jejich jehlovkami – že se

nepokusili o něj přihlásit.

„Hej!“ zavolal Theremon. „To je vaše, ne? Dával jsem na to pro

vás pozor!“

Hodil vyvrženého hraboše směrem k nim. Padl na zem kousek

od místa, kde stáli. Drželi se zpátky, vypadali zmateně a znepokoje-

ně. Očividně po zvířeti dychtili, ale báli se k němu přistoupit.

„Tomu se tedy dá říct život v postsoumračné éře,“ řekl smutně

Sifeřře. „Jsou hladoví, ale neodvažují se pohnout. Myslí si, že je to

past. Počítají, že kdyby vystoupili ven z úkrytu, aby si to zvíře sebra-

li, že je jen tak pro zábavu postřílíme.“

Siferra odpověděla: „Může jim to někdo vyčítat? Teď se každý

bojí každého. Nechme je být. Přijdou, až se jim ztratíme z očí.“

S pokulháváním ji následoval. Siferra a ostatní lidé z Hlídky se

lesem pohybovali sebejistě, jako kdyby byli nenapadnutelní nebez-

pečím, které všude číhalo. A opravdu se nepřihodily žádné incidenty,

jak skupina směřovala – tak rychle, jak dovolovala Theremonova

zranění – k silnici, která les protínala. Je zajímavé vidět, pomyslel si

Theremon, jak rychle se společnost začala rekonstituovat. Za pou-

hých pár dní nepravidelná skupina, jako tahle Požární hlídka, začala

představovat určitý druh vládní autority. Pokud to nedělaly jen jeh-

Strana 269 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

lovky a celkové ovzduší sebejistoty, které drželo šílence opodál, sa-

mozřejmě.

Konečně došli na kraj lesa. Vzduch se ochladil a světlo nepří-

jemně zmatnělo. Na obloze byly jedinými slunci Patra a Trey. The-

remon neměl nikdy potíže s poměrně nízkou úrovní světla, jež byla

typická pro hodiny, kdy osvětlení přicházelo jen od jednoho páru

dvojsluncí. Ovšem od doby zatmění byl takový dvousluneční večer

pro něj hrozivou možnou předzvěstí – i když věděl, že to tak není –

hrozícího návratu Tmy. Psychická zranění Tmy se budou dlouho

hojit, zvláště, když je svět hluboce otřesený v základech.

„Svatyně je kousek cesty dolů po téhle silnici,“ řekla Siferra.

„Jak se cítíš?“

„Jsem v pořádku,“ řekl mrzutě Theremon. „Nezmrzačili mne, jak

vidíš.“

Ale přesto měl velké potíže, aby donutil bolavé, třesoucí se nohy,

aby ho nesly dál. Byl hluboce šťastný a uklidněný, když konečně stál

v jeskyni podobném vchodu do podzemního panství, které bylo Sva-

tyní.

To místo připomínalo bludiště. Místnosti a chodby vedly do

všech směrů. V dálce matně zahlédl složité smyčky a vinutí vědecky

vypadajících zařízení, záhadných a nepochopitelných, rozbíhajících

se po zdech a stropu. Tohle místo, jak si nyní vzpomněl, bylo sídlem

univerzitního Urychlovače částic, dokud nebyly otevřeny v Sarských

Výšinách nové velké laboratoře. Fyzikové tady zřejmě opustili

spoustu zastaralých zařízení.

Objevil se vysoký muž, vyzařující autoritu.

Siferra řekla: „To je Altinol 111. Altinole, chci ti představit The-

remona 762.“

„Z Chroniclu?“ řekl Altinol. Nevyslovil to uctivě ani překvape-

ně: vypadal, že jen registruje tuto nahlas vyslovenou skutečnost.

„Dříve,“ řekl Theremon.

Hleděli na sebe bez vřelosti. Altinol, pomyslel si Theremon, vy-

padá, že je uvnitř pěkně tvrdý chlápek: muž v raném středním věku,

očividně upravený a ve výborné kondici. Solidně oblečený v pěkném

oděvu a nosí se s nenuceností někoho, kdo je zvyklý rozkazovat. Jak

ho Theremon pozoroval, rychle probíral dobře uskladněné informace

Strana 270 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

své paměti a po chvíli se mu v mozku rozezněl akord poznání. Byl

spokojen.

„Morthainské závody, že, Altinole?“

Chvilkový zákmit pobavení – nebo to byla zlost? – se objevil v

Altinolových očích. „Ano, je to tak.“

„Často o vás říkali, že chcete být výkonnou mocí. No, vypadá to,

že teď ji máte. Alespoň co se týká Saro City, když ne celé Federální

republiky.“

„Je nutné s něčím začít,“ řekl Altinol. Jeho hlas zněl odměřeně.

„Nejdřív se pokoušíme vyklopýtat z anarchie. Pak můžeme pomýšlet

na opětné sjednocení země a starat se o to, kdo bude mít výkonnou

moc. Například máme problém s Apoštoly, kteří se zmocnili kontroly

nad celou severní částí města a územím za ní a ustavili v ní církevní

pravomoc. Nebude lehké je vystrnadit.“ Altinol se chladně usmál.

„To jsou první a nejdůležitější věci, příteli.“

„A pro Theremona,“ řekla Siferra, „je nejdůležitější věcí koupel

a pak jídlo. Od Temnoty žil v lese. – Pojď se mnou,“ řekla mu.

Starou část urychlovače oddělovaly od vstupní části přepážky a

chodby a rozdělily ji na spoustu malých místností. Siferra mu ukáza-

la na jednu, ve které horem vedly měděné trubky vodu k porceláno-

vému rezervoáru. „Není nejteplejší,“ varovala ho. „Kotle zapínáme

jen na pár hodin denně, protože zásoby paliva jsou malé. Ale je to

lepší než koupání ve studeném lesním potoce. – Ty o Altinolovi něco

víš?“

„Předseda Morthainských závodů, velkého lodního kombinátu.

Ve zprávách byl před rokem nebo dvěma, mělo to něco společného s

kontraktem získaným podfukem, možná za úplatek, na výstavbu ob-

rovských nemovitostí na státní půdě v provincii Nibro.“

„Co má lodní kombinát co dělat s výstavbou nemovitostí?“ ze-

ptala se Siferra.

„To je správná otázka. Vůbec nic. Byl obžalován ze zneužití pro-

tekce ve vládě – myslím, že to mělo něco společného s nabídkou

životní šance někomu, kdo velmi toužil po senátorství…“ Theremon

pokrčil rameny. „Teď v tom skutečně není rozdíl. Už nejsou žádné

Morthainské závody, žádné nemovitosti, které se mají stavět, žádní

federální senátoři k podplacení. Asi není rád, že jsem ho poznal.“

Strana 271 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Pravděpodobně se o to nestará. Služba v Hlídce je teď pro něj

vším.“

„Pro tuto chvíli,“ řekl Theremon. „Dnes Požární hlídka v Saro

City, zítra celý svět. Slyšela jsi ho přece mluvit o odstranění Apošto-

lů, kteří zabrali vzdálenou část města. No, někdo to musí udělat. A

on je člověk, který je nejspokojenější, když věci mají spád.“

Siferra odešla. Theremon se ponořil do porcelánového rezervoá-

ru.

Vůbec ne požitek. Ale docela příjemné, po všem, co prožil dříve.

Opřel se, zavřel oči a odpočíval. A liboval si.

Když se vykoupal, vzala ho Siferra do jídelny Svatyně, prostě

vybavené místnosti, a nechala ho samotného. Řekla mu, že musí Al-

tinolovi podat každodenní hlášení. Jídlo už na něj čekalo – byla to

jedna z těch balíčkových večeří, které zde byly uskladněny v měsí-

cích budování Svatyně. Vlažná zelenina, ohřáté maso neznámého

druhu, světle zelený nealkoholický nápoj nevýrazné chuti.

Theremonovi to všechno chutnalo jako báječná lahůdka.

Donutil se jíst pomalu a opatrně. Věděl, že jeho tělo si odvyklo

skutečnému jídlu; každé sousto pečlivě rozžvýkal, jinak by ho vy-

zvrátil, to věděl, ačkoli instinkt mu říkal, aby to všechno spolykal tak

rychle, jak může, a řekl si o další porci. Když dojedl, složil There-

mon ruce do klína a tupě hleděl na ošklivou pocínovanou stěnu. Už

neměl hlad. Ale jeho duševní stav se začal zhoršovat, navzdory kou-

peli, navzdory jídlu, navzdory útěše, že je v bezpečí v dobře chráně-

né Svatyni. Shledal, že upadl do nejhlubší deprese. Cítil se příšerně.

A deprimovaně a plný smutku. Byl to docela dobrý svět, pomyslel si.

Ne perfektní, to zdaleka ne, ale dost dobrý. Hodně lidí bylo celkem

šťastných, hodně bylo úspěšných, panoval pokrok na všech stranách

– k hlubšímu vědeckému poznání, k větší ekonomické expanzi, k

silnější globální spolupráci. Pomyšlení na válku se zdálo bizarně

středověké a starověké církevní pobožnůstkářství bylo značně nemo-

derní, nebo mu to aspoň připadalo.

A teď bylo všechno pryč, během několika hodin, v jediném vý-

buchu děsivé Tmy.

Jistě, z popela starého světa se rodí nový. Bylo to tak vždycky:

Sifeřřiny vykopávky na Thombu to dokazují.

Strana 272 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Ale jaký to bude svět? Bude to svět, ve kterém se lidé budou na-

vzájem zabíjet pro zbytky jídla nebo proto, že poruší pověru o ohni

nebo jednoduše proto, že zabíjení je zábavná věc. Svět, ve kterém

Altinolové získají z chaosu výhody a strhnou na sebe moc. Svět, ve

kterém Folimunové a Mondiorové nepochybně plánují, že budou

všem diktovat, co si mají myslet. A pravděpodobně pracují ruku v

ruce s Altinoly, pomyslel si morbidně Theremon. Svět, ve kterém…

Ne. Zavrtěl hlavou. Jaký máš důvod k těmhle tvým temným, zá-

dumčivým nářkům?

Siferra má správný názor, řekl si. Nemá smysl spekulovat o tom,

co by mohlo být. Musíme se zabývat tím, co je. Nakonec je naživu a

jeho příčetnost se mu téměř celá vrátila, a utrpením v lese prošel ví-

ceméně nedotčený, kromě pár modřin a šrámů, které se za pár dní

zahojí. Zoufalství je teď zbytečná emoce: je to přepych, který si ne-

smí dovolit o nic víc, než by si Siferra mohla dovolit luxus stále ještě

se na něho hněvat za novinové články, které napsal.

Co bylo, to bylo. Ted je čas se zvednout, pohnout se vpřed, pře-

skupit se, obrodit se, připravit se k novému startu. Ohlížet se zpátky

je pošetilé. Dívat se dopředu s hrůzou nebo malomyslností je úplná

zbabělost.

„Dojedl jsi?“ řekla Siferra, která se vrátila do jídelny. „Já vím,

není to vynikající jídlo. Ale je to lepší než jíst hraboše.“

„To nemohu říct. Opravdu jsem nikdy žádného hraboše nejedl.“

„Pravděpodobně jsi o moc nepřišel. Pojď, ukážu ti tvůj pokoj.“

Byla to místnůstka s nízkým stropem, nic moc elegantního: po-

stel s lampičkou na zemi, umyvadlo, u stropu se houpalo jedno svět-

lo. V koutě ležely pohozené nějaké knihy a noviny, které musel

opustit někdo, kdo obýval tuto místnost o večeru zatmění. Theremon

uviděl výtisk Chroniclu otevřený na stránce s jeho článkem a škubl

sebou: byl to jeden z těch horších, obzvlášť prudce napadal Athora a

jeho skupinu. Zrudl a sklopil zrak k zemi.

„Co chceš teď dělat, Theremone?“

„Dělat?“

„Myslím, až si trochu odpočineš.“

„Moc jsem o tom nepřemýšlel. Proč?“

Strana 273 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Altinol chce vědět, jestli hodláš vstoupit do Požární hlídky,“

řekla.

„To je pozvání?“

„Je ochoten tě přibrat. Patříš k tomu druhu lidí, které potřebuje,

silný, schopný vést lidi.“

„Ano,“ řekl Theremon. „Měl bych být rád, že jsem tady, nebo

ne?“

„Ale je zneklidněný jednou věcí. Je tu místo jen pro jednoho šéfa

Hlídky a tím je Altinol. Kdybys vstoupil, chce, abys hned od začátku

pochopil, že co Altinol přikáže, bez odmluvy uděláš. Není si jistý

tvou ochotou přijímat jeho rozkazy.“

„Nejsem si jistý, zda je to také užitečné pro mě. Ale musím znát

Altinolovo hledisko.“

„Pak vstoupíš? Já vím, je tu problém s celým uspořádáním Hlíd-

ky. Ale alespoň má sílu prosazovat řád a teď něco takového potřebu-

jeme. A Altinol může třeba být panovačný, ale není zlý. Jsem o tom

přesvědčená. Jen si myslí, že doba volá po tvrdých opatřeních a roz-

hodném vedení. Což je schopen zajistit.“

„Nepochybuji, že je.“

„Přemýšlej o tom dnes večer,“ řekla Siferra. „Kdybys chtěl

vstoupit, řekni mu to zítra. Buď k němu upřímný. On pak bude

upřímný k tobě, tím si můžeš být jistý. Pokud ho ujistíš, že nechceš

nijak ohrozit jeho autoritu, jsem si jistá, že ty a on…“

„Ne,“ řekl náhle Theremon.

„Co ne?“

Chvíli mlčel.

Konečně promluvil: „Nemusím o tom celý večer přemýšlet. Už

vím, jaká bude moje odpověď.“

Siferra na něj hleděla a čekala.

„Nechci se s Altinolem dohadovat. Znám druh lidí, jako je on, a

jsem si úplně jistý, že s lidmi, jako je on, bych si moc dlouho nero-

zuměl. A také vím, že krátkodobě může být něco takového jako je

Požární hlídka nezbytností, ale z dlouhodobého hlediska jsou špatné

a jakmile se jednou etablují a institucionalizují, je velmi těžké se jich

zbavit. Altinolům tohoto světa se nesmí moc přenechat dobrovolně.

Malým diktátorům nikdy. A já nechci vědět, že jsem mu pomohl

Strana 274 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

nahoru a nechci ohýbat hřbet po zbytek života. Znovuvynalezení

feudálního systému mi nepřipadá jako užitečné řešení nynějších pro-

blémů. Takže ne, Siferro. Neuvážu si Altinolův zelený šátek. Do-

mnívám se, že nemá budoucnost.“

Siferra tiše řekla: „Co tedy budeš dělat?“

„Sheerin mi řekl, že v Amgandském parku se formuje skutečná

prozatímní vláda. Lidé z univerzit, možná nějací členové staré vlády,

tam dolů na jih přicházejí zástupci z celé země. Jakmile budu mít

dost síly, zamířím do Amganda.“

Vyrovnaně se na něj dívala. Nemluvila.

Theremon zhluboka nabral dech. „Pojď se mnou do Amgand-

ského parku, Siferro.“ Natáhl k ní ruku. Měkce řekl: „Zůstaň se

mnou dnes večer v téhle mé ubohé malé místnůstce. A ráno odtud

vypadněme a pojďme společně na jih. Nepatříš sem o nic víc než já.

A máme pětkrát větší šanci dosáhnout Amganda společně, než kdy-

bychom se oba pokoušeli odejít samostatně.“

Siferra mlčela. Nechal ruku nataženou.

„No? Co říkáš?“

Theremon hleděl, jak jí po obličeji přebíhají vlny rozporných

emocí. Ale neodvažoval se v nich číst.

Siferra tiše bojovala sama se sebou. Ale pak, v jediném okamži-

ku, boj skončil.

„Ano,“ řekla nakonec. „Ano. Udělejme to, Theremone.“

A přistoupila k němu. Vzala ho za ruku. Zhasla stropní světlo,

které se jim houpalo nad hlavou, nicméně měkká záře lampičky za

postelí zůstala.

38

„Znáš jméno téhle čtvrti?“ zeptala se Siferra. Hleděla, ochrome-

ná, vyděšená, na vypálenou a příšernou krajinu rozbořených domů a

opuštěných vozidel. Bylo to krátce před polednem, třetího dne od

jejich útěku ze Svatyně. Neúnavné světlo Onosu nelítostně osvětlo-

valo všechny zčernalé zdi, všechna roztříštěná okna.

Strana 275 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Theremon potřásl hlavou. „Jmenovalo se to nějak hloupě, tím si

můžeš být jistá. Zlatá pole nebo Sarské Dvory nebo nějak tak. Ale

jak se to jmenovalo, není teď důležité. Už to není čtvrť. To, co býva-

lo skutečnou zástavbou, Siferro, se proměnilo v archeologické vyko-

pávky. Jedno ze ztracených předměstí Sara.“

Dosáhli bodu jižně od lesa, téměř na začátku předměstské zóny,

která tvořila jižní okraj Saro City. Za ní leželo zemědělské pásmo,

malá města, a – někde daleko, nemyslitelně daleko – jejich cíl, Am-

gandský národní park.

Průchod lesem jim zabral dva dny. Prvního večera spali ve staré

Theremonově chýši a druhý v houštině v polovině cesty na hrbola-

tém svahu vedoucím k Výšinám Onosu. Za celou tu dobu nezazna-

menali, že by jim šla Požární hlídka po stopě. Altinol se je zřejmě

nepokusil pronásledovat, i když si vzali zbraně a dva batohy nacpané

zásobami. A určitě, pomyslela si Siferra, jsou teď mimo jejich dosah.

„Velká jižní dálnice by měla být někde tady poblíž, ne?“

„Další dvě nebo tři míle. Když budeme mít štěstí a trosky domů

nám nezablokují přímou cestu.“

„Budeme mít štěstí. S tím počítej.“

Zasmál se.

„Pořád optimista, co?“

„To nestojí o nic víc než pesimismus,“ řekla. „Buď tak nebo

onak, projdeme.“

„Správně. Buď tak nebo onak.“

Kráčeli pravidelně vpřed. Theremon vypadal, že se rychle zota-

vuje z výprasku, který dostal v lese, a z dnů faktického hladovění.

Měl úžasnou houževnatost. Ač byla Siferra silná, měla co dělat, aby s

ním udržela krok.

Musela také vynaložit značné úsilí, aby si udržela dobrou náladu.

Od chvíle, co vyrazili na cestu, důsledně udržovala optimistický tón

hovoru, pořád sebejistá, pořád sama sebe přesvědčovala, že je nejlep-

ší jít do Amganda, kde najdou lidi, jako jsou oni sami, už tvrdě za-

městnané prací na plánu obnovy světa.

Ale uvnitř si Siferra nebyla tak jistá. A jak s Theremonem vstu-

povali do těchto dříve příjemných předměstských oblastí, bylo mno-

Strana 276 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

hem obtížnější odehnat hrůzu, šok, zoufalství, pocit naprosté poráž-

ky.

Byl to svět nočních můr.

Nebylo úniku z jeho obludnosti. Kam jste se otočili, tam jste vi-

děli zkázu.

Dívej se! pomyslela si. Dívej se. Zpustošení – jizvy – zřícené

budovy, zdi už narušené prvním plevelem, už obsazené rotami ještě-

rek. Všude známky té hrůzné noci, kdy bohové znovu seslali na svět

prokletí. Hrozný štiplavý zápach černého dýmu stoupajícího ze zbyt-

ků požáru, který uhasily nedávné deště – další dým, bílý a pronikavý,

stoupal ve spirálách nahoru z dosud hořících základů – na všem špína

– těla na ulicích zkroucená agónií – výraz šílenství v očích těch pár

přežívajících bytostí, které tu a tam vykoukly ze zbytků svých domo-

vů –

Všechna nádhera zmizela. Všechna velikost zmizela. Všechno je

v troskách, všechno – jako kdyby se vzedmul oceán, pomyslela si, a

smetl všechny naše úspěchy v zapomnění.

Sifeřře nebyly zříceniny něčím nepochopitelným. Celý svůj život

profesionálního archeologa strávila jejich vykopáváním. Ale zříceni-

ny, které odhalovala, byly starověké, dobou vyzrálé, záhadné a ro-

mantické. To, co teď tady viděla, bylo všechno čerstvé, všechno na

pohled příliš bolestné, a nebylo na tom vůbec nic romantického. Byla

celkem snadno schopna akceptovat podmínky zhroucení ztracených

civilizací minulosti: to pro ni znamenalo malé emocionální břemeno.

Ale tohle byla její vlastní epocha, jež byla vržena na smetiště dějin, a

to bylo těžké unést.

Proč se to stalo? ptala se sama sebe. Proč? Proč? Proč?

Byli jsme tak špatní? Odchýlili jsme se tak daleko od cesty boží,

že jsme museli být tímto způsobem potrestáni?

Ne.

Ne!

Nejsou žádní bohové; není žádný trest.

Tím si byla naprosto jistá. Nepochybovala, že se to stalo jedno-

duše hrou slepého osudu, neměnnými pohyby neživých a neřiditel-

ných světů a sluncí, které se k sobě každých dva tisíce let přibližují,

zcela zákonitě a neosobně.

Strana 277 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

To bylo všechno. Náhoda.

Byla to náhoda, že to Kalgaš musel snášet během své historie

znova a znova.

Čas od času se objevily Hvězdy v celém svém hrozivém majestá-

tu; a v zoufalé hrůze vzplanuvší agónie člověk nevědomky vztáhl

ruku proti vlastnímu dílu. Řízen šílenstvím Tmy; řízen šílenstvím

strašidelného svitu Hvězd. Byl to nekonečný koloběh. Popel z

Thomba prozrazoval celý tento příběh. A teď bylo Thombo všude.

Přesně jak řekl Theremon: Tahle čtvrť je nyní místem pro archeolo-

gy. Přesně.

Svět, který znali, zmizel. Ale my jsme dosud tady, pomyslela si.

Co máme dělat? Co máme dělat?

Jedinou útěchou, kterou nalézala uprostřed této pochmurnosti,

byla vzpomínka na první večer s Theremonem ve Svatyni: tak náhlý,

tak neočekávaný, tak úžasný. Znova a znova se do něj v mysli vrace-

la. Jeho podivně plachý úsměv, když jí říkal, aby s ním zůstala – ne-

byl to žádný lstivý trik, aby ji svedl! A výraz v jeho očích. A pocit

doteku jeho rukou na pokožce – jeho objetí, jeho dech mísící se s

jejím…

Jak dlouho to bylo, kdy byla naposledy s mužem! Skoro zapo-

mněla, jaké to je – skoro. A vždycky, pokaždé, měla znepokojivý

pocit, že dělá chybu, že nabírá falešný směr, že se připoutala k cestě,

kterou nemůže přijmout. S Theremonem to tak nebylo: bariéry a zá-

minky a obavy prostě padly, radostný ústup, přiznání, konečně, že v

tomto rozbitém a zmučeném světě nemůže být dále sama, že je ne-

zbytné utvořit spojenectví, a že Theremon, upřímný a otevřený a do-

konce trochu drsný, silný, rozhodný a spolehlivý, je spojenec, které-

ho potřebuje a chce.

A tak se konečně poddala, okamžitě a bez lítosti. Jaká ironie,

pomyslela si, že konec světa jí přinesl něco velmi cenného. Všechno

ostatní mohlo být ztraceno; ale ona měla tohle.

„Podívej, tamhle,“ řekla. „Dálniční ukazatel.“

Byl to štít ze zeleného kovu, visel v bláznivém úhlu na sloupu s

povrchem zčernalým sazemi. Na třech nebo čtyřech místech byl pro-

ražený, byly to pravděpodobně díry po kulkách. Ale výrazný žlutý

Strana 278 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

nápis byl ještě dostatečně čitelný: VELKÁ JIŽNÍ DÁLNICE, a šipka

je instruovala, že mají jít přímo vpřed.

„Odtud to nemůže být víc než jedna nebo dvě míle,“ řekl There-

mon. „Měli bychom k ní dojít za…“

Náhle se ozval vysoký svištivý zvuk a pak chvějivý náraz, do-

znívající s ohlušujícím účinkem. Siferra si zakryla uši. O vteřinu poz-

ději cítila, jak ji uchopila Theremonova paže a strhává ji na zem.

„K zemi!“ zašeptal ostře. „Někdo tu střílí!“

„Kdo? Kde?“

V ruce držel jehlovku. Také ji vytáhla. Letmo pohlédla nahoru a

uviděla, že projektil zasáhl dálniční ukazatel: mezi prvními dvěma

slovy byla nová díra, jež vymazala několik písmen.

Theremon, přikrčený, se rychle plížil k okraji nejbližších budov.

Siferra ho následovala. Cítila se hrozivě nechráněná. Bylo to horší

než stát nahá před Altinolem a Požární hlídkou: tisíckrát horší. Další

výstřel mohl přijít kdykoli, z jakéhokoli směru, a ona neměla mož-

nost se před ním ochránit. I když se protáhla kolem rohu budovy a

schoulila se v uličce proti Theremonovi, ztěžka dýchala, bušilo jí

srdce a věděla, že nemá jistotu, že je v bezpečí.

Kývl hlavou k řadě vypálených domů na druhé straně ulice. Dole

na opačné straně byly dva nebo tři neporušené; a teď uviděla špinavé

nejasné tváře zírající z horního okna nejvzdálenějšího domu.

„Jsou tam lidé. Sázím se, že bezdomovci. Blázni.“

„Vidím je.“

„Nebojí se našich šátků Hlídky. V této vzdálené části města

možná Hlídka nic neznamená. Nebo možná na nás stříleli, protože je

nosíme.“

„Myslíš?“

„Možné je cokoli.“ Theremon se sunul k uličce. „To, co nevím,

je, zda nás chtěli zasáhnout a měli opravdu špatnou mušku, nebo se

nás jen snaží zahnat? Jestli se nás pokusili zastřelit a jediné, co se jim

povedlo, bylo zasáhnout dálniční ukazatel, pak se můžeme pokusit

proběhnout. Ale jestli to bylo jenom varování…“

„Obávám se, že bylo. Není pravděpodobné, že chybný výstřel

zabloudí přímo do dálničního znamení. Je to příliš šikovné.“

Strana 279 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Asi máš pravdu,“ řekl Theremon. Zamračil se. „Myslím, že jim

ukážu, že jsme ozbrojení. Mohlo by je to odradit od úmyslu poslat

pár zvědů, kteří by se proplížili kolem těchto domů a obešli nás ze-

zadu.“

Pohlédl na svoji jehlovku, nastavil závěrku na široký rozptyl a

maximální vzdálenost. Pak ji zvedl a přepnul na jednotlivé výstřely.

Záblesk rudého světla zasyčel vzduchem a udeřil do země přímo

před budovou, kde se objevily tváře. Na trávníku vzplanula divoce

rudě žhnoucí skvrna a ze země stoupaly chomáčky kouře.

Siferra se zeptala: „Myslíš, že to viděli?“

„Pokud nejsou tak mimo, že nejsou schopni soustředit pozornost.

Ale myslím, že to viděli, ano. A moc se jim to nelíbilo.“

Tváře se znovu objevily v okně.

„Zůstaň skrčená,“ varoval ji Theremon. „Mají nějakou těžkou

loveckou pušku. Vidím její hlaveň.“

Další svištivý zvuk, další ohlušující rachot.

Dálniční ukazatel padl roztříštěný na zem.

„Možná jsou to blázni,“ řekla Siferra, „ale mají zatraceně dobrou

mušku.“

„Příliš dobrou. Jen si s námi hráli, když vypálili ten první výstřel.

Vysmívají se nám. Ukázali nám, že když vystrčíme nosy, tak nás

smetou. Mají nás přišpendlené k zemi a mají z toho radost.“

„Můžeme se odtud dostat na vzdálenější konec téhle uličky?“

„Tam je to zavalené ruinami. A na druhé straně na nás čeká pár

bezdomovců.“

„Pak tedy, co budeme dělat?“

„Zapálíme ten dům,“ řekl Theremon. „Vykouříme je. A zabijeme

je, kdyby byli příliš šílení na kapitulaci.“

Oči se jí rozšířily. „Zabijeme je?“

„Když nám nedají jinou možnost, ano, ano, zabiju je. Chceš se

dostat do Amganda, nebo bys raději strávila zbytek života ukrýváním

v téhle uličce?“

„Ale nemůžeš jen tak zabít lidi, i když jsou – i když jsou…“

Její hlas se vytratil. Nevěděla, co by vlastně chtěla říct.

„I když se tě pokoušejí zabít, Siferro? I když si myslí, že je zá-

bavné poslat pár výstřelů, které nám prosviští kolem uší?“

Strana 280 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Neodpověděla. Myslela si, že začíná rozumět vztahům v oblud-

ném novém světě, který nastoupil o večeru zatmění, ale uvědomila si,

že nepochopila nic, vůbec nic.

Theremon se ještě jednou odplazil k ulici. Zamířil jehlovku.

Žhavý záblesk světla dopadl na bílé průčelí domu. Dřevo začalo

okamžitě černat. Vyskočily malé plamínky. Vedl plamennou linii po

průčelí budovy, na chvilku přestal, znovu vypálil a načrtl druhou linii

kolmo k první.

„Dej mi tvoji pistoli,“ řekl. „Moje je přehřátá.“

Podala mu zbraň. Nastavil ji a vypálil potřetí. Na celé ploše do-

movního průčelí už poskakovaly plameny. Theremon se skrz ni pro-

řezával, paprsek zaměřený dovnitř budovy.

Není to moc dávno, pomyslela si Siferra, co tenhle bílý dřevěný

dům někomu patřil. Žila tam rodina, lidé hrdí na svůj dům, na svoji

čtvrť – pečovali o trávník, zalévali rostliny, hráli si s domácími zví-

řátky, pořádali večírky pro přátele, sedávali v patiu, srkali drinky a

pozorovali slunce pohybující se po večerní obloze. Teď už nic z toho

neplatí. Teď leží Theremon na břiše na dlažbě uličky, pokryté pope-

lem a rumem, a efektivně a systematicky podpaluje tento dům. Pro-

tože je to jediný způsob, jak se on a ona mohou bezpečně dostat z

této ulice a pokračovat v cestě do Amgandského parku.

Svět nočních příšer, ano.

Z vnitřku domu nyní stoupal sloup dýmu. Celá levá strana průče-

lí byla v plamenech.

Z oken v druhém patře skákali lidé.

Tři, čtyři, pět, kuckali, lapali po dechu. Dvě ženy, tři muži. Do-

padli na trávník a leželi tam, jako kdyby byli omámení. Oblečení

měli rozedrané a špinavé, vlasy nečesané. Blázni. Před Tmou nor-

mální lidé, ale teď byli prostě částí té obrovské hordy hrubých tuláků

s divokýma očima, jejichž rozum byl poškozený, snad navždy, náh-

lým ohromujícím nárazem zářivého světla, které Hvězdy vrhly proti

jejich nepřipraveným smyslům.

„Vstávat!“ zavolal na ně Theremon. „Ruce vzhůru! Okamžitě!

Dělejte, nechtě je nahoře!“ Ukázal se jim celý, v obou rukou držel

jehlovky. Siferra si stoupla za něj. Dům byl nyní zahalený hustým

Strana 281 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

kouřem a mezi jeho temným pláštěm ze všech stran budovy vzlínaly

hrozivé jazyky plamenů, vlajících jako šarlatové prapory.

Jsou tam ještě uvěznění lidé? Kdo to může říct? Má to význam?

„Seřaďte se!“ poručil Theremon. „To je ono! Vlevo vbok!“

Opožďovali se. Jeden muž byl trochu pomalejší. Theremon vyslal za

jeho záda zářící paprsek z jehlovky, aby povzbudil jeho chuť do spo-

lupráce. „Rozběhněte se, teď! Dolů ulicí! Rychleji! Rychleji!“

Část domu se zhroutila s ohlušujícím hřmotem a odhalila skříně a

nábytek, jako domeček pro panenky, který někdo v polovině rozřízl.

Všechno hořelo. Bezdomovci byli teď téměř na rohu. Theremon na

ně dál křičel, pobízel je, občas jim za paty vypaloval záblesky jeh-

lovky.

Pak se otočil k Sifeřře. „V pořádku. Zmizíme odtud!“

Zastrčili jehlovky do pouzder a rozběhli se opačným směrem, k

Velké jižní dálnici.

„Co kdyby stříleli?“ zeptala se Siferra později, když už viděli

vjezd na dálnici a pohybovali se mezi otevřenými poli, která ji lemo-

vala. „Skutečně bys je zabil, Theremone?“

Pevně, vážně se na ni podíval. „Kdyby to byl jediný způsob, jak

nás dostat z té uličky ven? Myslím, že jsem ti odpověděl už předtím.

Samozřejmě, zabil bych je. Měl bych jinou volbu? Co jiného bych

mohl dělat?“

„Myslím, že nic,“ řekla Siferra sotva slyšitelným hlasem.

Obraz vypáleného domu jí stále vyvstával v mysli. A podívaná

na ty rozedrané, špinavé lidi, běžící dolů ulicí.

Ale oni vystřelili první, říkala si. Oni začali konflikt. Nelze říct,

jak dlouho by to trvalo, kdyby Theremon nedostal nápad vypálit

dům.

Dům – něčí dům…

Ničí dům, opravila se.

„Tady je,“ řekl Theremon. „Velká jižní dálnice. Do Amganda je

to přesně pět hodin jízdy. Mohli bychom tam být na večeři.“

„Kdybychom měli něco, co jezdí,“ řekla Siferra.

„Kdyby,“ řekl.

Strana 282 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

39

I přes to, co Theremon viděl předtím, nebyl připraven na to, jak

Velká jižní dálnice vypadá. Ani nejhorší noční můra silničního inže-

nýra nemohla být tak zlá.

Všude, kudy jižními předměstími procházeli, Theremon a Siferra

míjeli na ulicích opuštěná vozidla. Bezpochyby mnoho řidičů, pře-

možených panikou ve chvíli, kdy se objevily Hvězdy, zastavilo auta

a prchalo pěšky, s nadějí, že najdou nějaký úkryt před hrůzným ne-

snesitelným leskem, který náhle vyzařoval z oblohy.

Ale opuštěná auta, která byla rozházena v tichých obytných čás-

tech města, kterými on a Siferra až dosud putovali, byla postavena

náhodně tu a tam, a to v relativně velkých vzdálenostech. Předměst-

ské ulice musely být po dobu zatmění docela slušně osvětlené,

zvlášť, když to bylo ke konci řádného pracovního dne.

Nicméně, Velká jižní dálnice – přeplněná pozdní meziměstskou

dopravou – se musela v okamžiku, kdy na svět udeřila katastrofa,

změnit v naprostý blázinec.

„Podívej se na to,“ zašeptal Theremon naplněn bázní. „ Vidíš to,

Siferro!“

V údivu potřásla hlavou. „Neuvěřitelné. Neuvěřitelné.“

Všude byla auta – naprostá většina z nich havarovaná, nahroma-

děná v chaotických skrumážích, v hromadách po dvou, po třech na

sobě. Široká silnice jimi byla téměř zablokovaná, neprůchodnou zdí

rozbitých vozidel. Byla ve všech směrech. Některá vzhůru nohama.

Z některých zbyly jen vypálené karosérie. Zářivé louže rozlitého pa-

liva se leskly jako krystalická jezírka. Střepy rozbitého skla propůj-

čovaly vozovce zlověstný třpyt.

Mrtvá auta. A mrtví řidiči.

Byl to nejpříšernější pohled, jaký se jim doposud naskytl. Ne-

smírná armáda smrti. Těla zhroucená za řízením, těla zaklíněná mezi

vozidly, která se srazila, těla přimáčkla pod koly aut. A spousta těl

byla prostě rozházena po stranách silnice jako ubohé odložené pa-

nenky, končetiny zmrazené v groteskních polohách smrti.

Siferra řekla: „Když přišly Hvězdy, někteří řidiči pravděpodobně

zastavili napravo. Ale další zrychlovali, pokoušeli se dostat na dálni-

Strana 283 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

ci a nabrat směr domů, a narazili do stojících aut. A další byli tak

omámení, že zapomněli, jak se vůbec řídí – podívej, museli jet přímo

prostředkem silnice, a tady ten se otočil a pokoušel se jet v protismě-

ru…“

Theremon se otřásl. „Úděsné. Auta, která se srazila ze všech

stran najednou. Auta ve smyku, převrácená, odmrštěná napříč silnicí

do opačných dopravních pásů. Lidé, kteří vystupují, běží se ukrýt,

narážejí do dosud přijíždějících aut. Všichni šílení.“

Hořce se usmál.

„Jak se nad tím můžeš usmívat, Theremone?“

„Směju se jen vlastnímu bláznovství. Víš, Siferro, že před půl

hodinou mi proběhla hlavou divoká myšlenka, že jak dosáhneme

dálnice, tak jenom nasedneme do něčího opuštěného auta a najdeme

ho plné paliva a připravené k jízdě a odvezeme se do Amganda? Jak

to mohlo být báječné. Vůbec mě nenapadlo, že silnice by mohla být

úplně zablokovaná – že i kdybychom měli štěstí a našli použitelné

auto, nedokázali bychom v něm ujet ani padesát stop…“

„Bude těžké po silnici jen jít.“

„Ano. Ale budeme muset.“

Ponuře vyrazili na dlouhou cestu na jih.

Za časného odpoledne pod hřejivým světlem Onosu si vybírali

cestu masakrem na dálnici. Lezli po čtyřech přes zkroucené a roz-

mlácené vraky aut, usilovně se pokoušeli nevnímat zuhelnatělá a

zohavená těla, rozlité kaluže krve, puch smrti, celou hrůzu toho vše-

ho.

Theremona se okamžitě zmocnilo rostoucí znecitlivění. To snad

byla ještě větší hrůza. Ale po chvíli prostě přestal zaznamenávat

ssedlou krev, otevřené oči mrtvol, nesmírnost neštěstí, které musel

spatřit.

Úkol šplhat přes obrovské hromady roztříštěných aut a prolézat

mezi nebezpečně vyčnívajícími hromadami rozervaného kovu byl tak

náročný, že to vyžadovalo plné soustředění, a on rychle přestal věno-

vat pozornost obětem katastrofy. Už věděl, že nemá smysl hledat

někoho, kdo přežil. Každý, kdo by zde byl po mnoho dní uvězněný,

by už dnes byl určitě mrtvý.

Strana 284 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Také Siferra vypadala, že se rychle přizpůsobila hrůzné scéně

Velké jižní dálnice. Aniž promluvila slovo, vybírala si po jeho boku

cestu přes překážky, tu se na okamžik zastavila před mezerou ve

změti trosek, tu se plazila po čtyřech pod nějakým převisem ze

zkrouceného kovu.

Byli prakticky jedinými živými lidmi, kteří silnici používali. Tu

a tam zachytili pohledem nějakého chodce, který se pohyboval dale-

ko vpředu na jih nebo ještě přicházel k výjezdu silnice ze Saro City,

ale nikdy na nikoho nenarazili. Ostatní poutníci se chvatně shýbali k

zemi, aby nebyli vidět, a ztráceli se mezi vraky, nebo, když byli pří-

mo nahoře, začali po čtyřech lézt rychlostí, která vypovídala o pří-

šerném strachu a rychle mizeli v dálce.

Čeho se bojí? divil se Theremon. Že na ně zaútočíme? Je snad

teď ruka každého pozvednuta proti každému?

Jednou viděli umolousaně vyhlížejícího člověka. Šel od auta k

autu, hledal a šmátral v kapsách mrtvol a obíral těla o majetek. Na

zádech měl velký pytel lupu tak těžký, že pod jeho tíhou vrávoral.

Theremon vztekle zaklel a vytáhl jehlovku.

„Podívej se na toho špinavého ghúla! Podívej se na něj!“

„Theremone, ne!“

Siferra Theremonovi srazila ruku přesně v okamžiku, kdy vypálil

paprsek na lupiče. Výstřel udeřil do sousedního auta a na chvíli za-

stínil sluneční zář odraženou energií.

„Proč‘s to udělala?“ zeptal se Theremon. „Chtěl jsem ho jenom

zastrašit.“

„Myslela jsem – že ty…“

Theremon pochmurně zavrtěl hlavou. „Ne,“ řekl. „V žádném

případě ne. Tam, podívej, jak běží!“

Lupič se otočil ve směru zvuku výstřelu, zíraje na Theremona a

Siferru s šíleným maniakálním údivem. Oči měl prázdné; ze rtů mu

kapal proud slin. Dlouhou chvíli na ně civěl. Pak upustil pytel s ko-

řistí a po čtyřech se rozběhl pryč v divokém, zoufalém letu přes vrš-

ky aut a brzo zmizel z dohledu.

Šli dál.

Byla to pomalá, strašlivá cesta. Silniční ukazatele, které visely

vysoko nad nimi na lesklých sloupech, se vysmívaly jejich ubohému

Strana 285 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

postupu tím, že jim sdělovaly, o jak malinkou vzdálenost pokročili

od vstupu na dálnici. Do západu Onosu ušli jen míli a půl.

„Touhle rychlostí,“ řekl sklesle Theremon, „nám bude trvat bez-

mála rok, než dosáhneme Amganda.“

„Až získáme cvik, budeme se pohybovat rychleji,“ řekla Siferra

nepřesvědčivě.

Kdyby jen mohli jít po nějaké cestě paralelní s dálnicí, místo

chůze po vozovce, bylo by to mnohem jednodušší. Ale to bylo ne-

možné. Většina Velké jižní dálnice byla visutou silnicí, zvedala se na

pilířích, vztyčených nad zalesněnými oblastmi, plochami bažin, ob-

časnými průmyslovými zónami. Byla místa, kde se dálnice stávala

mostem přes dlouhé otevřené jizvy dolů nebo přes jezera a vodní

toky. Po většinu vzdálenosti neměli jinou volbu než zůstat na tom, co

kdysi bylo ústřední dálniční tepnou, jakkoli bylo obtížné vyhýbat se

nekonečné řadě vraků.

Jak mohli, tak se drželi středu vozovky, protože hustota havaro-

vaných aut zde byla nižší. Rozhlíželi se po oblastech pod nimi a vi-

děli všude znamení pokračujícího chaosu.

Vypálené domy. Na horizontu stále běsnily požáry. Příležitostné

skupinky politováníhodných utečenců, ohromených a otupělých,

bloumaly zmateně ulicemi mezi troskami, jako by byli svázáni něja-

kou beznadějnou zoufalou migrací. Občas větší skupiny, tisíc lidí

nebo i víc, společné tábořily na otevřených místech, všichni schoule-

ní, skleslí, paralyzovaní, stěží schopni pohybu, jejich vůle a energie

byla otřesena.

Siferra ukázala na vypálený kostel na hřebeni kopce přímo na-

proti dálnici. Skupinka otrhaných lidí lezla po jeho zhroucených

zdech a páčila zbývající bloky šedého kamene sochory. Tahali je

pryč a vrhali je na nádvoří.

„Vypadá to, jako kdyby ten kostel bourali,“ řekla. „Proč to děla-

jí?“

„Protože nenávidí bohy. Viní je ze všeho, co se stalo. Znáš Pan-

theon, tu velkou katedrálu všech bohů, jak stála uprostřed lesa, se

slavnými Thamilandovými freskami? Viděl jsem ji pár dní po Tem-

notě. Byla zničená – jen rumiště, všechno rozbořené, a jeden napůl

bezvědomý kněz zasypaný hromadou cihel. Teď jsem pochopil, že

Strana 286 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

nebyla vypálená náhodou. Ten požár byl založen úmyslně. A kněz –

viděl jsem – přímo před očima mi ho zabil nějaký šílenec, a myslím,

že to bylo proto, aby mohl ukrást jeho ornát. A nebo možná ne.

Možná to byla pouhá zášť.“

„Ale knězi nezpůsobili…“

„Tak brzo jsi zapomněla na Apoštoly? Mondiora, který nám mě-

síce říkal, že to, co se stane, bude pomsta bohů? Knězi jsou hlasem

božím, není to tak, Siferro? A jestliže nás vedli k hříchu, tak je mu-

síme takhle potrestat, nu, knězi přece musí být odpovědní za příchod

Hvězd. Přibližně to si lidé myslí.“

„Apoštolové!“ řekla zle Siferra. „Přála bych si, abych na ně moh-

la zapomenout. Co myslíš, že teď dělají?“

„Předpokládám, že prožili v bezpečí a zdraví zatmění ve své vě-

ži.“

„Ano. Tak, jak byli připraveni, museli překonat Noc v bezvadné

formě. Co to říkal Altinol? Že v severní části Saro City už funguje

jejich vláda?“

Theremon smutně hleděl na zničený kostel proti silnici. Bezvý-

razně řekl:

„Jenom si nedokážu představit, jaká vláda to bude. Ctnost na

rozkaz. Mondior, který vydává nová přikázání každého Dne Onosu.

Všechna radost zakázána zákonem. Každotýdenní veřejné vymítání

hříchů.“ Odplivl si. „Pro Tmu! Myslím na to, že jsem ten večer měl

Folimuna v rukou a nechal ho jít, když jsem ho mohl tak snadno za-

škrtit…“

„Theremone!“

„Já vím. K čemu by to bylo. O jednoho Apoštola méně nebo ví-

ce? Ať žije. Ať si založí svoji vládu a nařizuje každému, kdo na-

neštěstí žije na severu Saro City, co má dělat a jak má myslet. Proč

bychom se měli o to starat? Míříme na jih, ne? Co Apoštolově dělají,

nás nemusí vzrušovat. Budou jen jednou z padesáti soupeřících, haš-

teřících se vlád, až věci budou mít šanci se uklidnit. Možná jedni z

pěti tisíců. Každý kraj bude mít vlastního diktátora, vlastního imperá-

tora.“ Theremonův hlas náhle potemněl. „Ach Siferro, Siferro…“

Vzala ho za ruku. Tiše řekla: „Zase se obviňuješ, vid?“

„Jak jsi to poznala?“

Strana 287 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Když se do sebe pustíš, tak se rozčílíš. – Theremone, říkám ti,

nejsi ničím vinen! Stalo by se to bez ohledu na to, co bys napsal na

papír, rozumíš? Jeden člověk v tom nehraje roli. Tohle je něco, co

bylo světu předurčeno, něco, čemu nemohlo nic zabránit, něco…“

„Předurčeno?“ řekl ostře. „Jaká podivná slova používáš! Máš

snad na mysli pomstu bohů?“

„O bozích jsem nic neříkala. Měla jsem jen na mysli, že Kalgaši

Dva bylo předurčeno přijít, ne bohy, ale jenom zákony astronomie,

zatmění muselo přijít a zrovna tak Tma a Hvězdy…“

„Ano,“ řekl Theremon lhostejně. „Domnívám se.“

Kráčeli po úseku silnice, kde bylo jen pár aut. Onos stál teď níz-

ko a nahoře byla večerní slunce, Sitha a Tano a Dovim. Od západu

vál chladný vítr. Theremon cítil tupou bolest hladu, která se v něm

zvedala. Celý den neměli čas na jídlo. Teď se zastavili, utábořili se

mezi dvěma pomačkanými auty a vybalili balíček sušených potravin,

které s sebou vzali ze Svatyně.

Ale ačkoli byl hladový, zjistil, že nemá velkou chuť k jídlu a mu-

sel se do něj nutit sousto po soustu. Z blízkých aut na něj zíraly str-

nulé tváře mrtvol. Když se pohyboval, tak byl schopen je nevnímat;

ale teď, když na tom, co kdysi bylo nejlepší dálnicí Sarské provincie,

nemohl ten pohled před svou myslí ukrýt. Byly okamžiky, kdy se mu

zdálo, že je všechny pozabíjel on.

Sestavili si postel z polštářů sedadel vypadlých z havarovaných

aut, a spali těsně u sebe trhaným spánkem, který nebyl o moc lepší,

než kdyby se pokusili spát na holé tvrdé betonové vozovce.

Během večera slyšeli výkřiky, chraplavý smích, vzdálený zpěv.

Theremon se jednou probudil a mžoural přes okraj visuté dálnice a

viděl dole v poli vzdálené táboráky, snad dvacet minut chůze na jih.

Cožpak už nikdo nemůže spát pod střechou? Byl snad dopad Hvězd

tak univerzální, podivil se, že všechno obyvatelstvo celého světa bylo

vyhnáno z domů a domovů k táboření pod holým nebem, jak to dělá-

vali on a Siferra, pod důvěrně známé světlo věčných sluncí?

Před úsvitem si konečně zdříml. Sotva usnul, začalo na jihu sví-

tat, růžově a pak zlatě vstával Onos a vytrhl ho ze zlomkovitých,

děsivých snů.

Strana 288 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Siferra už byla vzhůru. Tvář měla pobledlou, oči zarudlé a otek-

lé.

Usmál se. „Vypadáš rozkošně,“ řekl jí.

„Ach, tohle nic není,“ řekla. „Měl jsi mne vidět, když jsem byla

dva týdny bez koupele.“

„Ale já to mínil…“

„Já vím, jak jsi to mínil,“ řekla. „Myslím.“

Ten den urazili čtyři míle a byla to obtížná chůze, bolestně cítili

každý krok té cesty.

„Potřebujeme vodu,“ řekla Siferra, když se odpoledne začal

zdvihat vítr. „Na příštím výjezdu musíme sejít a pokusit se nalézt

potok.“

„Ano, domnívám se, že budeme muset.“

Theremon měl obavy ze sestupu z dálnice. Cítil stísněnost. Od

začátku cesty měli dálnici prakticky pro sebe; teď se začínal cítit

téměř jako doma na té podivné cestě mezi změtí havarovaných a zni-

čených vozidel. Tam dole, v otevřených oblastech, kde se pohybova-

ly bandy utečenců – Je zvláštní, pomyslel si, že je nazývám utečenci,

jako kdybych já byl jen na prázdninách – nelze říct, jaké problémy

přinesou.

Ale Siferra měla pravdu. Musí sejít dolů a najít vodu. Zásoba,

kterou s sebou nesli, byla skoro pryč. A snad potřebují být nějaký čas

vzdáleni od toho pekelného nekonečného pruhu zdemolovaných aut

a ztuhlých, civějících mrtvol, než budou pokračovat v pochodu k

Amgandu.

Ukázal na značku kousek před nimi. „Půl míle k příštímu výjez-

du.“

„Mohli bychom tam být za hodinu.“

„Dříve. Silnice před námi vypadá docela čistě. Slezeme dolů z

dálnice, co nejrychleji uděláme to, co musíme, a pak by bylo lepší

vrátit se sem nahoru a spát tady, kde jsme ukrytí před pohledy mezi

auty, než pokoušet štěstí v otevřených prostorách.“

Sifeřře se to zdálo logické. V tomto relativně nezablokovaném

úseku silnice se rychle pohybovali k výjezdu z dálnice. Cestovali

rychleji, než urazili kteroukoli předchozí část dálnice. Téměř ve

Strana 289 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

chvilce dorazili k další značce, která varovala, že k výjezdu je čtvrt

míle.

Ale pak se jejich rychlý postup prudce zpomalil. V tomto místě

narazili na vozovku zablokovanou tak nesmírnou hromadnou srážkou

aut, že se Theremon chvíli obával, že skrz ni vůbec neprojdou.

Musela tu být opravdu monstrózní série srážek, něco strašlivého.

Uprostřed skrumáže byly dva obrovské kamióny, vklíněné čenichy

do sebe, jako dvě bojující zvířata z džungle; do nich napálily tucty

osobních aut, rozplácly se o jejich návěsy a do nich narazila auta,

která je následovala a vytvořila tak obrovskou bariéru, která sahala z

jedné strany silnice na druhou a ven přes hrazení na krajnici. Všude

čouhaly rozmačkané dveře a blatníky, ostré jako čepele, a hromady

rozbitého skla vydávaly zlověstný cinkot, jak je rozezníval vítr.

„Tady,“ zvolal Theremon. „Myslím, že vidím průchod – horem

touhle mezerou a pak přes ten levý kamión – ne, ne, to by nešlo, bu-

deme to muset podlézt…“

Siferra se mu postavila po bok. Ukázal jí, v čem je problém –

chumáč převrácených aut na druhé straně jako pole nožů s čepelemi

vztyčenými – a ona přikývla. Šli raději spodem, pomalu, těžce, bo-

lestně se plazili přes střepy skla a ssedlé kaluže paliva. Zhruba upro-

střed cesty se zastavili, aby si odpočinuli, než budou pokračovat na

druhou stranu masy havarovaných vozidel.

Theremon se vynořil první.

„Bohové!“ mumlal a hleděl v úžasu na scénu před sebou. „Co

teď?“

Na druhé straně obrovské haldy vraků byla silnice snad padesát

stop volná. Za volným prostorem ležel napříč dálnice zátaras. Nicmé-

ně tenhle byl sestaven úmyslně – hromada dveří a kol z aut, šikovně

navršená na vozovce do výše osmi nebo devíti stop.

Před barikádou Theremon viděl nějaké dva tucty lidí, kteří si za-

ložili tábor přímo na dálnici. Byl tak soustředěný na průchod přes

změť vraků, že nevěnoval pozornost ničemu jinému, a tak zvuky z

druhé strany neslyšel.

Siferra se připlazila za něj. Slyšel její vzdech údivu a překvapení.

„Drž ruku na jehlovce,“ řekl jí tiše Theremon. „Ale nevytahuj ji

a ani se ji nepokoušej použít. Je jich příliš mnoho.“

Strana 290 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Pár cizinců šlo teď silnicí k nim, šest nebo sedm svalnatých

mužů. Theremon nehybně hleděl, jak přicházejí. Věděl, že tomuto

setkání se nelze vyhnout – žádná naděje na únik skrz bludiště jako

nůž ostrých trosek, kterými se propletli. On a Siferra byli chyceni v

proluce mezi dvěma zátarasy. Vše, co mohli dělat, bylo čekat a sle-

dovat, co se stane dál, a doufat, že tihle lidé jsou dostatečně příčetní.

Vysoký, přihrblý muž s bezcitnýma očima šel beze spěchu k

Theremonovi, dokud mu nestál tváří v tvář, a pak řekl: „O.K., člově-

če. Tohle je Kontrolní stanice.“ Na slovo Kontrolní položil podivný

důraz.

„Kontrolní stanice?“ opakoval chladně Theremon. „A co kontro-

lujete?“

„Nesnaž se mě přechytračit, nebo zjistíš, že jsi po uši v průseru.

Setsakramentsky dobře víš, co hledáme. Takže si to nekomplikuj.“

Pokynul ostatním. Mlčky se přiblížili a prošacovali Theremono-

vo a Sifeřřino oblečení. Theremon srazil pátrající ruce.

„Nechte nás být,“ řekl stroze.

„Nikdo tudy neprojde bez prohlídky.“

„Z čí pravomoci?“

„Z mé pravomoci. Podřídíš se, nebo tě máme přinutit?“

„Theremone…“ zašeptala znepokojeně Siferra.

Setřásl ji. Zdvihal se v něm vztek.

Rozum mu říkal, že je pošetilé vzdorovat, že jsou v silné přesile,

že ten vysoký muž si nedělal legraci, když říkal, že si nadělají pro-

blémy, když se odmítnou podrobit prohlídce.

Tihle lidé vůbec nevypadali na bandity. Ve slovech dlouhána

znělo cosi oficiálního, snad jako kdyby tady byl jakýsi druh pasové a

celní stanice. Co mohou hledat? Jídlo? Zbraně? Pokusí se jim tihle

lidé vzít jehlovky? Bude lepší jim dát všechno, co nesou, říkal si

Theremon, než se dát zabít v marném a bláznivě hrdinském pokusu

zachovat si svobodu.

Ale přesto – takovýmhle hrubým zacházením – být přinucen

podrobit se na otevřené veřejné dálnici…

A oni si nemohou dovolit vydat jehlovky nebo zásoby jídla. Do

Amganda je to ještě stovky mil.

„Já tě varuju,“ začal dlouhán.

Strana 291 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„A já varuji tebe, ruce pryč ode mne. Jsem občan Federální re-

publiky Saro a tohle je silnice dosud volně otevřená všem občanům,

a nezáleží na tom, co se stalo. Ty pro mě nejsi autorita.“

„Mluvíš jako profesor,“ řekl se smíchem jeden z mužů. „Řečníš

o svých právech a tak.“

Dlouhán pokrčil rameny. „Tady už máme svoje profesory. Další

nepotřebujeme. A dost řečí. Popadněte je, podrobte je prohlídce. Od

hlavy k patě.“

„Pryč – ode – mě…“

Nějaká ruka chytila Theremona za paži. Rychle sevřel pěst a vra-

zil ji někomu pod žebra. Všechno mu to připadalo velice známé: dal-

ší rvačka a pro něj další nakládačka. Ale byl rozhodnutý bojovat. O

okamžik později ho někdo udeřil do tváře a jiný muž ho zasáhl

loktem do žeber, a on slyšel, jak Siferra vykřikla zuřivostí a stra-

chem. Pokusil se vymanit, někoho udeřil a sám byl udeřen, sehnul se,

pootočil se, dostal tvrdou, bolestivou ránu do obličeje –

„Hej, počkejte sekundu!“ volal nový hlas. „Zadržte! Butello, jdi

pryč od toho muže! Fridnore! Talpine! Nechte ho na pokoji!“

Známý hlas.

Ale čí?

Prohledavači ustoupili. Theremon se trochu motal, zápasil o udr-

žení rovnováhy. S údivem hleděl na nově příchozího.

Zubil se na něj štíhlý, šlachovitý, inteligentně vyhlížející muž, z

jehož zašpiněného obličeje na něj hleděly pronikavé bystré oči –

Někdo známý, ano.

„Beenay!“

„Theremone! Siferro!“

Během okamžiku se všechno změnilo. Beenay vedl Theremona a

Siferru k překvapivě pohodlně vyhlížejícímu hnízdečku přímo na

druhé straně zátarasu: polštáře, koberce, řada plechovek, které vypa-

daly, že obsahují jídlo. Ležela tam štíhlá mladá žena, levou nohu

měla ovinutou obvazy. Vypadala zesláble a horečnatě, ale když

všichni vstoupili, kraťounce a slabě se usmála.

Beenay řekl: „Vzpomínáš si na Raisstu 717, že ano, Theremone?

Raissto, tohle je Siferra 89 z Archeologického oddělení. Vyprávěl

Strana 292 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

jsem ti o ní – o jejím objevu předešlých období vypálených měst ve

vzdálené minulosti. – Raissta je moje žena,“ řekl Sifeřře.

Za dob svého přátelství s Beenayem se za minulých pár let The-

remon s Raisstou setkal několikrát. Ale to bylo v jiné době, v jiném

světě, který byl teď mrtvý a zmizelý. Stěží ji poznal. Vzpomínal na

ni jako na štíhlou, milou, pěkně oblečenou ženu, která vypadala stále

upraveně, stále příjemně naladěná. Ale teď – teď! Tohle slaboučké,

vyzáblé, ztrhané děvče – tenhle duch, s vpadlýma očima a zplstnatě-

lými vlasy, Raissta, kterou znal… !

Je to skutečně jen pár týdnů od Tmy? Náhle to vypadá jako roky.

Jako eóny – jako pár geologických věků…

Beenay řekl: „Mám tu trochu brandy, Theremone.“

Theremonovi se rozšířily oči. „Myslíš to vážně? Víš, jak je to

dlouho, co jsem měl drink? – Jaká ironie, Beenayi. Ty, abstinent,

kterého jsem přemluvil, aby si dal svůj první doušek Tana Speciál –

přinášíš poslední láhev brandy na světě, která je zrovna tady ukrytá s

tebou!“

„Siferro?“ zeptal se Beenay.

„Prosím. Trošičku.“

„Troška je vše, co máme.“ Nalil tři sklenky velké jako náprstek.

Theremon se zeptal, když ho brandy rozehřála: „Beenayi, o co

tady jde? Co to je za záležitosti s prohlídkou?“

„Ty jsi neslyšel o prohlídce?“

„Ani ň.“

„Kde jste vy dva byli od Temnoty?“

„V lese, většinou. Pak mě Siferra našla, když mě bili nějací ni-

čemové a vzala mě do univerzitní Svatyně, kde jsem se zotavoval z

toho, co mi udělali. A za pár dní jsme cestovali tady po dálnici, pro-

tože jsme doufali, že se dostaneme do Amganda.“

„Tak ty víš o Amgandu, ano?“

„Mimochodem také o tobě a tom odsunu,“ řekl Theremon. „Na-

razil jsem v lese na Sheerina. Byl ve Svatyni hned potom, co jsi ji

musel opustit, a viděl tvůj vzkaz o Amgandu. Řekl to mně, já Sifeřře.

A my jsme tam společně vyrazili.“

„Se Sheerinem?“ zeptal se Beenay. „Kde tedy je?“

Strana 293 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Není s námi. On a já jsme se před mnoha dny rozdělili – on šel

sám do Amganda a já zůstal v Saru, že se podívám po Sifeřře. Ne-

vím, co se s ním stalo. – Myslíš, že bych mohl dostat ještě náprsteček

brandy, Beenayi? Kdyby ses bez něj obešel. A mohl bys začít mluvit

o prohlídce.“

Beenay nalil Theremonovi druhý malý drink. Podíval se na Sifer-

ru, která zavrtěla hlavou.

Pak stísněně řekl: „Jestli Sheerin cestoval sám, je pravděpodobně

v nesnázích, ve velice vážných nesnázích. Co jsem tady, určité touhle

cestou nemohl projít, a Velká jižní dálnice je jediná cesta ze Sara,

kterou může někdo použít, když doufá, že se dostane do Amganda.

Budeme muset poslat průzkumnou skupinu, aby se po něm podívala.

– A k prohlídce – to je jedna z nových věcí, kterou lidé dělají. Tohle

je oficiální Kontrolní stanice. Ty jsou na začátku každé provincie,

kterými prochází Velká jižní dálnice.“

„Jsme jen pár mil od Saro City,“ řekl Theremon. „Tohle je ještě

Sarská provincie, Beenayi.“

„Už není! Všechny staré provinční vlády zmizely. To, co zbylo

ze Saro City, je rozděleno – slyšel jsem, že Apoštolově Plamene ho

mají pěkný flák, většinu vzdálené části města, a oblast kolem lesa a

Univerzity je pod kontrolou nějakého Altinola, který operuje s polo-

vojenskou skupinou, která se sama nazývá Požární hlídkou. Možná

jste na ně narazili.“

Siferra řekla: „Pár dní jsem byla důstojníkem v Požární hlídce.

Tenhle zelený šátek, který nosím, je oficiálním znakem jejich úřadu.“

„Pak víš, co se děje. Rozdrobení starého systému – milióny drob-

ných správních útvarů vyskakují všude jako houby po dešti. Takže

teď jsi v provincii Obnova. Sahá odtud zhruba sedm mil směrem

dolů po dálnici. Když se dostaneš k další Kontrolní stanici, jsi v pro-

vincii Šest sluncí. Za ní je Boží zem, a pak Bílý den, a po něm – no,

zapomněl jsem. V každém případě se mění každých pár dní, jak lidé

putují na jiná místa.“

„A prohlídka?“ napověděl Theremon.

„Nová paranoia. Všichni se bojí paličů. Víš, kdo to je? Blázni,

kteří si myslí, že to, co se dělo za Tmy, byla báječná legrace. Obchá-

zí okolo a zapalují věci. Chápu, že třetina Saro City byla vypálena

Strana 294 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

během zatmění lidmi, kteří se v panické hrůze pokoušeli uniknout

Hvězdám, ale ta další třetina byla zničena po něm, když byly už

Hvězdy dlouho pryč. Je to k zblití. Tak lidé, kteří mají víceméně ne-

porušenou mysl – mezi nimi teď jsi, pro případ, že by ses divil – pro-

hledávají každého, jestli nemá Potřeby pro rozdělávání ohně. Je za-

kázáno vlastnit zápalky, zapalovače nebo jehlovky nebo cokoli jiné-

ho, co je schopno…“

„Totéž probíhá na periferiích města,“ řekla Siferra. „To je to, oč

jde Požární hlídce. Altinol a jeho lidé se sami ustavili za jediné lidi v

Saru, jimž je dovoleno používat oheň.“

„A já byl v lese napaden, protože jsem si pokoušel uvařit jídlo,“

řekl Theremon. „Předpokládám, že to také byli Prohledavači. Byli by

mě utloukli k smrti, kdyby nepřišla Siferra a její Hlídka a v pravý čas

mě nezachránili, dost podobným způsobem jako teď ty.“

„No, nevím, na koho jsi narazil v lese. Ale Prohlídka je tady dole

formální rituál a zabývá se stejným problémem. Probíhá všude, kaž-

dý prohlíží každého, bez přestání. Podezření je všeobecné: nikdo

není ušetřený. Je to jako horečka – horečka strachu. Jen malá elitní

skupina, jako Altinolova Požární hlídka, může používat hořlaviny.

Na každé hranici musíš své pomůcky na rozdělávání ohně odevzdat

pověřencům, jako se to může například stát za okamžik. Musíš také

nechat u mě svoje jehlovky, Theremone. Nikdy by ses s nimi do

Amganda nedostal.“

„Nikdy se tam nedostaneme bez nich!“

Beenay pokrčil rameny. „Možná, možná ne. Ale nebudeš se moci

vyhnout jejich vydání, když budeš pokračovat na jih. Příště, až nara-

zíš na Prohlídku, tak tam nebudu, abych ji odvolal.“ Theremon o tom

uvažoval.

„Jak to, že tě poslouchají?“ zeptal se. „Nebo jsi tady hlavou Pro-

hledavačů?“

Beenay řekl s úsměvem: „Hlavou Prohledavačů? Těžko. Ale re-

spektují mě. Víš, jsem jejich oficiální profesor. Jsou místa, kde si lidi

z Univerzity hnusí, víš to? Davy bláznů je na potkání zabíjejí, proto-

že si ti pitomci myslí, že jsme způsobili zatmění a jsme připraveni

přivolat další. Ale tady ne. Tady jsem pro své vědomosti považován

za užitečného – sestavuji diplomatická poselství sousedním provinci-

Strana 295 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

ím, navrhuji, co s rozbitými věcmi a jak je opět uvést do chodu, vy-

světluji, proč se Tma nemůže vrátit a proč nikdo neuvidí Hvězdy

další dva tisíce let. Zjistili, že slyšet to je velmi uklidňující. Tak jsem

se mezi nimi zabydlel. Živí nás, starají se o Raisstu a já za ně pře-

mýšlím. Je to pěkná symbióza.“

„Sheerin mi říkal, že jste šli do Amganda.“

„Šli,“ řekl Beenay. „Amgando je místo, kde by měli být lidé, ja-

ko jsi ty a já. Ale Raissta a já jsme měli cestou nějaké problémy. Sly-

šel jsi, jak jsem říkal, že blázni pronásledují lidi z Univerzity a snaží

se je pozabíjet? Když jsme směřovali skrz předměstí k dálnici, jedna

takováhle skupina nás brzo chytla. Všechny tyhle čtvrti směrem na

jih od lesa jsou obsazeny divokými bezdomovci.“

„Taky jsme na ně narazili,“ řekl Theremon.

„Pak to znáš. Pár jich nás obklíčilo. Chtěli jen tak mimochodem,

abychom jim řekli, jestli jsme vzdělaní lidé, a pak mě někdo poznal –

poznal, Theremone, podle fotky v novinách, podle jednoho z tvých

sloupků, reportáže z období, kdy jsi mě zpovídal kvůli zatmění! A

řekl, že jsem z Observatoře, že jsem ten člověk, který udělal, že se

objevily Hvězdy.“ Beenay chvíli zíral do prázdna. „Hádám, že bě-

hem dvou minut bychom viseli na kandelábru. Ale pak přišlo zázrač-

né vyrušení. Objevil se jiný gang – územní rivalové, předpokládám –

házeli láhvemi, ječeli, mávali kuchyňskými noži. Raissta a já jsme

utekli. Ti blázni jsou jako děti – moc dlouho jednu věc v hlavě neu-

drží. Ale když jsme se plazili úzkou cestičkou mezi dvěma vypále-

nými budovami, Raissta si rozřízla nohu o skleněný střep. A za čas jí

to tak silně zhnisalo, že nemohla jít dál.“

„Chápu.“ Není divu, že vypadá tak hrozně, pomyslel si There-

mon.

„Naštěstí pro nás hraniční hlídka provincie Obnova potřebovala

profesora. Přibrali nás. Teď jsme tu týden, možná deset dní. Počítám,

že Raissta bude příští týden schopna cesty, pokud půjde všechno

dobře, nebo možná za dva. A potom nám šéf téhle provincie vystaví

pas, který by nás měl chránit přinejmenším příštích pár provincií, a

vydáme se na cestu do Amganda. Mohl bys tady zůstat s námi a pak

bychom mohli jít na jih společně, chceš-li. Cesta by byla jistě bez-

pečnější. – Potřebuješ mě, Butello?“

Strana 296 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Dlouhán, který se pokoušel v proluce Theremona prohledat, pro-

strčil hlavu skrz záclony Beenayova hnízdečka. „Profesore, zrovna

přišel posel. Přines nějaký zprávy z města, cestou z Císařský provin-

cie. Moc jim nerozumíme.“

„Ukaž,“ řekl Beenay, natáhl se a vzal si od muže přeložený kus

papíru. Theremonovi řekl: „Poslové celý čas chodí sem tam mezi

různými novými provinciemi. Císařská provincie je na severovýcho-

dě dálnice a táhne se k samému městu. – Většina Prohledavačů tady

moc dobře nečte. Vypadá to, že Hvězdy poškodily jejich verbální

centra nebo něco podobného.“

Beenay zmlkl a začal prohlížet zprávu. Zachmuřil se, zamračil

se, sevřel rty, mumlal něco o postsoumračném písmu a pravopisu.

Ale pak jeho výraz potemněl.

„Bože!“ vykřikl. „Ze všech zatracených, mizerných, hroz-

ných…“

Ruka se mu třásla. Pohlédl na Theremona očima plnýma hrůzy.

„Beenayi! Co je?“

„Apoštolové Plamene jdou touhle cestou. Shromáždili armádu a

jsou na pochodu do Amganda, likvidují všechny nové malé provinční

vlády, které vznikly podél dálnice. A když se dostanou do Amganda,

rozbijí celý rekonstituovaný vládní sbor, který se tam dole vytvořil, a

prohlásí se za jedinou legální zplnomocněnou vládní sílu v celé Re-

publice.“

Theremon ucítil, jak se mu do paže zaryly Sifeřřiny prsty. Otočil

se k ní a uviděl, že má v tváři hrůzu. Věděl, že sám nevypadá jinak.

„Přicházejí – touhle – cestou…“ řekla pomalu. „Armáda Apoštolů.“

„Theremone, Siferro – musíte odtud zmizet,“ řekl Beenay.

„Okamžitě. Jestliže byste byli ještě tady, když by sem dorazili Apoš-

tolově, všechno by bylo ztraceno.“

„Myslíš, že máme jít do Amganda?“ zeptal se Theremon.

„Zcela určitě. Nesmíte promarnit ani minutu. Celá univerzitní

komunita, která byla ve Svatyni, je tam dole, a lidi z ostatních uni-

verzit, vzdělaní lidé z celé republiky. Ty a Siferra je musíte varovat,

aby se rychle rozptýlili. Pokud budou ještě v Amgandu, až se tam

dostanou Apoštolově, Mondior pohltí celý zárodek budoucí legitimní

vlády této země jedním rázem. Klidně může vydat rozkaz k hromad-

Strana 297 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

né popravě lidí z univerzit. – Podívej, napíšu vám pasy, se kterými se

dostanete přes pár dalších Kontrolních stanic na silnici. Ale jakmile

se dostanete z našeho vlivu, budete se prostě muset podrobit Prohlíd-

ce a dát jim cokoli, co po vás budou chtít, a pak pokračovat směrem

na jih. Nemůžeš si ale dovolit rozčilovat se druhořadými otázkami,

jako třeba vzdorovat Prohlídce. Skupina v Amgandu musí být varo-

vána, Theremone!“

„A co ty? Ty zůstaneš tady?“

Beenay vypadal zmateně. „Co jiného můžu dělat?“

„Ale – když přijdou Apoštolově…“

„Když Apoštolově přijdou, mohou si se mnou dělat, co chtějí.

Umíš si představit, že bych opustil Raisstu a spěchal s tebou do Am-

ganda?“

„No- ne…“

„Pak nemám jinou možnost. Jasné? Jasné? Zůstanu tady s Raiss-

tou.“

Theremona rozbolela hlava. Promnul si rukama oči. Siferra řek-

la: „Není jiná cesta, Theremone.“

„Já vím. Já vím. Ale přesto, pomyšlení na Mondiora a jeho ban-

du, jak berou do zajetí člověka tak cenného jako je Beenay – popra-

vují ho, i když…“

Beenay se usmál a položil na moment ruku Theremonovi na ra-

meno. „Kdo ví? Možná si bude chtít Mondior nechat pár profesorů

jako domácí zvířata. Ačkoli, co se stane mně, není teď důležité. Mé

místo je u Raissty. Vaše místo je na cestě – musíte pelášit dolů do

Amganda tak rychle, jak umíte. Pojď sem: dám vám jídlo a nějaké

oficiálně vypadající dokumenty. A pak na cestu s vámi!“ Odmlčel se.

„Tady. Tohle budeš taky potřebovat.“ Nalil zbytek brandy, ne více

než unci, do Theremonovy prázdné sklenice. – „A na ex,“ řekl.

41

Na hranici mezi provincií Obnova a Šest sluncí neměli vůbec

žádné problémy při průchodu Prohlídkou. Hraniční úředník, který

vypadal jako účetní nebo právník nedávno zmizelého světa, se jenom

Strana 298 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

mrknul na Beenayem vystavený pas, přikývl, když dole uviděl ho-

nosný podpis „Beenay 25“ a mávl, aby pokračovali.

O dva dny později, když prošli provincií Šest sluncí do Boží ze-

mě, to tak jednoduché nebylo. Zdejší hraniční hlídka jim připadala

jako banda hrdlořezů, kteří vypadali, že hodí Theremona a Siferru

přes okraj visuté dálnice, aniž se vůbec podívají na jejich papíry.

Byla to hra na nervy, jak tam Theremon stál a mával pasem jako ně-

jakou kouzelnou hůlkou. Pak čarování víceméně zabralo.

„Tahle věc je průkaz?“ zeptala se hlava hrdlořezů.

„Ano, to je pas. Osvobozuje od Prohlídky.“

„Od koho je?“

„Od Beenaye 25, hlavního správce Kontroly provincie Obnova.

Je to dvě provincie zpátky po cestě.“

„Já vím, kde je provincie Obnova. Přečti mi to.“

„ ‚Všem, koho se to týká: Toto je potvrzení, že nositelé tohoto

dokumentu, Theremon 762 a Siferra 89, jsou řádnými akreditovaný-

mi vyslanci Požární hlídky ze Saro City, a že jsou oprávněni k… ' “

„Požární hlídka? Co je to?“

„To je Altinolova skupina,“ zabručel jeden z hrdlořezů.

„Aha.“ Vůdce pokývl směrem k jehlovkám, které měli Theremon

a Siferra připjaté na bocích. „Tak Altinol chce, abyste prošli obydle-

nými zeměmi se zbraněmi, které mohou zapálit celý kraj?“

Siferra řekla: „Jsme na naléhavé misi k lidem v Amgandském

národním parku. Je důležité, abychom se tam bezpečně dostali.“ Do-

tkla se zeleného šátku. „Víš, co tohle znamená? Že ohňům zabraňu-

jeme, a ne že je rozděláváme. A když se do Amganda nedostaneme

včas, Apoštolové Plamene přijdou po silnici tam dolů a zničí všech-

no, co se lidé pokouší vytvořit.“

To nedává moc smyslu, pomyslel si Theremon. Jejich pochod

daleko na jih do Amganda neochrání před Apoštoly malé republiky

na severním konci dálnice. Ale Siferra nasadila správný přesvědčivý

tón a mluvila tak vášnivě, že to všechno znělo velice důvěryhodně,

byť poněkud zmateně.

Odpovědí bylo ticho, když se hraničář pokoušel pochopit to, co

mu řekli. Pak se popuzeně zamračil a popleteně zíral. A pak, náhle,

téměř zbrkle: „V pořádku. Pokračujte. Táhněte k čertu a ať vás nevi-

Strana 299 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

dím někde vevnitř provincie Šest sluncí, nebo vám dáme co proto, že

toho budete litovat. – Apoštolové! Amgando!“

„Mockrát děkujeme,“ řekl Theremon s takovou vlídností, že těs-

ně hraničila s jízlivostí. Siferra ho popadla za ruku a rychle ho pro-

strčila přes kontrolu, než je dostane do opravdových problémů.

V tomto úseku dálnice se mohli pohybovat rychle, urazili za den

okolo dvanácti mil, někdy ještě více. Obyvatelé provincií, které sami

nazvali Šest sluncí a Boží zem a Bílý den, tvrdě pracovali, aby od-

stranili trosky, které znečistily Velkou jižní dálnici. Barikády z trosek

byly rozmístěné v pravidelných intervalech – po dlouhý, dlouhý čas

nebude po Velké jižní dálnici nikdo jezdit, pomyslel si Theremon –

ale mezi kontrolními body bylo teď možné jít stálým tempem, bez

plazení a plížení přes kupy odporných trosek.

A z dálnice také odstranili mrtvoly a pohřbili je. Kousek po

kousku začínaly věci opět vypadat téměř civilizovaně. Ale ne nor-

málně. Ani vzdáleně normálně.

Pár požárů ještě hořelo v okolí dálnice, ale kolem cesty ležela

všude vypálená města. Tábory utečenců byly od sebe vzdálené asi

tak dvě míle a jak čile kráčeli po visuté silnici, dívali se Theremon a

Siferra dolů a viděli smutné, zmatené lidi z táborů, jak se pomalu a

bezcílně pohybují, jako kdyby všichni té strašlivé noci zestárli o pa-

desát let.

Nové provincie, pochopil Theremon, jsou jenom řadou těchto tá-

borů, spojených rovnou linkou Velké jižní dálnice. V každém okrese

se objevil místní silák, který dal dohromady královstvíčko, droboun-

ké království, které zahrnovalo šest nebo osm mil dálnice a snad jed-

nu míli po stranách vozovky. Co leží za jižní a západní hranicí no-

vých provincií, nikdo netušil. Vypadalo to, že nefunguje žádné rádi-

ové ani televizní spojení.

„Neexistoval vůbec žádný záchranný plán?“ zeptal se Theremon

spíš do vzduchu než k Sifeřře.

Ale Siferra mu odpověděla: „Co Athor předpověděl, bylo příliš

fantastické, aby to vláda vzala vážně. A to nahrávalo do rukou Mon-

diorovi, který přece říkal, že v jediném krátkém období Tmy nastane

kolaps civilizace, obzvláště v období Tmy tak přesně předpověděné.“

„Ale zatmění…“

Strana 300 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Ano, možná někteří lidé na vysokých místech byli schopní po-

dívat se na grafy a skutečně uvěřit, že bude zatmění. A jako jeho vý-

sledek období Tmy. Ale jak mohli předvídat Hvězdy? Hvězdy byly

pouhou fantazií Apoštolů Plamene, vzpomínáš? I kdyby vláda vědě-

la, že něco jako Hvězdy nastane, nikdo nemohl předpovědět, jaký

budou mít Hvězdy dopad.“

„Sheerin mohl,“ řekl Theremon.

„Ani Sheerin. Neměl ani tušení. Sheerinovou specializací byla

Tma – žádné nepředstavitelné světlo zářící celou oblohou.“

„Přesto,“ řekl Theremon. „Podívej se kolem na všechnu tu zkázu,

na všechen ten chaos – nemyslíš, že to bylo zbytečné, že jsme se to-

mu mohli nějak vyhnout?“

„Ovšem, nedalo se tomu vyhnout.“

„Příště to bude lepší.“

Siferra se zasmála. „Příště je za dva tisíce a čtyřicet devět let.

Doufejme, že našim potomkům zanecháme varování, které pro ně

bude přijatelnější, než byla Kniha Odhalení pro většinu z nás.“

Otočila hlavu a hleděla zpátky přes rameno, zírala s obavami na

dlouhé rozpětí dálnice, která se za nimi rozkládala po minulých

dnech usilovného pochodu.

„Bojíš se, že uvidíš Apoštoly, jak za námi na cestě burácí?“

„Ty ne? Do Amganda je to ještě stovky mil, i takhle rychle mů-

žeme dojít pozdě. Co když nás chytí, Theremone?“

„Nemůžou. Celá armáda není schopná pohybovat se tak rychle

jako dva zdraví a odhodlaní lidé. Jejich doprava není o nic lepší než

naše – jeden pár nohou na vojáka a dost. A je dost dobrých a logic-

kých důvodů, že budou pochod ještě zpomalovat.“

„Předpokládám.“

„Navíc, ta zpráva říkala, že Apoštolové plánují zastávku ve

všech provinciích po cestě, aby etablovali svoji moc. Zabere jim hod-

ně času vyhladit všechna ta houževnatá droboučká království. Jestli

nenarazíme na nějaké neočekávané obtíže, měli bychom být v Am-

gandu týdny před nimi.“

„Co myslíš, že se stane Beenayovi a Raisstě?“ zeptala se po chví-

li Siferra.

Strana 301 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Beenay je docela chytrý chlapec. Mám za to, že najde způsob,

jak by mohl být Mondiorovi užitečný.“

„A když ne?“

„Siferro, musíme skutečně spotřebovávat svou energii tím, že se

budeme trápit strašlivými možnostmi, které nemůžeme odvrátit, jen

proklínat?“

„Promiň,“ řekla ostře. „Nevěděla jsem, že jsi tak nedůtklivý.“

„Siferro…“

„Zapomeň na to,“ řekla. „Možná jsem nedůtklivá já.“

„To se vytříbí,“ řekl Theremon. „Beenayovi a Raisstě se nic ne-

stane. Do Amganda se dostaneme s dostatečným náskokem, aby-

chom je varovali. Apoštolově Plamene svět nedobudou.“

„A všichni ti mrtví lidé povstanou a ožijí. Ach, Theremone, The-

remone…“ Hlas se jí zlomil.

„Já vím.“

„Co budeme dělat?“

„Půjdeme rychle, to uděláme. A nebudeme se ohlížet. To nám

vůbec nedělá dobře.“

„Ne. Vůbec ne,“ řekla Siferra. A usmála se a vzala ho za ruku. A

v tichu rychle kráčeli kupředu.

Je to úžasné, pomyslel si Theremon, jak rychle jdou, teď, když se

dostali do tempa. Prvních pár dní, když vyšli ze Saro City a prochá-

zeli přes haldy vraků na horním konci dálnice, postupovali pomalu a

jejich těla rozhořčeně protestovala proti námaze, které je vystavovali.

Ale nyní se pohybují jako dva stroje, dokonale přizpůsobené své úlo-

ze. Sifeřřiny nohy jsou téměř stejně dlouhé jako jeho, svaly efektivně

pracují, srdce pravidelně tepou, plíce se rozpínají a stahují v dokona-

lém rytmu. Raz dva raz dva raz dva. Raz dva raz dva raz dva. Raz

dva raz dva raz dva –

Jistě ještě musí ujít stovky mil. Ale nebude to trvat dlouho, ne

tímhle tempem. Snad měsíc. Snad ještě méně.

Tady dole ve venkovských oblastech daleko od nejvzdálenějšího

okraje města byla silnice téměř úplně vyklizená. Za prvé tu nebyl

takový provoz jako na severu a spousta řidičů stačila bezpečně opus-

tit dálnici, i když svítily Hvězdy. Byli v menším nebezpečí, že se

srazí s auty, jejichž řidiči ztratili kontrolu nad sebou i svým vozem.

Strana 302 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Také tady bylo pár kontrolních míst. Nové provincie v těchto

řídce obydlených oblastech zaujímaly větší rozlohu, než tomu bylo

na severu, a jejich obyvatelé si dělali menší starosti s takovou věcí,

jako je Prohlídka. Theremon a Siferra byli podrobeni skutečně váž-

nému výslechu jenom dvakrát během pěti dní. A na některých hrani-

cích prošli, aniž by museli ukázat papíry, které jim Beenay vystavil.

I počasí bylo na jejich straně. Téměř každý den bylo pěkně a

mírně: tu a tam pár krátkých přeháněk, ale nic, co by způsobilo větší

potíže. Šli čtyři hodiny, zastavili se na trochu jídla, šli další čtyři ho-

diny, znovu se najedli, pak šli dál, zastavili se na zhruba šestihodino-

vý spánek – střídali se, jeden vždycky seděl a hlídal – pak vstali a

pokračovali v pochodu. Jako stroje. Na obloze se objevovala slunce v

rytmu po staletí nezměněném; byly nahoře Patra a Trey a Dovim, tu

Onos a Sitha a Tano, pak Onos a Dovim, někdy Trey a Patra, občas

čtyři slunce najednou – nekonečný zástup, obrovská nebeská podíva-

ná. Theremon neměl ani ponětí, kolik dní minulo od jejich odchodu

ze Svatyně. Každá myšlenka na data, kalendáře, dny, týdny, měsíce

mu připadala kuriózní a archaická a těžkopádná jako něco, co patřilo

do starého světa.

Siferra se opět rozveselila.

Bude to hračka. Do Amganda se dostanou bez problémů.

Procházeli teď okresem známým jako Jarní údolí – nebo se snad

nazýval Libosad; od lidí, které potkali na silnici, slyšeli množství

různých jmen. Byla to zemědělská krajina, otevřená a zvlněná, a byly

zde jen malé stopy hrozné zkázy, která zničila městské oblasti: občas

ohněm zničené stodoly, nebo stáda z chovatelských farem, která se

potulovala bez dozoru, a to bylo asi tak to nejhorší. Vzduch byl slad-

ký a svěží, sluneční světlo jasné a silné. A nebýt děsivé absence do-

pravního ruchu na dálnici, bylo možné si myslet, že se vůbec nic

mimořádného nestalo,

„Jsme už v půlce cesty do Amganda?“ zeptala se Siferra.

„Určitě ne. Už jsem chvíli neviděl návěští, ale tušení mi říká,

že…“

Náhle se zastavil.

„Co je, Theremone?“

Strana 303 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Podívej. Tam se podívej, napravo. Na tu silnici druhé třídy, co

vede ze západu.“

Hleděli přes okraj dálnice. Dole pod nimi, pár stovek yardů, byla

po straně silnice seřazena dlouhá řada náklaďáků u vjezdu na hlavní

cestu. Stál tam velký, rušný tábor: stany, hořely tam velké táborové

ohně, někteří lidé štípali polena.

Bylo tam snad dvě stě nebo tři sta lidí. Všichni v černých róbách

s kápěmi.

Theremon a Siferra si vyměnili ohromené pohledy.

„Apoštolové!“ zašeptala.

„Ano. K zemi. Na všechny čtyři. Schováme se za tohle zábradlí.“

„Ale jak se jim podařilo dostat se tak daleko na jih, a tak rychle?

Horní konec dálnice je úplně zablokovaný!“

„Vůbec dálnici nepoužili. Podívej se – mají funkční nákladní au-

ta. Támhle zrovna jedno přijíždí. Bohové, jak to vypadá podivně,

skutečně pojízdné vozidlo! A po takové době znovu slyšet zvuky

motoru.“ Cítil, jak se roztřásl. „Dokázali uchovat flotilu nepoškoze-

ných náklaďáků, plných paliva. A očividně přijeli ze Sara po vedlej-

ších cestách ze západu. Teď vyjedou na hlavní dálnici, která je, jak

předpokládám, volná odtud až do Amganda. Mohou tam být dnes

večer.“

„Dnes večer! Theremone, co budeme dělat?“

„Nevím. Hádám, že je tu jediná divoká šance. – Co kdybychom

slezli dolů a pokusili se zmocnit jednoho náklaďáků? A odjet v něm

do Amganda. I kdybychom tam byli jen o dvě hodiny dříve než

Apoštolově, bude to stačit, aby většina amgandských utekla. Ano?“

„Snad. Zní to bláznivě, myslím. Jak ukradneme náklaďák?

V okamžiku, kdy nás uvidí, poznají, že nejsme Apoštolově a chytnou

nás.“

„Já vím. Já vím. Nech mne přemýšlet.“

Za chvíli řekl: „Kdybychom chytili dva Apoštoly, kteří budou

daleko od ostatních, a vzali jim jejich róby – a pak, až bychom si je

oblékli, jen bychom šli k jednomu z nákladních aut, jako kdyby bylo

všechno v pořádku, naskočili do kabiny a ujížděli k dálnici…“

„Během dvou minut by nás pronásledovali.“

Strana 304 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Možná. Nebo možná, kdybychom byli tiší a chladnokrevní, by

si mysleli, že je všechno v naprostém pořádku, že to je část jejich

plánu – a když by za čas pochopili, že není, byli bychom padesát mil

od nich.“ Dychtivě se na ni díval. „Co říkáš, Siferro? Jakou jinou

možnost máme? Pokračovat k Amgandu pěšky, když to bude cesta

na týdny a týdny, a oni tam budou za pár hodin?“

Hleděla na něj, jako kdyby se zbláznil.

„Zmocnit se dvou Apoštolů – unést jeden jejich náklaďák – sviš-

tět si to k Amgandu – ach, Theremone, to nedokážeme. Ty to víš.“

„Dobře,“ řekl příkře. „Zůstaň tady. Pokusím se to provést sám. Je

to jediná naděje, Siferro.“

Zpola se napřímil a začal cupitat po krajnici dálnice směrem k

dálničnímu přivaděči pár set yardů před nimi.

„Ne – počkej, Theremone…“

Podíval se na ni a zazubil se. „Půjdeš?“

„Ano. Ach, je to šílené!“

„Ano,“ řekl. „Já vím. Ale co jiného můžeme dělat?“

Samozřejmě, měla pravdu. Ten plán byl šílený. Avšak neviděl ji-

nou možnost. Očividně byla zpráva, kterou dostal Beenay, zkomole-

ná: Apoštolově nikdy nezamýšleli postupovat Velkou jižní dálnicí

provincii po provincii, ale namísto toho zamířili přímo do Amganda

v obrovském ozbrojeném konvoji a používali méně důležité silnice,

které, ačkoli nebyly přímé, byly alespoň volné pro jejich náklaďáky.

Amgando je ztraceno. Svět je odsouzen padnout do rukou Mon-

diorovým lidem.

Ledaže – ledaže…

Nikdy si nedokázal představit sám sebe jako hrdinu. Hrdiny byli

lidé, o kterých psal ve svých článcích – lidé, kteří sloužili ve vrchol-

né formě v extrémních podmínkách, plnili podivné a zázračné úkoly,

o které by se obyčejný člověk nemohl pokusit ani ve snu, natož aby

je sám prožil. A teď tady byl on, v tomto podivně změněném světě,

rozmarně hovořil o zajetí okapucovaného kultisty pomocí své jeh-

lovky, předpokládal, že zabere vojenský náklaďák a bude uhánět do

Amgandského parku s varováním před blížícím se útokem –

Šílené. Naprosto šílené.

Strana 305 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Ale snad se to podaří, snad jen proto, že to je tak šílené. Nikdo

nebude očekávat, že dva lidé prostě spadnou z nebe, tady, v tomto

mírumilovném venkovském prostředí, a jednoduše ujedou s nákla-

ďákem.

Přesunuli se na dálniční rampu, Theremon o kousek vpředu. Me-

zi nimi a táborem Apoštolů leželo hustě zarostlé pole. „Možná,“ za-

šeptal, „jestli se dostaneme nepozorovaně dolů a vplížíme se do téhle

vysoké trávy a pokud se sem pár Apoštolů z nějakého důvodu přiblí-

ží, zvedneme se a skočíme na ně, dřív než si uvědomí, co se děje.“

Pokračovali po rampě dolů. Plazili se.

Siferra těsně za ním udržovala tempo.

Deset yardů. Dvacet. Jenom pokračovat, přímo dolů a přeplazit

se přes tenhle kopeček, a pak čekat – čekat –

Nějaký hlas přímo za ním náhle řekl: „Co to tady máme? Párek

podivných hadů, že?“

Theremon se otočil, vzhlédl a zalapal po dechu.

Bohové! Apoštolové, sedm nebo osm! Odkud přišli? Ze soukro-

mého pikniku v poli? Jak se mohli on a Siferra kolem nich proplazit

a nevšimnout si jich?

„Utíkej!“ vyštěkl na ni. „Běž tamtudy – Já tudy…“

Rozběhl se vlevo, k pilířům, které podpíraly dálnici. Možná jiní

uprchne – zmizí v křovinách na druhé straně silnice –

Ne. Ne. Je silný a rychlý, ale oni jsou silnější, rychlejší. Viděl,

jak ho obklopují.

„Siferro!“ zařval. „Utíkej dál! Utíkej – dál!“

Snad se skutečně dostane do bezpečí. Teď už ji neviděl. Všichni

Apoštolové byli kolem něj. Sáhl po jehlovce, ale jeden z nich ho

okamžitě chytil za ruku a další za krk. Pistoli mu vyrvali z ruky. No-

hy pod ním poklesly, zamotal se a upadl. Cítil se těžce, převalil se,

vzhlédl vzhůru. Dívalo se na něj pět zahalených, vážných, nehyb-

ných tváří. Jeden Apoštol mu mířil na hruď jeho vlastní jehlovkou.

„Vstaň,“ řekl Apoštol. „Pomalu. S rukama nad hlavou.“

Theremon se nemotorně postavil.

„Kdo jsi? Co tady děláš?“ požadoval Apoštol vysvětlení.

„Žiju tady nedaleko. Moje žena a já jsme si zkracovali cestu do-

mů přes tahle pole…“

Strana 306 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Nejbližší farma je odtud pět mil. Pěkně dlouhá zkratka.“ Apoš-

tol pokynul hlavou k táboru. „Půjdeš s námi. Folimun si s tebou urči-

tě bude chtít promluvit.“

Folimun!

Takže nakonec noc zatmění přežil. A vedl expedici proti Am-

gandu!

Theremon se rozhlédl okolo. Po Sifeřře ani známky. Doufal, že

teď už je zpátky na dálnici a pokračuje do Amganda tak rychle, jak

stačí. Slabá naděje, ale pouze ta jediná umírá poslední.

Apoštolové ho odváděli do tábora. Byl to podivný pocit, být me-

zi tolika zahalenými postavami. Nakonec ho jeho uchvatitelé strčili

do největšího stanu.

Folimun seděl na lavici na konci stanu, zahloubaný do svazku

papírů. Stočil své chladné modré oči k Theremonovi a jeho úzká,

ostře řezaná tvář na okamžik změkla, jak jí přeběhl úsměv překvape-

ní.

„Theremone? Vy zde? Co děláte – píšete o nás do Chroniclu?“

„Cestuji na jih, Folimune. Vzal jsem si malou dovolenou, dokud

se věci ve městě neusadí. Mohl byste říct těmhle vašim rváčům, aby

mne pustili?“

„Pusťte ho,“ řekl Folimun. – „Ech, kam přesně míříte?“

„To pro vás není důležité.“

„Nechte na mně, ať to posoudím. Jdete do Amganda, že ano,

Theremone?“

Theremon se na kultistu chladně a zpříma podíval. „Nevidím

žádný úvod, proč bych vám měl cokoli říkat.“

„Ale právě tohle jsem říkal, když jste se mě pokoušel zpovídat?“

„Velice vtipné.“

„Chci vědět, kam míříte, Theremone.“

Zdržuj, pomyslel si Theremon. Zdržuj ho tak dlouho, jak budeš

moct. „Odmítám na tuto nebo další otázky, které mi hodláte položit,

odpovědět. O svých úmyslech budu hovořit pouze se samotným

Mondiorem,“ řekl pevným, rozhodným tónem.

Folimun chvíli neodpovídal. Pak se opět usmál, nakratičko. A

pak neočekávaně propukl ve skutečný smích. Theremon užasl, jako

kdyby předtím nikdy neviděl Folimuna se smát. „Mondiorem?“ řekl

Strana 307 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Folimun a oči mu svítily pobavením. „Není žádný Mondior, můj

příteli. Nikdy ani nebyl.“

42

Sifeřře bylo zatěžko uvěřit, že se jí podařilo uniknout. Ale sku-

tečně se to stalo.

Většina Apoštolů, kteří je v poli překvapili, šla po Theremonovi.

Jednou se ohlédla a viděla, jak ho obklíčili jako lovečtí psi svou ko-

řist. Srazili ho k zemi; určitě byl zajat.

Jen dva Apoštolově se oddělili, aby pronásledovali ji. Siferra

jednoho udeřila do tváře, tvrdě, dlaní, a pořádně se rozmáchla. Prud-

kost jejího úderu ho roztočila a poslala k zemi. Ten druhý byl tlustý a

nemotorný a pomalý; Siferra ho ve chvíli nechala daleko za sebou.

Vracela se k visuté dálnici cestou, kterou ona a Theremon přišli.

Ale asi by nebylo rozumné vyjít nahoru. Dálnice se dala příliš snad-

no zablokovat a s výjimkou nájezdové rampy nevedla dolů bezpečná

cesta. Kdyby běžela nahoru, riskovala by, že se dostane do pasti. A i

kdyby vpředu nebyly žádné zátarasy, pro Apoštoly by bylo jednodu-

ché dohnat ji náklaďákem a sebrat po jedné nebo dvou mílích.

Ne, měla by utíkat do lesa na druhé straně silnice. Náklaďáky

Apoštolů se tam za ní nedostanou. V nízkém mlází se lehce ztratí a

ukryje se, dokud si nepromýšlí další postup.

A co by tak mohla udělat? pomyslela si.

Uznala, že Theremonův nápad, ať už jakkoli divoký, byl dosud

jejich jedinou nadějí: ukrást náklaďák, odjet do Amganda a vyhlásit

poplach dřív, než Apoštolova opět uvedou svoji armádu do pohybu.

Ale Siferra věděla, že má jen minimální šanci připlížit se k

prázdnému náklaďáku, naskočit do něj a ujet s ním. Apoštolové

nejsou tak hloupí. Mohla by někoho z nich namířenou zbraní přinutit,

aby jí nastartoval náklaďák a předal jí řízení. A to znamená uskuteč-

nit celý ten bizarní manévr; pokusit se přemoci zatoulaného Apošto-

la, získat róbu, vklouznout do tábora, zjistit, kdo by jí mohl otevřít

náklaďák…

Strana 308 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Srdce jí pokleslo. Bylo to tak nepravděpodobné. Mohla stejně

dobře uvažovat o tom, že se pokusí zachránit Theremona. Napocho-

duje tam s pálící jehlovkou. Vezme si rukojmí, bude požadovat The-

remonovo okamžité propuštění – ach, je to naprosté bláznovství, po-

šetilý melodramatický sen, křiklavý manévr vytažený z nějaké laciné

dobrodružné knížky pro děti –

Ale co bude dělat? Co bude dělat?

Schoulila se v hustém porostu z těsně propletených stromků s

dlouhými zpeřenými listy a čekala na vhodnou chvíli. Apoštolově

nevypadali, že by chtěli opustit tábor: dosud viděla dým hranic proti

tmavnoucí obloze, a nákladní auta stále parkovala tam, kde sjela ze

silnice.

Nastával večer. Onos z oblohy zmizel. Dovim se vznášel nad ob-

zorem. Jedinými slunci na obloze byli její nejmenší oblíbenci, ponuří

a pochmurní Tano a Sitha. Rozlévali své studené světlo ze vzdálené

polohy okraje vesmíru. Nebo, přesněji řečeno, z toho, o čem si lidé

mysleli, že je to okraj vesmíru, v těch dávných nevinných dnech, než

se objevily Hvězdy a odhalily jim, jak je vesmír ve skutečnosti ne-

smírný.

Hodiny se nekonečně táhly. Všechna řešení této situace jí připa-

dala nesmyslná. Vypadalo to, že Amgando je ztracené, ledaže by je

varoval někdo jiný – žádný způsob, jak se dostat do parku před

Apoštoly, určitě neexistoval. Záchrana Theremona byla absurdní

myšlenka. Její naděje na ukradení náklaďáku a jízda do Amganda

byla jen o něco méně absurdní.

A co tedy? Jenom složit ruce do klína a dívat se, jak Apoštolově

postupně ovládají celý svět?

Zdálo se, že není jiná možnost.

V jednu chvíli si pomyslela, že poslední, co jí zbývá, je vejít do

tábora Apoštolů, vzdát se a požádat, aby ji uvěznili s Theremonem.

Alespoň by pak byli spolu. Překvapilo ji, jak moc ho postrádá. Neod-

loučila se od něj celé týdny, ona, která nikdy v životě nežila s mu-

žem. A po celou dlouhou cestu ze Saro City, ačkoli se tu a tam hašte-

řili, i trochu hádali, nikdy ji jeho společnost neunavila. Ani jednou.

Být spolu jim připadalo jako jedna z nejpřirozenějších věcí na světě.

A teď byla znovu sama. No tak, říkala si. Seber se. Ještě není všech-

Strana 309 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

no ztracené, ne? Setmělo se. Mraky zastínily mrazivé světlo Sithy a

Tana a obloha se tak zešeřila, že napůl očekávala znovuobjevení

Hvězd.

Jen dál, pomyslela si hořce. Vylezte ven a sviťte. Ať se znova

všichni zblázní. Jakou škodu to ještě může nadělat? Svět může být

zničený jen jednou a to se už stalo.

Ale Hvězdy se samozřejmě neobjevily. Byly zakryté, Tano a Si-

tha přece jen poskytovaly dost světla k zakrytí záře těchto vzdále-

ných bodů tajemného jasu. A jak hodiny míjely, Siferra zjistila, že

její pocit úplné porážky se změnil v téměř bezstarostnou naději.

Když je všechno ztracené, říkala si, není už dál co ztratit. Pod

pláštěm večerního šera by mohla vklouznout do tábora Apoštolů a –

nějak, nějak – získat jejich nákladní auto. A také zachránit Theremo-

na, když by to dokázala. A pak vzhůru do Amganda! A když zítra

ráno vyjde na oblohu Onos, mohla by být včas tam dole, mezi přáteli

z Univerzity, aby jim oznámila, že musí prchnout před přijíždějící

nepřátelskou armádou. Dobře, pomyslela si. Pojďme. Pomalu – po-

malu – opatrněji než předtím, pro každý případ, kdyby měli v trávě

ukryté hlídky –

Ven z lesíka. Okamžik nejistoty: když opustila bezpečí té změti

křovin, cítila se hrozně zranitelná. Ale šero ji stále chrání. Teď přes

volnou plochu, která vede od lesíka k visuté dálnici. Pod velké kovo-

vé sloupy vozovky a do zanedbaného pole, kde byli ona a Theremon

dnes odpoledne tak nepříjemně překvapeni.

Teď k zemi a plazit se stejnou cestou jako předtím. Ještě jednou

přes pole – sledovat cestu a pak se porozhlédnout po strážích, které

by mohly hlídat po obvodu tábora –

V ruce držela jehlovku nastavenou na minimální štěrbinu, na

nejpronikavější, nejsoustředěnější, nejsmrtelnější paprsek, který

mohla zbraň vyslat. Kdyby teď na ni někdo přišel, tak by měl smůlu.

V sázce bylo příliš mnoho, než aby se starala o jemnosti civilizované

morálky. Ačkoli ještě napůl měla v mysli, jak zabila Balika v labora-

toři Archeologie, bylo to bezvýznamné, stejně byl mrtev; a trochu k

vlastnímu překvapení se cítila docela připravená zabít znova, tento-

krát úmyslně, když ji k tomu okolnosti přinutí. Nejdůležitější bylo

získat vozidlo a zmizet odtud a dopravit do Amganda zprávu o blížící

Strana 310 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

se armádě Apoštolů. Všechno ostatní, včetně pravidla morálky, bylo

druhořadé. Tohle je válka.

Hlavu sehnout, zdvihnout oči, přikrčit se. Teď byla od tábora jen

pár tuctů yardů.

Všude vládlo naprosté ticho. Pravděpodobně jich většina spala.

V husté šedi si Siferra myslela, že na vzdálenější straně hlavního

ohniště vidí pár postav, ale kvůli dýmu z ohně si nebyla zcela jistá.

Co musím udělat, pomyslela si, je vklouznout do hlubokých stínů za

jedním z náklaďáků a hodit kámen ke stromu daleko na druhé straně.

Stráže to půjdou pravděpodobně prozkoumat; připlíží se za jednoho z

nich, vrazí mu jehlovku do zad, řekne, aby byl zticha, přinutí ho

svléknout róbu –

Ne, pomyslela si. Nebude ho nijak varovat. Rovnou ho rychle

zastřelí a sebere mu róbu, dříve než by mohl vyvolat poplach. Konec

konců, tohle jsou Apoštolově. Fanatici.

Její čerstvě objevená chladnokrevnost ji naplnila úžasem.

Dopředu. Dopředu. Ted byla téměř u nejbližšího nákladního au-

ta. Ve tmě na opačné straně táboráku. Kde je nějaký kámen? Tady.

Tady je jeden dobrý. Na chvíli si přehodila jehlovku do levé ruky.

Ted vrhnout kámen k tamtomu velkému stromu přes…

Zdvihla ruku k hodu. A v té chvíli ucítila, jak ji zezadu za levé

zápěstí uchopila něčí ruka a druhá silná paže jí sevřela hrdlo.

Chycená!

Proběhl jí šok a rozhořčení a otřes z šílené bezmocnosti. Siferra

zuřivě švihla nohou, kopla ze vší síly a zasáhla. Slyšela bolestné za-

funění. Ale mužovo pevné sevření nepovolilo. Napůl se pootočila a

znova vykopla a v týž okamžik se pokusila přendat si jehlovku z levé

ruky do pravé.

Ale útočník krátce a ostře trhl její levou rukou chvatem, který ji

ochromil a vyrazil jí jehlovku z ruky. Druhá ruka, která jí tiskla hr-

dlo, přidala na intenzitě.

U Tmy! Kvůli její hlouposti se někdo připlížil k ní, zatímco ona

se plížila k nim!

Na tvářích ji pálily slzy vzteku. V zuřivosti vykopla znova doza-

du, a pak znova.

Strana 311 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Pomalu,“ zašeptal hluboký hlas. „Takhle mi můžeš ublížit, Si-

ferro.“

„Theremon?“ řekla ohromeně.

„Kdo myslíš, že to je? Mondior?“

Tlak na hrdle povolil. Ruka, která ji držela za zápěstí, povolila

stisk. V zápasu o dech udělala pár potácivých kroků. Pak, ztuhlá

zmatkem, se otočila a koukala na něj.

„Jak to, že jsi volný?“ zeptala se.

Zazubil se. „To je to svatý zázrak. Naprosto svatý zázrak. – Ce-

lou dobu jsem vyhlížel, až vyjdeš z lesa. Skutečně jsi byla hodně

dobrá. Ale byla jsi tak silně koncentrovaná, aby ses sem dostala ne-

pozorovaně, že jsi si vůbec nevšimla, že jsem se k tobě připlížil ze-

zadu.“

„Díky všem bohům, že jsi to byl ty, Theremone. I když jsi mě

málem uškrtil, jak jsi mne popadl. – Ale proč tady stojíme? Rychle

vlezeme do jednoho náklaďáků a zmizíme odtud, než nás zpozorují.“

„Ne,“ řekl. „Plány se změnily.“

Rozpačitě se na něj podívala. „Nechápu.“

„Pochopíš.“ K jejímu úžasu zatleskal a hlasitě zvolal: „Tady,

kamarádi! Tady je!“

„Theremone! Zbláznil jsi…“

Na tvář jí dopadl paprsek baterky s účinkem, jaký by měla jedna

z Hvězd. Zůstala oslepená a zmateně a zděšeně třásla hlavou. Všude

okolo se pohybovaly jakési postavy, ale za chvíli, když se její oči

dostatečně přizpůsobily náhlému jasu, je poznala.

Apoštolové. Půl tuctu.

Vyčítavě hleděla na Theremona. Vypadal klidný a spokojený

sám se sebou. Její omámená mysl sotva začínala chápat, že ji zradil.

Když se pokusila promluvit, nevyrazila ze sebe nic jiného, než

jednoslabičná slova. „Ale – proč? – co?…“

Theremon se usmál. „Pojď, Siferro. Je tu někdo, kdo by se chtěl

s tebou setkat.“

Strana 312 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

43

Folimun řekl: „Skutečně není žádný důvod, abyste se na mě tak

mračila, doktorko Siferro. Věřím, že jste měla nějaké potíže, ale tady

jste mezi přáteli.“

„Přáteli? Musíte si myslet, že jsem velice naivní žena.“

„Vůbec ne. Naopak.“

„Vpadli jste do mé laboratoře a ukradli neocenitelné výzkumné

materiály. Poručil jste hordě vašich zuřivých, šílených a pověrčivých

následovníků vtrhnout do Observatoře a zničit přístroje, se kterými

se univerzitní astronomové pokoušeli provést unikátní, základní vý-

zkum. Teď jste zhypnotizoval Theremona, aby plnil vaše rozkazy a

poslal ho, aby mne zajal a přivedl k vám jako vězně. A pak mi tvrdí-

te, že jsem mezi přáteli?“

Theremon řekl tiše: „Nejsem zhypnotizovaný, Siferro. A ty nejsi

vězeň.“

„Samozřejmě, že ne. A tohle je jenom velice špatný sen: Tma,

požáry, zhroucení civilizace, všechny ty hrůzy. A za hodinu se pro-

budím ve svém apartmá v Saro City a všechno to bude jen sen!“

Theremon jí hleděl do tváře. Pomyslel si, že nikdy nevypadala

tak krásně, jako právě teď. Oči jí světélkovaly hněvem. Pokožka se jí

leskla. Kolem ní byla aura intenzívně soustředěné energie, kterou

shledával neodolatelnou.

Ale tohle nebyla ta správná chvíle na to, aby jí řekl, co k ní cítí.

„Za ukradení vašich tabulek, doktorko Siferro, mohu nabídnout

jen svoji omluvu. Byla to nestoudná krádež, a mohu vás ujistit, že

bych ji nikdy nedovolil, kdybyste provedla, co bylo nezbytné.“

„Já provedla…“

„Ano. Trvala jste na tom mít je ve svém vlastnictví. Vystavila

jste tyto neocenitelné relikty předchozího cyklu nebezpečí v době,

kdy chaos byl na spadnutí a vy všichni jste věděli, že univerzitní bu-

dova bude do poslední cihly zničená. Viděli jsme jako nezbytné, že

musí být přemístěny do bezpečí, to znamená do našich rukou, a když

jste k tomu nedala svolení, tak jsme vám je museli vzít.“

„Já tabulky našla. Nikdy byste nevěděli, že existují, kdybych je

nevykopala.“

Strana 313 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„To je druhá věc,“ řekl Folimun mírně. „Jakmile byly tabulky

objeveny, staly se nepostradatelnou nutností – pro lidstvo. Cítili

jsme, že budoucnost Kalgaše je mnohem důležitější než váš osobní

vlastnický zájem o archeologické artefakty. Jak uvidíte, nyní jsme

tabulky úplně přeložili za použití nám přístupných starověkých textů,

a ony velice přispěly k našemu pochopení mimořádných problémů,

kterým musí civilizovaný život Kalgaše periodicky čelit. Překlad

doktora Mudrina byl, bohužel, nesmírně povrchní. Ale tabulky po-

skytují přesnou a přesvědčivou verzi, nezkaženou staletími. Text

není změněn a zatížen spoustou omylů z kronik, které se nám docho-

valy pod názvem Kniha Návratů. Kniha Návratů, musím přiznat, je

plná mystiky a metafor, určených k propagandistickým účelům.

Thombské tabulky jsou upřímnou zprávou ze dvou různých příchodů

Hvězd před tisícovkami let, a pokusy kněžstva varovat obyvatelstvo

před tím, co nastane. Teď můžeme demonstrovat, že po celou historii

a prehistorii Kalgaše skupinka zasvěcených usilovala znova a znova

o přípravu světa na rozvrat, který na něj opakovaně dopadal. Metody,

které užívali, samozřejmě byly na daný problém nedostatečné. Teď,

konečně, poučeni minulými chybami, budeme umět ušetřit Kalgaš

další pustošivé změny, když se ke konci nachýlí současný Rok zbož-

nosti, od nynějška za dva tisíce let.“

Siferra se otočila k Theremonovi. „Jak domýšlivě hovoří! Ospra-

vedlňuje loupež mých tabulek tím, že mi říká, že jim to umožní zřídit

mnohem zdatnější teokratickou diktaturu, než v jakou doufali! The-

remone, Theremone, proč jsi mne zaprodal? Proč jsi nás zaprodal?

Už jsme mohli být v polovině cesty do Amganda, jen kdyby…“

Folimun řekl: „Ujišťuji vás, doktorko Siferro, že zítra odpoledne

budete v Amgandu. Zítra odpoledne budeme všichni v Amgandu.“

„Co uděláte?“ zeptala se rozhořčeně. „Povedete mne v řetězech v

zadním voji vaší dobyvatelské armády? Povedete mne spoutanou za

Mondiorovou dvoukolkou?“

Apoštol povzdychl. „Kdybyste byl tak laskav, Theremone, vy-

světlete jí ty záležitosti.“

„Ne,“ řekla. Oči jí plály. „Ty politováníhodný pitomče s vymy-

tým mozkem, nechci poslouchat hatmatilku tohohle maniaka, kterou

ti nalil do hlavy! Nechci od nikoho z vás nic slyšet! Nechte mne sa-

Strana 314 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

motnou. Jestli chcete, tak mě zamkněte. Nebo mě pusťte, jestli se

nebojíte to udělat. Nemůžu vám snad uškodit, ne? Jedna žena proti

celé armádě? Nemůžu ani přejít pole, aniž by se ke mně někdo nepři-

blížil a nepřekvapil mě zezadu!“

Theremon, celý vyděšený, k ní přistoupil.

„Ne! Drž se dál ode mě! Hnusíš se mi! – Ale není to tvoje vina,

že? Udělali ti něco s myslí. – Také mně to chcete udělat, že ano, Fo-

limune? Změníte mě v poslušnou loutku. No, žádám vás jen o jednu

laskavost. Nenuťte mne, abych si oblékla apoštolskou róbu. Nemohu

snést pomyšlení, že budu chodit kolem jako jedna z těch směšných

bytostí. Vezměte si moji duši, jestli chcete, ale nechte mě, abych si

oblékala, co chci, ano? Ano, Folimune?“

Apoštol se slabě usmál. „Snad by bylo lepší, kdybych vás dva

nechal o samotě. Vidím, že k ničemu nedospějeme, dokud budu

účastníkem konverzace.“

Siferra zařvala: „Ne, k čertu, nechci být sama s…“

Ale Folimun už vstal a rychle kráčel ze stan ven.

Theremon se otočil k Sifeřře, která od něj odstoupila, jako by

přenášel mor.

Jemně řekl: „Nejsem zhypnotizovaný, Siferro. S mojí myslí nic

neudělali.“

„Samozřejmě, když to říkáš.“

„Je to pravda. Dokážu ti to.“

Ponuře, chladně, bez odezvy na něj hleděla.

Po chvíli velice tiše řekl: „ Miluji tě, Siferro.“

„Jak dlouho Apoštolové do tebe tuhle větu programovali?“ ze-

ptala se.

Theremon sebou trhl. „Ne. Ne. Já to myslím vážně, Siferro. Ne-

tvrdím, že jsem tahle slova nikdy předtím neříkal. Ale je to poprvé,

kdy je myslím vážně.“

„To je otřepané,“ řekla posměšně Siferra.

„Domnívám se, že to zasluhuji. Sukničkář Theremon. Theremon

svůdník. No, dobrá. Zapomeň, že jsem to řekl. – Ne. Ne. Myslím to

vážně, Siferro. Putoval jsem s tebou minulé týdny – byl jsem s tebou

ráno a odpoledne a večer – nemohly nebýt okamžiky, kdy jsem se na

tebe díval a myslel jsem si: Tohle je žena, na kterou jsi všechny ty

Strana 315 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

roky čekal. Tohle je žena, o které jsem si neodvážil představit, že ji

najdu.“

„Velice dojemné, Theremone. A nejlepší způsob, jak jí ukázat

svoji lásku, byl ten, že jsi mě chytil zezadu, téměř mi zlomil ruku a

předhodil Mondiorovi. Ano?“

„Mondior neexistuje, Siferro. Žádná taková osoba není.“

„Cože?“

„Je to výhodná mytická konstrukce, stvořená elektronickou syn-

tézou k proslovům v televizi. Nikdo u něj nikdy neměl audienci, že

ano? Nikdy nebyl viděn na veřejnosti. Folimun si vymyslel, že je

jeho tiskový mluvčí. Protože Mondior nevystupoval osobně, mohl

být v pěti různých zemích, na celém světě, v televizi – nikdo si ne-

mohl být jistý, kde je skutečně, a tak mohl být zobrazován současně.

Skutečným šéfem Apoštolů Plamene je Folimun. Jenom předstíral,

že je úředníkem pro styk s veřejností. Ve skutečnosti v minulých

deseti letech hovořil ve všech šotech Folimun. Předtím to byl nějaký

Bazret, který nedávno umřel. Bazret byl jedním z těch, kteří vynalez-

li Mondiora, ale Folimun ho dovedl k dokonalosti.“

„Folimun ti tohle všechno řekl?“

„Něco mi řekl. Zbytek jsem uhodl, a on to potvrdil. Až se vrátí-

me do Saro City, ukáže mi přístroj, na němž modelovali Mondiora.

Apoštolové plánují, že obnoví během několika týdnů televizní vysí-

lání.“

„Dobře,“ řekla stroze Siferra. „Objev, že Mondior je padělek, tě

tak zdrtil svou úlisnou chytrostí, že tě to přimělo ihned vstoupit do

Folimunovy organizace. A tvým prvním úkolem bylo vydat mě. Tak

jsi slídil okolo a vyhlížel mě a překvapil mě a zajistil, že lidé dole v

Amgandu padnou Folimunovi do spárů. Dobrá práce, Theremone.“

„Ano, Folimun míří do Amganda. Ale nemá v úmyslu těm, co

jsou tam shromáždění, uškodit. Chce jim nabídnout funkce v nové

vládě.“

„Všemohoucí bohové, Theremone, ty věříš…“

„Ano. Ano, Siferro!“ Theremon rozhodil rukama. „Možná jsem

jenom hrubý novinář, ale ani v nejmenším nejsem hlupák. Dvacet let

práce v novinách ve mně alespoň vychovalo perfektního znalce cha-

rakterů. Folimun mi podivně imponoval od první chvíle, co jsem se s

Strana 316 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

ním setkal. Vypadal mnohem víc jako opak fanatika, velmi složitý,

velmi lstivý, velmi bystrý. A minulých osm hodin jsem s ním hovo-

řil. Dnes večer nikdo nespí. Odhalil celý svůj plán. Ukázal mi na-

prosto celý plán. Uznáš, abychom mohli pokročit v diskusi, že jsem

schopen přesně vyhodnotit psychiku člověka, když s ním budu osm

hodin hovořit?“

„No…“ řekla zdráhavě.

„Buď je naprosto upřímný, Siferro, nebo je to nejlepší herec na

světě.“

„Může být obojí. To ještě neznamená, že někdo jako my mu bu-

de důvěřovat.“

„Možná ne. Ale já ano. Ode dneška.“

„A dál.“

„Folimun je tvrdý, úděsně racionální člověk, který věří, že jedi-

nou skutečně důležitou věcí je přežití civilizace. Protože měl díky

svému věkovitému náboženskému kultu přístup k historickým zá-

znamům z předchozích cyklů, už mnoho let věděl to, co jsme se my

dozvěděli nejtěžší možnou cestou: že Kalgaš je každých dva tisíce let

zničen objevením Hvězd a že pohled na ně je tak zdrcující, že oby-

čejné mysli roztříští a nejodolnější vyřadí na dny nebo týdny. – Mi-

mochodem, chtěl by, abys se podívala na jejich starověké dokumen-

ty, až se vrátíme do Saro City.“

„Saro City bylo zničeno.“

„Ne ta část, kterou kontrolovali Apoštolové. Zatraceně dobře za-

jistili, aby nikdo v dosahu jedné míle kolem jejich věže nezaložil

žádný požár.“

„To bylo od nich velice moudré.“

„Oni jsou schopní lidé. Dobře: Folimun věděl, že v období na-

prostého šílenství dává největší naději na sjednocení lidí náboženská

totalita. Ty a já si můžeme myslet, že bohové jsou jen stará bajka,

Siferro, ale tady kolem jsou milióny a milióny lidí, věř tomu nebo ne,

kteří mají na tyto věci jiný názor. Už se báli bohů pro věci, které dě-

lali a které považovali za hříšné, báli se, že je bohové potrestají. A

teď mají z bohů naprostou hrůzu. Myslí si, že se Hvězdy mohou vrá-

tit zítra nebo pozítří a dokončit svoji práci. – Nu, a teď tady jsou

Apoštolové, kteří tvrdí, že mají s bohy přímé spojení a citují všechny

Strana 317 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

možné druhy biblických pasáží, které to potvrzují. Mají lepší pozici k

ustavení světové vlády než Altinol nebo malí provinční vladaři nebo

uprchlé zbytky dřívějších vlád nebo kdokoli jiný. Jsou tou nejlepší

nadějí, kterou máme.“

„Ty to myslíš vážně,“ řekla Siferra s údivem. „Folimun tě sku-

tečně nezhypnotizoval, Theremone. Ty jsi si to udělal sám!“

„Podívej,“ řekl. „Folimun se na tuhle chvíli připravoval celý ži-

vot, věděl, že je v generaci Apoštolů, na které padne odpovědnost,

aby zajistili přežití. Je na dobré cestě zřídit kontrolu nad obrovskými

teritorii na severu a západě Saro City, a hned potom se chce ujmout

nových provincií podél linky Velké jižní dálnice.“

„A zřídit teokratickou diktaturu, která začne svoji vládu popra-

vami všech ateistických, racionálních, materialistických lidí z Uni-

verzity, jako je Beenay a Sheerin a já.“

„Sheerin je mrtev. Folimun mi řekl, že jeho lidé našli Sheerinovo

tělo v nějakém zničeném domě. Podle všeho byl zabit před pár týdny

bandou antiintelektuálních bláznů.“

Siferra pohlédla stranou, na chvíli neschopna Theremonovi po-

hlédnout do očí. Pak se na něj podívala mnohem vztekleji než před-

tím a řekla: „Tady to máš. Nejdřív Folimun poslal své zabijáky ničit

do Observatoře – Athor byl také zabit, že ano? – a pak odstranil ubo-

hého neškodného Sheerina. A pak celý náš zbytek bude…“

„Pokoušel se lidi z Observatoře ochránit, Siferro.“

„Moc se mu to nepovedlo, což?“

„Věci se mu vymkly z rukou. Chtěl zachránit všechny vědce, ješ-

tě než začnou nepokoje – ale protože působil v přestrojení za zuřivé-

ho fanatika, neměl jinou možnost jak nás přesvědčit, abychom vysly-

šeli to, co nám nabízel, což byl pas do Svatyně Apoštolů.“

„Pak byla Observatoř zničena.“

„To neměl vůbec v úmyslu. Té noci se svět zbláznil. Věci se už

neřídily jeho plánem.“

„Omlouváš ho docela dobře, Theremone.“

„Možná. Ačkoli, poslouchej dál. Chce spolupracovat s přeživší-

mi lidmi z Univerzity a s dalšími příčetnými a inteligentními lidmi,

kteří se shromáždili v Amgandu, zrekonstruovat lidské vědění. On –

nebo domnívám se, že spíše Mondior – bude v čele vlády. Apoštolo-

Strana 318 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

vé udrží nestabilní a pověrčivou populaci v klidu náboženskou nad-

vládou, která potrvá alespoň jednu nebo dvě generace. Mezitím bu-

dou lidé z Univerzity Apoštolům pomáhat ve shromáždění a zazna-

menání vědomostí, které se pokusí zachovat, a společně povedou

svět zpátky k racionálnímu stavu – jak se stalo už tolikrát předtím.

Ale tentokrát, snad, se budeme umět připravit na příští zatmění stov-

kami let učení, a nepůjdeme znovu vstříc té nejhorší změně, maso-

vému šílenství, pochodním, všeobecnému ničení.“

„A ty tomu všemu věříš?“ zeptala se Siferra. V hlase jí zněla trp-

kost. „Že se máme držet zpátky a tleskat, zatímco Apoštolové Pla-

mene se budou se svou jedovatou iracionální totalitní vírou roztaho-

vat po celém světě? Nebo ještě hůře – že máme s nimi spojit síly?“

„Nenávidím to pomyšlení,“ řekl náhle Theremon.

Siferra vyvalila oči. „Pak, proč…?“

„Pojďme ven,“ řekl. „Téměř svítá. Dáš mi ruku?“

„No…“

„To nebyla jen prázdná slova, když jsem ti řekl, že tě miluji.“

Pokrčila rameny. „Tahle záležitost nemá co dělat s těmi dalšími.

Osobní a politické, Theremone – mícháš je do sebe.“

„Pojďme,“ řekl.

44

Vyšli ze stanu. Časné světlo Onosu bylo jen růžovým přísvitem

na východním horizontu. Vysoko nad hlavou se Tano a Sitha vynoři-

ly z mraků, a dvojslunce, nyní v zenitu, zářilo tak, že to bylo zvláštní

a podivuhodné. Bylo tam ještě jedno slunce. Daleko na severu byla

tvrdá rudá kulička malého slunce, Dovimu, který zářil jako drobný

rubínový šperk na čele oblohy.

„Čtyři slunce,“ řekl Theremon. „Známka štěstí.“

Všude kolem nich, po celém táboře, panoval čilý ruch. Apošto-

lové nakládali auta, strhávali stany. Na druhé straně tábora zpozoro-

val Theremon Folimuna. Řídil skupinu dělníků. Vůdce Apoštolů

zamával na Theremona, který mu pokývl v odpověď.

Strana 319 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

„Nenávidíš myšlenku, že Apoštolové budou vládnout světu,“

řekla Siferra, „a přesto chceš být Folimunovi věrný? Proč? Jaký to

dává smysl?“

Theremon tiše řekl: „Protože není jiná naděje.“

„To si myslíš?“

Povzdychl. „Uvědomil jsem si to po několikahodinovém rozho-

voru s Folimunem. Všechny racionální instinkty mi říkají, abych

Folimunovi a jeho posádce fanatiků nedůvěřoval. Nemám pochyby o

tom, že Folimun je intrikán bažící po moci, a to velice nemilosrdný a

velice nebezpečný. Ale je tu jiná možnost? Altinol? Všichni ti bez-

významní šéfíčci podél dálnice? Mohlo by trvat i stovky let, než by

se všechny nové provincie spojily do globální ekonomiky. Folimun

má dostatek moci, aby před ním poklekl celý svět – nebo spíše před

Mondiorem. – Poslouchej, Siferro, většina lidstva je ztracená

v šílenství. Kolem volně pobíhají milióny bláznů. Zotavili se buď

lidé duševně silní, jako ty a já a Beenay, nebo ti nejzabedněnější; ale

ti ostatní, masa lidstva, nebudou ještě měsíce nebo roky nebo už ni-

kdy normálně přemýšlet. Charismatický prorok jako Mondior, ačkoli

se mi ta myšlenka hnusí, může být jedinou možností.“

„Pak není jiné volby?“

„Pro nás ne, Siferro.“

„Proč ne?“

„Podívej, Siferro: Věřím, že se to dá do pořádku. Všechno ostat-

ní je podružné. Svět utrpěl hroznou ránu, a…“

„Způsobil si ji sám.“

„Takhle já to nevidím. Požáry byly reakcí na obrovskou změnu

podmínek. Nikdy by k nim nedošlo, kdyby z nás zatmění nestrhlo

oponu a neukázalo nám Hvězdy. – Ale rány dopadají a dopadají. Teď

následuje jedna za druhou. Altinol je ranou. Ty malé nezávislé pro-

vincie jsou ranami. Blázni, kteří se zabíjejí navzájem v lese – nebo

loví uprchlé univerzitní profesory – jsou také ranami.“

„A Folimun? Ten je největší rána ze všech!“

„Ano a ne. Samozřejmě, je plný fanatismu a mystiky. Ale má tu

disciplínu. Lidé věří tomu, co nabízí, i blázni, i lidé s nemocnou mys-

lí. Je ranou tak velkou, že pohltí všechny ostatní. Může vyléčit svět,

Siferro. A pak – zevnitř – se můžeme pokusit vyléčit to, co udělal on.

Strana 320 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Ale jen zevnitř. Když se s ním spojíme, dostaneme šanci. Jestliže

budeme v opozici, rozmázne nás jako blechy.“

„No a dál?“

„Máme možnost se shromáždit pod ním a stát se částí vládnoucí

elity, která vyvede svět ze šílenství, nebo se stát tuláky a lidmi mimo

zákon. Čím chceš být, Siferro?“

„Chci jít třetí cestou.“

„Žádná taková není. Amgandská skupina nemá sílu zformovat

funkční vládu. Lidé jako Altinol nemají skrupule. Folimun už kontro-

luje polovinu toho, co bylo Sarskou federativní republikou. Je si jis-

tý, že ovládne i zbytek. Uplynou staletí, než se vláda rozumu navrátí,

Siferro, bez ohledu na to, co ty a já uděláme.“

„Takže říkáš, že je lepší se s ním spojit a pokusit se kontrolovat

směr, kterým se nová společnost vydá, než stát proti němu v opozici

jenom proto, že nemáme rádi ten druh fanatismu, který reprezentu-

je?“

„Přesně. Přesně.“

„Ale podílet se na ovládání světa pomocí náboženského fanatis-

mu…“

„Svět se může z náboženského fanatismu později vymanit, ne?

Teď je ale nejdůležitější najít nějakou cestu z chaosu. Folimun a jeho

mužstvo nabízí jedinou viditelnou naději. Myšlenky jejich víry bu-

dou motorem civilizace v době, kdy jsou všechny ostatní motory

rozbité. Je to jediná věc, na kterou se teď můžeme spolehnout.

Nejdřív stabilizovat svět: pak doufat, že naši následovníci nepodleh-

nou mystikům v róbách a kápích. Chápeš, jak to myslím, Siferro?

Chápeš?“

Podivně neurčitě přikývla, jako kdyby reagovala ve spánku. The-

remon hleděl, jak od něj pomalu odchází k proluce, na které byli vče-

ra večer překvapeni hlídkou Apoštolů. Zdálo se, jako by to bylo před

mnoha lety.

Dlouhou chvíli tam osamoceně stála ve světle čtyř sluncí.

Jak je krásná, pomyslel si Theremon.

Jak ji miluji.

Jak zvláštní je všechno, co se stalo.

Strana 321 z 322

Isaac Asimov - Příchod noci

Čekal. Kolem pokračovalo bourání tábora Apoštolů neztenčenou

měrou, postavy v róbách a kápích pobíhaly sem a tam kolem nich.

Přistoupil k němu Folimun. „Nu?“

„Přemýšlíme o tom,“ řekl Theremon.

„My? Měl jsem dojem, že jste s námi, bez ohledu na všechno

ostatní.“ Theremon se na něj pevně podíval. „Jsem s vámi, pokud je s

vámi i Siferra. Jinak ne.“

„Jak myslíte. Jen velice neradi bychom ztratili člověka s takovou

zběhlostí v přesvědčování. Nehledě na to, že doktorka Siferra je ex-

pert na pozůstatky minulosti.“

Theremon se usmál. „Teď uvidíme, jak jsem byl přesvědčivý

právě teď, eh?“

Folimun přikývl a odkráčel k naloženým náklaďákům. Theremon

pohlédl na Siferru. Stála tváří k východu, k Onosu, zatímco světlo

Sithy a Tana na ni dopadalo shora v oslnivém proudu a ze severu

přicházela štíhlá rudá kopí Dovimových paprsků.

Čtyři slunce. Nejlepší ze všech znamení.

Siferra se právě vracela klusem přes pole. Oči jí zářily a vypada-

lo to, že se směje. Přiběhla k němu.

„Nu,“ zeptal se Theremon, Jaká je tvoje odpověď?“

Vzala ho za ruku. „Dobře, Theremone. Je to tak. Všemohoucí

Folimun je náš vůdce a já ho bez řeči poslechnu, cokoli poručí, a-

bych udělala. S jednou podmínkou.“

„No tak. Jaká je?“

„Tatáž, o které jsem se zmiňovala, když jsme byli ve stanu. Ne-

chci nosit róbu. Absolutně nebudu. Jestli na ní bude trvat, tak je do-

hoda pryč!“

Theremon šťastně přikývl. Bude to v pořádku. Po Temnotách

přichází svítání a znovuzrození. Ze zkázy se zrodí nový Kalgaš a on

a Siferra budou hlasem, silným hlasem, při jeho vytváření. „Myslím,

že se to zařídí,“ odpověděl. „Pojďme to říct Folimunovi a uvidíme,

co odpoví.“

Isaac Asimov & Robert Silverberg

PŘÍCHOD NOCI

Strana 322 z 322