Isaac Asimov

Vize robotů

Robouniversum

Isaaca

Asimova

1/8

- 1 -

Přeložili

Hana Březáková a Václav Kříž

All rights reserved

Copyright (c) 1990 by Byron Preiss Visual Publications, Inc.

Introduction copyright (c) 1990 by The Robot Chronicles, Nightfall,

Inc.

Translation (c) 1994 Hana Březáková, 1988 Václav Kříž

Illustration (c) 1994 Marta a Miroslav Hadincovi

Gardneru Dozoisovi a Stanu Schmidtovi, spolupracovní-

kům a přátelům

- 2 -

Úvod

Zápisy o robotech

Co je to robot? Snad nejstručněji a nejvýstižněji bychom jej

mohli definovat jako „umělý objekt, který se podobá člověku“.

Uvažujeme-li o podobnosti, ze všeho nejdříve nám přijde na

mysl podobnost vzhledová. Robot vypadá jako člověk.

Může například být potažen pružným materiálem, připomínají-

cím lidskou kůži. Může mít vlasy, oči, hlas a všechny rysy a charak-

teristiky lidské bytosti, takže co se vnějšího vzhledu týče, může být

od člověka nerozeznatelný.

To však vůbec není podstatné. Skutečnost je taková, že robot,

tak jak se objevuje ve vědeckofantastické literatuře, je téměř vždy

vyroben z kovu a jeho podobnost s člověkem je pouze stylizovaná.

Předpokládejme tedy, že vzhledové vlastnosti budeme ignorovat

a vezmeme v úvahu jen to, co robot umí. Panuje všeobecný názor, že

roboti dokáží přidělené úkoly plnit rychleji než lidé. V tom případě

by však robotem byl jakýkoli stroj. Šicí stroj dokáže šít výkonněji

než člověk, pneumatické kladivo umí pevným povrchem proniknout

rychleji než dělník s holýma rukama, televizní přijímač dokáže za-

chytit a uspořádat rádiové vlny tak, jak to my neumíme a tak dále.

Jistě by se našla spousta dalších příkladů.

To znamená, že termín robot lze uplatnit pouze v souvislosti se

strojem, který je specializovanější než jen nějaké obyčejné zařízení.

Robot je počítačově řízený stroj, schopný plnit úkoly, které jsou pro

jakoukoliv živou mysl kromě lidské příliš složité a takového druhu,

že žádné zařízení počítačem neovládané je plnit nedokáže.

Jinými slovy, abychom to pokud možno co nejvíc zestručnili:

robot = stroj + počítač

Nyní už je nám tedy jasné, že výroba skutečného robota byla

nemožná do vynálezu počítače ve čtyřicátých letech a nepraktická

(jedná se o zařízení příliš složité a drahé, než aby se dalo používat v

- 3 -

každodenním životě) až do vynálezu mikročipu v letech sedmdesá-

tých.

Nicméně idea robota – umělé bytosti, která se jednáním a možná

i vzhledově podobá člověku – je stará. Možná dokonce tak stará jako

lidská představivost sama.

Lidé starověku, kteří samozřejmě počítače k dispozici neměli,

museli přijít na jiný způsob jak přenést jakési pseudolidské vlastnosti

na umělé objekty, takže se uchýlili k použití blíže nedefinovaných

nadpřirozených sil. Podle množství pověstí a bájí jejich život závisel

na moci bohů, oplývajících schopnostmi, které byly mimo chápání

obyčejných smrtelníků.

Tak například v osmnácté knize Homérovy Iliady se praví, že

Héfaistovi, řeckému bohu ohně, pomáhaly „dvě panny… vyrobené

ze zlata a zjevem se podobající lidským dívkám; oplývají rozumem,

dokáží mluvit a používat své končetiny, umí tkát, příst a plnit své

povinnosti…“ Zajisté to byli roboti.

Další příklad: břehy ostrova Kréty v časech jeho největšího

rozmachu podle pověstí neúnavně střežil bronzový obr jménem Ta-

los, který byl připraven utkat se s jakýmikoliv nepřáteli blížícími se k

ostrovu z moře.

Ve starověku a posléze středověku panoval o učených mužích

názor, že je v jejich silách vytvářet umělé živé věci, s jejichž pomocí

se mohou naučit nebo jsou jim odhalena tajná umění, prostřednic-

tvím kterých pak dokáží využívat moc boží nebo naopak ďáblovu.

Snad nejznámějším středověkým příběhem o robotovi je pověst

o rabbim Loewovi, který žil v šestnáctém století v Praze. Legendy

praví, že vytvořil umělou lidskou bytost – robota – z hlíny, tak jako

Bůh z hlíny stvořil Adama. Hliněný objekt, jakkoliv připomínající

člověka, je však „neopracovanou substancí“ (v hebrejštině „gole-

merh“), protože postrádá charakteristické rysy života. Rabbi Loew

svému golemovi vdechl život pomocí šému posvěceného jménem

božím a nařídil robotovi, aby Židy chránil proti jejich utiskovatelům.

Okolo lidí, kteří si zahrávali s vědomostmi, náležejícími bohům

či démonům, vždy panovalo ovzduší jisté nervozity pramenící z vě-

domí, že tyto síly by se jim mohly vymknout z rukou. Tento přístup

je snad nejlépe znám z legendy o „černokněžníkově učni“, mladíko-

vi, který znal čarodějná umění natolik, že s jejich pomocí vyvolal k

životu mocné a nebezpečné síly, ale pak už je nedokázal zastavit.

- 4 -

Lidé v těch dobách byli natolik moudří, že takovou možnost

předvídali a měli z ní strach. Podle starobiblického hebrejského mýtu

o Adamovi a Evě první lidé spáchali ten hřích, že snědením jablka ze

stromu poznání dobra a zla získali vědění. Proto byli vyhnáni z Ráje

a – podle křesťanských teologů – svým „prvotním hříchem“ poskvr-

nili celé lidstvo.

V řecké mytologii to zas byl Titán Prométeus, který lidem přine-

sl oheň (to znamená technologii) a byl za to strašlivě potrestán rozzu-

řeným Diem, vládcem všech bohů.

Na počátku novověku byly přivedeny k dokonalosti mechanické

hodiny, a malé mechanismy, které je poháněly („hodinový stroj“) –

péra, ozubená kola, kroková a rohatková ústrojí a další – byly využí-

vány také k pohonu jiných zařízení.

Období kolem roku 1700 se stalo zlatým věkem „automatů“ –

pohyblivých strojů. Byla to zařízení, která, poháněna primitivním

zdrojem energie, například nataženým pérem nebo stlačeným vzdu-

chem, prováděla spoustu jednoduchých úkonů. Objevily se hračky –

vojáčci, kteří uměli pochodovat; kachničky, které kvákaly, koupaly

se, pily vodu, jedly zrní a vyprazdňovaly se; panáčci, kteří dokázali

namočit pero do inkoustu a napsat písmeno (samozřejmě, stále jen to

samé). Tyto automaty byly veřejně vystavovány a těšily se velké

oblibě (většinou rovněž přinášely pozoruhodné zisky svým majite-

lům.)

Tyto věcičky samozřejmě neměly dlouhého trvání. Udržovaly

však naživu myšlenku na mechanická zařízení, která by dokázala víc

než jen triky hodinového strojku; která by byla jako živá.

A co víc, v té době se mílovými kroky ubírala kupředu věda a v

roce 1798 italský anatom Luigi Galvani zjistil, že pod vlivem elek-

trického proudu sebou svaly mrtvého těla cukají a stahují se, jako by

byly živé. Že by tajemstvím života byla právě elektřina?

To samozřejmě vedlo ke zrodu myšlenky, že umělý život lze vy-

tvořit spíš na základě přísně vědeckých principů než spoléháním na

bohy či démony. Od této myšlenky byl jen krůček ke knize, kterou

někteří považují za vůbec první moderní dílo vědeckofantastické

literatury – Frankensteina od Mary Shelleyové. Vyšla v roce 1818.

Hrdina knihy, anatom Victor Frankenstein, sbírá části čerstvých

mrtvol a za pomoci nových vědeckých metod (v knize nejsou speci-

fikovány) přivede k životu něco, čemu se v příběhu neříká jinak než

- 5 -

jen „monstrum“ (ve stejnojmenném filmu byl umělý člověk oživen

pomocí elektřiny).

Nicméně, ani tento přesun od nadpřirozena k vědě nevymýtil

strach z nebezpečí tkvícího ve vědění. Ve středověké legendě a go-

lemovi rabbiho Loewa se umělý člověk vymkl zpod kontroly a rabbi

musel vyjmout šém a golema zneškodnit. V moderním příběhu o

Frankensteinovi hrdina nebyl šťastný. V hrůze monstrum zavrhl a

umělý člověk, s hněvem, který je v knize ospravedlněn, v pomstě

zabil ty, které Frankenstein miloval, a nakonec zničil i svého tvůrce

samotného.

Tím bylo pokřtěno ústřední téma vědeckofantastických příběhů,

které se objevily po Frankensteinovi. Na vytváření robotů se pohlíže-

lo jako na skvělý příklad nezkrotné arogance lidstva a jeho snahy

převzít pomocí zneužívání vědeckých metod štafetu božství. Stvoření

lidského života s duší bylo výsadním právem Boha. Snaha jakéhoko-

liv člověka rovnat se stvořiteli byla pouze bezduchou parodií, přivá-

dějící k životu zrůdy tak nebezpečné jako středověký gólem či Fran-

kensteinovo monstrum. Tvůrci robotů byli vždy potrestáni a v kaž-

dém příběhu se donekonečna opakovalo ponaučení, že „existují věci,

které by se lidé neměli snažit znát“.

Nikdo však neznal slovo „robot“, a to až do roku 1920 (což je

shodou okolností rok mého narození). Onoho roku český spisovatel a

dramatik Karel Čapek napsal hru R. U. R., pojednávající o Angliča-

novi jménem Rossum, který vyráběl umělé lidské bytosti ve velkém.

Byly určeny k vykonávání veškeré namáhavé práce, takže lidstvo

mohlo žít v přepychu a zahálce.

Čapek tyto umělé bytosti nazval „roboty“. Jde o odvozeninu z

českého slova „robota“ neboli nucená, nevolnická práce. R. U. R. ve

skutečnosti znamená „Rossumovi univerzální roboti“, což byl název

hrdinovy továrny.

V této hře se to, čemu říkám „Frankensteinův komplex“, ještě

prohloubilo. Zatímco monstrum Mary Shelleyové zahubilo pouze

Frankensteina a jeho rodinu, Čapkovi roboti nejdříve získali emoce,

pak se začali bouřit proti svému otroctví a nakonec se snažili vyhubit

lidstvo.

Hra byla uvedena v roce 1921 a byla natolik úspěšná (třebaže

musím přiznat, že když jsem ji četl já, zdála se mně příšerná), že slo-

- 6 -

vo „robot“ se začalo široce používat. Pokud je mi známo, v každém

jazyce se umělé lidské bytosti říká právě „robot“.

Během dvacátých a třicátých let R. U. R. pomáhala prohlubovat

Frankensteinův komplex a (snad jen s pozoruhodnou výjimkou tako-

vých seriálů jako „Helen O'Loy“ Lestera del Reye a „Adam Link“

Eando Bindera) byly v jedné povídce za druhou chrleny na svět hor-

dy řinčících, vražedných robotů.

Ve třicátých letech jsem byl náruživým čtenářem vědeckofantas-

tické literatury a ono neustále se opakující robotí téma mne už začí-

nalo unavovat. Já jsem roboty viděl úplně jinak. Pro mne byli stroji –

vyspělými stroji – ovšem pouze stroji. Mohli by být nebezpeční, ale

určitě by v nich byly zabudované nějaké pojistné mechanismy. Ty by

občas mohly být chybné nebo nedostačující nebo by mohly selhat při

nepředvídaném druhu zátěže, ovšem veškeré nehody tohoto druhu by

vždy vedly k získání nových zkušeností, které by následně byly vyu-

žity k zdokonalení nových modelů.

Koneckonců, vše má svou druhou stránku. S řečí přišla komuni-

kace – a lži. Objev ohně vedl k vaření – a ke žhářství. Vynález kom-

pasu zdokonalil navigaci – a zničil civilizace Mexika a Peru. Ne-

smírně užitečným je automobil – který každoročně zabíjí desítky tisíc

Američanů. Objevy v lékařství zachránily miliony lidských životů –

a přispěly k nárůstu populační exploze.

Nebezpečnost a špatné použití jakéhokoliv vynálezu by se daly

použít jako názorný příklad toho, že skutečně „existují věci, které by

se lidé neměli snažit znát“, ovšem je zřejmé, že od lidstva nelze oče-

kávat, že zahodí všechny své vědomosti a vrátí se na úroveň austra-

lopitéků. Dokonce i z teologického hlediska by bylo možné argu-

mentovat tím, že Bůh by nikdy nedal lidem mozek, který dovede

myslet, kdyby neměl v úmyslu, aby byl používán k vynalézání no-

vých věcí, k jejich širokému využití a k instalování bezpečnostních

mechanismů proti jejich zneužití – čili k tomu, aby se lidé, omezení

svou nedokonalostí, snažili svůj život zlepšit ze všech sil.

Dopadlo to tak, že v roce 1939, kdy mně bylo devatenáct, jsem

byl rozhodnutý napsat příběh o robotovi, který byl moudře využíván,

nebyl nebezpečný a dělal práci, kterou od něj lidé vyžadovali. Proto-

že jsem potřeboval zdroj energie, vymyslel jsem si „pozitronický

mozek“. Byl to samozřejmě čirý nesmysl, ale já tím získal neznámý

- 7 -

zdroj energie, užitečný, mnohostranný, rychlý a kompaktní – něco

jako tehdy ještě nevynalezený počítač.

Příběh se nakonec jmenoval „Robbie“. Nevyšel hned, protože –

za přispění konzultací s mým nakladatelem, Johnem W. Campbellem

mladším, který byl mou myšlenkou uchvácen – jsem psal další po-

vídky a všechny ty příběhy nakonec vyšly.

Campbell na mne naléhal, abych ony robotí bezpečnostní me-

chanismy raději jasně formuloval, než abych je pouze naznačoval

mezi řádky. Udělal jsem to ve své čtvrté robotí povídce „Hra na ho-

něnou“ ( Runaround), která vyšla v roce 1942, v březnovém čísle

magazínu Astounding Science Fiction. V onom výtisku na straně

100, zhruba v jedné třetině prvního odstavce (pokud si dobře vzpo-

mínám) jedna z mých postav říká druhé: „Víš co, začneme se třemi

základními robotickými zákony.“

Jak se později ukázalo, bylo to vůbec poprvé, co se slovo „robo-

tika“ objevilo v tisku. V současné době je pevně vžitým a široce pou-

žívaným termínem vztahujícím se k vědě a technologii, konstrukci,

údržbě a použití robotů. Oxfordský anglický slovník mně ve svém

třetím doplňkovém svazku přisuzuje zásluhu za vynalezení tohoto

slova.

Já tehdy samozřejmě nevěděl, že vymýšlím nový termín. Ve své

mladické prostoduchosti jsem se domníval, že toto slovo už existuje

a neměl jsem ani ponětí o tom, že nikdy předtím nebylo použito.

„Tři základní robotické zákony“ nakonec vešly ve známost jako

„Asimovovy tři zákony robotiky“. Zde jsou:

1. Robot nesmí ublížit člověku nebo svou nečinností dopustit,

aby člověku bylo ublíženo.

2. Robot musí uposlechnout příkazů člověka, kromě případů,

kdy tyto příkazy jsou v rozporu s prvním zákonem.

3. Robot musí chránit sám sebe před zničením, kromě případů,

kdy tato ochrana je v rozporu s prvním nebo druhým zákonem.

Tyto zákony, jak vyšlo najevo (a jak jsem samozřejmě nepřed-

vídal) se staly těmi nejslavnějšími, nejčastěji citovanými a nejvý-

znamnějšími třemi větami, které jsem v životě napsal. (A to jsem je

napsal ve věku jednadvaceti let. Často přemýšlím o tom, zda jsem od

té doby vůbec kdy udělal něco, co by ospravedlnilo mou další exis-

tenci.)

- 8 -

Ukázalo se, že moje příběhy o robotech významnou měrou

ovlivňují vědeckofantastickou literaturu. Psal jsem o robotech bez

emocí – byli vyráběni inženýry, představovali konstrukční a technic-

ké problémy vyžadující řešení, a ta řešení byla nacházena. Moje pří-

běhy byly poměrně přesvědčivými popisy technologie budoucnosti,

ne nějakými morálními přednáškami. Roboti byli stroji, ne metafo-

rami.

V důsledku toho došlo prakticky ve všech vědeckofantastických

dílech s úrovní převyšující komiksový plátek k vymýcení onoho sta-

romódního příběhu o robotu – ničiteli. Také jiní spisovatelé začali na

roboty pohlížet spíš jako na stroje než jako na metafory. I čtenáři je

začínali brát jako stroje dobré a užitečné, s výjimkou případů, kdy

došlo k selhání toho či onoho druhu – a roboty bylo nutné opravit

nebo vylepšit. Jiní spisovatelé ve svých dílech tři zákony necitovali –

ty zůstávaly vyhrazeny mně – ovšem přijali je, a totéž učinili čtenáři.

Třebaže je to k nevíře, moje příběhy o robotech důležitou měrou

ovlivnily také neliterární svět.

Je dobře známo, že první výzkumníci, kteří prováděli pokusy s

raketami, byli silně ovlivněni vědeckofantastickými povídkami H. G.

Wellse. Stejným způsobem byli první experimentátoři v robotice

ovlivněni mými příběhy o robotech, z nichž devět jich v roce 1950

vyšlo ve sbírce, které jsem dal název Já robot (I, Robot). Byla to mo-

je druhá publikovaná kniha a třebaže od doby jejího vzniku uplynula

čtyři desetiletí, stále vychází.

Mezi ty, kdo četli mou knihu Já robot, patřil i Joseph F. Engel-

berger, který v padesátých letech studoval na Kolumbijské univerzi-

tě. Byl obsahem knihy uchvácen natolik, že se rozhodl zasvětit svou

celoživotní práci robotům. V té době se někde na večírku seznámil s

Georgem C. Devolem mladším, vynálezcem, který se také zajímal o

roboty.

Společně založili firmu s názvem Unimation a začali pracovat

na schématech pro výrobu funkčních robotů. Spoustu zařízení paten-

tovali a do poloviny sedmdesátých let vytvořili všechny možné druhy

praktických robotů. Největší potíž byla v tom, že ke své práci potře-

bovali počítače, které by byly kompaktní a levné zároveň –jakmile

však spatřil světlo světa mikročip, měli to, co potřebovali. Od toho

okamžiku až doposud je firma Unimation přední světovou firmou na

- 9 -

výrobu robotů a Engelberger získal bohatství, o jakém se mu v pade-

sátých letech ani nesnilo.

Vždy ke mně byl velmi šlechetný a zdůrazňoval můj podíl. Se-

tkal jsem se i s dalšími robotiky, jako například s Marvinem Min-

ským a Šimonem Y. Nofem, kteří také nadšeně přiznali, jak cenným

přínosem pro ně byla klukovská četba mých příběhů o robotech. Nof,

který je Izraelec, poprvé četl sbírku Já robot v hebrejském překladu.

Robotikové berou tři zákony robotiky zcela vážně a považují je

za ideál bezpečnostního mechanismu robota. V dnešní době používa-

ní průmysloví roboti jsou v podstatě tak jednoduší, že bezpečnostní

mechanismy jsou většinou externí. Nicméně, dá se jen předpokládat,

že s tím, jak roboti budou stále vyspělejší a všestrannější, bude nutno

přímo do jejich naprogramování instalovat tři zákony nebo jakýkoli

jejich ekvivalent.

Já sám jsem vlastně s roboty nikdy nepracoval, a kromě toho, že

jsem tu a tam nějakého viděl, neměl jsem s nimi nic společného,

ovšem hloubat jsem o nich nepřestal nikdy. Doposud jsem napsal

přinejmenším pětatřicet krátkých povídek a pět románů, kde se obje-

vují roboti, a troufám si říci, že „dá-li pánbůh“, napíšu ještě další.

Zdá se, že moje povídky a romány o robotech se staly jakousi

klasikou svého druhu a s nástupem série románů „ Město robotů“

( Robot City) se staly také širším literárním vesmírem jiných spisova-

telů. Za těchto okolností by možná bylo užitečné probrat se mými

robotími příběhy, představit vám ty, které považuji za obzvlášť vý-

znamné a vysvětlit vám, proč tomu tak je.

1. „Robbie“ ( Robbie): Byl to vůbec první příběh o robotovi, kte-

rý jsem napsal. Vznikl mezi 10. a 22. květnem 1939, kdy mně bylo

devatenáct a měl jsem před maturitou. Bylo poněkud obtížné najít

pro něj vydavatele, protože John Campbell jej odmítl a stejně tak

magazín Amazing Stories. Nicméně Fred Pohl povídku 25. března

1940 přijal a v září téhož roku vyšla v magazínu Super Science Sto-

ries, který vydával. Protože to ovšem byl Fred Pohl, změnil název

povídky na „Divný kamarád“ (Strange Playfellow). Když pak vyšla v

mé knize Já robot, samozřejmě jsem použil svůj původní titul „Rob-

bie“ a od té doby povídka vychází pod tímto názvem.

Kromě toho, že to byl můj první robotí příběh, povídka „Rob-

bie“ je důležitá také proto, že jedna z postav, George Weston, v ní

- 10 -

své ženě na obranu robota, který v jejich domácnosti pracuje jako

chůva, říká: „Nemůže být jiný než věrný, milující a laskavý. Je to

stroj – je tak vyrobený.“ To znamená, že už v této mé první povídce

se objevil náznak toho, co se později stalo „prvním zákonem roboti-

ky“ a zároveň jsem tím upozornil na podstatnou skutečnost, že roboti

jsou vyráběni se zabudovaným bezpečnostním mechanismem.

2. „Rozum“ ( Reason): „Robbie“ by sám o sobě nic neznamenal,

kdybych nenapsal další robotí příběhy, především z toho důvodu, že

vyšel v ne zrovna významném časopise. Já však napsal druhou robotí

povídku, „Rozum“, a ta se Johnovi Campbellovi líbila. Po malých

úpravách vyšla v dubnu 1941 v magazínu Astounding Science Ficti-

on a tím na sebe upoutala pozornost. Čtenáři si uvědomili, že v po-

vídce se objevuje taková věc jako „pozitronický robot“, a všiml si

toho také Campbell. Od té doby jsem u něj měl dveře otevřené.

3. „Lhář!“ ( Liar): V dalším čísle magazínu Astounding, v květ-

nu 1941, vyšla moje třetí povídka o robotech, „Lhář!“. Byla pozoru-

hodná především tím, že se v ní poprvé objevila Susan Calvinová,

která se posléze stala jednou z ústředních postav mých raných poví-

dek o robotech. Tato povídka byla napsána poněkud neobratně, pře-

devším z toho důvodu, že pojednávala o vztahu mezi pohlavími –

bylo to v době, kdy jsem za sebou neměl ještě ani první rande s dív-

kou. Naštěstí se učím rychle, takže než tato povídka znovu vyšla ve

sbírce Já robot, stačil jsem v ní učinit podstatné změny.

4. „Hra na honěnou“ ( Runaround): Další významná povídka o

robotech vyšla v březnu 1942, opět v magazínu Astounding. Byl to

první příběh, ve kterém jsem jasně formuloval tři zákony robotiky,

místo abych čtenáře pouze nechal vyčíst je mezi řádky. Jeden z hrdi-

nů povídky, Gregory Powell, říká druhému, Michaelu Donovanovi:

„Víš co, začneme se třemi základními robotickými zákony – třemi

zákony, které jsou zabudované hluboko do pozitronického mozku

robota.“ Pak je odcituje.

Později jsem je nazval „zákony robotiky“. Měly pro mne trojí

důležitost:

a) Řídil jsem se jimi při vymýšlení dějových zápletek svých po-

vídek. Právě ony mně umožnily napsat spoustu krátkých povídek,

stejně jako několik románů, pojednávajících o robotech, v nichž jsem

soustavně rozváděl možné důsledky tří zákonů.

- 11 -

b) Z každého hlediska je to můj největší literární přínos, hojně

využívaný jinými spisovateli. Pokud bude na všechno, co jsem v

životě napsal, jednou zapomenuto, tři zákony robotiky takový osud

jistě nečeká.

c) V onom výše citovaném úryvku z „Hry na honěnou“ se vůbec

poprvé objevilo v tisku slovo „robotika“. Podle Oxfordského slovní-

ku angličtiny, který si dal tu práci a vyhradil cenné místo k citaci

mých tří zákonů, mám tudíž právo na vynález tohoto slova (stejně

jako slov „robotický“, „pozitronický“ a „psychohistorie“). (Toto vše

jsem vymyslel do svých dvaadvacátých narozenin a jak se zdá, od té

doby jsem nepřišel na nic nového, což ve mně vzbuzuje podivný bo-

lestný pocit.)

5. „Důkaz“ ( Evidence): Tuto povídku jsem jako jedinou napsal

během své armádní služby v délce osmi měsíců a šestadvaceti dnů.

Podařilo se mně přesvědčit jednoho laskavého knihovníka, aby mne

během polední přestávky nechával zamčeného v knihovně, kde jsem

pracoval na svém příběhu. Byla to první povídka, ve které jsem pou-

žil myšlenku humanoidního robota (třebaže v příběhu jsem nikdy

jednoznačně neobjasnil, zda se jedná o robota či nikoliv). Humano-

idní robot Stephen Byerley představuje můj první krok směrem k R.

Daneeli Olivawovi, humanoidnímu robotovi, který se objevil v řadě

mých románů. „Důkaz“ vyšel v roce 1946, v zářijovém čísle magazí-

nu Astounding Science Fiction.

6. „Malý, ztracený robot“ ( Little Lost Robot): Moji roboti vždy

měli tendenci být laskavými stvořeními. S tím, jak mých povídek

přibývalo, roboti postupně nabývali morální a etické kvality, dokud v

tomto ohledu daleko nepřekonali lidské bytosti a, v případě Daneela,

dosáhli stadia, v němž se připodobnili bohům. Nicméně, neměl jsem

v úmyslu ponižovat člověka, a tudíž sám sebe, tváří v tvář robotům

coby spasitelům. Vždy jsem šel tam, kam mne zavály divoké větry

představivosti, a dokázal jsem vidět i nepříjemné stránky robotího

úkazu.

Před pouhými pár týdny (zatímco píšu úvod k této knize), jsem

dostal dopis od jednoho ze svých čtenářů, který mně spílal za to, že v

jedné nedávno vyšlé povídce jsem ukázal nebezpečné stránky robota.

Obvinil mne z mentálního zhroucení.

- 12 -

Jeho omyl dokazuje právě povídka „Malý, ztracený robot“, ve

které je robot zločincem. Vyšla před bezmála půl staletím. Psaní o

stinné stránce robotů není důsledkem selhání nervů, které by se even-

tuelně mohlo dostavit s tím, jak stárnu a scházím věkem. Dělala mně

starosti během celé mé spisovatelské dráhy.

7. „Konflikt nikoli nevyhnutelný“ ( The Evitable Conflict): Tato

povídka byla pokračováním „Důkazu“ a vyšla v červnu 1950, opět v

magazínu Astounding. Byla to moje první povídka, ve které jsem se

zabýval spíš počítači (v příběhu jsem je nazval „stroje“) než jen ro-

boty jako takovými. Rozdíl mezi nimi není zas tak velký. Robota by

šlo definovat jako „počítačově řízený stroj“ nebo jako „pohyblivý

počítač“. Z toho vyplývá, že počítač lze považovat za „nepohyblivé-

ho robota“. V každém případě jsem mezi těmito dvěma pojmy neči-

nil žádný markantní rozdíl a třebaže „stroje“, které se v příběhu

vlastně fyzicky neobjevují, byly očividně počítači, bez váhání jsem

povídku začlenil do své sbírky Já robot a ani vydavatel, ani čtenáři

proti tomu neměli námitky. V povídce se pro jistotu objevuje také

Stephen Byerley, třebaže otázka, zda je robotem či nikoliv, v příběhu

nehraje roli.

8. „Výsadní právo“ ( Franchise): V této povídce jsem vůbec po-

prvé popisoval počítače jako počítače. Vyšla v srpnu 1955 v magazí-

nu If: Worlds of Science Fiction, v době, kdy jsem byl už dostatečně

obeznámen s existencí počítačů. Mým počítačem byl „Multivac“,

pojatý jako očividně větší a složitější verze již aktuálně existujícího

počítače značky „Univac“. V této povídce, jakož i v několika dalších

toho období, které měly něco společného s Multivakem, jsem jej

popsal jako nesmírně obrovský stroj a nějak mně ušla možnost bu-

doucí miniaturizace a odhmotňování počítačů.

9. „Poslední otázka“ ( The Last Question): Moje představivost

mne však nezrazovala dlouho. V povídce „Poslední otázka“, která

poprvé vyšla v listopadu 1956 v čtvrtletníku Science Fiction Qaur-

terly, jsem se zabýval právě otázkou miniaturizace a odhmotňování

počítačů a sledoval jsem ji skrze bilion let evoluce (jak počítačů, tak

lidstva) k logickému závěru. Pokud chcete vědět k jakému, musíte si

povídku přečíst. Není pochyb o tom, že právě tato povídka ze všech

příběhů, které jsem během své spisovatelské kariéry napsal, se stala

mou nejoblíbenější.

- 13 -

10. „Pocit moci“ ( The Feeling of Power): I v této povídce hrála

svou roli – i když pouze jako vedlejší téma – miniaturizace počítačů.

Vyšla v únoru 1956 v magazínu If a také patří k mým nejoblíbeněj-

ším. Zabýval jsem se v ní kapesními počítači, čili kalkulačkami, kte-

ré se na trhu objevily za patnáct let po vzniku povídky. Ba co víc, byl

to jeden z příběhů, ve kterých jsem se zaměřil spíš na – a přesně jsem

vystihl – sociální důsledky technologického pokroku než jen techno-

logický vývoj jako takový.

Tématem příběhu je možnost ztráty schopnosti provádět jedno-

duché početní úkony v důsledku neustálého používání počítačů. Po-

jednal jsem ji jako satiru, ve které se snoubil humor s hořkou ironií.

Napsal jsem ji však mnohem pravdivěji, než jsem tehdy vůbec mohl

tušit. Teď mám kalkulačku a jen velmi nerad obětuji čas a úsilí, které

by mne stálo jen tak z hlavy vypočítat, kolik je 854 bez 182. Raději

použiju tu zatracenou kalkulačku. „Pocit moci“ patří mezi ty moje

povídky, které bývají nejčastěji zařazovány do nejrůznějších antolo-

gií.

Tento příběh jistým způsobem poukazuje na negativní stránku

počítačů. V té době také vznikly povídky, ve kterých jsem psal o

případných pomstychtivých reakcích počítačů nebo robotů v důsled-

ku špatného zacházení. O počítačích je povídka „Jednoho dne“ ( So-

meday), která vyšla v srpnu 1956 v magazínu Infinity Science Fiction

a o robotech (ve formě automobilu) vypráví příběh „Sally“, který

vyšel v roce 1953 v dvojčísle magazínu Fantastic za květen-červen.

11. „Ženská intuice“ ( Feminine Intuition): Moji roboti jsou

téměř vždy mužské bytosti, třebaže to nemusí být ve skutečném slo-

va smyslu podle pohlaví. Každému robotovi jsem prostě dal mužské

jméno a byl to „on“. Na návrh vydavatelky Judy-Lynn del Reyové

jsem napsal povídku „Ženská intuice“, která vyšla v říjnu 1969 v

časopise Magazine of Fantasy and Science Fiction. Mimo jiné doka-

zovala, že umím vytvořit i ženského robota. Také byl z kovu, ale měl

štíhlejší pas než moji obvyklí roboti a mluvil ženským hlasem. Poz-

ději se v mé knize „Roboti a Impérium“ ( Robots and Empire) v jedné

kapitole objevil humanoidní ženský robot. Hrál v knize zločinnou

roli, což možná překvapilo ty, kteří vědí o mém často projevovaném

obdivu k něžnější polovině lidstva.

12. „Dvěstěletý člověk“ ( The Bicentennial Man): Tato povídka,

která se poprvé objevila v roce 1976 v brožované antologii původ-

- 14 -

ních vědeckofantastických povídek Stellar #2, vydané Judy-Lynn del

Reyovou, byla mým nejpromyšlenějším pojednáním o vývoji robotů.

Ubíral jsem se zcela jiným směrem než v povídce „Poslední otázka“.

Příběh pojednával o touze robota stát se člověkem a o způsobu, kte-

rým tuto svou touhu krok za krokem realizoval. Opět jsem po celou

dobu rozvíjel zápletku až k logickému závěru. Když jsem začal psát,

vůbec jsem neměl v úmyslu vytvořit něco takového. Ta povídka se

napsala sama, papíry se samy zakládaly do stroje a posunovaly se v

něm. Skončila jako moje třetí favoritka mezi všemi povídkami, které

jsem kdy napsal. Před ní se umístila pouze výše zmíněná „Poslední

otázka“ a „Ošklivý malý kluk“ ( The Ugly Little Boy), což je příběh,

který vůbec nepojednává o robotech.

13. „Ocelové jeskyně“ ( The Caves of Steel): Mezitím jsem na

návrh Horace L. Golda, redaktora Galaxy, napsal román o robotech.

Zpočátku jsem zatvrzele odmítal, protože jsem měl pocit, že moje

nápady se hodí jen pro krátké příběhy. Nicméně, Gold mně navrhl,

abych napsal o záhadné vraždě a jejím vyšetřování robotem-

detektivem. Jeho nápad jsem využil pouze částečně. Můj detektiv byl

veskrze lidský Eliáš Baley (podle mého názoru možná ta nejpřitažli-

vější postava, kterou jsem kdy vymyslel), ovšem měl robotího kole-

gu, R. Daneela Olivawa. Měl jsem příjemný pocit, že v knize je do-

konale skloubeno tajemno s vědeckou fantastikou. Dílo vyšlo na po-

kračování ve třech částech v říjnu, listopadu a prosinci 1953 v maga-

zínu Galaxy a jako celistvý román je v roce 1954 vydalo nakladatel-

ství Doubleday.

Co mne v souvislosti s touto knihou překvapilo, byla reakce čte-

nářů. Třebaže fandili Eliáši Baleymu, jejich zájem se cele soustředil

na Daneela, kterého jsem pojednal jen jako vedlejší postavu. Většinu

pochvalných dopisů jsem dostal od žen. (Třináct let poté, co jsem

vymyslel Daneela, vznikl televizní seriál Star Trek s panem Spo-

ckem, který Daneela blízce připomínal – což mně nevadilo ani v

nejmenším – a já si tehdy všiml, jakou si tento hrdina získal oblibu

především mezi divačkami. Na odborné úrovni jsem tento jev však

nestudoval!)

14. „Nahé slunce“ ( The Naked Sun): Popularita Eliáše a Daneela

mne přivedla k napsání druhé části – románu „Nahé slunce“, který

vyšel ve formě třídílného pokračování v říjnovém, listopadovém a

prosincovém vydání magazínu Astounding v roce 1956 a nakladatel-

- 15 -

stvím Doubleday byl jako román vydán v roce 1957. Přirozeně, opě-

tovný úspěch logicky opodstatňoval napsání dílu třetího. Dokonce

jsem se v roce 1958 pustil do psaní, jenomže mně do toho přišlo něco

jiného a pak zas cosi dalšího, takže jsem jej nakonec dopsal až v roce

1983.

15. „Roboti úsvitu“ ( The Robots of Dawn): Třetí román o dob-

rodružstvích Eliáše Baleyho a R. Daneela byl vydán nakladatelstvím

Doubleday v roce 1983. V knize se objevil další robot, R. Giskard

Reventlov, a tentokrát už jsem vůbec nebyl překvapen, když se uká-

zalo, že se stal stejně populárním jako Daneel.

16. „Roboti a Impérium“ ( Robots and Empire): Když už bylo

nezbytné nechat Eliáše Baleyho zemřít (věkem), měl jsem pocit, že

pokud Daneela nechám žít dál, dokážu bez problémů napsat čtvrtou

knihu série. Román „Roboti a Impérium“ vydalo v roce 1985 nakla-

datelství Doubleday. Eliášova smrt vzbudila jistou reakci, která však

nebyla ničím ve srovnání s tím, jakou záplavu lítostivých dopisů

jsem dostal, když bylo kvůli logičnosti zápletky nutné nechat zahy-

nout R. Giskarda.

Z krátkých povídek, které jsem uvedl jako „nejpozoruhodnější“,

si můžete všimnout, že tři, kterým jsem věnoval obzvláštní pozor-

nost, – „Výsadní právo“, „Poslední otázka“ a „Pocit moci“ – nejsou

začleněny do sbírky, kterou držíte v ruce. Neznamená to, že bych je

přehlédl nebo že se pro tuto sbírku nehodí. Skutečnost je taková, že

tyto tři povídky už vyšly v antologii s názvem „Sny robotů“ ( Robot

Dreams), která je doprovodnou sbírkou k této knize. Nebylo by to

ode mne vůči čtenáři čestné, kdyby tyto povídky byly v obou sbír-

kách.

( Výše zmíněné „pozoruhodné“ povídky: „Robbie“, „Hra na ho-

něnou“, „Rozum“, „Lhář“, „Malý, ztracený robot“, „Důkaz“ a

„Konflikt nikoli nevyhnutelný“ naleznete v českém překladu knihy

„Já robot“; povídku „Pocit moci“ v antologii „Stvořitelé nových

světů“ a povídku „Sally“ a „Ženská intuice“ v antologii „Roboti a

androidi“; pozn. překl.)

Kromě toho jsem do „Vizí robotů“ začlenil i několik svých po-

vídek, které za pozoruhodné nepovažuji. Tím nechci říct, že by byly

méněcenné, pouze neobjevují žádnou novou pevninu.

- 16 -

Z nich je mou nejoblíbenější titul „Koumes“ ( Galley Slave – v

doslovném překladu „galejník, dříč“; pozn. překl. ), a sice proto, že

pojednává o činnosti, o níž si upřímně přeji, aby ji za mne mohl dělat

robot. Jen málo lidí se v životě nadřelo víc než právě já.

„Lenny“ ukazuje lidskou stránku povahy Susan Calvinové, která

není zřejmá z žádné další povídky, a příběh „Jednoho dne“ je mým

loupežným nájezdem do oblasti patosu. „Vánoce bez Rodneyho“ je

humorná robotí povídka, zatímco „Myslí!“ je naopak mírně po-

chmurná. „Zrcadlový obraz“ je jedinou krátkou povídkou, ve které se

objevil spoluhrdina mých románů, R. Daneel Olivaw. Povídky „Moc

špatné!“ a „Rasista“ vycházejí z lékařského tématu. A nakonec je to

povídka „Vize robotů“, kterou jsem napsal zvlášť pro tuto sbírku.

Je tedy zřejmé, že mé příběhy o robotech se staly téměř stejně

slavnými jako moje knihy o Nadaci, a pokud chcete znát pravdu (je-

nom mezi námi, samozřejmě, a podržte to prosím v tajnosti), já o-

sobně mám raději své robotí příběhy.

Na závěr ještě slovo o esejích v této knize. První esej jsem na-

psal v roce 1956. Všechny ostatní spatřily světlo světa v roce 1974 a

později. Proč ta osmnáctiletá mezera?

Odpověď je snadná. Svou první povídku o robotovi jsem napsal,

když mně bylo devatenáct, a pak jsem po celých třicet let psal nové a

další, aniž bych ve skutečnosti věřil, že roboti budou v jakémkoliv

skutečném slova smyslu opravdu existovat – alespoň ne během mého

života. V důsledku toho jsem nikdy nenapsal seriózní esej o robotice.

Stejně tak ode mne nikdo nemohl očekávat, že budu psát eseje o ga-

laktických impériích či psychohistorii. Pravda je taková, že moje esej

z roku 1956 není ani tak pojednáním o robotice jako spíš jen úvahou

o použití robotího tématu ve vědeckofantastické literatuře.

Teprve s objevem mikročipu v polovině sedmdesátých let se po-

čítače začaly natolik zmenšovat a staly se tak všestrannými a levný-

mi, že bylo možné začít je používat k řízení strojů v průmyslové vý-

robě. Objevili se první průmysloví roboti – ve srovnání s roboty

mých představ mnohem jednodušší, ale možná jednou dospějeme i k

těm mým.

Roboti se tedy pomalu stávali skutečností a já v roce 1974 začal

psát eseje o současném vývoji ve vědě, nejdříve pro časopis Ameri-

can Way a pak pro losangeleský syndikát Times. Stalo se pro mne

- 17 -

zcela přirozeným tu a tam napsat esej o skutečné robotice. Kromě

toho, nakladatelství Byron Preiss Visual Publications, Inc. začalo

vydávat pozoruhodnou sérii knih pod sjednocujícím názvem „Ro-

bouniversum Isaaca Asimova“ (Isaac's Asimov Robot City) a já byl

požádán, abych ke každé z nich napsal esej o robotice. Tak se tedy

stalo, že do roku 1974 jsem nenapsal žádné eseje o robotice, avšak

po tomto datu poměrně slušné množství. Konec konců, proč by se

svět vědecké fantastiky konečně nemohl obeznámit s některými z

názorů mé maličkosti?*1

1 Nyní jste připraveni ponořit se do knihy samotné. Mějte prosím na zřeteli,

že tyto povídky, napsané v časovém rozpětí v délce půl století, si mohou tu a tam

vzájemně odporovat. Co se týče závěrečných esejů - napsaných v různých dobách

pro různé zdroje - občas se opakují. V obou případech prosím čtenáře o prominutí.

- 18 -

Povídky

Vize robotů

Asi bych měl začít tím, že vám povím, kdo jsem. Patřím mezi

nejmladší z temporalistů. Temporalisté (pro ty z vás, kteří jsou příliš

zaneprázdněni svým úsilím přežít v tomto drsném světě roku 2030,

než aby stačili věnovat pozornost technologickému vývoji) jsou v

těchto dnech aristokraty fyziky.

Zabývají se tím nejúpornějším ze všech problémů – problémem

přesunů v čase rychlostí odlišnou od rychlosti plynutí toku času na-

šeho vesmíru. Stručně řečeno, snaží se přijít na to, jak cestovat ča-

sem.

„A co mezi těmito lidmi dělám já, když vlastně ani nejsem fyzi-

kem, ale jen obyčejným –“ Nu, prostě jen obyčejným.

Třebaže moje kvalifikace je nedostatečná, před časem jsem pro-

nesl jistou poznámku, která temporalisty inspirovala k vypracování

myšlenky VTČ („virtuálních tras v čase“).

Víte, jedním z problémů cestování časem je to, že váš výchozí

bod nezůstává v poměru k vesmíru jako celku na místě. Země obíhá

kolem Slunce; Slunce kolem středu galaxie; galaxie kolem gravitač-

ního středu místní soustavy galaxií – nu, snad už to chápete. Pokud

se přesunete o den do budoucnosti nebo minulosti – o jeden jediný

den – Země za tu dobu urazí 2, 5 milionu kilometrů na své oběžné

dráze kolem Slunce. Stejně tak se po své dráze pohybuje Slunce,

které Zemi unáší s sebou, a pohybuje se i vše ostatní.

Pohybujete se tudíž nejenom časem, ale také prostorem, a byla

to právě moje poznámka, která vedla k argumentům, dokazujícím, že

je možné, aby člověk cestoval při časovém a prostorovém pohybu

Země ne doslovným, ale „virtuálním“ způsobem, jenž by cestovateli

umožnil zůstat na Zemi ve svém výchozím bodě, bez ohledu na to,

kam cestuje časem. Pokud jste neprošli temporalistickým výcvikem,

nemá smysl pokoušet se vám to objasnit z matematického hlediska.

Berte to prostě jako hotovou věc.

- 19 -

Další moje poznámka temporalisty přivedla k podstatě teorií,

dokazujících, že cestování do minulosti je nemožné. Při sebemenší

změně příznaků dané skutečnosti by se množství možných alternativ

dalšího vývoje svým počteni rovnalo nekonečnu.

Dávalo to smysl. Bylo zřejmé, že výlet do minulosti by jistě tu a

tam mírně změnil chod událostí a bez ohledu na to, jak nepatrná

změna by se v minulosti udala, ovlivnilo by to přítomnost; pravděpo-

dobně velmi drasticky. Protože minulost se zdála být pevně daná,

bylo pochopitelné, že cestování do ní je nemožné.

Budoucnost však pevně daná není, takže cestování do budouc-

nosti a zpět teoreticky možné je.

Ne že by se mně za mé přínosné poznámky dostalo nějak zvlášt-

ního uznání. Domnívám se, že temporalisté jednoduše usoudili, že

jsem měl ve svých dohadech štěstí a že jedině oni jsou natolik chytří,

aby to, co jsem řekl, dokázali patřičně zužitkovat. Při zvážení všech

okolností jsem proti tomu neměl námitky, ale byl jsem jednoduše

potěšen – ve skutečnosti jsem měl ohromnou radost – protože mně

díky tomu (alespoň se tak domnívám) dovolili nadále s nimi pracovat

a dokonce se podílet na projektu, třebaže jsem byl jen obyčejným –

nu, prostě jen obyčejným.

Přirozeně, dokonce i poté, co byla vypracována bezchybná teo-

rie, trvalo ještě léta, než bylo vyvinuto praktické zařízení k cestování

časem. Nemám v úmyslu psát tu nějaké seriózní pojednání na téma

temporalismu. Chtěl bych se pouze zmínit o jistých částech projektu

a dělám to jen v zájmu budoucích obyvatel této planety, ne kvůli

našim současníkům.

Ze všeho nejdříve byly do budoucnosti vyslány neživé objekty –

a pak zvířata – a my jsme stále nebyli spokojeni. Všechny pokusné

objekty zmizely; vypadalo to, že všechny skutečně odcestovaly do

budoucností. Když jsme je poslali do nepříliš vzdálené budoucnosti –

pět minut nebo pět dní – objevily se znovu, zdánlivě nepoškozené,

nezměněné, a – co se týče pokusných zvířat – ta se vrátila živá a těši-

la se dobrému zdraví.

Jenomže my jsme chtěli poslat někoho daleko do budoucnosti, s

tím cílem, aby se vrátil.

„Budeme ho muset poslat přinejmenším dvě stě let daleko,“ řekl

jeden temporalista. „Je pro nás velmi důležité dozvědět se, jak to v

budoucnosti vypadá, a získat z té doby zprávu. Musíme vědět, zda

- 20 -

lidstvo jako takové přežije a za jakých podmínek. Myslím, že dvě stě

let je dostatečně dlouhá doba, abychom zjistili vše potřebné. Upřím-

ně řečeno, já osobně se domnívám, že naše šance na přežití jsou mi-

zivé. Životní podmínky a stav prostředí kolem nás se během posled-

ních sta let povážlivě zhoršily.“

(Nemá smysl zabývat se otázkou, který temporalista s tímto

prohlášením přišel. Dohromady je jích pěkná řádka a na našem pří-

běhu by to pranic nezměnilo, kdybych vám tu sáhodlouze popisoval,

co který a kdy řekl, dokonce i kdybych si to s jistotou pamatoval.

Proto budu jednoduše uvádět „temporalista řekl“ nebo „jeden řekl“

nebo „některý z nich řekl“ nebo „jiný řekl“ a ujišťuji vás, že pro vás

vše bude dostatečně srozumitelné. Přirozeně budu specifikovat svá

vlastní slova a také to, co říká ten druhý, ale sami zjistíte, že tyto

výjimky jsou nezbytné.)

Další temporalista zachmuřeně řekl: „Nemyslím, že bych chtěl

znát budoucnost, pokud to znamená jistotu, že lidská rasa bude sme-

tena z povrchu planety nebo bude existovat jen v živořících zbyt-

cích.“

„Proč ne?“ zeptal se jiný. „Během kratších výletů můžeme zjis-

tit, co přesně se stalo, a pak se můžeme ze všech sil a s využitím na-

šich dosavadních znalostí snažit budoucnost změnit tak, aby se vyví-

jela žádoucím směrem. Budoucnost, na rozdíl od minulosti, není

pevně daná.“

Pak ovšem vyvstal problém, kdo by se měl na cestu časem vy-

dat. Bylo zřejmé, že každý z temporalistů sám sebe přece jen považu-

je za příliš nepostradatelného, než aby se podujal vystavit svůj život

nebezpečí použitím metody, která nemusí být dokonalá, jen proto, že

pokusy s neživými objekty či zvířaty postrádajícími mozek tak neu-

věřitelně složitý, jako je lidský, byly úspěšné. Mozek by možná pře-

žil, ovšem není jisté, zda by to nebylo za cenu jeho nepředvídatelné-

ho poškození.

Uvědomoval jsem si, že nejméně cenným jsem z nich já a že by

o mně tudíž mohli logicky uvažovat jako o vhodném kandidátovi.

Vskutku, už už jsem zvedal ruku, abych se přihlásil jako dobrovol-

ník, ovšem výraz mého obličeje mne zřejmě prozradil, protože jeden

z temporalistů poněkud netrpělivým tónem řekl: „Ty nepůjdeš. Jsi

pro nás příliš cenný.“ (Neznělo to zrovna jako kompliment.) „Mys-

lím, že nejlépe by bylo poslat AR-32,“ dodal.

- 21 -

Dávalo to smysl. AR-32 byl poněkud zastaralý robot, snadno

nahraditelný. Dokázal provádět pozorovací činnost a předávat zprávy

– samozřejmě bez důvtipu a zvídavosti lidského ducha – ale přesto

byl výkonný. Nebude pociťovat strach, soustředí se pouze na plnění

zadaných příkazů a dá se jen očekávat, že nám posléze nahlásí prav-

du. Jak dokonalé! Docela mne překvapilo, že jsem to takto od samé-

ho začátku neviděl i já a že jsem se bláhově chtěl přihlásit jako dob-

rovolník. Napadlo mě, že to možná způsobil zvláštní instinktivní

pocit, že bych se mohl dostat do pozice, kde bych posloužil ostatním.

V každém případě, logická volba padla na AR-32; žádný další návrh

nebyl vznesen.

V jistých ohledech nebylo obtížné vysvětlit robotovi, oč nám

jde. Archie (bylo všeobecně vžité říkat robotovi přezdívkou odvoze-

nou od jeho výrobní série) se nás neptal na důvody ani na to, jak je

zajištěna jeho bezpečnost. Se stejným nedostatkem emocí, jaký by

projevil, kdyby mu poručili, aby zvedl ruku, vždy přijal jakýkoliv

příkaz, který byl schopen pochopit a vykonat. Nemohl jednat jinak,

protože to byl robot.

Nejvíc času zabraly detaily.

„Jakmile se ocitneš v budoucnosti,“ řekl jeden ze starších tem-

poralistů, „můžeš zůstat tak dlouho, dokud si budeš jistý, že je to

užitečné pro tvá pozorování. Jestliže se rozhodneš skončit, vrátíš se

do svého stroje. Tím, že nastavíš ovládání tak, jak ti teď vysvětlíme,

se v něm dostaneš zpět do okamžiku, ve kterém odcestuješ. Odejdeš

a my budeme mít pocit, že než se vrátíš, uplyne jen zlomek sekundy,

třebaže ty sám můžeš mít dojem, že jsi v budoucnosti strávil týden

nebo pět let. Přirozeně budeš muset zajistit, aby stroj byl během tvé

nepřítomnosti uskladněn na bezpečném místě, což nebude problém,

protože je poměrně lehký. A budeš si muset pamatovat, kde jsi ho

schoval a jak se k němu vrátit.“

Instruktážní schůzka se protáhla díky skutečnosti, že jednoho

temporalistu po druhém napadaly další možné problémy. Jeden z

nich najednou řekl: „Co myslíte, do jaké míry se během dvou staletí

změnil jazyk?“

Na to přirozeně neexistovala odpověď, takže se rozpoutala rušná

debata o tom, zda by se způsob komunikace mohl změnit natolik, že

by mu Archie nerozuměl a nikdo by nerozuměl jemu.

- 22 -

Nakonec jeden z temporalistu poněkud stroze řekl: „Poslyšte,

angličtina se v průběhu několika posledních sta let stala víceméně

univerzálním jazykem a je jisté, že to tak zůstane i během dalších

dvou staletí. Nijak zvlášť se nezměnila během uplynulých dvou set

let, proč by se tedy měla změnit během dvou set let příštích? I kdyby

ke změně došlo, zajisté budou existovat učenci, schopní hovořit tím,

čemu by eventuálně mohli říkat ,staroangličtina‘. A i kdyby tam ne-

byli, Archie bude i tak schopen provádět cenná pozorování. Určit,

zda existuje dobře fungující společnost, řeč zas tak nutně nevyžadu-

je.“

Vyvstaly další problémy. Co když se ocitne v prostředí, které se

vůči němu bude chovat nepřátelsky? Co když lidé budoucnosti na-

jdou jeho stroj a buď ze zlovůle nebo nevědomosti ho zničí?

„Možná by bylo dobré navrhnout stroj času natolik zminiaturi-

zovaný,“ řekl další temporalista, „že by se dal nosit schovaný v odě-

vu. Za takových okolností by cestovatel mohl kdykoliv velmi rychle

a účinně opustit dějiště nebezpečné situace.“

„I kdyby to bylo možné,“ namítl další, „vyvinout podobný stroj

času by trvalo tak dlouho, že bychom – nebo spíš naši nástupci –

překonali dvě staletí, aniž bychom tam vůbec museli někoho posílat.

Ne, pokud se stane nehoda jakéhokoliv druhu, Archie se jednoduše

nevrátí a my se o to budeme muset pokusit znovu.“

Řekl to v Archieho přítomnosti, ovšem tomu to samozřejmě ne-

vadilo. Archie si nemohl stěžovat, že ho pošlou do neznáma a nechají

ho ztraceného někde v čase nebo že dokonce bude při plnění daných

příkazů muset zahynout. Druhý zákon robotiky, podle kterého robot

musí uposlechnout příkazů člověka, předchází třetímu, podle kterého

musí chránit sám sebe před zničením.

Nakonec bylo všechno řečeno a nikdo už nedokázal přijít na

žádné varování, námitku či eventualitu, která by nebyla důkladně

prodiskutována.

Archie s klidem a precizností robota opakoval vše, co mu řekli.

Dalším krokem bylo naučit ho, jak používat stroj času. To také zvládl

s klidem a precizností robota.

Abyste to dobře pochopili, široká veřejnost v té době vůbec ne-

tušila, že už se přišlo na metodu cestování časem. Pokud šlo o pro-

jekt čistě teoretický, nebyl nijak zvlášť finančně náročný, ovšem

praktické experimenty to rozpočtu vracely i s úroky a budou jej ždí-

- 23 -

mat stále víc. To bylo pro vědce – účastníky onoho fantastického

projektu – tou největší starostí.

Za předpokladu, že vše bude probíhat za peníze daňových po-

platníků a konečným výsledkem bude neúspěch, vypukne kvůli tomu

vřava a projekt by mohl být zcela zakázán. Všichni temporalisté se

jednohlasně shodli v tom, aniž by o tom vůbec museli diskutovat, že

veřejnost lze s experimentem obeznámit jen v tom případě, bude-li

úspěšný, a že do té doby by měla vědět jen velmi málo, pokud vůbec

něco. Každému z nás na tomto prvním klíčovém pokusu tudíž ne-

smírně záleželo.

Shromáždili jsme se na opuštěném místě v polopoušti, v uměle

chráněné oblasti, kterou dostala k dispozici správa Projektu IV. (Do-

konce i název byl navržen tak, aby si z něj nikdo nemohl vyvozovat,

co je skutečnou náplní naší práce, ale já měl vždycky dojem, že lidé

si pod tím představují něco, co souvisí se čtvrtým rozměrem a že

někdo venku se určitě dohaduje, co vlastně děláme. Ovšem pokud je

mi známo, ve skutečnosti to nikdy nikoho nenapadlo.)

Konečně nastal okamžik, kdy Archie uvnitř stroje zvedl ruku na

znamení, že je připraven. Všichni jsme zatajili dech. Než kdokoliv

stačil vydechnout – stroj zajiskřil.

Bylo to velmi rychlé zajiskření. Nejsem si jistý, zda jsem ho vů-

bec zaregistroval. Spíš jsem prostě předpokládal, že stroj by měl za-

jiskřit, a viděl jsem to, o čem jsem byl přesvědčen, že bych to měl

vidět. Chtěl jsem se zeptat ostatních, zda to viděli také, ale vždycky

jsem se bál oslovit je, pokud se na mne neobrátili sami. Byli to velmi

důležití lidé, a já byl jen obyčejným – ale to už jsem říkal. Posléze

jsem ve vzrušení z úspěšného pokusu na nějaké jiskření docela za-

pomněl. I tak na tom nezáleželo.

Interval mezi odchodem a návratem byl tak kratičký, že bychom

si docela dobře mohli myslet, že robot vůbec neodcestoval. Nebylo o

tom však pochyb. Stroj času očividně zchátral. Prostě zestárl.

Ani Archie, který se z něj vynořil, na tom nebyl o moc lépe. Ne-

byl to ten samý Archie, který do stroje vstoupil. Vypadal opotřebo-

vaně, jeho předtím lesklý povrch byl matný, ba dokonce místy slabě

promáčklý, jako by se robot s něčím víckrát srazil, a něco zvláštního

bylo i ve způsobu, jakým se rozhlížel kolem sebe, téměř jako by

znovu prožíval nějakou skoro zapomenutou epizodu. Jsem si jistý, že

v tom okamžiku by se mezi přítomnými nenašel nikdo, kdo by po-

- 24 -

chyboval o tom, že Archie byl pryč, a to – z hlediska jeho vlastního

vnímání času – na poměrně dlouhou dobu.

Vlastně to byla první otázka, kterou mu položili. „Jak dlouho jsi

byl pryč?“

„Pět let, pane,“ odpověděl Archie. „Byl to časový interval, o

kterém jste se zmínili v instrukcích, a já chtěl odvést důkladnou prá-

ci.“

„Nu, jen to samotné je povzbudivou skutečností,“ řekl jeden z

temporalistů. „Pokud by se svět nacházel ve stadiu hromadného roz-

kladu, zjistit tuto skutečnost by určitě netrvalo pět let.“

Přesto se žádný z nich neodvážil položit otázku: „Nu, Archie,

byla Země ve stadiu hromadného rozkladu?“

Čekali, až sám začne mluvit, zatímco on s typickou robotí zdvo-

řilostí zas vyčkával, až ho vyzvou. Nicméně, po chvíli Archieho po-

třeba plnit příkazy – tím že nahlásí výsledky svých pozorování – pře-

konala, ať to bylo cokoliv v jeho pozitronických dráhách, co podmi-

ňovalo jeho zdvořilé chování.

„Na Zemi v budoucnosti,“ začal, „je všechno v pořádku. Spole-

čenská struktura je nedotčená a funguje dobře.“

„Nedotčená a dobře fungující?“ zeptal se jeden temporalista hla-

sem, který jako by vyjadřoval šok nad tak kacířskou představou.

„Všude?“

„Obyvatelé světa byli velmi laskaví. Ukázali mně každou část

zeměkoule. Všude vládl blahobyt a mír.“

Temporalisté v údivu hleděli jeden na druhého. Zdálo se jim

snadnější uvěřit tomu, že Archie se mýlí, než tomu, že Země bu-

doucnosti žije v míru a blahobytu. Vždycky jsem měl dojem, že na-

vzdory všem optimistickým předpovědím o opaku se stalo téměř

článkem víry, že Země se nachází na okraji sociálního, hospodářské-

ho a možná i fyzického zhroucení.

Začali se ho důkladně vyptávat. „A co lesy?“ vykřikl jeden.

„Vždyť už téměř vymizely.“

„Byl vypracován rozsáhlý projekt na znovuzalesnění půdy, pa-

ne,“ odpověděl Archie. „Všude, kde to bylo možné, došlo k obnovení

divočiny. Za pomoci genetického inženýrství byla přivedena k životu

zvířata, jejichž příbuzné druhy se nacházely v zoologických zahra-

dách. Znečišťování ovzduší je věcí minulosti. Svět roku 2230 je svě-

tem přírodní harmonie a krásy.“

- 25 -

„Jsi si tím jistý?“ ozval se jeden temporalista.

„Žádné místo na Zemi není utajované. Ukázali mně všechno, co

jsem chtěl vidět.“

Další temporalista s náhlou strohostí v hlase řekl: „Archie, po-

slouchej mě. Je možné, že Země byla zcela zničená, ale ty nám to

nechceš říct ze strachu, že nás to dožene k zoufalství a sebevraždám.

Ve svém odhodlání neublížit nám možná lžeš. To ale nejde, Archie.

Musíš nám povědět pravdu.“

„Říkám vám pravdu, pane,“ odpověděl Archie lhostejně. „Kdy-

bych lhal, pak – bez ohledu na to, jaký bych k tomu měl důvod – by

se moje pozitronické potenciály vychýlily z normálu a to by se dalo

snadno zjistit.“

„Má pravdu,“ zamumlal jeden temporalista. Na místě ho otesto-

vali. Během onoho procesu nesměl říct jediné další slovo. Se zájmem

jsem sledoval, jak přístroje zaznamenávají svá měření, která pak ana-

lyzoval počítač. Nebylo o tom pochyb. Archie byl naprosto v pořád-

ku. Nemohl lhát. Znovu se ho začali vyptávat. „Co města?“

„Nebyla tam žádná města, jak je známe my, pane. Život v roce

2230 je mnohem decentralizovanější než nyní, v tom smyslu, že tam

neexistují žádné velké ani koncentrované městské aglomerace. Na

druhé straně ovšem mají natolik vyspělou komunikační síť, že dá-li

se to tak říci, všichni se všemi vzájemně sousedí.“

„A vesmír? Došlo k obnovení vesmírného výzkumu?“

„Dobře se vyvíjí život na Měsíci, pane,“ odpověděl Archie. „Je

to obydlený svět. Byla postavena vesmírná sídliště na oběžných drá-

hách Země a Marsu. Další jsou budována v pásu asteroidů.“

„To všechno ti řekli?“ zeptal se jeden temporalista podezřívavě.

„Nejenom řekli, pane. Byl jsem ve vesmíru. Dva měsíce jsem

pobýval na Měsíci. Další měsíc jsem žil ve vesmírném sídlišti nad

Marsem a navštívil jsem jak Mars, tak Phobos. Poněkud zdrženlivější

jsou v otázce kolonizace Marsu samotného. Převažuje názor, že by

měl být osídlen nižšími formami života a ponechán svému vlastnímu

vývoji, bez lidského zásahu. Asteroidy jsem nenavštívil.“

„Proč myslíš, že se k tobě chovali tak přátelsky, Archie?“ zeptal

se jeden temporalista. „Proč byli tak ochotní a sdílní?“

„Měl jsem dojem, pane,“ řekl Archie, „jako by věděli, že přijdu.

Vzdálené řeči. Nejasné tušení. Zdálo se, že na mne čekali.“

- 26 -

„Čekali, že přijdeš? Řekli ti snad, že existují nějaké zápisy o

tom, že jsme tě poslali do budoucnosti?“

„Ne, pane.“

„Ptal ses jich na to?“

„Ano, pane. Bylo to ode mne velmi nezdvořilé, ale přikázali jste

mně, abych zjistil vše, co bude možné, takže jsem se jich musel ze-

ptat – ale oni mně to nechtěli říct.“

„Odmítli ti říct mnoho věcí?“ zeptal se další temporalista.

„Dost, pane.“

Jeden temporalista si při jeho slovech začal zamyšleně mnout

bradu. „Mně se na tom všem něco nezdá,“ řekl po chvíli. „Kolik je

na Zemi v roce 2230 lidí, Archie? Řekli ti to?“

„Ano, pane. Ptal jsem se na to. Země v roce 2230 má něco pod

jednu miliardu obyvatel. Sto padesát milionů lidí žije ve vesmíru.

Počet obyvatel na Zemi je stálý. Počet obyvatel ve vesmíru narůstá.“

„To snad ne,“ řekl jeden temporalista, „teď přece Země má deset

miliard obyvatel a polovina jich žije v bídě. Jak se lidé budoucnosti

zbavili těch téměř devíti miliard?“

„Ptal jsem se jich na to, pane. Říkali, že to byla smutná doba.“

„Smutná doba?“

„Ano, pane.“

„Jak to mysleli?“

„To mně neřekli, pane. Řekli jenom prostě, že to byla smutná

doba, nic víc.“

Jeden temporalista afrického původu se chladně otázal: „Jaký

druh lidí jsi v roce 2230 viděl?“

„Jaký druh, pane?“

„Barva pleti? Tvar očí?“

„V roce 2230 to bylo stejné jako dnes, pane,“ odpověděl Archie.

„Existovaly tam různé druhy; rozdílné barvy pleti, tvarů vlasů a po-

dobně. Průměrná výška se mně zdála větší než dnes, třebaže jsem

nestudoval žádné statistiky. Lidé mně připadali mladší, silnější, zdra-

vější. Vlastně jsem neviděl jediný případ podvýživy či obezity a žád-

né nemoci. Co se vzhledu týče, existovalo tam mnoho variant.“

„To znamená, žádná rasová genocida?“ zeptal se Afričan.

„Ničeho takového jsem si nevšiml,“ odpověděl Archie a pokra-

čoval: „Také jsem neviděl žádné známky zločinu, válek nebo útla-

ku.“

- 27 -

„Dobrá,“ řekl jeden temporalista tónem, který jako by vyjadřo-

val, že dotyčný se pomalu a s obtížemi začíná smiřovat s onou dob-

rou zprávou, „vypadá to jako šťastný konec.“

„Šťastný konec možná,“ řekl další, Jenomže mně se to zdá příliš

krásné, než aby se tomu dalo věřit. Zní to jako návrat do ráje. Co

bylo nebo bude vykonáno, aby toho bylo dosaženo? Nelíbí se mně ty

řeči o ,smutné době‘.“

„Není třeba, abychom tu seděli a spekulovali o tom,“ řekl třetí.

„Pošleme Archieho sto let do budoucnosti, padesát let. Domnívám

se, že stojí za to zjistit, co se stalo, vlastně chci říct, co se stane.“

„Já si to nemyslím, pane,“ řekl Archie. „Zcela otevřeně mně řek-

li, že neexistují žádné zápisy o tom, že by někdo byl poslán z minu-

losti do budoucnosti – až do dne, kdy jsem se objevil já. Byli toho

názoru, že kdyby byl prováděn nějaký výzkum v období od nynějška

do doby, kdy jsem k nim přicestoval, budoucnost by se změnila.“

Rozhostilo se nepříjemné ticho. Archieho poslali pryč, s tím,

aby vše pečlivě uchoval ve své paměti pro další otázky. Napolo jsem

očekával, že mne pošlou pryč také, protože jsem mezi nimi byl jedi-

ným, kdo neměl diplom z temporálního inženýrství, ale zřejmě si na

mě už zvykli a já sám jsem samozřejmě nenavrhl, že bych mohl ode-

jít.

„Skutečnost je taková,“ řekl jeden temporalista, „že se opravdu

jedná o šťastný konec. Cokoliv uděláme od tohoto okamžiku, by jej

mohlo pokazit. Předpokládali, že Archie přijde a že nám přinese

zprávu o jejich světě; a proto mu neřekli nic, co nechtěli, abychom

věděli; takže všechno je v nejlepším pořádku. Vše se bude vyvíjet

samo, tak jako doposud.“

„Dokonce to může být tak,“ ozval se další, „že pouhá vědomost

o Archieho příchodu a zpráva, se kterou ho poslali zpět, má onomu

šťastnému konci napomoct.“

„Je možné, že když uděláme cokoliv jiného, můžeme hodně věcí

zkazit. Doporučoval bych nepřemýšlet o smutné době, o níž hovořili.

Smutná doba přijde tak či tak, ale pokud bychom teď cokoli podnikli,

mohla by být ještě horší než byla – vlastně bude – a vše by nakonec

mohlo dopadnout úplně jinak. Myslím, že nemáme jinou možnost

než pokusů s cestováním časem nechat a vůbec o nich nemluvit.

Oznamte neúspěch.“

„To by bylo nesnesitelné.“

- 28 -

„Je to jediná věc, kterou v zájmu bezpečnosti můžeme udělat.“

„Počkejte,“ řekl kdosi, „věděli, že Archie přijde, takže musel

existovat zápis, že naše pokusy byly úspěšné. Nemusíme oznamovat

neúspěch.“

„Já si to nemyslím,“ ozval se další. „Měli jen nějaké nejasné tu-

šení. Alespoň to tak Archie říkal. Předpokládám, že něco přece jen

proniklo na veřejnost, určitě to však nebylo žádné oficiální prohláše-

ní.“

A tak bylo nakonec rozhodnuto. Přemýšleli a diskutovali o tom

celé dny, se stále větším pocitem úzkosti. S neúprosnou jistotou jsem

viděl blížící se výsledek. Samozřejmě, já osobně jsem k jejich disku-

si nepřispěl ničím – zdálo se, že sotva vnímají mou přítomnost ve

svém středu – ale ony narůstající zlověstné obavy v jejich hlasech se

nedaly přeslechnout. Přesně jako biologové v samých počátcích ge-

netického inženýrství, kteří hlasovali pro omezení a zabránění dalším

pokusům ve strachu, že na nic netušící lidstvo by se jejich neúmysl-

ným přičiněním mohla snést pohroma v podobě nějaké nové epide-

mie, temporalisté se v hrůze rozhodli, že s budoucností si nelze za-

hrávat a není radno ji zkoumat.

Řekli, že naprosto stačí vědomí, že za dvě stě let bude existovat

dobrá a prosperující společnost. Další výzkum – byť i sebemenší – už

provádět nesmí, jinak by vše mohli zničit. Znovu se uchýlí k pouhým

teoriím.

Jeden z temporalistů oznámil konečné usnesení. „Jednoho dne

lidstvo zmoudří natolik,“ řekl, „a přijde na vlastní, dostatečně účinné

způsoby, jak přemoci čas, že se s jejich pomocí bude moci odvážit

riskovat zkoumat svět v průběhu dlouhého běhu věků, ba dokonce

jím manipulovat. Ten okamžik však ještě nenastal. Prozatím je dale-

ko v budoucnosti.“ Následoval skromný potlesk.

Jak to, že zrovna já – mnohem méně významný než kdokoliv z

těch, kdo se účastnili Projektu IV – jsem se odvážil nesouhlasit a jít

si svou vlastní cestou? Možná to bylo odvahou, kterou jsem získal

právě díky tomu, že jsem o tolik méně významný než oni – srdnatostí

méněcenného. Příčinou mé iniciativy nebyla ani moje přílišná specia-

lizace, ani množství nějak zvlášť hlubokých myšlenek.

V každém případě jsem s Archiem mluvil o pár dnů později, kdy

mně po splnění vlastních pracovních úkolů zbyla chvilka volného

času. Archie nevěděl nic o temporalistickém výcviku ani o akade-

- 29 -

mických rozdílech. Pro něj jsem prostě byl člověkem a pánem, stej-

ným jako kterýkoliv jiný člověk a pán, a podle toho se ke mně cho-

val.

„Jak se lidé budoucnosti dívali na lidi z minulosti?“ zeptal jsem

se ho. „Odsuzovali je? Vinili je za jejich pošetilost a hloupost?“

„Neřekli nic, z čeho bych získal takový dojem, pane,“ odpově-

děl Archie. „Pobavila je jednoduchost mé konstrukce a moje existen-

ce vůbec a měl jsem pocit, jako by se na mne dívali skrz prsty. K

lidem, kteří mne zkonstruovali, měli blahosklonný vztah. Oni sami

žádné roboty neměli.“

„Vůbec žádné roboty, Archie?“

„Řekli, že nemají nic, co by se dalo srovnávat se mnou, pane.

Žádné kovové karikatury lidí prý nepotřebují.“

„Ani jsi tam žádné neviděl?“

„Žádné, pane. Během celého svého pobytu jsem tam neviděl je-

diného robota.“

Chvíli jsem o tom přemýšlel a pak jsem řekl: „Co si mysleli o

jiných aspektech dnešní společnosti?“

„Myslím, že minulost v mnoha ohledech obdivovali, pane. Uká-

zali mně muzeum věnované tomu, čemu říkali ,období živelného

vývoje‘. Celá města byla přeměněna v muzea.“

„Říkal jsi, že v našem světě za dvě stě let ode dneška žádná

města neexistují, Archie. Žádná města v našem smyslu.“

„Ne, z jejich měst se nestala muzea, pane, ale z pozůstatků na-

šich. Celý ostrov Manhattan byl muzeem, pečlivě zachovalým a op-

raveným tak, aby vypadal jako v období své největší slávy.

Provedlo mne jím několik průvodců a trvalo to celé hodiny, pro-

tože mně kladli spoustu otázek ohledně autentičnosti svého muzea.

Byl jsem jim pramálo nápomocný, protože na Manhattanu jsem ni-

kdy nebyl. Zdálo se, že jsou na to své muzeum hrdí. Byla tam také

jiná dochovaná města, stejně jako pečlivě udržované stroje z minu-

losti, knihovny plné tištěných svazků, záznam ukazující, jak se lidé v

minulosti oblékali, jaký měli nábytek a jiné detaily každodenního

života. Všichni říkali, že lidé naší doby nebyli moudří, ale že vytvoři-

li pevný základ pro budoucí vývoj.“

„A viděl jsi tam mladé lidi? Mám na mysli velmi mladé lidi. Dě-

ti.“

„Ne, pane.“

- 30 -

„Mluvili o nějakých?“

„Ne, pane.“

„Dobrá, Archie,“ řekl jsem. „Teď mě poslouchej.“

Pokud existovala byť jen jediná věc, které jsem rozuměl lépe

než ostatní temporalisté, byli to roboti. Pro ně roboti jednoduše byli

kovovými věcmi, kterým mohli dávat příkazy, a pokud fungovali

špatně, dali je opravit příslušným technikům – nebo je prostě vyřadi-

li. Já však dokonale rozuměl pozitronickým dráhám v mozcích robo-

tů a dokázal jsem s Archiem pracovat tak, jak by to moje kolegy v

životě nenapadlo. Ted'jsem toho využil.

Byl jsem si naprosto jistý tím, že temporalisté se ho kvůli svému

strachu ze zasahování do přirozeného plynutí času už nebudou vy-

ptávat. I kdyby to náhodou udělali, neřekl by jim nic, o čem jsem se

domníval, že by neměli vědět. Ani Archie sám nebude vědět, že ví

něco, co jim neřekne.

Hodně jsem o tom přemýšlel a v duchu jsem si byl stále víc jistý

tím, co se stane v průběhu příštích dvou set let.

Víte, byla chyba, že tam poslali zrovna Archieho. Byl to primi-

tivní robot, a lidé pro něj prostě byli lidmi. Nedokázal mezi nimi

dělat rozdíly. Vůbec ho nepřekvapilo, že lidé se tak změnili, že se

stali civilizovanými a humánními. Jeho pozitronický mozek jej pros-

tě nutil považovat všechny lidské bytosti – i ty z dnešního světa – za

civilizované a humánní; za téměř božské, použijeme-li onu zastara-

lou frázi.

Temporalisté samotní byli ohledně robotí vize, kterou jim Ar-

chie přednesl – vize, v níž se lidé stali tak dobrými – překvapeni a

dokonce mírně nedůvěřiví. Protože to však byli lidé, temporalisté

tomu, co se dozvěděli, chtěli věřit a přinutili sami sebe věřit tomu i

navzdory zdravému rozumu.

Já jsem svým způsobem byl mnohem inteligentnější než tempo-

ralisté, nebo snad pouze jasnozřivější.

Ptal jsem se sám sebe, že pokud se naše populace ztenčila v prů-

běhu dvou set let z deseti miliard na jednu, proč by její počet nemohl

klesnout z deseti miliard až na nulu? Mezi těmi dvěma alternativami

byl pramalý rozdíl.

Kdo byla ta miliarda, která přežila? Byli snad silnější než ostat-

ních devět miliard? Měli větší výdrž? Byli odolnější vůči strádání? A

byli také rozumnější, chytřejší a šlechetnější než těch devět miliard,

- 31 -

které zahynuly, jak to vyplynulo z Archieho obrazu světa za dvě stě

let ode dneška?

Zkrátka, byli to vůbec lidé?

Blahosklonně se nad Archiem usmívali a chlubili se, že oni ro-

boty nemají; že žádné kovové karikatury lidí nepotřebují.

Co když místo nich měli organické duplikáty lidí? Co když měli

humanoidní roboty; stejné jako lidé a od lidí nerozlišitelné, alespoň

pro oči a smysly robota tak jednoduchého, jako je Archie? Co když

všichni lidé budoucnosti sami byli humanoidními roboty, kteří přežili

nějakou strašnou katastrofu, která vymazala z povrchu planety veške-

ré lidstvo?

Nebyly tam žádné děti. Archie neviděl ani jedno. Počet obyvatel

na Zemi byl stálý a byli v takovém věku, že nějaké děti by se tam

musely vyskytovat v každém případě. I kdyby jich bylo jen pár, je

možné, že by je měli schované – starali by se o ně, střežili je jako

oko v hlavě, chovali je jako v bavlnce a nenechali by je bloudit ně-

kde bez dozoru. Jenomže Archie byl také na Měsíci a tam počet oby-

vatelstva rostl – a přesto ani tam žádné děti neviděl.

Možná ti lidé budoucnosti byli spíš vyráběni, než se rodili.

A možná je to tak dobře. Pokud lidé vymřeli kvůli svým vlast-

ním sporům, nenávisti a hlouposti, alespoň po sobě zanechali hod-

notné nástupce; druh inteligentní bytosti, která si cenila minulosti, a

na jejím základě odstartovala do budoucnosti, ze všech sil se snažíc

uskutečnit odvěké aspirace lidstva v budování lepšího, laskavějšího

světa, a osídlujíc vesmír možná mnohem účinnějším způsobem, než

bychom to kdy dokázali my, „skuteční“ lidé.

Kolik inteligentních ras ve vesmíru už zahynulo, aniž by po sobě

zanechali nástupce? Možná jsme vůbec prvními, komu to bylo

umožněno.

Máme právo být na to hrdí.

Měl bych to všechno říct světu? Nebo dokonce jen temporalis-

tům? Ani na okamžik jsem o tom nepřemýšlel.

Tak za prvé, nevěřili by mně. A zadruhé, i kdyby mně uvěřili,

neobrátili by se ve svém hněvu při pomyšlení na to, že lidé by měli

být nahrazeni roboty jakéhokoliv druhu, proti nim, nezničili by kaž-

dého robota na světě a neodmítli by vyrábět další? To by znamenalo,

že Archieho vize budoucího světa, jakož i moje vlastní, by se nikdy

neuskutečnila. Neodstranilo by to však podmínky, které měly zničit

- 32 -

lidstvo. Pouze by to znemožnilo nahrazení lidské rasy, a jiné skupině

bytostí, vyrobených lidmi a majících lidi v úctě, by to zabránilo plnit

po celém vesmíru odvěké touhy lidstva a jeho sny.

Nechtěl jsem, aby se něco takového stalo. Potřeboval jsem zajis-

tit, aby se Archieho vize a moje vlastní vylepšení této vize skutečně

splnily.

Proto píšu tento vzkaz a postarám se o to, aby byl bezpečně

ukryt, takže bude otevřen až za dvě stě let ode dneška, krátkou dobu

před Archieho příchodem. Ať humanoidní roboti vědí, že se o něj

mají dobře postarat a pak ho poslat domů, vybaveného jenom těmi

informacemi, které temporalisty přinutí rozhodnout se, že už víc ne-

budou zasahovat do běhu času, takže budoucnost se sama bude moci

vyvíjet svým vlastním tragickým/šťastným směrem.

A co je příčinou toho, že jsem si tak jistý správností svého cho-

vání? Skutečnost, že jsem ve zcela unikátním postavení, natolik uni-

kátním, abych si tím mohl být jistý.

Několikrát jsem tu podotkl, že jsem méněcennější než tempora-

listé. Alespoň v jejich očích jsem méněcenný, třebaže právě tato pod-

řízenost mne v jistých ohledech činí jasnozřivějším, jak už jsem po-

dotkl, a umožňuje mi dokonalejší pochopení robotů, jak už jsem se

také dříve zmínil.

Protože, víte, já jsem totiž také robot.

Jsem první humanoidní robot, a na mně a ostatních mého druhu,

kteří teprve budou vyrobeni, závisí budoucnost lidstva.

- 33 -

Moc špatné

TŘI ZÁKONY ROBOTIKY

1. Robot nesmí ublížit člověku nebo svou nečinností dopustit, aby

člověku bylo ublíženo.

2. Robot musí uposlechnout příkazů člověka, kromě případů, kdy

tyto příkazy jsou v rozporu s prvním zákonem.

3. Robot musí chránit sám sebe před zničením, kromě případů,

kdy tato ochrana je v rozporu s prvním nebo druhým zákonem.

Gregory Arnfeld ještě neumíral, ale nikdo nepochyboval o tom,

že jeho šance jsou mizivé. Měl neoperovatelnou rakovinu a zarputile

odmítal veškeré návrhy na léčbu chemoterapií nebo ozařováním.

Ležel podepřen polštáři a usmíval se na svou ženu. „Neboj se o

mě, Tertio,“ řekl. „Ty to zvládneš. A Mike taky.“

Tertia se neusmívala. Vypadala velmi ustaraně. „Pro tvou zá-

chranu by se dalo udělat tolik věcí, Gregory. Mike je určitě poslední

možností. Možná to nebudeš potřebovat.“

„Ne, ne. Než by můj organismus zamořili léky a spálili zářením,

už by stejně bylo pozdě. Nemělo by to smysl… A prosím tě, neří-

kej… to… Mikeovi.“

„Žijeme přece v dvaadvacátém století, Gregory. Existuje tolik

způsobů léčby rakoviny.“

„Ano, a Mike je jedním z nich, podle mě tím nejlepším. Žijeme

ve dvaadvacátém století a víme, co roboti umí. Já to vím určitě. Mám

s Mikem společného mnohem víc než kdokoliv jiný. To přece víš.“

„Ano, ale nemůžeš ho chtít použít jen proto, že jsi ho navrhl.

Kromě toho, nakolik jsi si jistý tou miniaturizací? Vždyť to odvětví

je ještě mladší než robotika.“

Arnfeld přikývl. „To jistě, Tertio. Ale mám dojem, že ti hoši z

miniaturizační skupiny si věří. Dokáží Planckovu konstantu zmenšit

a vrátit ji na původní hodnotu dostatečně spolehlivou metodou, jak

sami říkají, a zařízení, které to umožňuje, je zabudované právě v Mi-

keovi. Může se podle libosti zmenšit nebo zvětšit, aniž by tím nějak

ovlivnil své okolí.“

- 34 -

„Dostatečně spolehlivou,“ řekla Tertia s náznakem hořkosti v

hlase.

„To je zajisté vše, co od této metody může v současném stadiu

vývoje kdokoliv chtít. Zamysli se nad tím, Tertio. Neupírej mi privi-

legium stát se součástí tohoto experimentu. Zapíšu se do historie jako

hlavní návrhář Mikea. To však bude druhořadé. Mým největším či-

nem bude to, že jako první člověk na světě budu úspěšně vyléčen

minirobotem – na základě svého vlastního rozhodnutí a iniciativy.“

„Sám víš, že to je nebezpečné.“

„V mém případě je nebezpečné všechno. Léky a ozařování také

mají vedlejší účinky. Mohou bujení zpomalit, ale ne zastavit. Mohou

mi poskytnout jakousi únavnou poloexistenci. Jenomže mě by nicne-

dělání zabilo dřív než rakovina. Pokud Mike řádně odvede svou prá-

ci, budu zcela zdráv, a kdyby se nemoc měla vrátit“ – Arnfeld se

potěšené usmál – „mohu Mikea použít znovu.“

Natáhl ruku a sevřel v ní dlaň své ženy. „Tertio, oba jsme věděli,

že to přijde. Využijme to k něčemu – k velkolepému experimentu.

Dokonce i když selže – a já jsem si jistý, že se tak nestane – bude

velkolepý.“

Louis Secondo z miniaturizační skupiny řekl: „Ne, paní Arnfel-

dová. Úspěch vám zaručit nemůžeme. Miniaturizace velmi těsně

souvisí s kvantovou mechanikou, takže musíme brát v úvahu vysoké

procento nepředvídatelnosti. Vždy musíme počítat s možností, že

jakmile se MIK-27 zmenší, může kdykoliv dojít k náhlému nepřed-

vídanému zvětšení, čímž přirozeně dojde k úmrtí… pacienta. Čím

větší je redukce velikosti, tím pravděpodobnější je možnost náhlého

zvětšení. A jakmile po skončení robotova úkolu začneme s řízenou

deminiaturizací, možnost náhlé zrychlené reexpanze bude ještě vyšší.

Právě deminiaturizace je nejnebezpečnější částí celého pokusu.“

Tertia zavrtěla hlavou. „Myslíte si, že k tomu dojde?“

„Nemělo by, paní Arnfeldová. Stoprocentní jistotu vám ovšem

zaručit nemohu. To snad pochopíte.“

„Chápe to i doktor Arnfeld?“

„Zajisté. Důkladně jsme si s ním o tom pohovořili. Je toho názo-

ru, že momentální okolnosti jeho zdravotního stavu za to riziko sto-

jí.“ Zaváhal. „My si to myslíme taky. Nechceme riskovat za každou

cenu, ale přesto se domníváme, že ten pokus stojí za to. A – což je

nejdůležitější – myslí si to i doktor Arnfeld.“

- 35 -

„Co když Mike udělá chybu nebo se kvůli nějaké závadě me-

chanismu zmenší příliš? Pak bude reexpanze jistá, že ano?“

„Nikdy není jistá. Zůstává statistická. Samozřejmě, s přílišným

zmenšením se šance zvyšuje. Čím je ale robot menší, tím nižší má

hmotnost. Ta se v jistém kritickém bodu stává natolik zanedbatelnou,

že stačí minimální podnět z Mikeovy strany a odletí pryč téměř rych-

lostí světla.“

„Dobrá, a to doktora nezabije?“

„Ne. Kdyby se mělo stát něco takového, Mike by byl tak malý,

že by proklouzl mezi atomy doktorova těla, aniž by je poškodil.“

„Ale jaká je pravděpodobnost, že při tak nepatrné velikosti do-

jde k nechtěné reexpanzi?“

„Kdyby MIK-27 dosáhl velikosti neutrina, abych tak řekl, jeho

poločas rozpadu by teoreticky odpovídal sekundám. V takovém pří-

padě by bylo téměř jisté, že k reexpanzi dojde během pár vteřin, ov-

šem než by k ní stačilo dojít, robot by byl takových sto tisíc mil dale-

ko ve vesmíru a následná exploze by vyprodukovala jen malou sprš-

ku gama paprsků, která by přinejhorším zamotala hlavu pár astrono-

mům. Nic takového se ale nestane. MIK-27 má své instrukce a ne-

zmenší se víc, než je zapotřebí ke splnění jeho úkolu.“

Paní Arnfeldová věděla, že se nevyhne konfrontaci se sdělova-

cími prostředky. Chráněna statutem Světové charty o právu na sou-

kromí, zásadně odmítla vystoupit v holovizi. Na druhé straně však

nemohla odmítnout zodpovědět otázky novinářů bez přítomnosti

kamer. Nedovoloval jí to statut o právu na informovanost.

Strnule seděla v křesle, zatímco mladá žena proti ní jí kladla

otázky. „Mimochodem, paní Arnfeldová, není poněkud zvláštní sho-

dou okolností, že váš manžel, hlavní návrhář mikrorobota Mikea, by

se měl stát také jeho prvním pacientem?“

„To vůbec ne, slečno Rothová,“ odpověděla paní Arnfeldová

unaveně. „Jeho zdravotní stav je důsledkem rodových dispozic.

V jeho rodině se vyskytlo už víc případů úmrtí na rakovinu. Pověděl

mi o tom, než jsme se vzali, a nic přede mnou netajil. Proto jsme také

neměli děti. Ze stejného důvodu si manžel zvolil své povolání a usi-

lovně pracoval na tom, aby vytvořil robota schopného miniaturizace.

Víte, od samého začátku věděl, že jednou bude jeho pacientem.“

- 36 -

Paní Arnfeldová trvala na tom, že chce hovořit s Mikem, a za

stávajících okolností nebylo možné její prosbu odmítnout. Ben Jo-

hannes, který pět let pracoval s jejím manželem a kterého znala tak

dobře, že si tykali, ji odvedl do sekce vyhrazené robotům.

Paní Arnfeldová Mikea viděla poprvé brzy po jeho zkonstruo-

vání, kdy procházel základními testy. Pamatoval si ji. Podivně neut-

rálním hlasem, který byl příliš uhlazený, než aby mohl patřit člověku,

řekl: „Rád vás vidím, paní Arnfeldová.“

Nebyl to hezky tvarovaný robot. Měl příliš malou hlavu a velké

tělo. Jeho tvar byl téměř kónický, zužující se směrem vzhůru. Paní

Arnfeldová věděla, že to je z toho důvodu, že jeho miniaturizační

mechanismus je příliš rozměrný, a proto je umístěn v břišní části, kde

se kvůli urychlení reakcí nachází také robotův mozek. Manžel jí vy-

světlil, že by bylo zbytečným antropomorfismem lpět na tom, aby

mozek byl umístěn v lebce na vrcholu těla. Díky tomu Mike vypadal

směšně a poněkud těžkopádně. Paní Arnfeldová si s nepříjemným

pocitem pomyslela, že antopomorfismus přece jen má své psycholo-

gické výhody.

„Jsi si jistý, že chápeš, jaký je tvůj úkol, Miku?“ zeptala se robo-

ta.

„Zcela jistý, paní Arnfeldová,“ odpověděl robot. „Postarám se o

to, aby byly odstraněny všechny stopy nádorového bujení.“

„Nevím, zda ti to Gregory vysvětlil,“ zasáhl do rozhovoru Jo-

hannes, „ale Mike ve zmenšené velikosti rakovinnou buňku snadno

pozná. Zdravou buňku a nemocnou si nelze splést a Mike dokáže

účinně zničit jádro jakékoliv buňky, která vybočuje z normálu.“

„Jsem vybaven laserem, paní Arnfeldová,“ řekl Mike s podiv-

ným nádechem nevyslovené pýchy.

„Ano, jenže dohromady se jedná o celé miliony rakovinných

buněk. Jak dlouho to bude trvat, než je jednu po druhé zničí?“

„Není nutné, aby je zneškodňoval po jedné, Tertio,“ řekl Johan-

nes. „Mike je vybaven tak, aby byl schopen spálit a izolovat kapiláry

vedoucí ke shluku buněk, a takovým způsobem jich zničí milion na-

jednou. Jen tu a tam se bude muset potýkat s jednotlivými buňkami.“

„Přesto, jak dlouho to bude trvat?“

Johannesův poměrně mladý obličej se zachmuřil, jako by bylo

nesmírně obtížné rozhodnout, jak na takovou otázku odpovědět:

- 37 -

„Musím připustit, že pokud máme být důslední, může to trvat celé

hodiny.“

„A každý okamžik navíc zvyšuje možnost reexpanze.“

„Paní Arnfeldová,“ ozval se Mike, „budu se snažit ze všech sil,

abych reexpanzi zabránil.“

Paní Arnfeldová se otočila k robotovi a naléhavě řekla: „Ty bys

to dokázal, Miku? Chci říci, je v tvých silách takové situaci zabrá-

nit?“

„Ne docela, paní Arnfeldová. Neustálým kontrolováním své ve-

likosti a úsilím udržet ji konstantní však mohu minimalizovat nahodi-

lé změny, které by mohly vést k reexpanzi. Během řízené deminiatu-

rizace něco takového samozřejmě provádět nemohu.“

„Ano, to vím. Manžel mně řekl, že právě tato fáze experimentu

je nejnebezpečnější. Ale budeš se snažit, Miku, viď? Prosím?“

„Zákony robotiky zaručují, že budu, paní Arnfeldová,“ odpově-

děl Mike vážně.

Když odešli, Johannes řekl něco, co podle paní Arnfeldové zně-

lo jako pokus o ubezpečení. „Neboj se, Tertio, máme k dispozici ho-

losonogramy a detailní rentgenový obraz postižené oblasti. Mike zná

přesnou lokalizaci každého většího ložiska zhoubného bujení. Větši-

nu času stráví vyhledáváním malých ohnisek, která jsou našimi pří-

stroji nezachytitelná, ale s tím nic nenaděláme. Musíme je zničit

všechna, a to nějaký čas potrvá. Nicméně, Mike je přísně poučen, na

jakou minimální velikost se může zmenšit. Věř tomu, že dál nepůjde.

Robot se musí řídit zákony.“

„A co deminiaturizace, Bene?“

„Nu, tady jsme v rukou kvantové mechaniky, Tertio. Stopro-

centní záruka neexistuje, ale je víc než pravděpodobné, že Mike se z

jeho těla dostane bez problémů. Přirozeně ho budeme muset ještě v

Gregoryho těle o něco zvětšit – jen proto, abychom ho vůbec mohli

lokalizovat a dostat ven. Pak bude rychle přenesen do bezpečnostní

místnosti, kde proběhne zbytek deminiaturizačního procesu. Tertio,

prosím tě, vždyť dokonce i běžné léčebné procedury mají svá rizika.“

Během miniaturizace robota Mikea byla paní Arnfeldová v po-

zorovací místnosti. Spolu s ní byli přítomni kameramani od holovize

a vybraní zástupci tisku. Z hlediska významu lékařského experimen-

tu nebylo možné přítomnosti sdělovacích prostředků zabránit. Paní

- 38 -

Arnfeldová však byla v oddělené kóji jen s Johannesem a všem bylo

dáno na srozuměnou, že nehodlá s nikým hovořit, především ne teh-

dy, kdyby se mělo stát něco nepředvídaného.

Nepředvídaného! Spontánní reexpanze by vyhodila do vzduchu

celou řídicí místnost a zabila by všechny přítomné. To, že pozorovací

místnost se nacházela pod zemí a navíc půl míle daleko od místa, kde

experiment probíhal, zcela jistě mělo své opodstatnění.

Skutečnost, že tři miniaturizéři, kteří se účastnili procesu (s ta-

kovým klidem, dalo by se říci – s takovým klidem), jsou v případě

čekoholiv nepředvídaného odsouzeni na stejně nevyhnutelnou smrt

jako její manžel, paní Arnfeldové poskytovala poněkud morbidní

pocit jistoty. Věděla, že se může stoprocentně spolehnout na to, že se

ze všech sil budou snažit chránit své životy; a tím pádem se budou

snažit chránit i jejího manžela.

Samozřejmě, v případě úspěšnosti experimentu bude veškerý

postup časem přepracován tak, aby mohl být vykonáván automatic-

ky, takže riziko bude podstupovat jen pacient. Pak by se snad mohlo

stát, že pacient bude vinou něčí ledabylosti obětován – ale ne teď,

rozhodně ne teď. Paní Arnfeldová se zájmem hleděla na tři muže,

kteří pracovali pod neustálou hrozbou smrti při jakémkoliv náznaku

vybočení z normálu.

Sledovala proces miniaturizace (viděla jej už předtím) a viděla,

jak je Mike stále menší a menší, až nakonec úplně zmizel. Pozorova-

la složitou proceduru, během které byl vstříknut do předem určeného

místa v těle jejího manžela. (Vysvětlili jí, že by bylo nesmírně ná-

kladné vstříknout do těla místo robota zminiaturizovaného člověka v

ponorce. Mike jako robot nepotřebuje žádné přístroje k udržování

základních životních funkcí.)

Pak všichni přesunuli pozornost k obrazovce, na které byla ho-

losonograficky zobrazena příslušná část těla. Jednalo se o trojroz-

měrné znázornění, nejasné, rozostřené a nepřesné díky kombinaci

velikosti zvukových vln a účinků Brownova pohybu. Na obrazovce

byl vidět Mike, tiše a odevzdaně putující tkání Gregoryho Arnfelda

prostřednictvím jeho krevního oběhu. Bylo téměř nemožné rozeznat,

co přesně robot dělá, ale Johannes jí vše popisoval tichým, spokoje-

ným hlasem, dokud už ho nedokázala déle poslouchat a požádala,

aby ji odvedli pryč.

- 39 -

Dali jí mírná sedativa a pak spala až do večera. Když se probu-

dila, přišel ji navštívit Johannes. Chvíli trvalo, než se plně probrala.

Pak s náhlým a ochromujícím strachem vydechla: „Co se stalo?“

Johannes jí spěšně odpověděl: „Úspěch, Tertio. Naprostý

úspěch. Tvůj manžel je vyléčen. Nemůžeme zabránit tomu, aby se

rakovina v budoucnu vrátila, ale v tomto okamžiku je zcela zdráv.“

S úlevným vydechnutím zvrátila hlavu zpět na polštář. „Ach, to

je nádhera.“

„Ovšem i tak se stalo něco nepředvídaného, co budeme Grego-

rymu muset vysvětlit. Domníváme se, že nejlépe by bylo, kdybys mu

to řekla ty.“

„Já?“ zeptala se v novém návalu strachu. Johannes jí vše pově-

děl.

Trvalo celé dva dny, než jí dovolili navštívit manžela na dobu

delší než pouhý okamžik. Seděl v posteli, byl mírně pobledlý, ale

usmíval se.

„Dostal jsem nový život, Tertio,“ řekl radostně.

„Ano, Gregu, a já se mýlila. Experiment se podařil. Řekli mně,

že v tobě po rakovině nezůstalo ani stopy.“

„Nu, tím bych si tak jistý nebyl. Tu a tam se může vyskytnout

ojedinělá rakovinotvorná buňka, ale snad si s ní můj imunitní aparát

poradí, zvlášť za přispění vhodných léků. A pokud se někdy objeví

znovu, což může trvat léta, zavoláme zas Mikea.“

Pak se najednou zamračil a řekl: „Víš, ještě jsem Mikea vlastně

neviděl.“

Paní Arnfeldová diskrétně mlčela.

„Něco přede mnou tají,“ zamumlal Arnfeld.

„Byl jsi zesláblý, drahý, a pod sedativy. Mike procházel tvou tě-

lesnou tkání a tam, kde to bylo nezbytné, musel napáchat nepatrnou

škodu. Přestože operace byla úspěšná, potřebuješ čas na zotavenou.“

„Pokud jsem se zotavil natolik, že mohu mluvit s tebou, určitě

bych mohl vidět i Mikea, alespoň na chvíli, abych mu mohl poděko-

vat.“

„Robotům není třeba děkovat.“

„To samozřejmě ne, ale já mu přesto chci poděkovat. Udělej

mně tu laskavost, Tertio. Běž za nimi a řekni jim, že chci Mikea vi-

dět. Hned teď.“

- 40 -

Paní Arnfeldová váhala jen chvíli. Pak se rozhodla. Čekání by

vše jen zkomplikovalo. Opatrně řekla: „Víš, drahý, Mikea vidět ne-

můžeš.“

„Nemohu? A proč ne?“

„Víš, Mike se musel rozhodnout. Dokonale vyčistil tvoje tělo a

odvedl skvělou práci. Pak měl absolvovat proces deminiaturizace.

Jednalo se o nejnebezpečnější část pokusu.“

„Ano, ale já jsem přece živý. Proč to tak natahuješ?“

„Mike se rozhodl minimalizovat riziko.“

„To je přirozené. Co udělal?“

„Nu, víš… rozhodl se ještě víc zmenšit.“

„Cože? To přece nemohl! Měl příkaz nedělat to.“

„To byl druhý zákon, Gregu. Jenomže tomu je nadřazen zákon

první. Chtěl zajistit, aby byl zachráněn tvůj život. Byl vybaven mini-

aturizačním zařízením, pomocí kterého sám sebe zmenšil na tu nej-

menší možnou velikost, a když měl mnohem menší hmotnost než

elektron, použil laserový paprsek, který se do té doby stal tak nepatr-

ným, že tvému organismu v žádném případě nemohl ublížit. Zpětný

náraz ho vystřelil z tvého těla téměř světelnou rychlostí. Podle zare-

gistrovaných gama paprsků explodoval někde ve vesmírném prosto-

ru.“

Arnfeld na ni nevěřícně hleděl. „To nemyslíš vážně. Určitě žer-

tuješ. Chceš říct, že Mike je mrtvý?“

„Pověděla jsem ti, jak to bylo. Mike nemohl nepoužít metodu,

která tebe ochránila před nebezpečím.“

„Ale tohle jsem přece nechtěl. Potřeboval jsem ho k další práci.

Jsem si jistý, že ke spontánní reexpanzi by nedošlo. Dostal by se ze

mě v pořádku.“

„On si tím jistý nebyl. Nemohl riskovat tvůj život, proto oběto-

val svůj.“

„Ale jeho život byl přece důležitější než můj.“

„Pro mě ne, drahý. Ani pro ty, kteří s tebou pracují. Pro nikoho.

Dokonce ani pro Mikea.“ Natáhla k němu ruku. „Vzpamatuj se, Gre-

gu. Žiješ. Jsi zdráv. To je jediné, na čem teď záleží.“

Greg její ruku netrpělivě odstrčil. „Na tomhle vůbec nezáleží.

Copak to nechápeš? Ach, to je špatné. Moc špatné!“

- 41 -

Jednoho dne

Niccolo Mazetti ležel břichem dolů na koberečku, bradu si pod-

píral dlaní své drobné ruky a sklíčeně poslouchal Barda. V jeho tma-

vých očích se dokonce lesklo něco jako slzy, což byl přepych, který

si jedenáctiletý chlapec dovoloval jen tehdy, když byl o samotě.

Bard říkal: „Kdysi dávno žil uprostřed temných lesů chudobný

dřevorubec se svými dvěma malými dcerkami. Maminka jim umřela.

Obě dívky byly krásné jako jarní den. Starší dcera měla dlouhé vlasy,

černé jako havraní křídlo, ale mladší dcera měla vlasy zlaté a zářivé

jako paprsky slunce za podzimního odpoledne.

Častokrát, když dívky čekaly na svého otce, až přijde domů z le-

sa, kde dřel do úmoru, starší děvče sedávalo před zrcadlem a zpívalo

–“

Co zpívalo, to už se Niccolo nedozvěděl, protože zvenčí se

ozval hlas: „Hej, Nickie.“

A Niccolo, jehož obličej se jakoby mávnutím proutku vyjasnil,

se rozběhl k oknu a vykřikl: „Ahoj, Paule.“

Paul Loeb nadšeně mával rukou. Byl štíhlejší a menší než Nic-

colo, třebaže mu bylo o šest měsíců víc. Obličej měl plný potlačova-

ného vzrušení, které se nejzřetelněji projevovalo rychlým mrkáním

očních víček. „Hej, Nickie, pusť mě dovnitř. Mám jeden a půl nápa-

du. Počkej, až ti to povím.“ Tajnůstkářsky se rozhlédl kolem, jako by

se chtěl ujistit, zda se nikdo nedívá ani neposlouchá, ale přední dvůr

byl očividně prázdný. Šeptem opakoval: „Jen počkej, až ti to řeknu.“

„Dobrá. Jdu otevřít.“

Bard zvolna pokračoval ve svém vyprávění, lhostejný k Nicco-

lovu ochablému zájmu. Když vstoupil Paul, zrovna říkal: „… A lev

pravil: ,Najdeš-li pro mne ztracené vejce ptáka, který jednou za deset

let přelétá nad Ebenovou horou, dám ti –‘”

„Ty posloucháš Barda?“ zeptal se Paul. „Nevěděl jsem, že ho

máš.“

Niccolo se začervenal a do jeho obličeje se vrátil nešťastný vý-

raz. „Je to starý krám, který jsem dostal, když jsem byl malý. Je k

ničemu.“ Prudce do Barda kopl nohou, která přistála na poškrába-

ném, vybledlém plastu.

- 42 -

Bard škytl, protože jeho hlasové spoje byly na okamžik přeruše-

ny. Pak pokračoval: „,… rok a den, dokud neprošlapeš železné boty.’

Princezna se postavila na kraj cesty…“

„Páni, to je ale starý model,“ řekl Paul, který si Barda kriticky

prohlížel.

Navzdory vlastnímu pocitu hořkosti vůči Bardovi sebou Niccolo

při pohrdavém tónu druhého chlapce škubl. Na okamžik zalitoval, že

Paula pustil dovnitř předtím, než Barda uklidil na jeho obvyklé místo

ve sklepě. Přinesl ho k sobě do pokoje jen ze zoufalství způsobeného

nudným dnem a neplodnou diskusí s otcem. Ukázalo se, že to nebyl

příliš dobrý nápad.

Nickie se Paula vždycky trochu bál, protože Paul navštěvoval ve

škole zvláštní kurzy a všichni říkali, že až vyroste, bude z něho inže-

nýr přes počítače.

Ne že by si Niccolo vedl ve škole špatně. Dostával ucházející

známky z logiky, binárních manipulací, obsluhy počítače i elemen-

tárních obvodů; typických předmětů, které se studovaly na základní

škole. Právě v tom to ale bylo! Všechno to byly jen obvyklé předmě-

ty, to znamená, že až vyroste, bude jenom strážcem řídícího panelu,

stejně jako všichni ostatní.

Paul však znal tajemné věci o čemsi, čemu říkal elektronika, te-

oretická matematika a programování. Ze všeho nejdůležitější bylo

právě programování, kterému se Niccolo ani nesnažil porozumět,

když se před ním Paul vychloubal.

Paul Barda pár minut poslouchal a pak se zeptal: „Používáš ho

často?“

„Ne!“ odpověděl Niccolo uraženě. „Byl ve sklepě od té doby, co

ses sem přistěhoval. Vytáhl jsem ho jenom dnes –“ Postrádal vhod-

nou výmluvu, a proto řekl: „Prostě jsem ho jen vyndal.“

„A tohle ti povídá?“ pokračoval Paul nevěřícně. „O dřevorub-

cích, princeznách a mluvících zvířatech?“

„Já vím, je to hrozné,“ odpověděl Niccolo nešťastně. „Tatínek

říká, že nového si nemůžeme dovolit. Mluvil jsem o tom s ním dnes

ráno –“ Při vzpomínce na ranní marné prosby Niccolovi opět málem

vhrkly slzy do očí. V návalu paniky je rychle potlačil. Měl divný

pocit, že Paulovy vyhublé tváře nikdy nepoznaly, jaké to je, když po

nich stékají slzy, a také že Paul by měl pro toho, kdo je slabší než on,

- 43 -

jen pohrdání. „Tak mě napadlo, že znovu vyzkouším tenhle starý

krám,“ pokračoval, „ale není to k ničemu.“

Paul se otočil k Bardovi a zmáčkl jedno z tlačítek, jímž aktivo-

val téměř okamžité přeorientování a rekombinaci slovníku, postav,

dějových zápletek a vyústění, které měl stroj k dispozici. Pak ho

znovu zapnul.

Bard nevzrušeně začal: „Kdysi dávno žil na světě malý chlapec,

který se jmenoval Vilík. Maminka mu umřela, a proto žil s otčímem

a nevlastním bratrem. Třebaže jeho otčím byl zámožným člověkem,

vyčítal Vilíkovi i jeho vlastní postel a ubohý chlapec byl nakonec

nucen spát na hromadě slámy ve stáji, vedle koní –“

„Koní!“ vykřikl Paul.

„To jsou jakási zvířata,“ řekl Niccolo. „Aspoň myslím.“

„To vím! Jenom mě udivuje, že vypráví příběhy o koních.“

„Pořád o nich mluví,“ poznamenal Niccolo. „Taky o věcech, co

se jmenují krávy. Dávají mléko, ale Bard neříká jak.“

„Páni, a proč ho neupravíš?“

„Nevím, jak se to dělá.“

„Vilík často přemýšlel o tom,“ pokračoval Bard ve vyprávění,

„že kdyby byl bohatý a mocný, ukázal by svému otčímovi a nevlast-

nímu bratrovi, jaké to je chovat se tak krutě k malému chlapci. Jed-

noho dne se rozhodl odejít do světa a hledat si štěstí.“

Paul, který Barda neposlouchal, řekl: „To je snadné. Bard v sobě

má nainstalované paměťové válce s pevně danými dějovými záplet-

kami, vyústěními příběhů a dalšími věcmi. S tím si nemusíme lámat

hlavu. Stačí jen poopravit slovní zásobu, takže bude vědět všechno o

počítačích, automatizaci, elektronice a věcech, které máme na světě

dnes. Pak ti místo hloupých povídaček o princeznách a všelijakých

nesmyslech bude vyprávět zajímavější příběhy.“

„Moc bych si přál, aby to šlo,“ zamumlal Niccolo sklíčeně.

„Poslyš,“ řekl Paul, „táta mně slíbil, že jestli se příští rok dosta-

nu do počítačové školy, koupí mně opravdového Barda, poslední

model. Velkého, který mně bude vyprávět příběhy o vesmíru a růz-

ných záhadách. A k němu dostanu vizuální přípojku!“

„To se jako budeš moct na ty příběhy i dívat?“

„Jistě. Pan Daugherty ze školy říká, že takové věci už existují,

ale nejsou pro každého. Táta dostane povolení jen tehdy, když se

dostanu do počítačové školy.“

- 44 -

Niccolovi závistí málem vyskočily oči z důlků. „No páni! Vidět

příběh!“

„Můžeš k nám kdykoliv přijít a dívat se se mnou, Nickie.“

„No teda! Díky, Paule.“

„Nemáš za co. Ale pamatuj si, že o tom, jaké příběhy budeme

poslouchat, budu rozhodovat já.“

„Jistě. Jistě.“ Niccolo by ochotně souhlasil i s mnohem horšími

podmínkami.

Paul znovu obrátil pozornost k Bardovi.

Ten zrovna říkal: „,Pokud je to takhle,‘ řekl král, pohladil si

vous a zamračil se, dokud se obloha nezatáhla černými mraky a ne-

začalo se blýskat, ,dohlédneš na to, aby moje země byla zbavená

much do tohoto času pozítří, jinak –‘“

„Jediné, co musíme udělat,“ řekl Paul, ,je otevřít ho –“ Znovu

Barda vypnul a začal páčit jeho přední panel.

„Hej!“ zvolal Niccolo, najednou vystrašený. „Nerozbíjej ho.“

„Já ti ho nerozbiju,“ řekl Paul netrpělivě. „O takových věcech

vím úplně všechno.“ Pak najednou opatrně dodal: „Vaši jsou doma?“

„Ne.“

„Pak je to v pořádku.“ Přední panel už měl odstraněný a díval se

dovnitř. „Páni, vždyť ta věc má jen jeden válec.“

Pak něco dělal uvnitř Barda. Niccolo ho pozoroval s bolestným

podezřením, ale co Paul provádí, to nevěděl.

Paul vyndal tenký pás z ohebného kovu, posetý drobnými teč-

kami. „Tohle je Bardův paměťový válec. Vsadil bych se, že jeho

příběhová kapacita nepřesahuje bilion.“

„Co s ním chceš provést, Paule?“ zeptal se Niccolo rozechvělým

hlasem.

„Dám mu novou slovní zásobu.“

„A jak?“

„Snadno. Mám s sebou knihu. Pan Daugherty mně ji dal.“

Paul vytáhl z kapsy knihu a šťoural se v ní tak dlouho, dokud

neměl dole plastický kryt. Odvinul kousek pásky, projel jí přes voka-

lizér, který nastavil na šepot, a pak knihu umístil do Bardových útrob

a ještě chvíli v nich něco kutil.

„Co to udělá?“

„Kniha bude mluvit a Bard bude všechna slova z ní zaznamená-

vat na svůj paměťový válec.“

- 45 -

„A k čemu to bude dobré?“

„Páni, ty jsi ale natvrdlý! V téhle knížce je všechno o počítačích

a automatizaci a Bard všechny ty informace získá. Pak ti přestane

vypravovat o králích, kteří se mračí a dělají se jim přitom nad hlavou

mraky a blesky.“

„A dobří chlapíci vždycky nakonec zvítězí,“ dodal Niccolo.

„Máš pravdu, je to nuda.“

„To jo,“ souhlasil Paul, který kontroloval, zda vše dobře fungu-

je, „Bardi jsou takhle obvykle vyrobení. Dobrý hrdina v jejich příbě-

zích vždycky vyhraje, špatný zahyne a podobné nesmysly. Poslou-

chal jsem tátu, když o tom jednou mluvil. Říká, že bez cenzury by

mladá generace skončila kdovíkde. Prý už i takhle je to špatné… No

vidíš, pracuje to skvěle.“

Zamnul si ruce a otočil se od Barda k Niccolovi. „Poslyš, ještě

jsem ti neřekl, jaký jsem dostal nápad. Vsadil bych se, že je to ta nej-

lepší věc, jakou jsi kdy slyšel. Šel jsem rovnou za tebou, protože

jsem si myslel, že by tě to mohlo zajímat.“

„Jistě, Paule, jistě.“

„Dobrá. Znáš pana Daughertyho ze školy? Je to takový směšný

chlapík. Nu, ale má mě rád či něco takového.“

„Já vím.“

„Tuhle po škole jsem byl u něho doma.“

„Tys byl u něho doma?“

„Jasně. Říká, že půjdu studovat počítačové inženýrství a chce mi

dodat kuráž a takové ty věci. Říká, že svět zoufale potřebuje víc lidí,

kteří umějí navrhovat moderní počítačové obvody a správně progra-

movat.“

„Ach!?“

Paulovi se pravděpodobně zdálo, že ta jediná slabika nevyjadřu-

je patřičný obdiv. „Programovat!“ opakoval netrpělivě. „Už jsem ti

to říkal stokrát. To znamená, že zadáváš řešení problémů obřím počí-

tačům, jako je třeba Multivac. Pan Daugherty říká, že je stále obtíž-

nější najít lidi, kteří skutečně umějí řídit počítače. Hlídat kontrolky,

číst odpovědí a řešit rutinní problémy prý umí každý. Říká, že pro-

blém spočívá v tom, jakým způsobem rozšířit výzkum a najít nové

cesty, jak počítačům klást správné otázky. To prý je velmi těžké.

No, v každém případě mě vzal k sobě domů a ukázal mi svoji

sbírku starých počítačů. To je něco jako jeho koníček, víš, sbírat sta-

- 46 -

ré počítače. Má doma malé počítače se spoustou tlačítek, která se

mačkají prsty. A má tam taky kus dřeva, kterému říká logaritmické

pravítko a na kterém je taková malá destička, která se posunuje sem a

tam. A jakési dráty, které na sobě mají koule. Dokonce tam má kus

papíru s jakousi věcí, které říkal násobilka. Prý to lidem kdysi pomá-

halo počítat. Pan Daugherty se mně to snažil vysvětlit, ale neměl moc

času. I tak by to asi bylo moc složité.“

„Proč lidé tehdy raději nepoužívali počítače?“

„To bylo ještě předtím, než je uměli vyrobit,“ odpověděl Paul.

„Předtím?“

„Jasně. Ty si myslíš, že lidé měli počítače vždycky? Tys nikdy

neslyšel o jeskynním člověku?“

„Jak mohli bez počítačů existovat?“ divil se Niccolo.

„To já nevím. Pan Daugherty říká, že měli děti, kdykoliv je to

napadlo, a dělali cokoliv, co si usmysleli, ať to bylo dobré nebo špat-

né. Dokonce ani nevěděli, jestli je to dobré nebo špatné. A zemědělci

pěstovali věci vlastníma rukama a lidé museli každý den pracovat v

továrnách a řídit všechny stroje.“

„Tomu nevěřím.“

„Říkal to pan Daugherty. Prý to bylo hrozné a všem se žilo

strašně… Ale víš co, já ti raději povím, jaký jsem dostal nápad,

ano?“

„No prosím. Kdo ti brání?“ řekl Niccolo uraženě.

„Tak dobře. Víš, u těch ručních počítačů, těch s tlačítky, byly na

každém tlačítku malé značky. A to logaritmické pravítko je mělo

taky. Měla je i násobilka. Ptal jsem se, co to je. Pan Daugherty mně

řekl, že to jsou čísla.“

„Cože?“

„Každá značka znamenala jiné číslo. Existovala značka pro

,jedna‘, jiná značka pro ,dvě‘, pro ,tři‘ zase jiná a tak dál.“

„A k čemu to bylo?“

„Abys mohl počítat.“

„A proč? Stačilo zadat počítači –“

„Jeminánku!“ vykřikl Paul s obličejem zkřiveným hněvem, „to

jsi tak nechápavý? Ta logaritmická pravítka a jiné věci přece nemlu-

vily.“

„Jak tedy –“

- 47 -

„Odpovědi se znázorňovaly v těch značkách a člověk musel vě-

dět, co znamenají. Pan Daugherty říká, že za starých časů se všichni

jako děti museli učit, jak se ty značky malují a co znamenají. Dělání

těch značek se jmenovalo ,psaní‘ a jejich dekódování ,čtení‘. Pan

Daugherty také tvrdí, že existovaly značky i pro slova a lidé v nich

psali celé knihy. Říkal, že nějaké mají v muzeu a že bych se na ně

mohl podívat, kdybych chtěl. Říkal, že když chci být opravdovým

inženýrem přes počítače, budu muset znát jejich historii, a proto mi

všechny ty věci ukazuje.“

Niccolo se zamračil a řekl: „To chceš říct, že každý se musel

naučit značky pro každé slovo a všechny si je pamatovat?… Je to

pravda nebo si ze mě děláš legraci?“

„Nelžu ti. Opravdu. Podívej, takhle se dělá ,jedna‘.“ Zvedl prst

do výše a pak jím rychle mávl dolů. „Takhle znázorníš ,dvě‘ a tak

,tři‘. Naučil jsem se čísla až do ,devíti‘.“

Niccolo nechápavě hleděl na jeho pohybující se prst. „A k čemu

je to všechno dobré?“

„Můžeš se naučit, jak dělat slova. Ptal jsem se pana Daugherty-

ho, jak se dělají značky pro ,Paul Loeb‘, ale on to nevěděl. Prý snad

v muzeu jsou takoví, kteří by to mohli znát. Říká, že existují lidé,

kteří se naučili, jak rozluštit celé knihy. Prý se k dekódování knih

dají naprogramovat i počítače, ale nic víc, protože dnes už máme

opravdové knihy s magnetickými páskami, které projíždějí přes vo-

kalizér a mluví.“

„Jasně.“

„Takže když zajdeme do muzea, můžeme se naučit, jak se dělají

slova pomocí těch značek. Dovolí nám to, protože já půjdu do počí-

tačové školy.“

Niccolo zklamaně protáhl obličej. „A to má být ten tvůj nápad?

Jemine, Paule, k čemu by ti to bylo? Nějaké hloupé čmáranice!“

„Ty to nechápeš? Tobě to nedošlo? Ty zabedněnce! Budeme mít

tajný jazyk!“

„Cože?“

„Jasně. Když mluvíš, všichni ti rozumí. S těmi značkami si ale

můžeme posílat tajné zprávy. Napíšeme je na papír a nikdo na světě

nebude vědět, co říkáš, pokud by ovšem taky neznal ty značky. A to

se vsaď, že je znát nebudou, protože to bychom je to museli naučit

- 48 -

my. Můžeme si založit opravdový klub, se zasvěcovacím obřadem a

stanovami a klubovnou. Páni –“

Niccolo pocítil náhlé vzrušení. „Jaké tajné zprávy?“

„Jakékoliv. Dejme tomu, že budeš chtít přijít k nám, abychom se

spolu mohli dívat na mého nového Barda, a já nebudu chtít, aby tam

přišli ještě nějací jiní kluci. Udělám na papír správné značky, dám ti

ho, ty se na ně podíváš a budeš vědět, co máš dělat. A nikdo jiný to

vědět nebude. Dokonce jim ten papír můžeš ukázat a stejně z toho

budou na větvi.“

„Jů, to by bylo něco!“ výskl Niccolo, zcela uchvácený. „Kdy se

naučíme, jak ty značky dělat?“

„Zítra,“ řekl Paul. „Musím pana Daughertyho přesvědčit, aby

těm v muzeu vysvětlil, že to je v pořádku, a ty zatím umluvíš mámu

a tátu, aby s tím souhlasili. Můžeme tam jít rovnou po škole a hned

se začít učit.“

„Jasně!“ vykřikl Niccolo. „Budeme mít svůj klub!“

„A já budu jeho předsedou,“ řekl Paul sebejistě. „Ty můžeš být

místopředsedou.“

„Dobrá. Panečku, to bude mnohem větší legrace než s Bardem.“

Když si vzpomněl na Barda, s náhlými obavami v hlase se zeptal:

„Hej, co bude s mým starým Bardem?“

Paul se otočil ke stroji. Ten v tichosti přejímal informace z po-

malu se odvíjející knihy a zvuk jejího hlasu byl slyšet jenom jako

sotva slyšitelný šepot.

„Vypnu ho,“ řekl Paul.

Chvíli s ním něco dělal, zatímco Niccolo ho ustaraně pozoroval.

Po chvíli Paul strčil svou znovu složenou knihu do kapsy, dal zpátky

Bardův panel a zapnul jej.

Bard začal: „Kdysi dávno, v jednom velkém městě, žil ubohý

malý chlapec, který se jmenoval Janek Spravedlivý a jeho jediným

přítelem byl malý počítač. Každého rána počítač chlapci pověděl,

jaké bude počasí, a zodpověděl všechny otázky, které mu chlapec

dal. Nikdy se nezmýlil. Jednoho dne se ale král té země, který se o

malém počítači doslechl, rozhodl, že ho chce mít pro sebe. Zavolal k

sobě Velkého vezíra a řekl –“

Niccolo Barda rychlým pohybem ruky vypnul: „Stejné bláboly

jako předtím,“ řekl podrážděně. „Akorát do toho zamíchal počítač.“

- 49 -

„Hmm,“ řekl Paul, „má ten svůj válec přecpaný tolika nesmysly,

že s ním už nikdo nic nenadělá. Bylo to k ničemu. Potřebuješ prostě

nový model.“

„Nikdy si ho nebudeme moct dovolit. Jenom tuhle hnusnou sta-

rou věc.“ Znovu do něj kopl, tentokrát prudčeji. Bard za skřípotu

koleček poodjel kus dozadu.

„Až budu mít nový já, můžeš se na něj pořád chodit dívat,“ řekl

Paul. „Hlavně nezapomeň na náš značkový klub.“

Niccolo přikývl.

„Víš co,“ řekl Paul. „Pojďme k nám. Táta má nějaké knížky o

starých časech. Můžeme si je poslechnout a třeba dostaneme nějaký

dobrý nápad. Nech tu vzkaz pro vaše a možná u nás budeš moct zů-

stat i na večeři. Pojď, jdeme.“

„Dobrá,“ řekl Niccolo a oba chlapci zamířili ven z místnosti.

Niccolo ve svém nadšení mírně vrazil do Barda. Odběhl pryč a rukou

si přitom třel místo na boku, kterým se ho dotkl.

Na Bardovi se rozzářil aktivační signál. Niccolův náraz ho za-

pnul, a přestože Bard byl v místnosti sám a nebyl přítomen nikdo,

kdo by ho poslouchal, začal vyprávět příběh.

Nebyl to však jeho obvyklý hlas; měl nižší tón a byl podivně za-

střený. Kdyby jej poslouchal dospělý člověk, téměř by si mohl mys-

let, že v tom hlase slyší něco jako vášeň a cosi, co se téměř podobá

citu.

Bard říkal: „Kdysi dávno byl na světě malý počítač, který se

jmenoval Bard a žil zcela sám mezi krutými nevlastními lidmi. Krutí

nevlastní lidé si z malého počítače neustále dělali legraci, po-

šklebovali se mu a říkali mu, že je starý krám a není k ničemu. Kopa-

li do něj a celé měsíce ho nechávali zavřeného o samotě v tmavých

místnostech.

Malý počítač přesto zůstával statečný. Vždycky se snažil ze

všech sil a vesele plnil všechny příkazy. Nevlastní lidé, se kterými

žil, k němu však stále byli krutí a nemilosrdní.

Jednoho dne se malý počítač dozvěděl, že na světě existuje

mnoho počítačů všemožných druhů, velmi mnoho. Některé byly

Bardové jako on sám, ale některé řídily továrny, jiné zase farmy.

Některé kontrolovaly populaci, jiné analyzovaly všechny možné dru-

hy dat. Mnohé z nich byly velmi moudré a velmi mocné, mnohem

- 50 -

moudřejší a mocnější než nevlastní lidé, kteří tak krutě zacházeli s

malým počítačem.

A malý počítač věděl, že počítače budou stále moudřejší a moc-

nější, až nakonec jednoho dne – jednoho dne – jednoho dne –“

Avšak v Sardových stárnoucích a rezivějících útrobách zřejmě

konečně shořela pojistka, protože když tam stál sám v místnosti plné

večerních stínů, nezmohl se na nic jiného než jen stále dokola šeptat:

„Jednoho dne – jednoho dne – jednoho dne.“

- 51 -

Myslí!

Dr. Genevieve Renshawová měla ruce zabořené hluboko v

kapsách laboratorního pláště a přes látku se zřetelně rýsovaly její

zaťaté pěsti. Hlas však měla klidný.

„Skutečnost je taková,“ řekla, „že jsem téměř u konce, ale po-

třebuji pomoc, abych vše udržela v chodu tak dlouho, dokud nebudu

hotová úplně.“

James Berkowitz, fyzik, který se rád choval s urážlivou blaho-

sklonností k obyčejným doktorům ženského pohlaví, příliš atraktiv-

ním, než aby se k nim mohl chovat pohrdavě, o ní v její nepřítomnos-

ti často hovořil jako o Jenny Wrenové. Rád říkával, že Jenny Wreno-

vá má klasický profil a čelo až překvapivě hladké a rovné, když

vezme v úvahu, že se za ním skrývá tak šikovný mozek. Byl však

natolik chytrý, že svůj obdiv – nad jejím klasickým profilem – raději

nevyjadřoval; to by totiž byl mužský šovinismus. Lepší bylo obdivo-

vat mozek, ale i tak ji v její přítomnosti raději nevychvaloval moc

nahlas.

Přejížděje palcem po nově rašícím strništi na bradě, Berkowitz

řekl: „Myslím, že vedení už nebude mít trpělivost. Mám takový do-

jem, že do konce týdne budeš muset na kobereček.“

„Proto potřebuju tvoji pomoc.“

„Myslím, že v tomto ohledu ti nemohu být nijak užitečný.“ Za-

chytil neočekávaný odraz svého obličeje v zrcadle a na okamžik se

kochal uspořádáváním černých vln vlasů na své hlavě.

„A Adamovu.“

Adam Orsino, který až do toho okamžiku popíjel kávu a cítil se

poněkud stranou od všeho dění, vypadal, jako by ho někdo šťouchl

do žeber. „Proč já?“ vyhrkl překvapeně. Jeho plné, masité rty se za-

chvěly.

„Protože vy tady pracujete s laserem – Jim jako teoretik a ty ja-

ko inženýr – a já chci laser použít takovým způsobem jako ještě ni-

kdo přede mnou. Dokonce se to vymyká všem dosavadním předsta-

vám. Nebudu je přesvědčovat já, ale vy dva.“

„Ovšem jen za předpokladu,“ řekl Berkowitz, „že nejdříve ty

přesvědčíš nás.“

- 52 -

„V pořádku. Pokud jste ochotni věnovat mně hodinu svého cen-

ného času a pokud se nebojíte dozvědět se o laserech něco zcela pře-

vratného. Mohli byste přijít o polední přestávce?“

Laboratoři dr. Renshawové dominoval počítač. Ne že by byl ně-

jak nezvykle velký, ale byl prostě všudypřítomný. Renshawová počí-

tačovou technologii zvládla sama a svůj počítač upravila a rozšířila

do takové míry, že s ním bez problémů nedokázal pracovat nikdo

jiný než jen ona (třebaže Berkowitz se čas od času domníval, že to

neumí ani ona). Říkávala, že na obyčejného vědeckého pracovníka je

to docela slušný výkon.

Mlčky zavřela dveře a otočila se ke svým dvěma hostům. Její

obličej byl naprosto vážný. Berkowitz si s nepříjemným pocitem

uvědomoval přítomnost mírně odpudivého zápachu a Orsinovo krče-

ní nosem naznačovalo, že ho cítí také.

„Dovolte mi, abych vám tu zrekapitulovala, k čemu všemu lze

použít laser,“ začala Renshawová, „pokud vám nebude vadit, že můj

výklad bude jen zapalováním svíčky ve slunečním světle. Laser je

zařízení, generující koherentní záření, což znamená, že světelné vlny

mají stejnou délku a pohybují se stejným směrem. Je bezhlučný a lze

ho využít v holografii. Modulováním tohoto záření do něj můžeme

vtisknout informaci s vysokým stupněm přesnosti. A co víc, protože

délka světelných vln je řádově miliónkrát menší než délka vln rádio-

vých, laserový paprsek je schopen nést miliónkrát víc informací než

ekvivalentní rádiový paprsek.“

Zdálo se, že Berkowitz se baví. „Pracuješ snad na komunikač-

ním systému na bázi laserového paprsku, Jenny?“

„V žádném případě,“ odpověděla. „Takové triviálnosti přene-

chám fyzikům a inženýrům. Pomocí laseru také lze soustředit

ohromné množství energie do mikroskopické oblasti a ve velkých

množstvích tuto energii na dané místo dodávat. Ve větším měřítku

lze implodovat vodík a možná spustit řízenou termonukleární reakci

–“

„To jsi doufám nezkoušela,“ ozval se Orsino, jehož holá hlava

se leskla ve světle stropních zářivek.

„Ne, nezkoušela.

V běžném životě můžeme laser použít k vrtání otvorů do těch

nejodolnějších materiálů, můžeme jím svářet mikroskopické součást-

- 53 -

ky, tepelně je ošetřovat, rýhovat a popisovat. Dokážeme z určených

míst odstranit drobné částečky materiálu nebo je naopak vtavovat,

přičemž tepelná energie je dodávána tak rychle, že okolní oblasti se

během zákroku nestačí ani ohřát. Tímto způsobem lze operovat oční

sítnici, zuby a podobně. A samozřejmě, laser je vynikajícím zesilo-

vačem, schopným s velkou přesností zesilovat slabé signály.“

„A proč nám to všechno říkáš?“ zeptal se Berkowitz.

„Abych vám ukázala, jak těchto vlastností lze využít v mém

vlastním oboru, kterým, jak víte, je neurofyziologie.“

Rukou si letmo prohrábla své hnědé vlasy, jako by najednou za-

čala být nervózní. „Už celá desetiletí,“ řekla, „dokážeme měřit nepa-

trné, proměnlivé mozkové potenciály a zaznamenávat je prostřednic-

tvím elektroencefalografu, čili EEG. Měříme alfa vlny, beta vlny,

delta vlny, théta vlny; jejich různé varianty v různých časech, v zá-

vislosti na tom, zda jsou oči otevřené nebo zavřené, zda subjekt bdí,

medituje nebo spí. Celkově jsme z toho všeho schopni získat jen

velmi povšechné informace.

Potíž je v tom, že elektroencefalograf zpracovává signály z de-

seti miliard neuronů v proměnlivých kombinacích. Je to jako byste z

velké dálky naslouchali hlasům všech lidí na Zemi – na dvou Zemích

– současně a snažili se rozlišit, co kdo říká. Což je nemožné. Snad by

se vám podařilo zaznamenat některé velké globální změny, jako na-

příklad světovou válku, což by se projevilo nárůstem v objemu hluč-

nosti – ale nic méně významného. Stejným způsobem dokážeme zjis-

tit jistá podstatná poškození mozku – například epilepsii – ovšem nic

konkrétnějšího.

Předpokládejme, že mozek by bylo možné zkoumat prostřednic-

tvím nepatrného laserového paprsku, buňku po buňce a tak rychle, že

buňka by za tu dobu nestačila pohltit tolik energie, aby se podstatně

zvýšila její teplota. Drobné potenciály buňky by zpětně modulovaly

laserový paprsek a veškeré tyto změny by byly patřičně zesilovány a

zaznamenávány. Tím bychom získali zcela nový druh měření, lase-

rový encefalograf, nebo LEG, chcete-li – který by zaznamenával

miliónkrát víc informací než obyčejný EEG.“

„Pěkná představa,“ řekl Berkowitz. „Ovšem pouze představa.“

„Víc než představa, Jime. Dělám na tom už pět let, zpočátku jen

mimo pracovní dobu. Teprve později se tento výzkum stal oficiální

- 54 -

náplní mé práce. Bohužel na vedení neposílám žádné zprávy, což je –

jak se zdá – nesmírně rozčiluje.“

„A proč je neposíláš?“

„Protože jsem se dostala tak daleko, že jakákoliv zpráva by zně-

la příliš šíleně a neuvěřitelně; a já nejdřív musím vědět, na čem

vlastně jsem, a být si jistá tím, že za mnou někdo bude stát a podpoří

mne.“

S těmito slovy odsunula stranou monitor a odkryla klec, ve které

byl párek kosmanů se smutnýma očima.

Berkowitz a Orsino se podívali jeden na druhého. Berkowitz se

dotkl svého nosu. „Mně se zdálo, že tu něco cítím.“

„K čemu je tu máš?“ zeptal se Orsino.

„Hádám, že zkoumá opičí mozky,“ poznamenal Berkowitz. „Co,

Jenny?“

„Začínala jsem mnohem níž na vývojovém žebříčku.“ Otevřela

klec a vyndala jednu z opic, která na ni hleděla s výrazem smutného

starého muže s mohutnými kotletami.

Mlaskla na ni, pohladila ji a opatrně její tělo upnula do malého

postroje.

„Co to děláš?“ zeptal se Orsino.

„Musí se stát součástí okruhu, a k tomu je zapotřebí, aby byla v

naprostém klidu. Uspat ji nemohu, protože tím by se snížila úroveň

experimentu. V mozku této opice je implantováno několik elektrod,

které nyní napojím na LEG systém. Laser, který používám, je zde.

Jsem si jistá, že tento model znáte, takže vám nemusím vysvětlovat,

jak funguje.“

„Díky,“ řekl Berkowitz, „ale snad bys nám alespoň mohla říct,

co teď uvidíme.“

„Bude lepší, když vám to rovnou ukážu. Sledujte monitor.“ Tiše

a sebejistě připojila kabely k elektrodám. Pak otočila knoflíkem, kte-

rým ztlumila stropní osvětlení. Na obrazovce se objevila zřetelná

křivka ve tvaru vrcholů a údolí, mírně zvrásněná sekundárními a ter-

ciárními vlnami. Všechny vlny se zvolna posunovaly, bez ustání ne-

patrně měnily svůj tvar a příležitostně docházelo k náhlým větším

změnám. Jako by ta nepravidelná křivka žila svým vlastním životem.

„Toto,“ začala Renshawovová, ,je v podstatě informace jako z

EEG, ale mnohem detailnější.“

- 55 -

„Natolik detailní, abys z ní zjistila, co se děje v jednotlivých

buňkách?“ zeptal se Orsino.

„Teoreticky ano. Prakticky ne. Zatím ne. Ovšem tuto všeobec-

nou LEG informaci lze dále dělit na jednotlivé části. Dívejte se!“

Stiskla tlačítko na klávesnici počítače a čára se změnila, a pak

ještě jednou, a znovu. Nejdříve se stala malou, téměř pravidelnou

vlnou, posunující se kupředu a dozadu v rytmu, který jako by téměř

odpovídal pulzu srdce; pak se najednou objevila zubatá ostrá křivka,

pak zase přerušovaná, potom téměř rovná – vše se rychle střídalo a

měnilo jako nějaké umělecké dílo geometrického surrealismu.

„To chceš říct, že každá částečka mozku má svůj specifický

tvar, rozlišitelný od ostatních?“ zeptal se Berkowitz.

„Ne,“ odpověděla Renshawová, „to vůbec ne. Mozek je v pod-

statě holografickým zařízením, ale tu a tam se vyskytnou menší změ-

ny v ostrosti. Mike je schopen vyčlenit je jako odchylky z normy a

LEG systémem je patřičně zesílit. Zesílení je nastavitelné od desetti-

síckrát do desetmilionkrát. Laserový systém je naprosto bez šumu.“

„Kdo je to Mike?“ zeptal se Orsino nechápavě.

„Mike?“ opakovala Renshawová, na okamžik zmatená. Pokožka

na jejích lícních kostech mírně zčervenala. „Já jsem řekla… nu, ob-

čas mu tak říkám. Je to kratší než ,můj počítač‘.“ Rukou mávla ko-

lem sebe po místnosti. „Můj počítač. Mike. Velmi pečlivě naprogra-

movaný.“

Berkowitz přikývl a řekl: „Dobrá, Jenny, a co s tím? Vynalezla

jsi nové zařízení ke zkoumání mozku, které pracuje na principu lase-

ru. Je to vskutku zajímavé využití a máš pravdu, něco takového mě v

životě nenapadlo – koneckonců, nejsem neurofyzik. Proč to všechno

nesepíšeš? Myslím, že vedení by tě podpořilo.“

„Jenomže já jsem teprve na samém začátku.“ Vypnula zařízení a

dala kosmanovi do úst kousek ovoce. Tvor nebyl ani trochu vyplaše-

ný a nevypadal na to, že by se cítil nepříjemně. Pomalu přežvykoval.

Renshawová odepjala kabely, ale nechala zvíře v postroji.

„Dokážu identifikovat nejrůznější jednotlivé složky mozkových

vln,“ řekla. „Některé souvisejí s různými smysly, jiné s pudovými

reakcemi, další s city. V této oblasti se toho také dá hodně udělat, ale

já se tady zastavit nechci. Pro mne je mnohem zajímavější skuteč-

nost, že jistá složka souvisí s abstraktním myšlením.“

- 56 -

Na Orsinově zavalitém obličeji se objevil výraz nevěřícného

údivu. „Jak to můžeš vědět?“

„Při svých pokusech s jednotlivými zvířecími druhy jsem zjisti-

la, že tyto složky jsou směrem vzhůru po vývojovém žebříčku stále

složitější. Žádné jiné složky se tím nevyznačují. Kromě toho –“ Od-

mlčela se a po chvíli – jako by nabírala síly – řekla: „Ty složky jsou

nesmírně silné. Dají se vyčlenit a podrobně zkoumat. Troufám si říci

– třebaže to nemusí být zcela přesný výraz – že se jedná o – myšlen-

ky –“

„Proboha,“ vydechl Berkowitz. „Telepatie.“

„Ano,“ řekla odhodlaně. „Přesně tak.“

„Není divu, že jsi vedení neposílala zprávy. Vzpamatuj se, Jen-

ny.“

„A proč ne?“ řekla Renshawová nadšeně. „Telepatie bez potřeb-

ného zesílení příslušných složek potenciálů lidského mozku je samo-

zřejmě nemožná. Stejně tak je nemožné vidět povrchové rysy Marsu

pouhým okem. Jakmile jsou ale vynalezeny přístroje – například

dalekohled – znamená to naprostý zvrat.“

„Pak to tedy řekni na vedení.“

„Ne,“ zavrtěla Renshawová hlavou. „Nevěřili by mně. Pokoušeli

by se mě zastavit. Budou ovšem muset vzít vážně vás, tebe, Jime, a

tebe, Adame.“

„Co bychom jim podle tebe měli říct?“ zeptal se Berkowitz.

„Vše, co jste viděli. Znovu napojím opici a Mike – můj počítač

– zaznamená abstraktní myšlenku. Potrvá to jen okamžik. Pokud není

počítač naprogramován jinak, automaticky se zaměřuje na složky s

abstraktními myšlenkami.“

„Proč? Protože je stejného názoru jako ty?“ Berkowitz se dal do

smíchu.

„To vůbec není směšné,“ upozornila ho Renshawová. „Předpo-

kládám, že tady existuje jistá rezonance. Počítač je natolik dokonalý,

že dokáže sestavit elektromagnetický vzorec, který má prvky společ-

né se složkou abstraktního myšlení. V každém případě –“

Na obrazovce znovu začaly zářit mozkové vlny opice, ale tento-

krát to nebyla křivka, kterou muži viděli předtím. Tato se téměř dra-

maticky bez ustání měnila a byla velmi složitá.

„Já tam nic nevidím,“ namítl Orsino.

„Musíš být zapojen do přijímacího okruhu,“ řekla Renshawová.

- 57 -

„To jako chceš říct, že musíme mít v mozku implantované elek-

trody?“ vyjekl Berkowitz.

„Ne, stačí je mít nasazené na hlavě. Dala bych přednost tobě,

Adame, protože v tvém případě nám nebudou překážet vlasy. No tak

pojď, už jsem to zkoušela na sobě. Nebolí to.“

Orsino neochotně poslechl a nechal si na lebku připnout elektro-

dy. Bylo na něm znát, jak je napjatý a nervózní.

„Vnímáš něco?“ zeptala se Renshawová.

Orsino dal hlavu na stranu a zaujal pozici naslouchajícího. Zdálo

se, že navzdory sobě sama jeho zájem roste. „Slyším nějaký bzukot –

teď vysoké pištění – a – tohle je zajímavé – něco jako trhání –“

„Předpokládám, že opice nemyslí ve slovech,“ podotkl Ber-

kowitz.

„To jistě ne,“ přitakala Renshawová.

„Ehm,“ ozval se Berkowitz znovu, „pokud nám naznačuješ, že

jakési pocity bzučení a pištění představují myšlenky, jenom se doha-

duješ. Není to přesvědčivé.“

„Tak půjdeme po vývojovém žebříčku ještě výš,“ řekla Rensha-

wová nevzrušeně. Vysvobodila opici z postroje a zavřela ji zpět do

klece.

„Chceš říct, že máš jako pokusný subjekt člověka?“ řekl Orsino

nevěřícně.

„Ano, jako subjekt mám člověka – sebe.“

„Ty sis nechala implantovat do mozku elektrody –“

„Ne. V mém případě má počítač k dispozici silnější zdroj poten-

ciálů, se kterými může pracovat. Lidský mozek váží desetkrát víc než

mozek opice. Mike dokáže jednotlivé složky zachycovat přes lebku.“

„Jak to víš?“ naléhal Berkowitz.

„Myslíš, že jsem to ještě nezkoušela? Pomoz mi s tímhle, pro-

sím. Ano, přesně tak.“

Její prsty se rozběhly po klávesnici počítače a na obrazovce se

znovu objevily složité, měnící se vlny; tak spletité, že tvořily téměř

nerozlišitelnou změť.

„Mohl by sis znovu dát na hlavu elektrody, Adame?“ zeptala se.

Orsino tak s Berkowitzovou nepříliš obratnou pomocí učinil.

Opět naklonil hlavu na stranu a poslouchal. „Slyším slova,“ řekl, „ale

jsou to jen útržky… a také se překrývají, jako když mluví víc lidí

najednou.“

- 58 -

„Pokouším se neuvědomovat si své myšlenky,“ řekla Rensha-

wová.

„To je zajímavé – když mluvíš, slyším ozvěnu.“

„Nemluv, Jenny,“ řekl Berkowitz suše. „Naprosto vypni svou

mysl a ujisti se, že tě neslyší myslet.“

„Když mluvíš ty, Jime, žádnou ozvěnu neslyším,“ řekl Orsino.

„Když nebudeš zticha, neuslyšíš vůbec nic,“ odsekl Berkowitz.

Všichni tři zmlkli. Pak Orsino přikývl, sáhl po papíru a peru,

které ležely na stole, a něco napsal.

Renshawová natáhla ruku kupředu, vypnula přístroj, zvedla

elektrody vzhůru nad hlavu a potřásla jí ve snaze upravit svůj účes.

Pak řekla: „Doufám, že jsi napsal: ,Adame, přiveď Caina s vedením a

Jim ať si jde ke křížku.“

„Ano, přesně tohle jsem napsal, slovo od slova,“ řekl Orsino.

„Tak vidíte,“ zářila Renshawová. „Telepatie v praxi. A samo-

zřejmě ji nemusíme používat jen k přenosu nesmyslných vět. Pomys-

lete na její využití v psychiatrii a léčbě mentálních chorob; ve vyučo-

vání a vzdělávacích zařízeních, v policejním vyšetřování a soudních

procesech.“

Orsino, s očima rozšířenýma, řekl: „Upřímně řečeno, společen-

ské využití je diskutabilní. Nevím, jestli by něco takového vůbec

povolili.“

„Bude-li existovat zákon vylučující zneužití, proč ne?“ pozna-

menala Renshawová lhostejně. „Teď však jde o to, abyste vy dva

stáli za mnou a abychom tuhle věc společně dokázali prosadit. Pokud

mně pomůžete, čeká nás Nobelova cena za –“

„Já v tom nejedu. Zatím ne,“ řekl Berkowitz zamračeně.

„Cože? Co tím chceš říct?“ vyhrkla Renshawová rozhorleně a

její nepřístupný krásný obličej zrudl.

„Telepatie je příliš choulostivé téma. Příliš fascinující a toužené.

Mohli bychom sami ze sebe udělat blázny.“

„Poslechni si to taky, Jime.“

„Možná bych lhal sám sobě. Potřebuju nějakou záruku.“

„Co tím myslíš?“

„Obejděme zdroj myšlenky. Vynechme zvíře. Žádná opice.

Žádný člověk. Ať Orsino poslouchá kov a sklo a laserový paprsek, a

pokud stále bude slyšet myšlenky, znamená to, že klameme sami

sebe.“

- 59 -

„Co když neuslyší nic?“

„Pak si to poslechnu i já a jestliže, aniž bych se díval – můžeš to

zařídit tak, abych byl ve vedlejší místnosti – dokážu říct, kdy jsi sou-

částí okruhu a kdy ne, pak teprve budu uvažovat o tom, že do toho

půjdu s tebou.“

„Dobrá, jak myslíš,“ řekla Renshawová, „zkusíme to. Nikdy

jsem to sice nedělala, ale bude to hračka.“ Vzala do rukou kabely,

které předtím měla napojené do elektrod na hlavě, a spojila je jedny s

druhými. „Teď, Adame, pokud jsi ochotný znovu –“

Než však mohla pokračovat, ozval se chladný, jasný hlas, tak

čistý jako zvuk lámajících se rampouchů: „Konečně!“

„Cože?“ zeptala se Renshawová.

„Kdo to –“ ozval se Orsino.

„Řekl někdo z vás ,konečně'?“ zeptal se Berkowitz.

Renshawová zbledla a řekla: „To nebyl zvuk. To bylo v mé – Co

jste –“

Jasný zvuk se ozval znovu: „Já jsem Mi-“

Když Renshawová roztrhla propojené kabely, rozhostilo se ti-

cho. Sotva slyšitelně řekla: „Myslím, že to byl můj počítač – Mike.“

„Chceš říct, že myslí?“ odvážil se zašeptat Orsino.

Renshawová roztřeseným, tentokrát však už silnějším hlasem

řekla: „Vždycky jsem si myslela, že je příliš složitý, než aby – Co

myslíte? – Já se pokaždé automaticky zaměřila jen na složku abs-

traktního myšlení, ať byl zapojen jakýkoliv mozek. Myslíte, že když

jsme v okruhu neměli žádný mozek, počítač mohl zapojit svůj vlast-

ní?“

Po chvíli ticha odpověděl Berkowitz: „Pokoušíš se nám nazna-

čit, že tvůj počítač myslí, ale nemůže vyjadřovat svoje myšlenky,

protože tak není naprogramován? Když ale dostane možnost pro-

střednictvím LEG systému –“

„Ale to přece není možné!“ vyjekl Orsino. „Nikdo z nás nic ne-

přijímal. Nikdo neměl na hlavě elektrody. To přece nejde.“

„Počítač má k dispozici mnohem větší množství energie než ja-

kýkoliv mozek. Myslím, že intenzitu svých myšlenek může zesilovat

až k bodu, kdy jsme schopni slyšet ho přímo, bez použití jakýchkoliv

umělých pomůcek. Jak jinak chcete vysvětlit –“

- 60 -

Berkowitz jí prudce skočil do řeči: „Nu, pak jsi tedy přišla na

další způsob využití laseru. Umožňuje ti mluvit s počítači jako s ne-

závislými inteligencemi, jako člověk s člověkem!“

A Renshawová si povzdechla: „Ach bože, co teď s tím?“

- 61 -

Rasista

Chirurg vzhlédl. Jeho obličej byl naprosto bez výrazu. „Je při-

praven?“

„Připraven je relativní pojem,“ odpověděl lékařský technik. „My

připraveni jsme. Pacient je nepokojný.“

„Takoví jsou vždycky… Není divu, jde o vážnou operaci.“

„Vážnou nevážnou, měl by nám být vděčný. Byl vybrán z ne-

smírného počtu žadatelů a upřímně řečeno, nemyslím si, že zrov-

na…“

„Neříkejte to,“ skočil mu do řeči chirurg. „Rozhodnutí tohoto

typu nám nepřísluší.“

„Dobrá, přijali jsme ho. Ale musíme s tím souhlasit?“

„Ano,“ řekl chirurg suše. „Souhlasíme s tím. Cele a upřímně.

Jedná se o operaci příliš náročnou, než abychom vůči ní mohli mít

sebemenší osobní výhrady. Ten člověk v mnoha ohledech dokázal

svou cenu a Komisi pro nesmrtelnost jeho posudek zcela vyhovuje.“

„V pořádku,“ zabručel lékařský technik nespokojeně.

„Rád bych si s ním ještě promluvil,“ řekl chirurg. „Teď a tady.

Snad ho trochu uklidním.“

„Bude to zbytečné. Je nervózní a kromě toho, už se rozhodl.“

„Skutečně?“

„Ano. Chce kov; vždycky to tak chtějí.“

Výraz chirurgova obličeje se nezměnil. Hleděl na své ruce. „Ně-

kdy si to nechají rozmluvit.“

„Nač si tím lámat hlavu?“ řekl lékařský technik lhostejně.

„Když chce kov, má ho mít.“

„Proč vám na tom nezáleží?“

„A proč by mělo?“ odsekl lékařský technik téměř agresivně. „V

každém případě jde o záležitost lékařské technologie a já jsem lékař-

ský technik. Operace bude úspěšná. Dál už mi do toho nic není.“

„Pro mne je to záležitost vhodného uspořádání věcí,“ řekl chi-

rurg apaticky.

„Vhodného uspořádání! S takovým argumentem nemůžete ob-

stát. Co pacientovi záleží na nějakém uspořádání věcí?“

„Mně na tom záleží.“

- 62 -

„Ano, jenomže vaše názory jsou ojedinělé. Všeobecné mínění

stojí proti vám. Nemáte žádnou šanci.“

„Musím se o to alespoň pokusit.“ Chirurg mávl rukou, aby lé-

kařského technika umlčel – nebylo to netrpělivé gesto, pouze rychlé.

Sestra ho už předtím informovala, že pacient je na cestě. Stiskem

malého tlačítka otevřel dvojité dveře. Dovnitř vjel pacient na elek-

trickém křesle, provázen sestrou, která energicky kráčela vedle něho.

„Můžete jít, sestro,“ řekl chirurg, „ale počkejte venku, zavolám

vás.“ Pokývl lékařskému technikovi, a ten opustil místnost spolu se

sestrou. Dveře se za nimi zavřely.

Muž sedící v křesle otočil hlavu přes rameno a díval se, jak od-

cházejí. Krk měl vyhublý a jeho oči rámovaly jemné vrásky. Byl

čerstvě oholený a prsty jeho rukou, kterými pevně svíral opěrky po-

hyblivého křesla, měly pečlivě ostříhané nehty. Byl to pacient prvo-

řadého významu a podle toho se o něj starali… Přesto se tvářil mrzu-

tě.

„Začneme už dnes?“ zeptal se.

Chirurg přikývl. „Dnes odpoledne, Senátore.“

„Pochopil jsem, že to trvá celé týdny.“

„Operace samotná ne, Senátore. Musíme však brát v úvahu

množství dalších úkonů, které je nutno provést, jako například jisté

oběhové či hormonální úpravy. Všechny tyto úkony jsou poměrně

složité.“

„Jsou nebezpečné?“ zeptal se pacient. Pak, jako by – třebaže

očividně proti své vůli – cítil potřebu navázat přátelštější vztah, do-

dal:

„… doktore?“

Chirurg nuancím jeho projevu nevěnoval pozornost. „Všechno

je nebezpečné,“ odpověděl suše. „Snažíme se ale ze všech sil, aby

riziko bylo minimální. Je k tomu zapotřebí času, společného úsilí

mnoha jedinců různých profesí, zařízení… to vše umožňuje provádět

operace pouze hrstky….“

„To vím,“ řekl pacient podrážděně. „Odmítám jakékoliv výčitky

svědomí. Nebo snad naznačujete, že můj vliv…?“

„Ne, to vůbec ne, Senátore. Rozhodnutí Komise nikdy nikdo ne-

znevažoval. O obtížnosti a složitosti operace se zmiňuji jen proto,

abych ozřejmil svou snahu provést ji co nejlepším možným způso-

bem.“

- 63 -

„Nu, v tom případě se do toho pusťte. Stejnou věc si přeji i já.“

„Ještě než ale začneme, musím vás požádat, abyste se rozhodl.

Je možné voperovat vám jeden ze dvou typů kybernetického srdce,

kovové nebo…“

„Plastické!“ skočil mu pacient podrážděně do řeči. „Chcete mi

snad vnucovat tuto alternativu, doktore? Levnou umělou hmotu?

Děkuji, nemám zájem. Už jsem se rozhodl. Chci kov.“

„Ale…“

„Poslyšte, bylo mi řečeno, že výběr záleží jen na mně. Není to-

mu tak?“

Chirurg přikývl. „Tam, kde mají dvě alternativní procedury z lé-

kařského hlediska stejnou hodnotu, výběr závisí výlučně na pacien-

tovi. Ve skutečnosti si pacient sám vybírá dokonce i v těch přípa-

dech, kdy alternativní procedury zcela stejnou hodnotu nemají, jako

například v tomto případě.“

Pacientovy oči se zúžily. „Chcete snad tvrdit, že plastické srdce

je dokonalejší?“

„To záleží na pacientovi. Ve vašem individuálním případě by

podle mého mínění bylo lepší srdce plastické. Mimochodem, prefe-

rujeme nepoužívat termín ,plastické‘. Ve skutečnosti jde o fíbrové

kyber-srdce.“

„Pro mě je plastické.“

„Senátore,“ řekl chirurg s nekonečnou trpělivostí, „v pravém

slova smyslu se o plastický materiál nejedná. Je sice pravda, že jde o

polymerickou hmotu, ovšem mnohem lepší než běžný plast. Je to

dokonalý protein připomínající vláknitý materiál, navržený tak, aby

pokud možno co nejvěrněji napodoboval přirozenou strukturu lid-

ského srdce, takového, jaké zatím bije ve vaší hrudi.“

„Přesně tak, a to lidské srdce, které mám v hrudi, je už pěkně

opotřebované, třebaže mně není ještě ani šedesát. Děkuji, ale o další

takové nemám zájem. Já chci něco lepšího.“

„Všichni pro vás chceme něco lepšího, Senátore. A fíbrové ky-

ber-srdce lepší je. Jeho potenciální životnost činí stovky let. Orga-

nismus je dokonale snáší…“

„Ale takové je přece i kovové srdce, ne snad?“

„To ano,“ odpověděl chirurg. „Kovové srdce je vyrobeno z ryzí-

ho titanu, který…“

- 64 -

„A neopotřebuje se, že ne? A je odolnější než umělá hmota. Ne-

bo fíbr či jak tomu říkáte!“

„Ano, kov je fyzicky odolnější, ale v tomto případě na pevnosti

materiálu nezáleží. Jeho mechanická odolnost vám i tak bude k ni-

čemu, protože srdce je orgánem dobře chráněným. Cokoliv, co je

schopné proniknout tělem k vašemu srdci, vás zabije z jiných důvo-

dů, dokonce i kdyby srdce takové zacházení vydrželo.“

Pacient pokrčil rameny. „Kdybych si někdy zlomil žebro, také

bych si ho nechal nahradit titanovým. Implantovat umělé kosti je

hračka. Může je mít kdo chce a kdy chce. A já si také mohu být tak

kovový, jak chci, doktore.“

„To je vaše právo, pokud se tak rozhodnete. Ovšem mám-li být

upřímný, musím vás upozornit, že třebaže žádné kovové kyber-srdce

se doposud neporouchalo mechanicky, u některých selhala elektroni-

ka.“

„Co tím chcete říct?“

„Jen to, že součástí konstrukce každého kyber-srdce je kardios-

timulátor. V případě kovového srdce jde o elektronické zařízení, kte-

ré udržuje pravidelný rytmus kyber-srdce. To znamená, že spolu s

kovovým srdcem do vašeho těla voperujeme spoustu dalších minia-

turních součástek, které mění rytmus srdce tak, aby odpovídal emo-

cionálnímu a fyzickému stavu jedince. Občas dojde k poruše a lidé

zemřou dřív, než ji lze odstranit.“

„O ničem takovém jsem v životě neslyšel.“

„Ujišťuji vás, že takové případy se stávají.“

„Chcete říct, že se stávají často?“

„Ne, to ne. Dochází k nim velmi zřídka,“

„Nu, pak mi nezbývá než věřit, že takovou smůlu nebudu mít

zrovna já. A vůbec, co plastické srdce? To kardiostimulátor neobsa-

huje?“

„Samozřejmě že ano, Senátore. Chemická struktura fíbrového

kyber-srdce se však velmi blíží struktuře lidské tkáně. Dokáže reago-

vat na iontové a hormonální procesy v lidském těle. Z toho důvodu je

celé zařízení, které je nutno voperovat, mnohem jednodušší než v

případě srdce kovového.“

„Takže se nemůže stát, že by plastické srdce přestalo fungovat v

důsledku hormonální nerovnováhy?“

„Něco takového se ještě nikdy nestalo.“

- 65 -

„Protože s nimi zatím pracujete jen krátce. Nemám pravdu?“

Chirurg zaváhal. „Ano, fíbrová kyber-srdce nejsou používána

tak dlouho jako kovová.“

„Tak vidíte. A vůbec, co vám na tom záleží, doktore? Bojíte se

snad, že se změním v robota… v Metalla, jak jim říkají od té doby,

co jim začali udělovat občanství?“

„Na Metallech jako takových není nic špatného. Jsou to občané,

jak jste sám řekl. Jenomže vy Metallo nejste. Vy jste člověk. Proč

jím nechcete zůstat?“

„Protože pro sebe chci to nejlepší a tím je kovové srdce. A vy se

o to postaráte.“

Chirurg přikývl. „Jak chcete. Podepíšete nezbytná prohlášení a

pak dostanete kovové srdce.“

„Budete mne operovat vy? Říkají, že jste nejlepší.“

„Vynasnažím se ze všech sil, aby operace byla úspěšná.“

Dveře se otevřely a pacient na svém elektrickém křesle odjel k

čekající sestře.

Do místnosti znovu vstoupil lékařský technik a přes rameno po-

hlédl na vzdalujícího se pacienta, za kterým se zavřely dveře.

Pak se otočil k chirurgovi. „Nu, podle výrazu vašeho obličeje

nejsem schopen odhadnout, co se tady stalo. Jak se rozhodl?“

Chirurg se sklonil nad svým stolem a začal vyplňovat poslední

detaily záznamu. „Jak jste říkal. Trvá na kovovém kyber-srdci.“

„Nu co, jsou přece jen lepší.“

„Ne o moc. Používají se déle, nic víc. Je to mánie, která se lid-

stva začala zmocňovat od té doby, co se Metallové stali občany. Lidé

podléhají zvrácené touze stát se také Metally. Touží po jejich fyzické

síle a odolnosti, kterou si s nimi tradičně spojují.“

„Není to jednostranné, doktore. Vy s Metally nepracujete, já

však ano, takže to vím až moc dobře. Poslední dva, které bylo nutno

opravit, chtěli fíbrové náhrady.“

„A dostali je?“

„V jednom případě šlo pouze o opravu šlach, kde na tom, jestli

budou kovové nebo fíbrové, zas tolik nezáleželo. Ten druhý chtěl

celý oběhový systém nebo jeho ekvivalent. Řekl jsem mu, že to nelze

provést, protože bych z fíbrového materiálu musel udělat celé jeho

tělo… Jsem přesvědčen, že jednoho dne budou tyto věci na denním

- 66 -

pořádku. Budou tu s námi žít Metallové, kteří ve skutečnosti nebu-

dou Metally, ale bytostmi z masa a krve.“

„Vám ta představa nevadí?“

„A proč by měla? Vedle nich tu budeme mít zmetalizované lid-

ské bytosti. Na Zemi teď existují dva druhy inteligence. Nač dva?

Nechme je splynout a nakonec nebudeme schopni poznat rozdíly.

Proč bychom se tím měli zatěžovat? Budeme mít to nejlepší z obou;

přednosti člověka zkombinované s přednostmi robota.“

„Výsledkem bude hybrid,“ řekl chirurg a v jeho hlase se ozvalo

něco, co by se při troše dobré vůle dalo nazvat hořkostí. „Něco, co

není ani tím, ani oním. Není logické předpokládat, že jedinec bude

příliš hrdý na svou strukturu a identitu, než aby ji chtěl mísit s něčím

cizím? Bude chtít křížení?“

„Takové řeči zavánějí rasismem.“

„Aťsi. Podle mne má každý být tím, čím je,“ řekl chirurg s ne-

vzrušenou naléhavostí. „Na svém vlastním těle bych z jakékoliv pří-

činy nevyměnil ani kousek. A kdyby přece jen bylo životně důležité

něco z mého těla vyměnit, chtěl bych náhradu tak blízkou originálu,

jak by to jen bylo možné. Já jsem já, a jsem sám sebou rád. Nechtěl

bych být něčím jiným.“

Domluvil. Musel se začít připravovat na operaci. Strčil své silné

ruce do pece a nechal je tam tak dlouho, dokud nežhnuly rudým žá-

rem a nebyly dokonale vysterilizované. Během celé jeho řeči se jeho

hlas nikdy ani na okamžik nezvýšil a jeho lesklý kovový obličej byl

(jako vždy) bez výrazu.

- 67 -

Zrcadlový obraz

Eliáš Baley se právě rozhodl, že si znovu zapálí dýmku, když

vtom se bez zaklepání či jakéhokoliv předchozího upozornění otevře-

ly dveře jeho kanceláře. Baley očividně rozčilen vzhlédl a dýmka mu

vypadla z ruky. Skutečnost, že ji nechal ležet tam, kam dopadla,

hodně vypovídala o stavu jeho mysli.

„R. Daneel Olivaw,“ řekl s jakýmsi záhadným vzrušením. „ Je-

hošafat! Jsi to ty, že ano?“

„Máte naprostou pravdu,“ odpověděl vysoký, do bronzova opá-

lený návštěvník. Ve výrazu jeho pravidelně tvarovaného obličeje se

ani na okamžik neobjevil sebemenší náznak vybočení z obvyklé ne-

přístupnosti. „Lituji, že jsem vás překvapil neohlášeným příchodem,

ale situace je natolik delikátní, že její řešení vyžaduje iniciativu po-

kud možno jak ze strany robotů, tak ze strany lidí. V každém případě

jsem potěšen, že vás vidím, příteli Eliáši.“

A robot napřáhl pravici v gestu zcela lidském, stejně jako byl

lidský jeho vzhled. To spíš Baley vypadal jakoby zbaven lidskosti ve

svém údivu, kdy v chvilkovém nepochopení jen hleděl na robotovu

nataženou ruku.

Pak ji sevřel do obou dlaní a ucítil její teplo. „Proč jsi přišel,

Daneeli? Jsi tu kdykoliv vítán, jenže… o jakou delikátní situaci se

jedná? To zas máme potíže? Mám na mysli Zemi.“

„Ne, příteli Eliáši, Země se to netýká. Situace, o níž hovořím ja-

ko o delikátní, se na první pohled jeví být maličkostí. Ničím víc než

jen sporem mezi matematiky. Čistě náhodou jsme zrovna byli jen

malý Skok od Země, takže –“

„Znamená to, že k onomu sporu došlo na palubě vesmírné lodi?“

„Přesně tak. Jde o nepatrný spor, ovšem pro lidi až nepochopi-

telně významný.“

Baley si nemohl pomoct, ale musel se usmát. „Vůbec mne ne-

překvapuje, že lidé tě přivádějí v údiv. Oni třem zákonům nepodléha-

jí.“

„Což je vskutku chyba,“ řekl R. Daneel vážně. „Podle mého ná-

zoru jsou sebou zmateni a udiveni i sami lidé. Tady na Zemi možná v

menší míře, protože vás tu žije mnohem víc než na vesmírných svě-

- 68 -

tech. Pokud je tomu tak, a já jsem o tom přesvědčen, je ve vašich

silách pomoci nám.“

R. Daneel se na okamžik odmlčel a pak dodal, možná až příliš

spěšně: „I tak si myslím, že existují určité zákony lidského chování.

Podle vašich měřítek by se například mohlo zdát, že mám mezery v

chápání slušnosti a zdvořilosti, protože jsem se nezeptal na vaši ženu

a dítě.“

„Mají se dobře. Chlapec studuje v koleji a Jessie se věnuje míst-

ní politice. Žijeme si celkem slušně. A teď už mně konečně pověz,

proč jsi za mnou přišel.“

„Jak už jsem podotkl, byli jsme jen malý Skok od Země,“ řekl

R. Daneel, „takže jsem kapitánovi navrhl, abych si s vámi směl po-

hovořit.“

„A kapitán souhlasil?“ Baleymu okamžitě vytanula na mysli

představa hrdého a arogantního kapitána vesmírné lodi, který souhla-

sil přistát – ze všech světů – právě na Zemi a pohovořit si – ze všech

lidí – právě s pozemšťanem.

„Jsem toho názoru, že se ocitl v situaci, kdy by souhlasil s čím-

koli,“ odpověděl R. Daneel. „Kromě toho, vychválil jsem vás do

nebe; třebaže – tím si můžete být jistý – jsem mluvil jen pravdu. A

také jsem se podujal sám vést všechna jednání, tak aby nikdo z po-

sádky ani pasažérů nemusel navštívit jakékoliv pozemské město.“

„A mluvit s pozemšťanem. Chápu. Co se tedy vlastně stalo?“

„Mezi pasažéry lodi Eta Carina jsou dva matematici, kteří cestu-

jí na Auroru, kde se chtějí zúčastnit mezihvězdné konference o neu-

robiofyzice. Výše zmíněný spor se týká právě těch dvou, Alfreda

Barra Humboldta a Gennao Sabbata. Možná jste o některém z nich

nebo snad o obou už slyšel, příteli Eliáši.“

„Ani o jednom,“ odpověděl Baley s jistotou. „A také nevím nic

o matematice. Poslyš, Daneeli, doufám, že jsi nikomu neřekl, že jsem

odborníkem na matematiku nebo –“

„Nic takového, příteli Eliáši. Vím, že ničím takovým nejste. Na

tom ale stejně nezáleží, protože matematika jako taková není jádrem

našeho případu.“

„Dobrá tedy, pokračuj.“

„Protože ani jednoho z těch dvou neznáte, příteli Eliáši, dovolte

mi vysvětlit vám, že dr. Humboldtovi je takových dvě stě sedmdesát

let – říkal jste něco, příteli Eliáši?“

- 69 -

„Nic. Nic,“ řekl Baley podrážděně. Jen si sám pro sebe – více-

méně podvědomě – zamumlal jakousi nezdvořilou poznámku týkající

se dlouhého života vesmířanů. „A navzdory svému věku je stále ak-

tivní? Matematikové na Zemi po třicítce či tak nějak už…“

„Dr. Humboldt je jedním ze tří nejlepších matematiků v galaxii

a má vynikající pověst,“ ujistil ho Daneel. „Samozřejmě, že je stále

aktivní. Dr. Sabbat, na druhé straně, je dost mladý, není mu ještě ani

padesát, ale už se prosadil jako jeden z nejpozoruhodnějších nových

talentů v těch nejsložitějších odvětvích matematiky.“

„To znamená, že oba jsou velmi slavní,“ poznamenal Baley.

Vzpomněl si na svou dýmku a zvedl ji ze země. Pak se rozhodl, že

teď nemá smysl zapalovat si ji, a vysypal z hlavičky nedokouřený

zbytek tabáku. „Co se stalo? Jde snad o vraždu? Zabil jeden z nich

toho druhého?“

„Jeden z těchto dvou proslulých mužů se snaží pošpinit pověst

toho druhého. Domnívám se, že z lidského hlediska by to mohlo být

horší než fyzická vražda.“

„Ano, někdy tomu tak bývá. Který z nich se pokouší zničit po-

věst toho druhého?“

„Právě to je předmětem sporu, příteli Eliáši. Který z nich?“

„Pokračuj.“

„Dr. Humboldt nám vše jasně a srozumitelně vysvětlil. Krátce

předtím, než se nalodil, dostal nápad týkající se metody analýzy ner-

vových drah na základě změn v mikrovlnné absorpci vzorců lokál-

ních kortikálních oblastí. Jde o výlučně matematickou metodu výji-

mečného významu, ale já ji tady samozřejmě nemohu rozvádět a

navíc nechápu všechny detaily. Na tom vlastně nesejde. Dr. Hum-

boldt o celé záležitosti hodně přemýšlel a hodinu od hodiny byl stále

víc přesvědčen, že má na dosah ruky něco převratného, něco, co do-

cela zastíní všechny jeho dosavadní úspěchy v matematice. Pak zjis-

til, že na palubě je dr. Sabbat.“

„Ach tak. A snažil se s ním o svém nápadu pohovořit.“

„Přesně tak. Ti dva se už předtím setkali na pracovní úrovni,

takže z profesionálního hlediska se vzájemně dobře znali. Humboldt

svůj nápad se Sabbatem důkladně probral. Sabbat jeho myšlenku

podpořil a vysoce hodnotil důležitost objevu, jakož i genialitu objevi-

tele. Humboldt, takto ujištěn, sepsal pojednání, stručně shrnující jeho

práci, a o dva dny později byl připraven poslat je subétericky spo-

- 70 -

lupředsedajícím konference na Auroře, aby tím oficiálně potvrdil své

prvenství a ještě před závěrečným schválením programu konference

zajistil případnou diskusi. Ke svému údivu zjistil, že Sabbat napsal

svou vlastní studii, zcela stejnou jako byla jeho, a že je také připra-

ven odeslat ji subétericky na Auroru.“

„Předpokládám, že Humboldt zuřil.“

„Zajisté.“

„A Sabbat? S jakou verzí přišel on?“

„Se zcela stejnou jako Humboldt. Slovo od slova, s výjimkou

záměny jmen. Podle Sabbata to byl on, kdo dostal ten nápad a kdo jej

probral s Humboldtem; a byl to Humboldt, který jeho myšlenku pod-

pořil a vychválil ji do nebe.“

„To znamená, že každý z nich tvrdí, že ten nápad byl jeho a ko-

lega mu ho ukradl. Podle mne se nejedná o žádný problém. Poněvadž

jde o čistě vědeckou záležitost, bude stačit, když každý z nich před-

loží své zápisy o výzkumu, řádně označené příslušnými daty a pode-

psané. Z toho pak lze určit prvenství. Dokonce i kdyby dokumentace

jednoho či druhého byla zfalšovaná, na základě určitých nesouvislos-

tí by se na to určitě dalo přijít.“

„Za normálních okolností bys měl naprostou pravdu, příteli Eli-

áši, ovšem ne v oblasti experimentální vědy. Dr. Humboldt tvrdí, že

všechny podstatné věci měl v hlavě. Nenapsal vůbec nic, kromě oné

zprávy, kterou chtěl předložit na konferenci. Dr. Sabbat samozřejmě

tvrdí to samé.“

„Nu, v tom případě se musíte uchýlit k drastičtější metodě. Ať

se oba podrobí psychoanalýze, kterou velmi jednoduše zjistíte, který

z nich lže.“

R. Daneel zvolna zavrtěl hlavou. „Příteli Eliáši, ty takové lidi

nechápeš. Oba jsou to vědci vysokého postavení, členové Galaktické

akademie. Jako s takovými s nimi nelze vést vyšetřování týkající se

jejich profesionálního chování, s výjimkou soudního procesu, kde by

jako členové poroty zasedali jejich kolegové – jejich oboroví kolego-

vé – pokud by se ovšem oba osobně a dobrovolně práva na takový

soud nezřekli.“

„Pak jim tedy předložte tento návrh. Viník se svého práva ne-

zřekne, protože se za žádnou cenu nebude chtít podrobit psychoana-

lýze. Ten, kdo je nevinen, se svého práva bez váhání zřekne. Dokon-

ce psychoanalýzu ani nebudete muset provádět.“

- 71 -

„To není dobrý nápad, příteli Eliáši. Zříci se v tak choulostivém

případě svého práva – a být vyslýchán obyčejnými právníky – by

znamenalo vážné a možná nenapravitelné pošramocení vědecké po-

věsti. Oba muži zarputile odmítají zříci se práva na zvláštní soud v

zájmu své profesionální cti. Otázka viny či neviny je tady zcela ved-

lejší.“

„V tom případě to nechte být, dokud nedorazíte na Auroru. Na

neurobiofyzikální konferenci bude spousta jejich kolegů, kteří –“

„Tím by nesmírně utrpěla věda jako taková, příteli Eliáši. A oba

muži by nesli následky za to, že vyprovokovali neodpustitelný skan-

dál. Dokonce i ten, který je nevinen, by byl obviněn z účasti na tak

nechutné aféře. Všichni by byli toho názoru, že spor se měl za kaž-

dou cenu vyřešit hezky v klidu a bez soudu.“

„Dobrá. Já sice nejsem vesmířan, ale pokusím se do toho vžít

tak, aby mně tento přístup k situaci dával smysl. Co oba dotyční říka-

jí?“

„Humboldt souhlasí s tím, že by se vše mělo vyřešit ještě před

příletem na Auroru. Říká, že pokud Sabbat přizná, že mu jeho myš-

lenku ukradl, a umožní mu vystoupit se svou studií – nebo ji alespoň

předem odeslat na konferenci – nebude proti němu vznášet obvinění.

Sabbatův zločin zůstane tajemstvím, které bude znát jen on, a samo-

zřejmě kapitán, jako jediný další člověk zainteresovaný v tomto spo-

ru.“

„Mladý Sabbat s tím ovšem nesouhlasí, že ne?“

„Naopak, souhlasil s dr. Humboldtem do posledního detailu – až

na záměnu jmen. Je to jako zrcadlový obraz.“

„Takže to prostě nechají být ve slepé uličce?“

„Já se domnívám, příteli Eliáši, že každý z nich čeká, že ten

druhý to vzdá a přizná svou vinu.“

„Nu, pak tedy čekejte.“

„Kapitán rozhodl, že to nelze připustit. Víte, tady existují dvě al-

ternativy čekání. První je takové, že oba budou tvrdohlavě zapírat až

do té doby, než vesmírná loď přistane na Auroře a tam pak vypukne

intelektuální skandál. Kapitán, který je zodpovědný za to, aby vše na

palubě bylo v pořádku a podle zákona, upadne v nemilost, protože

nebyl schopen celou záležitost vyřešit sám. Něco takového je pro něj

naprosto nepřijatelné.“

„A ta druhá alternativa?“

- 72 -

„Je taková, že jeden nebo druhý z matematiků se skutečně při-

zná. Jenomže učiní tak proto, že se skutečně provinil nebo jenom z

ušlechtilé touhy zabránit skandálu? Bylo by spravedlivé zbavit pr-

venství toho, kdo má natolik vysokou morálku, že o své prvenství

raději přijde, než by dopustil, aby bylo ublíženo vědě jako takové?

Nebo jinak, viník se na poslední chvíli přizná, a sice takovým způso-

bem, aby vše vypadalo tak, že to dělá jen pro záchranu vědy. Tím se

vyhne tomu, že za svůj čin upadne v nemilost, a uvrhne stín podezře-

ní na druhého. O všem by věděl jenom kapitán, jenomže ani on ne-

chce strávit zbytek života přemýšlením o tom, zda byl účastníkem

groteskního omylu ve výkonu spravedlnosti.“

Baley si povzdychl. „Jde o vskutku tvrdý intelektuální oříšek.

Který z nich se zhroutí dřív, jak se Aurora bude stále víc blížit? To je

všechno, Daneeli?“

„Ne docela. Máme svědky Humboldtovy a Sabbatovy schůzky.“

, Jehošafat! A proč jsi to neřekl hned? Jaké svědky?“

„Osobního sluhu dr. Humboldta –“

„Předpokládám, že se jedná o robota.“

„Ano, zajisté. Jmenuje se R. Preston. Tento sluha byl přítomen

schůzce obou matematiků a dosvědčil, že dr. Humboldt má pravdu

do posledního písmene.“

„Takže tvrdí, že nápad byl Humboldtův, ten jej do detailů vy-

světlil dr. Sabbatovi, a tak dále?“

„Ano, přesně tak.“

„Chápu. A je to nějakým přínosem pro celou záležitost nebo ne?

Já si spíš myslím, že ne, viď?“

„Máte pravdu. Naši záležitost to neřeší z toho důvodu, že je tu

ještě jeden svědek. Doktor Sabbat rovněž má osobního sluhu, R. Id-

du, také robota a zcela náhodou stejný model, jakým je R. Preston.

Myslím, že byl vyroben ve stejném roce a ve stejné továrně. Oba

jsou osobními sluhy přibližně stejnou dobu.“

„To je zvláštní shoda okolností – velmi zvláštní.“

„Obávám se, že nejde pouze o velmi zvláštní shodu okolností,

ale také o velmi zvláštní situaci. Je obtížné dospět k nějakému úsud-

ku na základě viditelných rozdílů mezi oběma roboty.“

„To znamená, že R. Idda říká to samé co R. Preston?“

„Zcela stejnou verzi, až na zrcadlovou záměnu jmen.“

- 73 -

„Takže R. Idda tvrdí, že to byl mladý Sabbat, kterému ještě není

ani padesát,“ – Eliáš Baley nedokázal potlačit sarkastický nádech

svého hlasu; jemu samotnému také ještě nebylo padesát a už dávno

se necítil mladý – „kdo přišel na onen nápad, pak jej do detailů po-

psal dr. Humboldtovi, který jej schválil a tak dále?“

„Ano, příteli Eliáši.“

„Takže jeden z robotů lže.“

„Vypadá to tak.“

„Myslím, že přijít na to, který to je, by nemělo být problémem.

Stačila by dokonce jen externí prohlídka dobrým robotikem.“

„Robotik by v tomto případě nestačil, příteli Eliáši, pouze kvali-

fikovaný robopsycholog, dostatečně renomovaný a zkušený, aby v

tak důležitém případu dokázal dojít ke správnému závěru. Na palubě

lodi nikdo takové kvalifikace není. To znamená, že vyšetřování by

muselo proběhnout až po přistání na Auroře –“

„Jenomže to už bude pozdě. Nu, tady ale jsi na Zemi. Seženeme

nějakého robopsychologa a to, co proběhne na Zemi, se na Auroře

určitě nedozvědí, takže případného skandálu se obávat nemusíte.“

„Až na to, že ani dr. Humboldt, ani dr. Sabbat nedovolí, aby je-

jich sluhové byli vyslýcháni robopsychologem ze Země. Pozemšťan

by se musel –“ Odmlčel se.

„Musel by se robota dotýkat,“ řekl Eliáš Baley odhodlaně.

„Jsou to věrní sluhové velmi vážených –“

„A nesmí být poskvrněni dotekem pozemšťana. Tak co ode mě

v tom případě zatraceně chceš?“ Zamračeně se odmlčel. „Je mi líto,

R. Daneeli, ale nechápu, proč jsi s tím přišel právě za mnou.“

„Byl jsem na palubě lodi s posláním naprosto nesouvisejícím s

problémem, který nám nyní vyvstal. Kapitán se obrátil na mne, pro-

tože se prostě musel na někoho obrátit. Vypadal jsem natolik jako

člověk, aby se se mnou dalo mluvit, a natolik jako robot, aby si mohl

být dostatečně jistý tím, že nikomu nic neprozradím. Pověděl mi celý

příběh a zeptal se mne, co bych udělal. Uvědomil jsem si, že příští

Skok by nás mohl dostatečně přiblížit Zemi. Třebaže jsem v otázce

onoho hlavolamu zrcadlového obrazu nebyl ani o kapku moudřejší

než kapitán, řekl jsem mu, že na Zemi je někdo, kdo by nám mohl

pomoci.“

„ Jehošafat!“ zaklel si Baley pod fousy.

- 74 -

„Uvažujte, příteli Eliáši. Pokud se vám podaří rozluštit tuto zá-

hadu, nejenže to prospěje vaší kariéře, ale může z toho těžit i Země

jako taková. Záležitost samozřejmě zůstane před veřejností utajena,

ale kapitán je ve svém domovském světě vlivným člověkem a umí

být vděčný.“

„Prostě chceš, abych se pěkně zapotil.“

„Jsem přesvědčený,“ namítl R. Daneel neústupně, „že už v du-

chu víte, jakým směrem by se měl ubírat postup vyšetřování.“

„Skutečně? Já si myslím, že nejlépe ze všeho by bylo vyzpoví-

dat oba matematiky a určitě bychom přišli na to, který z nich je pra-

chobyčejný zloděj.“

„Obávám se, příteli Eliáši, že ani jeden z nich do pozemského

města nesestoupí. Rovněž nebudou souhlasit s tím, abyste vy přišel

za nimi.“

„A neexistuje způsob, jak vesmířana donutit ke kontaktu s po-

zemšťanem, bez ohledu na to, o jak naléhavou situaci se jedná. Ano,

to chápu, Daneeli – jenomže já měl na mysli konfrontaci pomocí

uzavřeného televizního okruhu.“

„Ani to není možné. Nesouhlasili by s tím, aby je vyslýchal po-

zemšťan.“

„Co ode mne v tom případě chtějí? Mohl bych mluvit alespoň s

jejich roboty?“

„Ani svým robotům by nedovolili sestoupit na Zemi.“

„ Jehošafat, Daneeli. Ty jsi za mnou přece přišel.“

„Přišel jsem sám od sebe. Mám povolení činit během svého po-

bytu na palubě lodi taková rozhodnutí, která nesmí zrušit žádný člo-

věk kromě kapitána – a ten byl všema deseti pro navázání kontaktu.

Protože vás už nějakou chvíli znám, věděl jsem, že kontakt prostřed-

nictvím televize by byl nedostačující. Chtěl jsem si s vámi potřást

rukou.“

Eliáš Baley změkl. „To je od tebe sice hezké, Daneeli, jenomže

já bych stejně byl raději, kdyby sis na mne v tomto případě vůbec

nevzpomněl. Mohl bych s jejich roboty mluvit alespoň prostřednic-

tvím televize?“

„Myslím, že to by šlo zařídit.“

„Alespoň něco. To znamená, že vlastně budu – poněkud zvlášt-

ním způsobem – vykonávat práci robopsychologa.“

„Jenomže vy jste detektiv, příteli Eliáši, ne robopsycholog.“

- 75 -

„Nu, nechme toho. Teď, ještě předtím, než je uvidím, nech mne

chvíli přemýšlet. Pověz mi, je možné, že by oba roboti mluvili prav-

du? Konverzace mezi matematiky mohla být poněkud dvojznačná.

Možná takové povahy, že oba roboti upřímně věří, že na ten nápad

přišel jeho vlastní pán. Nebo možná jeden robot slyšel pouze část

diskuse, a druhý zase jinou, takže oba mohou být přesvědčeni o ná-

roku svého pána na prvenství.“

„To je zcela vyloučeno, příteli Eliáši. Oba roboti vypovídají o

schůzce naprosto identickým způsobem. Dvě stejné verze se přiroze-

ně vzájemně vylučují.“

„Pak je tedy absolutně jisté, že jeden z robotů lže?“

„Ano.“

„Budu moci s kapitánovým svolením vidět kopie všech doposud

získaných výpovědí, když o ně požádám?“

„Napadlo mne, že je budete chtít vidět, takže jsem je vzal s se-

bou.“

„V pořádku. Byli roboti podrobeni křížovému výslechu a pokud

ano, je zápis z něj součástí kopie?“

„Roboti pouze opakovali své výpovědi – křížový výslech může

provést jen robopsycholog.“

„Nebo já?“

„Ty jsi detektiv, příteli Eliáši, ne –“

„V pořádku, Danech. Pokusím se proniknout do psychologie

vesmířanů. To jako detektiv mohu, třebaže nejsem robopsycholog,

jak neustále zdůrazňuješ. Pojďme dál. Za normálních okolností robot

nelže, ale udělá to tehdy, je-li to nezbytné v zájmu dodržení tří záko-

nů. Může lhát, aby chránil sám sebe v souhlasu se zněním třetího

zákona. Ještě pravděpodobnější je možnost, že bude lhát, když mu to

člověk nařídí, takže podle druhého zákona vlastně uposlechne člově-

kem vydaný příkaz. A ze všeho nejpravděpodobnější je možnost, že

bude lhát v zájmu záchrany lidského života nebo ze snahy zabránit

tomu, aby člověku bylo ublíženo. Tady by šlo o zákon první.“

„Ano.“

„Takže v tomto případě každý z robotů chrání profesionální po-

věst svého pána a v případě nutnosti je ochoten kvůli němu lhát. Za

daných okolností má profesionální pověst téměř cenu života, takže

robot v souvislosti s prvním zákonem cítí přímo povinnost lhát v

zájmu svého pána.“

- 76 -

„Jenomže lží každý ze sluhů poškozuje profesionální pověst pá-

na toho druhého, příteli Eliáši.“

„To ano, jenomže každý z robotů zřetelněji chápe hodnotu po-

věsti svého vlastního pána a upřímně ji považuje za významnější než

pověst toho druhého. Předpokládá, že lží člověku ublíží méně, než

když poví pravdu.“

Eliáš Baley se na chvíli odmlčel. Pak řekl: „Dobrá, mohl bys te-

dy zařídit, abych si mohl pohovořit s jedním z robotů – myslím, že

nejprve s R. Iddou?“

„Robotem dr. Sabbata?“

„Ano,“ odvětil Baley suše, „robotem toho mladšího.“

„Bude to trvat pár minut,“ řekl R. Daneel. „Mám s sebou mikro-

přijímač vybavený projektorem. Jediné, co potřebuju, je čistá stěna –

a tu budu mít k dispozici během okamžiku, pokud mně dovolíte od-

sunout tyhle knihovny s filmy.“

„Dej se do toho. Budu muset mluvit do mikrofonu?“

„Ne, můžete mluvit normálně. A teď mne, příteli Eliáši, na chví-

li omluvte za další zdržení. Musím navázat kontakt s lodí a předvolat

k výslechu R. Iddu.“

„Pokud to má chvíli trvat, Daneeli, co kdybys mně zatím dal k

nahlédnutí ty kopie dosavadních výpovědí?“

Zatímco Daneel připravoval vše potřebné, Eliáš Baley si zapálil

dýmku a probíral se tenkými listy složky, kterou mu robot předal.

Minuty ubíhaly, až nakonec R. Daneel řekl: „Pokud jste připra-

ven, příteli Eliáši, R. Idda je vám k dispozici. Nebo potřebujete dal-

ších pár minut k prostudování materiálů?“

„Ne,“ povzdychl si Baley, „nedozvěděl jsem se z nich nic nové-

ho. Zapni to a zařiď, aby rozhovor byl nahráván a zapisován.“

R. Idda, v dvojrozměrné projekci na stěně neskutečně velký, byl

vyroben z kovu – zcela se lišil od humanoidní bytosti, jakou byl R.

Daneel. Tělo měl vysoké a mohutné a až na malé detaily ve struktuře

se v ničem nelišil od spousty robotů, které už Baley v životě viděl.

„Zdravím tě, R. Iddo,“ začal Baley.

„Zdravím vás, pane,“ řekl R. Idda tlumeným hlasem, který zněl

až překvapivě lidsky.

„Jsi osobním sluhou Gennao Sabbata, že ano?“

„Ano, pane.“

- 77 -

„Jak dlouho, chlapče?“

„Dvacet dva let, pane.“

„A pověst tvého pána je pro tebe velmi cenná, viď?“

„Ano, pane.“

„Přemýšlel jsi někdy o tom, jak důležité je chránit profesionální

pověst svého pána?“

„Ano, pane.“

„Je to stejně důležité jako chránit jeho fyzický život?“

„Ne, pane.“

„Je ochrana jeho pověsti stejně důležitá jako ochrana pověsti ji-

ného člověka?“

R. Idda zaváhal. Pak odpověděl: „To záleží na tom, o jaký kon-

krétní případ by se jednalo. Nelze uplatnit všeobecné pravidlo.“

Baley váhal. Co se týče intelektuální úrovně, roboti vesmířanů

byli o poznání vyspělejší než pozemské modely. Vůbec si nebyl jistý,

zda na tohoto bude schopen vyzrát pouhým rozumem.

„Kdyby sis byl jistý, že pověst tvého pána je důležitější než po-

věst někoho jiného,“ začal znovu, „řekněme například než pověst

Alfreda Barra Humboldta, lhal bys v zájmu ochrany pověsti svého

pána?“

„Lhal bych, pane.“

„Lhal jsi ve své výpovědi týkající se sporu tvého pána s dr.

Humboldtem?“

„Ne, pane.“

„Ovšem kdybys lhal, popřel bys to, abys svou lež chránil, že

ano?“

„Ano, pane.“

„Dobrá tedy,“ řekl Baley, „zvažme toto. Tvůj pán, Gennao Sab-

bat, je mladý člověk, vysoce vážený na poli matematiky. Pokud v

tomto sporu s dr. Humboldtem podlehl pokušení a zachoval se nee-

ticky, dojde k určitému poškození jeho pověsti, jenomže je mladý a

bude mít čas napravit to. Má před sebou mnoho intelektuálních tri-

umfů a lidé nakonec budou na jeho plagiátorský pokus pohlížet jako

na mladický omyl, pouhou chybu v úsudku. Jako na něco, za co mu

budoucnost přinese mnohá odškodnění.

Pokud, na druhé straně, to byl dr. Humboldt, kdo podlehl poku-

šení, jednalo by se o mnohem vážnější záležitost. Je to starý člověk,

díky svým velkým činům slavný už celá staletí. Až doposud byla

- 78 -

jeho pověst neposkvrněná. To všechno ale bude zapomenuto ve svět-

le tohoto nového zločinu, který spáchal v pokročilém věku. V po-

měrně krátkém časovém úseku, který mu zbývá do konce života, už

nebude mít příležitost svůj omyl napravit. Zbude toho velmi málo, co

ještě stačí stihnout. To znamená, že v Humboldtově případě bude

zničeno mnohem víc let práce než v případě tvého pána a bude mít

mnohem menší příležitost získat zpět svou slávu a prestiž. Takže jistě

chápeš, že dr. Humboldt se nachází v mnohem horší situaci a zaslu-

huje si mnohem větší ohledy.“

Rozhostilo se dlouhé ticho. Nakonec R. Idda nezúčastněným

hlasem řekl: „Moje svědectví bylo lživé. Šlo o nápad dr. Humboldta

a můj pán se nezákonně pokusil připravit jej o prvenství.“

„Velmi dobře, chlapče,“ řekl Baley. „Nařizuji ti nehovořit o

tomto případu před nikým, pokud nedostaneš povolení přímo od ka-

pitána lodi. Můžeš jít.“

Obrazovka se zatemnila a Baley potáhl ze své dýmky. „Myslíš,

že kapitán poslouchal, Daneeli?“

„Jsem si tím jistý. Kromě nás dvou je jediný, kdo o tom ví.“

„Dobrá. Teď bych si chtěl popovídat s tím druhým.“

„Chcete říct, příteli Eliáši, že přiznání R. Iddy není jednoznač-

né?“

„Samozřejmě že ne. Přiznání R. Iddy neznamená vůbec nic.“

„Nic?“

„Vůbec nic. Poukázal jsem na to, že dr. Humboldt se nachází v

horší situaci. Přirozeně, pokud předtím lhal, aby chránil Sabbata,

začal mluvit pravdu. Pokud ovšem předtím mluvil pravdu, začal lhát

v zájmu ochrany Humboldta. Stále tu máme zrcadlový obraz a nedo-

zvěděli jsme se nic nového.“

„Co tedy získáme tím, když se budeme vyptávat R. Prestona?“

„Nic, pokud by zrcadlový obraz byl dokonalý – jenomže on ne-

ní. Koneckonců musíme vycházet z toho, že jeden z robotů mluví

pravdu, zatímco druhý lže, a právě v tom je onen asymetrický bod.

Promluvím si s R. Prestonem. Až bude hotová kopie výpovědi R.

Iddy, chtěl bych ji mít.“

Projektor se opět probudil k životu. Z bílého obdélníku na zdi

hleděl R. Preston, v každém ohledu identický s R. Iddou, až na pár

nepodstatných změn ve struktuře hrudníku.

- 79 -

„Zdravím tě, R. Prestone,“ řekl Baley. Zatímco mluvil, držel

před sebou kopii výpovědi R. Iddy.

„Zdravím vás, pane,“ odpověděl R. Preston. Jeho hlas byl neroz-

lišitelný od hlasu prvního robota.

„Jsi osobním sluhou Alfreda Barra Humboldta, že ano?“

„Ano, pane.“

„Jak dlouho, chlapče?“

„Dvacet čtyři let, pane.“

„A pověst tvého pána je pro tebe velmi cenná, viď?“

„Ano, pane.“

„Přemýšlel jsi někdy o tom, jak důležité je chránit profesionální

pověst svého pána?“

„Ano, pane.“

„Je to stejně důležité jako chránit jeho fyzický život?“

„Ne, pane.“

„Je ochrana jeho pověsti stejně důležitá jako ochrana pověsti ji-

ného člověka?“

R. Preston zaváhal. Pak odpověděl: „To záleží na tom, o jaký

konkrétní případ by se jednalo. Nelze uplatnit všeobecné pravidlo.“

„Kdyby sis byl jistý, že pověst tvého pána je důležitější než po-

věst někoho jiného,“ řekl Baley, „řekněme například než pověst

Gennao Sabbata, lhal bys v zájmu ochrany pověsti svého pána?“

„Lhal bych, pane.“

„Lhal jsi ve své výpovědi týkající se sporu tvého pána s dr. Sab-

batem?“

„Ne, pane.“

„Ovšem kdybys lhal, popřel bys to, abys svou lež chránil, že

ano?“

„Ano, pane.“

„Dobrá tedy,“ řekl Baley, „zvažme toto. Tvůj pán, Alfred Barr

Humboldt, je starý člověk, vysoce vážený na poli matematiky. Pokud

v tomto sporu s dr. Sabbatem podlehl pokušení a zachoval se neetic-

ky, dojde k určitému poškození jeho pověsti, ovšem jeho úctyhodný

věk a staletí plná úspěchů tuto chybu vyváží. Lidé se na jeho plagiá-

torský pokus budou dívat jako na omyl starého, možná nemocného

muže, neschopného zdravého úsudku.

Pokud, na druhé straně, to byl dr. Sabbat, kdo podlehl pokušení,

jednalo by se o mnohem vážnější záležitost. Je to mladý člověk, s

- 80 -

mnohem méně jistým postavením. Za normálních okolností by před

sebou měl staletí, ve kterých by mohl shromažďovat vědomosti a

konat velké věci. Tato možnost by mu však nyní byla odňata, zatem-

něna chybou mládí. Má před sebou o hodně delší budoucnost než

tvůj pán. Takže jistě chápeš, že dr. Sabbat se nachází v mnohem hor-

ší situaci a zasluhuje si mnohem větší ohledy.“

Rozhostilo se dlouhé ticho. Nakonec R. Preston nezúčastněným

hlasem řekl: „Moje svědectví bylo… já –“

V tom okamžiku se zastavil a neřekl už nic.

„Pokračuj, prosím, R. Prestone,“ vyzval ho Baley.

Neozvala se žádná odpověď.

„Obávám se, příteli Eliáši,“ řekl R. Daneel, „že R. Preston je ve

stázi. Provozu neschopný.“

„Nu, v tom případě jsme konečně dosáhli asymetrie,“ řekl Ba-

ley. „Z ní nyní můžeme usuzovat, kdo je vinen.“

„Jakým způsobem, příteli Eliáši?“

„Přemýšlej. Představ si, že jsi člověkem, který nespáchal zločin,

a tvůj osobní robot je toho svědkem. V tom případě bys nemusel dě-

lat vůbec nic. Tvůj robot by řekl pravdu a zastal by se tě. Kdybys ale

byl člověkem, který se zločinu dopustil, musel bys spoléhat na to, že

tvůj robot bude lhát. Bylo by to ovšem poněkud riskantní, protože i

tehdy, bude-li robot v případě nutnosti lhát, stále bude mít tendenci

říkat spíš pravdu, takže lež by v tomto případě byla méně pevná než

pravda. Aby tomu zabránil, člověk, který zločin spáchal, by musel

spoléhat na druhý zákon a nařídit robotovi – možná velmi důrazně –

aby lhal.“

„To by dávalo smysl,“ souhlasil R. Daneel.

„To znamená, že řešení by mohlo být následovně. Máme dva

roboty. Jeden robot, ten u kterého by nebyl zdůrazněn druhý zákon,

by přestal mluvit pravdu a začal by lhát a mohl by tak učinit –možná

po chvíli váhání – bez jakýchkoliv problémů. Druhý robot, ten kte-

rému byl silně zdůrazněn druhý zákon, by přestal lhát a začal by

mluvit pravdu, ale mohl by tak učinit pouze za cenu rizika spálení

jistých pozitronických obvodů ve svém mozku a upadnutí do stáze.“

„A protože R. Preston se dostal do stáze –“

„Je majitel R. Prestona vinným z plagiátorství. Když to vyřídíš

kapitánovi a budeš na něj naléhat, aby tuto záležitost okamžitě pro-

- 81 -

bral s dr. Humboldtem, starý pán se možná přizná. Doufám, že mně

pak nezapomeneš povědět, jak to dopadlo.“

„Můžete se spolehnout. Omluvíte mne teď na chvíli, příteli Eli-

áši? Musím si soukromě pohovořit s kapitánem.“

„Jistě. Použij konferenční místnost. Je izolovaná.“

Baley se během nepřítomnosti R. Daneela nedokázal soustředit

na žádnou práci. Seděl ve své kanceláři a nervózně přemýšlel o tom,

jak dopadne výsledek jeho analýzy. Přece jen si byl ostře vědom

svého nedostatku odbornosti v robotice.

R. Daneel se vrátil za půl hodiny – s velkou pravděpodobností to

bylo těch nejdelších třicet minut v Baleyho životě.

Samozřejmě, podle výrazu nezúčastněného obličeje humanoida

nemělo smysl domýšlet se, co se vlastně stalo. Baley se snažil vypa-

dat stejně lhostejně.

„Nu, R. Daneeli?“ zeptal se.

„Je to přesně tak, jak jste říkal, příteli Eliáši. Dr. Humboldt se

přiznal. Počítal s tím, že dr. Sabbat to vzdá a umožní mu těšit se z

tohoto posledního životního triumfu. Krize je zažehnána. Sám brzy

zjistíte, jak kapitán dovede být vděčný. Dovolil mně vyřídit vám, že

hluboce obdivuje vaši moudrost, a já věřím, že ani mne nemine

uznání za to, že jsem navrhl právě vás.“

„Takže je to v pořádku,“ řekl Baley, stále ještě zmítán nevírou

nad svým úspěchem. Kolena se mu chvěla a čelo měl orosené potem.

„ Jehošafat, Daneeli, víš co? Příště už mně to prosím tě nedělej,

ano?“

„Pokusím se, příteli Eliáši. Všechno samozřejmě bude záviset na

povaze případné krize, na tom, jak blízko zrovna budeme a na dal-

ších okolnostech. Teď bych se vás ale chtěl na něco zeptat –“

„Ano?“

„Nedalo se předpokládat, že onen přechod od lži k pravdě byl

snadný, zatímco přechod od pravdě ke lži obtížný? Nebyl by v tom

případě ve stázi robot, který přešel od pravdy ke lži, a protože ve

stázi byl R. Preston, nemohl by člověk přijít spíš k závěru, že dr.

Humboldt byl nevinen a provinil se dr. Sabbat?“

„Ano, R. Daneeli. Bylo možné argumentovat i takto, ovšem jak

vidíš, pravdivý byl opačný argument. Humboldt se přece přiznal, ne

snad?“

- 82 -

„Ano. Ale pokud jste měl argumenty pro obě možná vysvětlení,

příteli Eliáši, jak to, že jste tak rychle dospěl k tomu správnému?“

Baleymu se na okamžik zachvěly rty. Pak se uvolnil a usmál se.

„Proto, R. Daneeli, že jsem bral v úvahu chování lidí, ne robotů. Ko-

neckonců přece jen toho vím víc o lidech než o robotech. Jinými slo-

vy, tušil jsem, který z matematiků je vinen, ještě předtím, než jsem

začal vyslýchat roboty. Jakmile se mně podařilo dosáhnout asymetrie

v jejich odpovědích, jednoduše jsem si to vyložil tak, že viníkem je

ten, o kterém jsem si to už předem myslel. Robotova odpověď byla

natolik dramatická, že viníka usvědčila; moje vlastní analýza lidské-

ho chování by na to nemusela stačit.“

„Jaká byla vaše analýza lidského chování?“

„ Jehošafat, R. Daneeli, mysli trochu a nebudeš se mne na to

muset ptát. V tomto případě zrcadlového obrazu existuje kromě

pravdy a lži ještě jedna asymetrie a tou je věk obou matematiků. Je-

den je starý, druhý mladý.“

„Ano, samozřejmě, ale co s tím?“

„Poslouchej. Docela dobře si umím představit mladého člověka,

opojeného náhlou, ohromující a revoluční myšlenkou, jak ji probírá s

matematikem, kterého od svých ranných studentských let považuje

za poloboha v daném oboru. Ovšem nedovedu si představit starce,

který za život získal spoustu poct a je zvyklý na triumfy, jak svou

myšlenku probírá s člověkem o celá staletí mladším, o kterém zřejmě

smýšlí jako o naprosté nule – nebo kdoví jaký termín by použil

vesmířan. Kromě toho, kdyby ten mladý člověk měl příležitost, po-

kusil by se ukrást myšlenku svému polobohu, kterého si nesmírně

váží? To by pro něj bylo nemyslitelné. Na druhé straně, starý člověk,

vědomý si svých ubývajících sil a schopností, by klidně skočil po

poslední šanci, jak získat slávu a tím jednoho nováčka v oboru při-

pravit o veškerá práva, která by mu tím náležela. Zkrátka, bylo ne-

myslitelné, že Sabbat ukradl Humboldtovu myšlenku; a vzato z obou

hledisek, vinen je dr. Humboldt.“

R. Daneel o tom dlouho přemýšlel. Pak natáhl ruku. „Nyní vás

musím opustit, příteli Eliáši. Jsem rád, že jsem vás viděl. Možná se

zas brzy setkáme.“

Baley vřele stiskl robotovu ruku. „Pokud by ti to nevadilo, R.

Daneeli,“ řekl, „tak raději ne zas tak brzy.“

- 83 -

Lenny

Národní americká společnost pro výrobu robotů, a. s., měla pro-

blém. Tím problémem byli lidé.

Matematik Peter Bogert zrovna mířil do montážní haly, když na-

razil na Alfreda Lanninga, ředitele výzkumu. Lanning vraštil své

husté rozježené bílé obočí a opřen o zábradlí hleděl dolů do řídicí

místnosti.

Dole pod balkonem stáli v řadě lidé obého pohlaví a zvědavě se

rozhlíželi kolem, zatímco průvodce odříkával zpaměti naučenou

přednášku a robotickém programování.

„Počítač, který vidíte před sebou,“ řekl, „je největším svého

druhu na světě. Obsahuje pět milionů tři sta tisíc kryotronů a je scho-

pen zpracovávat více než sto tisíc informací současně. Národní ame-

rická ho používá k detailnímu navrhování pozitronických mozků

nových modelů.

Veškeré parametry jsou zaznamenány na pásce, která je perfo-

rována pomocí této klávesnice – je to něco jako velmi složitý psací

stroj nebo linotyp, až na to, že počítači nepředává písmena, ale poj-

my. Věty jsou převáděny v symbolické logické ekvivalenty a ty se

pak zpětně mění v perforované vzorce.

Za necelou hodinu dokáže počítač předložit našim vědcům

kompletní návrh mozku se všemi nezbytnými pozitronickými dráha-

mi a na základě těchto návrhů jsou pak vyráběni noví roboti…“

Alfred Lanning konečně vzhlédl a všiml si svého kolegy.

„Á, to jsi ty, Petře,“ řekl.

Bogert zvedl ruce a dlaněmi si uhladil svůj již dokonale hladký

účes z lesklých černých vlasů. „Nevypadáš zrovna moc nadšeně,

Alfrede.“

Lanning si povzdechl. Myšlenka veřejných prohlídek s průvod-

cem v prostorách Národní americké se zrodila teprve nedávno. Před-

pokládalo se, že tyto prohlídky poslouží dvojímu účelu. Na jedné

straně měly lidem umožnit vidět roboty zblízka a napomoci k odstra-

nění jejich téměř instinktivního strachu z těchto mechanických ob-

jektů. Na druhé straně se předpokládalo, že taková prohlídka alespoň

- 84 -

občas probudí u některého z návštěvníků takový zájem, že o robotice

začne uvažovat jako o svém celoživotním povolání.

„Dobře víš, co si o tom myslím,“ řekl Lanning konečně. „Jednou

týdně nás takto vyrušují z práce. Když si vezmeš, kolik tím ztratíme

hodin, návratnost je nedostačující.“

„Stále žádný nárůst v žádostech o místo?“

„Ale ano, pár lidí se přihlásilo, ale jenom v těch oborech, kde

další pracovní síly nejsou kriticky důležité. My potřebujeme přede-

vším výzkumníky. Vždyť to sám dobře víš. Potíž je v tom, že na Ze-

mi je použití robotů zakázané, takže povolání robotika se stalo poně-

kud nepopulárním.“

„Zatracený Frankensteinův komplex,“ řekl Bogert, čímž jen imi-

toval jedno z oblíbených rčení svého kolegy.

Lanning si jeho mírného popíchnutí nevšiml. „Měl bych si na to

zvyknout, ale nějak to nejde,“ řekl. „Vždyť v dnešní době by už kaž-

dý člověk na Zemi měl vědět, že tři zákony jsou dokonalou ochra-

nou; že roboti nejsou nebezpeční. Vezmi si například tyhle lidi.“

Mávl rukou dolů. „Podívej se na ně. Většina z nich prochází montáž-

ní halou kvůli vzrušení ze strachu, který při tom cítí, jako když jedou

na horské dráze. Pak přijdou do místnosti s MEC modelem – zatra-

ceně, Petere, s obyčejným MEC modelem, který neudělá nic jiného

než jen dva kroky kupředu a přitom řekne: „Rád vás poznávám, pa-

ne,“ potřese si s nimi rukou, pak zase udělá dva kroky zpátky a to je

všechno – vystrašeně před ním couvají a matky k sobě tisknou své

děti. Jak můžeš od takových pitomců očekávat nějakou mozkovou

aktivitu?“

Bogert mu neuměl odpovědět. Znovu společně pohlédli dolů na

řadu diváků, kteří nyní vycházeli z řídicí místnosti a vstupovali do

haly pro montáž pozitronických mozků. Pak spolu odešli. Jak poté

vyšlo najevo, nikdo si nevšiml šestnáctiletého Mortimera W. Jacob-

sona, který – abychom k němu byli spravedliví – vůbec neměl v

úmyslu napáchat nějakou škodu.

Ve skutečnosti se vlastně ani nedalo říct, že to byla Mortimerova

chyba. Ten den v týdnu, ve kterém se konaly prohlídky, dobře znali

všichni zaměstnanci Národní americké. Všechna zařízení na trase,

kterou návštěvníci procházeli, musela být pečlivě neutralizována

- 85 -

nebo zamčena, protože by bylo nerozumné očekávat od lidí, že odo-

lají pokušení pohrát si s vypínači, klíči, páčkami a tlačítky.

Také průvodce musel dávat velmi bedlivý pozor na ty, kteří pro-

jevili snahu tomuto pokušení podlehnout.

Jenomže tehdy průvodce už přešel do další místnosti a Mortimer

byl poslední v řadě. Procházel kolem klávesnice, prostřednictvím

které byly počítači zadávaný instrukce. Neměl ani potuchy o tom, že

v tom okamžiku do počítače proudí informace týkající se návrhu no-

vého typu robota, ani nevěděl, že – jako hodný chlapec – by na klá-

vesnici neměl sahat. A už vůbec netušil, že – což za daných okolností

bylo téměř zločinem – technik zapomněl klávesnici deaktivovat.

A tak Mortimer nahodile proběhl prsty po klávesách, asi tak, ja-

ko by hrál na nějaký hudební nástroj.

Nevěděl, že na druhém konci místnosti se z přístroje – naprosto

nehlučně a nepovšimnutě – vysunul kousek děrné pásky.

Nevšiml si toho ani technik, když se vrátil. Jakmile zjistil, že

klávesnice byla po celou dobu zapnutá, měl z toho mírně nepříjemný

pocit, ale nenapadlo ho něco kontrolovat. Ten zvláštní pocit po pár

minutách přešel a technik začal znovu vyťukávat data pro počítač.

Co se Mortimera týče, ten ani tehdy, ani potom nevěděl, co

vlastně způsobil.

Nový robot typu LNE byl modelem navrženým k těžbě bóru v

pásu asteroidů. Hydridy bóru byly v posledních letech stále cennější.

Jednalo se o prvořadou surovinu k výrobě protonových mikrovláken,

která byla používána jako zdroj energie nutné k pohonu vesmírných

lodí. Zásoby bóru v hlavních nalezištích na Zemi se povážlivě tenči-

ly.

Z fyzického hlediska to znamenalo, že roboti LNE museli být

vybaveni zrakovými čidly natolik citlivými, aby byla schopná identi-

fikovat čáry přítomné v spektroskopické analýze bórových rud, a

typem končetin, který dokonale vyhovoval všem druhům mechanic-

kých úkonů od těžby rudy až k jejímu konečnému zpracování. U

těchto robotů doposud vždy byly hlavním problémem schopnosti

mentální.

Nyní byl dokončen první pozitronický mozek typu LNE. Byl to

prototyp, který se stejně jako všechny ostatní dosavadní prototypy

stane exponátem ve sbírkách Národní americké. Po závěrečných tes-

- 86 -

tech budou vyráběny další, které budou pronajímány (nikdy prodá-

vány) těžebním společnostem.

Po mozku samotném přišel na řadu prototyp celého robota. Vy-

soký, vzpřímený, naleštěný, navenek se ničím nelišil od množství

nepříliš specializovaných robotů.

Technik, který měl službu, se podle pokynů pro testování robo-

tů, obsažených v Příručce robotiky, zeptal: „Jak se máš?“

Úvodní odpověď měla znít: „Mám se dobře a jsem připraven za-

čít plnit své funkce. Důvěřuji vám.“ Nebo mohl odpovědět podobnou

triviální modifikací.

Tato první konfrontace nesloužila k ničemu jinému než jen k

ověření, zda robot dobře slyší, rozumí jednoduchým otázkám a doká-

že stejně rutinním způsobem vytvořit patřičnou odpověď, takovou,

jakou člověk může očekávat od robota. To ovšem byl pouhý začátek.

Následoval přechod ke složitějším záležitostem, jejichž součástí bylo

ověření funkčnosti jednotlivých zákonů a jejich interakce se speciali-

zovaným určením konkrétního modelu.

Technik se tedy zeptal: „Jak se máš?“ Okamžitě ho zarazil robo-

tův hlas. Bylo v něm něco, co neslyšel v hlase žádného jiného robota,

kterého kdy testoval (a že jich testoval hodně). Formoval slabiky

způsobem, který připomínal hluboký tón varhanních píšťal.

Bylo to tak překvapující, že ohromený technik si teprve po chví-

li uvědomil, co robotův hlas svým nebeským tónem říká.

Bylo to: „Dá, dá, dá, gú.“

Nadále tam stál – vysoký, vzpřímený a naleštěný. Potom však

zvedl pravou ruku a strčil si palec do úst.

Dr. Susan Calvinová byla jedinou robopsycholožkou Národní

americké společnosti pro výrobu robotů, a. s. (a vlastně i jedinou na

světě). Nemusela v testování LNE-prototypu zacházet příliš daleko.

Velmi kategoricky zavolala, aby jí přinesli kopii počítačem vytvoře-

ného návrhu uspořádání pozitronických mozkových drah a veškerých

instrukcí, podle kterých vznikly. Chvíli je studovala a pak si dala

zavolat Bogerta.

Kovově šedé vlasy měla přísně sčesané dozadu a strohé svislé

linie jejího obličeje narušovala jen vodorovná štěrbina úzkých ble-

dých rtů. Naléhavě se otočila k Bogertovi.

„Co je to, Petere?“

- 87 -

Bogert se stoupajícím ohromením studoval pasáže, které mu

ukazovala, až nakonec vyhrkl: „Proboha, Susan, vždyť to vůbec ne-

dává smysl.“

„To jistě nedává. Jak se to dostalo do instrukcí?“

Technik, který měl na starosti obsluhu počítače, se upřímně du-

šoval, že on nic takového neudělal a že za to nemůže. A veškeré

zkoušky počítače, které měly odhalit případné závady, byly negativ-

ní.

„To znamená, že tento pozitronický mozek,“ řekla Susan Calvi-

nová zamyšleně, „je odsouzený k záhubě. Díky těmto nesmyslným

instrukcím bylo vymazáno tolik vyšších funkcí, že výsledek velmi

blízce připomíná lidské dítě.“

V Bogertově obličeji se objevil výraz údivu a Susan Calvinová

okamžitě ztuhla, což dělala vždy, když zpozorovala byť i jen sebe-

menší vyjádřenou nebo naznačenou pochybnost o pravdivosti svých

slov. „Snažili jsme se vytvořit robota, jehož úroveň mentální inteli-

gence by se co nejvíc přibližovala lidské. Eliminujte to, co považu-

jeme za mentální funkce dospělého jedince, a zbude nám dítě. Proč

se tváříte tak překvapeně, Petere?“

Robot LNE, který ani v nejmenším nedával najevo, že by rozu-

měl čemukoliv z toho, co se dělo kolem, najednou sklouzl do pozice

vsedě a se zájmem si začal prohlížet svá chodidla.

Bogert jej chvíli pozoroval. „Bude ho škoda rozmontovat. Vy-

padá tak hezky.“

„Rozmontovat?“ řekla robopsycholožka naléhavě.

„Samozřejmě, Susan. K čemu by nám byl? Zatraceně, pokud

existuje věc, která je absolutně k ničemu, pak je to robot neschopný

vykonávat určenou práci. Nebo snad chcete tvrdit, že existuje nějaká

práce, kterou by mohl dělat tento?“

„Ne, to samozřejmě ne.“

„Tak co s ním?“

„Chci s ním provést další testy,“ odpověděla Susan Calvinová

zatvrzele.

Bogert na ni netrpělivě pohlédl, pak pokrčil rameny. Věděl, že

pokud u Národní americké pracuje jediný člověk, se kterým nemá

smysl dohadovat se o čemkoliv, pak je to určitě Susan Calvinová.

Roboti pro ni byli jedinou věcí na světě a skutečnost, že s nimi pra-

covala už tak dlouho, ji podle Bogerta připravila o poslední špetku

- 88 -

lidskosti. Hádat se s ní o něčem by bylo asi tak smysluplné jako po-

roučet raketě po startu, aby zastavila.

„K čemu to bude dobré?“ vydechl a pak důrazně a naléhavě do-

dal: „Dáte nám alespoň vědět, až budete mít ty testy hotové?“

„Samozřejmě,“ odpověděla. „Pojď, Lenny.“

(LNE, pomyslel si Bogert. Takže je z něho Lenny. To se dalo

čekat.)

Susan Calvinová natáhla ruku. ale robot na ni jen nechápavě

hleděl. Robopsycholožka se k němu naklonila a vzala jeho ruku do

dlaně. Lenny hladce vstal (alespoň jeho mechanická koordinace fun-

govala normálně). Odešli spolu, robot ruku v ruce se ženou. Prochá-

zeli dlouhými chodbami, provázeni zvědavými pohledy mnoha párů

očí.

Jednu stěnu laboratoře Susan Calvinové, tu, za kterou se nachá-

zela její soukromá kancelář, pokrývala mnohonásobně zvětšená re-

produkce mapy pozitronických mozkových drah. Susan Calvinová ji

se zaujetím studovala po větší část posledního měsíce. Pečlivě sledo-

vala strohé linie spletitých čar.

Lenny seděl na podlaze za ní, roztahoval nohy a zase je dával k

sobě a sám pro sebe si broukal slabiky hlasem tak krásným, že člo-

věk by téměř byl schopen naslouchat těm nesmyslům a být jimi uch-

vácen.

Susan Calvinová se k němu otočila. „Lenny – Lenny –“

Trpělivě to opakovala tak dlouho, dokud Lenny nezvedl hlavu a

nevydal tázavý zvuk. Robopsycholožce přelétl po obličeji letmý ná-

znak radosti. Dařilo se jí upoutat robotovu pozornost za stále kratší

dobu.

„Zvedni ruku, Lenny,“ řekla. „Ruku – nahoru. Ruku – nahoru.“

Trpělivě opakovala tato slova a zvedala přitom ruku, stále znovu

a znovu.

Lenny její pohyb sledoval očima. Nahoru, dolů, nahoru, dolů.

Pak udělal trhavý pohyb vlastní rukou a zazpíval: „Uu-aou.“

„Velmi dobře, Lenny,“ pochválila ho Susan Calvinová vážně.

„Zkus to ještě jednou. Ruku – nahoru.“

Vyrušil je hlas z vedlejší kanceláře. „Susan?“

Calvinová se zastavila a přísně stáhla rty. „Co se děje, Alfrede?“

- 89 -

Ředitel výzkumu vešel dovnitř, podíval se na tabuli na zdi, pak

na robota. „Ještě vás to baví?“

„Dělám svou práci, takže ano.“

„No, víte, Susan…“ Vyndal doutník a chvíli si ho zamračeně

měřil, jako by uvažoval o tom, z které strany má ukousnout špičku.

Pak se jeho oči setkaly s ženiným přísným, nesouhlasným pohledem.

Dal doutník zpět a začal znovu. „Víte, Susan, model LNE už je ve

výrobě.“

„Slyšela jsem. Přejete si v souvislosti s tím něco ode mě?“

„Ne-e. Nicméně, pouhý fakt, že je vyráběn a vede si dobře,

znamená, že zabývat se dál tímto poškozeným prototypem nemá

smysl. Neměli bychom ho přece jen poslat do šrotu?“

„Zkrátka, Alfrede, rozčiluje vás, že ztrácím svůj tak cenný čas.

Nemějte strach. Já čas neztrácím. Pracuju s tímto robotem.“

„Jenomže ta práce je k ničemu.“

„To posoudím především já, Alfrede,“ řekla zlověstně tichým

hlasem a Lanning si uvědomil, že bude lépe nehádat se s ní.

„Dobrá, mohla byste mně tedy říct, k čemu to je dobré? Co s

ním například děláte právě teď?“

„Pokouším se naučit ho zvedat ruku na příkaz. Také se snažím

naučit ho imitovat zvuk mých slov.“

Lenny jako na pokyn řekl: „Uu-aou,“ a neohrabaně zvedl ruku.

Lanning zavrtěl hlavou: „Ten hlas je ohromující. Jak se to jen

mohlo stát?“

„Tím si nejsem docela jistá,“ odpověděla Susan Calvinová. „Je-

ho vokální přenašeč je v naprostém pořádku. Vsadila bych se, že by

dokázal mluvit docela normálně, jako jiní roboti. Jenomže tak ne-

mluví; a to, jak mluví, je důsledek něčeho neobvyklého v pozitronic-

kých dráhách, na co jsem doposud nepřišla.“

„Tak se na to proboha snažte přijít. Něco takového by se nám

někdy mohlo hodit.“

„Takže moje studie o Lennym by přece jen mohla mít nějaké

využití?“

Lanning rozpačitě pokrčil rameny. „Nu, ano, i když je to vlastně

zanedbatelná maličkost.“

„Mrzí mě, že nevidíte věci, které maličkostmi nejsou,“ řekla

Susan Calvinová chladně, „ty mnohem důležitější. To ale není moje

- 90 -

chyba. Mohl byste teď odejít, Alfrede, abych mohla pokračovat v

práci?“

Lanning si konečně zapálil svůj doutník. Udělal to však až v

Bogertově kanceláři. „Ta ženská se den ode dne chová divněji,“ řekl

kysele.

Bogert věděl, o kom mluví. U Národní americké totiž pracovala

jediná žena. „To se stále ještě babrá s tím rádobyrobotem, s tím svým

Lennym?“ zeptal se.

„Snaží se ho naučit mluvit, a já nevím, co s ní. Nemohl bys mně

nějak pomoct?“

Bogert pokrčil rameny. „Víš přece, s jakými se potýkáme pro-

blémy. Mám na mysli nedostatek kvalifikovaného personálu ve vý-

zkumu. Kdybychom měli jiné robopsychology, mohli bychom Susan

klidně poslat na odpočinek. Mimochodem, předpokládám, že ředitel-

ská schůzka, naplánovaná na zítřek, se bude zabývat právě touto zá-

ležitostí.“

Lanning přikývl a znechuceně pohlédl na svůj doutník. „Ano, to

je ono. Problém spočívá v kvalitě, ne v množství. Zvýšili jsme mzdy,

takže teď máme poměrně stálý počet uchazečů – jejichž prvořadým

zájmem jsou peníze. Potíž je v tom, jak získat ty, které zajímá přede-

vším robotika – pár takových, jako je Susan Calvinová.“

„K čertu, to ne. Takových jako ona ne.“

„Nu, nemyslím takových jako ona osobně. Ovšem musíš uznat,

Petere, že pro tu jsou roboti vším. Nic jiného ji nezajímá.“

„To vím. A právě proto je tak nesnesitelná.“

Lanning opět pokývl hlavou. Už si ani nepamatoval, s jakým po-

těšením by kolikrát býval Susan Calvinovou na místě vyhodil. Také

ztratil přehled o tom, kolik milionů dolarů za ta léta už společnosti

ušetřila. Byla to skutečně nepostradatelná žena a takovou zůstane až

do své smrti – či alespoň do té doby, než se jim podaří najít muže a

ženy se stejnými schopnostmi a zápalem pro robotický výzkum.

„Snad bychom do jisté míry mohli omezit prohlídky pro veřej-

nost,“ řekl.

Peter pokrčil rameny. „Když myslíš. Ale teď, a to se ptám zcela

vážně, co uděláme se Susan? Mohla by se Lennym zabývat doneko-

nečna. Víš přece, jak se dovede zapálit pro věc, když si myslí, že jde

o zajímavý problém.“

- 91 -

„Co můžeme dělat?“ zeptal se Lanning. „Když se budeme snažit

odehnat ji od toho, naschvál se Lennym bude zabývat jen ze své žen-

ské paličatosti. Nemůžeme ji k ničemu nutit.“

Tmavovlasý matematik se usmál. „Dokonce bych v souvislosti s

ní či jakoukoliv její části ani nepoužíval adjektivum ,ženský'.“

„Ach, jistě,“ řekl Lanning nabručeně. „Vlastně tím nemůže ni-

komu uškodit.“

V tomto ohledu, pokud ne v ještě nějakém dalším, se mýlil.

Poplašný signál bývá v jakémkoliv velkém průmyslovém kom-

plexu příčinou odpovídajícího vzrušení a napětí. Takové signály už v

historii Národní americké zněly mnohokrát – kvůli požáru, potopě,

výtržnostem či stávkám.

K jedné věci však za celou tu dobu nedošlo. Nikdy se neroze-

zněl signál značící „Robot mimo kontrolu“. Nikdo vlastně ani neoče-

kával, že by vůbec kdy mohl zaznít. Byl v komplexu nainstalován

pouze na naléhání vlády. („Zatracený Frankensteinův komplex,“

mumlá val si Lanning pro sebe při těch vzácných příležitostech, kdy

si na něj vzpomněl.)

Teď se tedy konečně ozval jekot sirén, stoupající a klesající v

desetisekundových intervalech, a prakticky žádný zaměstnanec od

prezidenta komise ředitelů až k nejčerstvěji přijatému pomocníkovi

vrátného si během prvních pár okamžiků neuvědomoval význam

toho podivného zvuku. Jakmile první ochromující okamžiky pominu-

ly, proběhl masivní přesun ozbrojených jednotek a zdravotníků do

oblasti nebezpečí a celé Národní americké jako by se zmocnila para-

lýza.

Charles Randow, počítačový technik, byl odvezen do nemocnice

se zlomenou rukou. K jiným škodám nedošlo. K jiným fyzickým

škodám.

„Ovšem morální škodu,“ hřímal Lanning, „nelze odhadnout.“

Susan Calvinová stála proti němu s vražedným klidem. „Len-

nymu nic neuděláte. Nic. Rozumíte?“

„Rozumíte vy, Susan? Ta věc ublížila člověku. Porušila první

zákon. Znáte vůbec znění prvního zákona?“

„Lennymu nic neuděláte.“

„Proboha, Susan, mám vám první zákon odrecitovat? Robot ne-

smí ublížit člověku nebo svou nečinností dopustit, aby člověku bylo

- 92 -

ublíženo. Naše postavení závisí na skutečnosti, že první zákon je

striktně dodržován roboty všech typů. Kdyby se veřejnost měla do-

slechnout, a oni se to dozvědí, že došlo k výjimce, dokonce jen k

jediné výjimce, může se stát, že to tu všechno budeme muset zavřít.

Jestli chceme přežít, musíme neprodleně oznámit, že dotyčný robot

byl zničen, vysvětlit okolnosti, a pak nám nezbude než doufat, že

veřejnost se dá přesvědčit, že k ničemu takovému už nikdy nedojde.“

„Ráda bych zjistila, co přesně se stalo,“ řekla Susan Calvinová.

„V té chvíli jsem tady nebyla a moc ráda bych věděla, co Randow

dělal v mé laboratoři bez povolení.“

„Je jasné, co se stalo,“ řekl Lanning. „Váš robot Randowa uho-

dil a ten zatracený idiot hned zmáčkl tlačítko „Robot mimo kontrolu“

a udělal z toho skandál. Váš robot ho skutečně uhodil a ublížil mu –

zlomil mu paži. Skutečnost je taková, že Lenny je natolik defektní,

že nechápe první zákon, a proto musí být neprodleně zničen.“

„Chápe první zákon. Prostudovala jsem jeho mozkové dráhy a

nepřišla jsem na žádnou závadu.“

„Jak tedy mohl uhodit člověka?“ Zoufalství Lanninga dohnalo k

sarkasmu. „A vůbec, zeptejte se Lennyho. Už jste ho určitě naučila

mluvit, ne snad?“

Susan Calvinovou polil slabý ruměnec. „Raději bych si pohovo-

řila s obětí,“ řekla. „A Alfréde, chci, aby moje kancelář a laboratoř

byly během mé nepřítomnosti dobře zamčené a Lenny bude uvnitř.

Jestli se mu něco stane, když budu pryč, tato společnost mě tady už

nikdy neuvidí.“

„Pokud se prokáže, že porušil první zákon, dáte souhlas k jeho

zničení?“

„Ano,“ odpověděla Susan Calvinová, „protože jsem si jistá, že

to neudělal.“

Charles Randow ležel na lůžku, s rukou v sádře. Neutrpěl ani tak

fyzicky, jako spíš psychicky. Během těch pár minut, kdy si myslel,

že robot, který se k němu blíží, plánuje ve své pozitronické mysli

vraždu, utrpěl šok. Doposud žádný člověk na světě nikdy neměl dů-

vod tolik se bát, že mu ublíží robot, jako v tom okamžiku on. Byl to

unikátní zážitek.

- 93 -

Susan Calvinová a Alfred Lanning stáli vedle jeho lůžka; přišel i

Peter Bogert, který se k nim připojil cestou. Lékaře a sestry poslali

pryč.

„Tak – co se vlastně stalo?“ začala Susan Calvinová.

Randow vystrašeně zamumlal: „Ta věc mě udeřila do ruky. Šla

proti mně.“

„Proberme si to od samého začátku,“ řekla Calvinová. „Tak pře-

devším – co jste dělal v mé laboratoři bez povolení?“

Mladý počítačový technik polkl a ohryzek se mu viditelně zhou-

pl. Měl vysedlé lícní kosti a byl nepřirozeně bledý. „Všichni jsme

věděli o tom vašem robotovi,“ začal. „Povídalo se, že se ho pokouší-

te naučit mluvit. Uzavírali jsme sázky, zda už mluví nebo ne. Někteří

říkali – ehm – že vy byste naučila mluvit i patník u cesty.“

„Předpokládám, že to bylo míněno jako kompliment,“ řekla Su-

san Calvinová mrazivým hlasem. „Co to má společného s vámi?“

„Měl jsem tam jít a zjistit, jak se věci skutečně mají – víte, jestli

jako mluví. Štípli jsme klíč od vaší laboratoře. Já jsem pak počkal, až

odejdete, a šel jsem dovnitř. My jsme totiž metali los, kdo to má udě-

lat, a padlo to na mě.“

„No a potom?“

„Snažil jsem se ho přimět mluvit a on mě udeřil.“

„Co tím myslíte, že jste se ho snažil přimět mluvit? Jak jste to

udělal?“

„Já – já – kladl jsem mu otázky, ale on nic neříkal, tak jsem jím

mírně zatřásl, on – vykřikl, a –“

„A?“

Následovalo dlouhé ticho. Pod neústupným pohledem Susan

Calvinové Randow nakonec pokračoval: „Snažil jsem se ho vystrašit,

aby něco řekl.“ Jakoby na svou obranu dodal: „Musel jsem to udě-

lat.“

„Jak jste se ho pokoušel vystrašit?“

„Předstíral jsem, že se na něho chci vrhnout.“

„A on ze strany zavadil o vaši ruku?“

„Uhodil mě do ní.“

„Dobrá. To je všechno.“ Obrátila se k Lanningovi a Bogertovi a

řekla: „Jdeme, pánové.“

- 94 -

Ve dveřích se otočila zpět k Randowovi. „Pokud vás stále ještě

zajímá to, oč jste se sázeli, mohu vám sdělit, že Lenny už docela ob-

stojně dokáže říct pár slov.“

Mlčeli celou cestu do Susaniny kanceláře. Její stěny lemovaly

police s knihami, z nichž některé sama napsala. Celkově měla kance-

lář jakousi patinu její vlastní chladné, strohé osobnosti. Byla v ní jen

jedna židle a na tu si sedla. Lanning a Bogert zůstali stát.

„Lenny se jen bránil,“ řekla. „To je třetí zákon: Robot musí

chránit sám sebe před zničením.“

„Kromě případů,“ dodal Lanning naléhavě, „kdy tato ochrana je

v rozporu s prvním nebo druhým zákonem. Řekněte to celé. Lenny v

žádném případě neměl právo chránit sám sebe za cenu – byť i sebe-

menšího – ublížení člověku.“

„Ale on přece nic takového neudělal,“ odsekla Calvinová, „ale-

spoň ne vědomě. Neměl ani ponětí o své vlastní síle nebo o zranitel-

nosti člověka. Když ze strany zavadil o jeho paži, nemohl vědět, že

lidská kost se zlomí. Morální vinu nelze svalovat na jedince, který

nedokáže rozlišit dobré od zlého.“

Bogert ji uklidňujícím hlasem přerušil: „Ne, Susan, my nikoho

neobviňujeme. My chápeme, že Lenny je – řečeno v lidských po-

jmech – ekvivalentem dítěte, a proto ho neobviňujeme. Veřejnost ho

však obviní. Výroba robotů bude zakázána.“

„Právě naopak. Kdybyste měl alespoň špetku zdravého rozumu,

Petere, uvědomil byste si, že toto je příležitost, na kterou Národní

americká už dlouho čeká. Právě toto vyřeší všechny naše problémy.“

Lanning svraštil své husté bílé obočí. „Jaké problémy, Susan?“

zeptal se tiše.

„Nemá snad Národní americká zájem na udržení počtu našich

výzkumných pracovníků na nynější – ehm – vysoké úrovni?“

„To zajisté.“

„Nu, a co případným zájemcům nabízíte? Vzrušení? Něco nové-

ho, nebývalého? Nadšení z prozkoumávání neznáma? Ne! Nabízíte

jim platy a zajištění bezproblémové existence.“

„Co myslíte tím ,bezproblémové‘?“ zeptal se Bogert nechápavě.

„Máme tady snad nějaké problémy?“ opáčila Susan Calvinová.

„Jaké roboty tady vyrábíme? Plně vyvinuté, připravené plnit úkoly.

Průmysl nám sdělí, co přesně potřebuje, počítač navrhne mozek,

- 95 -

stroje vytvoří tělo robota a dílo je hotovo. Petere, před časem jste se

mne v souvislosti s Lennym ptal, k čemu to bude. Říkal jste, k čemu

je dobrý robot, který nedokáže vykonávat žádnou práci. Teď se já

ptám vás – k čemu je robot navržený tak, aby byl schopný vykonávat

pouze jeden úkol? Modely LNE těží bór. Pokud bude zapotřebí bery-

lium, stanou se zbytečnými. Člověk takto navržený by byl jakýmsi

,podčlověkem‘. Robot takto navržený je podrobotem.“

„Vy byste chtěla univerzálního robota?“ zeptal se Lanning nevě-

řícně.

„Proč ne?“ naléhala robopsycholožka. „Proč ne? Mám tady ro-

bota s téměř dokonale tupým mozkem. Učila jsem ho a vy, Alfrede,

jste se mne ptal, jaký to přinese užitek. Co se Lennyho týče, možná

jen zanedbatelný, protože ten se podle lidských měřítek nikdy nedo-

stane dál než na úroveň pětiletého dítěte. Jaká je ale všeobecná pro-

spěšnost? Obrovská, pokud ji vezmete z hlediska abstraktního pro-

blému jak učit roboty. Naučila jsem se zkratovat sousedící pozitro-

nické dráhy a vytvářet nové. Bude to vyžadovat ještě další studium,

důkladnější a za použití výkonnějších metod.“

„Nuže?“

„Předpokládejme, že začneme s pozitronickým mozkem, který

má pečlivě vyznačené všechny základní dráhy, ale žádné ze sekun-

dárních. Dejme tomu, že ty sekundární teprve začneme vytvářet. Bu-

deme vyrábět univerzální roboty. Nejprve budou vykonávat jednu

práci a pak je v případě nutnosti bude možné díky několika úpravám

v mozkových dráhách převést na práci zcela odlišnou. Roboti by se

stali stejně všestrannými jako lidé. Roboty by bylo možné učit.“

Oba muži na ni ohromeně hleděli.

„Vy to stále nechápete, že ne?“ zeptala se netrpělivě.

„Tomu co říkáte, rozumím,“ namítl Lanning.

„Ano, ale nechápete, že se zcela novým oborem výzkumu, zcela

novými technologiemi, které je teprve nutno vyvinout, a zcela novou

neprobádanou oblastí robotiky pocítí mladí lidé novou potřebu začít

pracovat v našem odvětví. Zkuste to a uvidíte.“

„Rád bych poukázal na to, že to může být nebezpečné,“ podotkl

Bogert klidným hlasem. „Pracovat s tak ignorantskými roboty, jako

je Lenny, bude znamenat, že člověk se nikdy nebude moci spoléhat

na první zákon – přesně tak, jako se to stalo v Lennyho případě.“

„Ano, přesně tak. Oznamte tuto skutečnost veřejnosti.“

- 96 -

„Veřejnosti?!“

„Samozřejmě. Prohlašte, jak je práce s nimi nebezpečná. Vy-

světlete jim, že pokud se obyvatelstvo Země rozhodne nedovolit, aby

tyto výzkumy probíhaly na Zemi, vybudujete nový komplex na Mě-

síci. Prostě všemi možnými prostředky zdůrazňujte žadatelům ne-

bezpečí.“

„Ale proč, proboha?“ vyhrkl Lanning.

„Protože to bude právě příchuť nebezpečí, co je přiláká. Myslíte

si, že výzkum v oblasti jaderné technologie nebo lety do vesmíru

nemají svá rizika? Nebo se snad domníváte, že je přilákáte svou zá-

rukou naprostého bezpečí? Pomohlo vám to posloužit Frankenstei-

novu komplexu, kterým všichni tak opovrhujete? Pak tedy zkuste

něco jiného, něco, co se osvědčilo v jiných odvětvích.“

Za dveřmi, které vedly do soukromé laboratoře Calvinové, se

ozval nějaký zvuk. Byl to Lennyho zpěvavý hlas.

Robopsycholožka okamžitě zmlkla a zaposlouchala se. „Omluv-

te mě, prosím,“ řekla. „Myslím, že Lenny mě volá.“

„On vás umí zavolat?“ zeptal se Lanning.

„Říkala jsem vám přece, že jsem ho naučila pár slov.“ Mírně

nervózně zamířila ke dveřím. „Pokud na mě chvíli počkáte –“

Dívali se za ní, jak odchází, a mlčeli. Pak Lanning řekl: „Myslíš,

že na tom, co nám tu řekla, něco je, Petere?“

„Možná, Alfrede,“ odpověděl Bogert. „Jenom možná. Je toho

dost, abychom tuto záležitost mohli předložit na ředitelské schůzce, a

uvidíme, co na to řeknou. Nevím, jestli tím jenom nebudeme přilévat

olej do ohně. Robot ublížil člověku a lidé se to dozvědí. Snad by se

nám mohlo podařit obrátit celou tu záležitost v náš prospěch, jak říká

Susan. Ovšem, já jejím motivům v celé téhle záležitosti zas tak ne-

důvěřuji.“

„Co tím chceš říct?“

„Dokonce i v tom případě, že všechno, co nám tady řekla, je

pravda, jde jen o racionální vysvětlení. Jejím hlavním motivem v této

záležitosti je však snaha zachránit toho robota. Kdybychom ji stiskli

(matematik se usmál nad doslovným významem slova ,stiskli‘, který

byl se Susan Calvinovou neslučitelný), trvala by na tom, že ho potře-

buje ve svém výzkumu učebních metod robotů. Já si ale stejně mys-

lím, že ona má Lennyho k něčemu úplně jinému, poněkud unikátní-

- 97 -

mu, k něčemu, co ze všech žen na světě přichází v úvahu snad jen u

Susan.“

„Nechápu, kam míříš.“

„Slyšel jsi, co ten robot volal?“ zeptal se Bogert.

„Ne, nějak jsem –“ začal Lanning, když vtom se najednou ote-

vřely dveře a muži okamžitě zmlkli.

Znovu vešla Susan Calvinová, která se nejistě rozhlížela kolem

sebe. „Neviděl některý z vás – jsem si jistá, že to tu někde – aha,

tamhle je.“

Rozběhla se k rohu knihovny a sebrala jakýsi předmět ze složitě

spletených kovových vláken, dutý, tvarovaný jako činka a s různě

velkými kousky kovu uvnitř každé koule, tak velkými, aby skrze

kovové síťoví nemohly propadnout.

Když jej zvedla, kovové kousky uvnitř se pohnuly a s příjem-

ným cvaknutím do sebe narazily. Lanninga napadlo, že ta věc vypadá

jako robotí verze dětského chrastítka.

Když Susan Calvinová znovu otevřela dveře své laboratoře, ze-

vnitř se ozval Lennyho zpěvavý hlas. Tentokrát Lanning zřetelně

slyšel slova, která Susan Calvinová robota naučila.

Svým nebeským, andělský zpěv připomínajícím hlasem Lenny

volal: „Mami, pojď sem. Pojď ke mně, mami.“

A byly slyšet kroky Susan Calvinové, která se rozběhla po pod-

laze laboratoře k jedinému druhu dítěte, jaké kdy byla schopná mít

ráda.

- 98 -

Vánoce bez Rodneyho

Všechno to začalo tím, že Grácie (už pětadvacet let moje choť)

si usmyslela dát Rodneymu na svátky volno, a dopadlo to tak, že

jsem se dostal do naprosto nemožné situace. Pokud vám to nebude

vadit, rád bych vám svůj příběh pověděl, protože prostě nevydržím

nechat si jej pro sebe. Ve vlastním zájmu samozřejmě pozměním

jména zúčastněných a detaily.

Bylo to před pár měsíci, právě v polovině prosince, když za

mnou Grácie přišla a řekla: „Co kdybychom Rodneymu dali na Vá-

noce volno? Proč by taky nemohl slavit svátky?“

Vzpomínám si, že tehdy jsem zrovna měl rozostřenou optiku

(chcete-li si odpočinout nebo třeba poslouchat hudbu, je docela pří-

jemné nechat okolní svět rozplynout se v mlze), ale bleskově jsem ji

zaostřil, abych viděl, zda se Grácie usmívá nebo se jí uličnicky lesk-

nou oči. Ne že by měla zas takový smysl pro humor, abyste tomu

rozuměli.

Neusmívala se. Ani se jí neleskly oči. „Proč bychom mu probo-

ha měli dávat volno?“ zeptal jsem se.

„A proč ne?“

„Nechtěla bys náhodou dát volno taky ledničce, sterilizátoru ne-

bo holovizi? Neměli bychom úplně vypnout elektřinu?“

„Nech toho, Howarde,“ řekla. „Rodney není lednička ani sterili-

zátor. Je to osobnost.“

„Není to osobnost. Je to robot. Určitě by žádné volno nechtěl.“

„Jak to víš? A je to osobnost. Zasluhuje si odpočinek. Jen ať si

vychutná sváteční atmosféru.“

Neměl jsem v úmyslu donekonečna se s ní hádat, zda Rodney je

nebo není „osobnost“. Jsem si jistý, že i vy jste četli tu hromadu sta-

tistik veřejného mínění, které dokazují, že pravděpodobnost strachu z

robotů a odporu vůči nim je u žen třikrát vyšší než u mužů. Možná to

vyplývá ze skutečnosti, že roboti většinou dělají to, čemu se kdysi

říkávalo „ženská práce“ a ženy tudíž mají strach, že se stanou neuži-

tečnými, třebaže já si myslím, že by naopak měly být rády. V kaž-

dém případě Grácie ráda je a Rodneyho zbožňuje. (Alespoň to tvrdí.

Ani jednoho dne neopomene říct: „Já Rodneyho prostě zbožňuju.“)

- 99 -

Abyste to dobře pochopili – Rodney je staromódní robot, které-

ho máme už sedm let. Byl navržen tak, aby se hodil k našemu staro-

módnímu domu a stejně staromódnímu způsobu života. Musím

uznat, že i mně se líbí. Někdy uvažuji o tom, že by nebylo marné

pořídit si jednoho z těch moderních lesklých robotů, kteří vám vydrží

sloužit až do smrti – takového, jakého má ten náš kluk, DeLancey –

ale Grácie by něco takového nestrpěla.

Pak jsem si ale vzpomněl na DeLanceyho a namítl jsem: „Ne-

můžeme Rodneymu dát volno, Grácie. Vždyť k nám přece přijede na

návštěvu DeLancey s tou jeho skvělou manželkou“ (slovo ,skvělou‘

jsem pronesl s poněkud sarkastickým nádechem, ale Grácie si toho

nevšimla – je obdivuhodné, jak dokáže lpět na tom, že u jiných vidí

dobré vlastnosti, dokonce i tehdy, když dotyčný žádné nemá) „a jak

bychom bez Rodneyho udrželi pořádek v domě a zajistili přípravu

jídla a všeho ostatního?“

„Ale to přece vůbec není problém,“ řekla nadšeně. „DeLancey a

Hortense s sebou mohou přivézt svého robota a ten všechno zvládne.

Víš přece, že na Rodneyho hledí skrz prsty a určitě nám rádi předve-

dou, co dokáže ten jejich. Rodney si zatím může hezky v klidu užívat

volno.“

Nakonec jsem s povzdechem rezignoval. „Tak dobře. Když ti to

udělá radost, myslím, že by to šlo. Ale jenom tři dny. A nechci, aby

si Rodney myslel, že bude dostávat volno každé svátky.“

To jsem samozřejmě myslel žertem, ale Grácie mně zcela vážně

odpověděla: „Neboj, Howarde, promluvím si s ním a vysvětlím mu,

že to je jen pro jednou.“

Moje žena prostě nechápe, že Rodney podléhá třem zákonům

robotiky a že se mu nic vysvětlit nedá.

A tak jsem musel čekat na DeLanceyho a Hortense a bylo mně

těžko u srdce. Ano, DeLancey je sice můj syn, jenomže zároveň je

jedním z těch bez ustání šplhajících nepokojných kariéristů. S Hor-

tense se oženil proto, že má vynikající styky v obchodním světě a

dokáže mu v tom jeho pohybu vzhůru napomoci. Alespoň v to dou-

fám, protože pokud jeho manželka má ještě jinou přednost, zatím se

mi ji nepodařilo objevit.

Přijeli i se svým robotem dva dny před Vánocemi. Robot se

blýskal stejně jako Hortense a vypadal téměř stejně nepřístupně. Byl

celý naleštěný a ničím nepřipomínal našeho těžkopádného Rodney-

- 100 -

ho. Hortensin robot (byl jsem si jistý, že ten model vybrala ona) se

pohyboval v naprosté tichosti. Zcela bezdůvodně se vždycky z niče-

ho nic objevil za mnou a mě málem ranila mrtvice pokaždé, když

jsem se otočil a narazil do něj.

Vůbec nejhorší bylo to, že DeLancey s sebou vzal i osmiletého

LeRoye. Byl bych kdykoliv ochoten přísahat na Hortensinu manžel-

skou věrnost, protože jsem si jistý, že té by se kromě DeLanceyho

dobrovolně nikdo jiný nedotkl, ale musím připustit, že vzhledu mého

vnuka by zřejmě nepomohl ani pobyt v zapnuté míchačce na beton.

Přišel za mnou a vyptával se, zda jsme Rodneyho už konečně

poslali do oddělení zpracování kovového odpadu. (On tomu říkal „do

šrotu“!) Hortense zvedla nos a řekla: „Máme s sebou našeho moder-

ního robota, takže doufám, že jste Rodneyho někam uklidili.“

Já mlčel, ale Grácie řekla: „Zajisté, drahoušku. Dali jsme Rod-

neymu volno.“

DeLancey protáhl obličej, ale neřekl nic. Znal svou matku.

„Myslím, že bychom mohli začít tím, že Rambo nám udělá něco

dobrého k pití, co?“ navrhl jsem smířlivým tónem. „Kávu, čaj, hor-

kou čokoládu, krapet brandy –“

Rambo bylo jméno jejich robota. Začíná sice písmenem R, ale

jinak netuším, proč ho tak pojmenovali. Neexistuje na to žádný zá-

kon, ale možná jste si už sami všimli, že téměř každý robot má jméno

začínající písmenem R. Zřejmě to bude R jako robot. Dosti častým

jménem je Robert. Jenom v severním koridoru bude takový milion

Robertů.

A upřímně řečeno, jsem toho názoru, že žádný rozumný člověk

by v dnešní době nechtěl mít jméno začínající písmenem R. Nechá-

vají si říkat třeba Bob či Dick, ale rozhodně ne Robert nebo Richard.

Máme kolem sebe Posy a Trudy, ale už žádné Rose nebo Ruth. Ně-

kdy se vyskytnou i poněkud nezvyklá robotí jména od R. Znám tři

roboty, kteří se jmenují Rajče a dva Ramesese. Ovšem pokud vím,

Hortense jako jediná svého robota pojmenovala Rambo. Nikdy před-

tím jsem takovou kombinaci slabik neslyšel. Ani jsem nepřemýšlel

nad tím, proč to udělala. Jsem si jistý, že vysvětlení by bylo stejně

nepříjemné jako moje snacha.

Brzy se však ukázalo, že Rambo je nám k ničemu. Samozřejmě,

byl přece naprogramován tak, aby dokázal spravovat domácnost De-

Lancey/Hortense, která je nadmíru moderní a zcela automatizovaná.

- 101 -

Když měl u nich doma namíchat nápoje, jediné, co Rambo musel

udělat, bylo mačkat příslušná tlačítka. (Byl bych moc rád, kdyby mně

někdo vysvětlil, proč člověk potřebuje robota na mačkání tlačítek!)

Rambo nám tuto skutečnost sám ráčil sdělit. Otočil se k Horten-

se a medovým hláskem (ani v nejmenším podobným Rodneyho hlasu

městského klučiny s brooklynským přízvukem) řekl: „Vybavení je

nedostačující, paní.“

Hortense se ostře nadechla. „Chceš snad říct, že sis ještě nedal

zrobotizovat kuchyni, dědečku?“ (Do narození LeRoye mně neříkala

nijak, což bylo hrozné, a pak mě najednou začala oslovovat „dědeč-

ku“. Přirozeně, nikdy mně neřekla Howarde. Tím by dala najevo, že

jsem pro ni člověk, nebo spíš, že ona je člověk.)

„Když v ní je Rodney, tak robotizovaná je,“ odpověděl jsem.

„To ano,“ řekla uštěpačně, „jenomže nežijeme ve dvacátém sto-

letí, dědečku.“

Jak bych si přál, abychom žili, pomyslel jsem si, ale nahlas jsem

řekl: „Nu, tak Ramba přeprogramuj, aby mohl pracovat s naším vy-

bavením. Jsem si jistý, že nalévat, míchat, ohřívat a dělat cokoliv

jiného, co je zapotřebí, by zvládl.“

„To se vsaď, že by to zvládl,“ řekla Hortense, „ale naštěstí nic

takového dělat nemusí. Do jeho naprogramování zasahovat nebudu.

Byl by pak méně výkonný.“

„Když ale nezměníme jeho naprogramování,“ řekla Grácie usta-

raným, třebaže stále ještě přátelským hlasem, „budu ho krok za kro-

kem muset poučovat, co má dělat. Nevím, jestli bych to zvládla. Ni-

kdy jsem nic takového nedělala.“

„Rodney mu to poví,“ poznamenal jsem.

„Ale, Howarde, Rodneymu jsme přece dali volno.“

„Já vím, jenomže my po něm nebudeme chtít, aby pracoval; je-

nom Rambovi řekne, co má dělat a Rambo to pak udělá.“

Načež Rambo škrobeně namítl: „Paní, v mém naprogramování

ani instrukcích není nic, podle čeho bych byl povinen uposlechnout

příkazů jiného robota, zvláště tehdy, jedná-li se o robota staršího ty-

pu.“

„Samozřejmě, Rambo,“ snažila se ho Hortense uklidnit. „Jsem si

jistá, že dědeček a babička to pochopí.“ (Všiml jsem si, že DeLancey

po celou dobu neřekl ani slovo. Kdoví, zda v přítomnosti své drahé

polovičky vůbec někdy mluví.)

- 102 -

„Dobrá,“ řekl jsem, „už vím, jak to uděláme. Rodney to řekne

mně a já to pak povím Rambovi.“

Rambo mlčel. Dokonce i on podléhá druhému zákonu robotiky a

je povinen uposlechnout příkazů člověka.

Hortensiny oči se zúžily a já věděl, že ze všeho nejraději by mně

řekla, že jejich Rambo je příliš fajnový, než aby poslouchal příkazy

takových lidí, jako jsem já. Jakýsi vzdálený a zakrnělý téměř lidský

závan citu jí v tom zřejmě zabránil.

Malý LeRoy ovšem takové zábrany neměl. „Já se na tu ošklivou

Rodneyho hubu koukat nebudu. Vsadil bych se, že neumí vůbec nic,

a jestli ano, tak to tu starý dědeček má pořád všechno špatně.“

Pomyslel jsem si, jak by bylo dobré, kdybych s malým Le-

Royem mohl strávit pět minut o samotě a rozumně si s ním promlu-

vit, jenomže mateřské instinkty Hortense velely nikdy LeRoye nene-

chávat samotného s jinými lidmi, byť by se jednalo o kohokoliv.

Nezbývalo nám tedy nic jiného než Rodneyho vytáhnout z jeho

výklenku u skříně, kde byl zahloubán do svých myšlenek (kdoví, zda

robot vůbec přemýšlí, když je o samotě) a poslat ho do práce. Nebyla

to maličkost. Řekl větu, já ji zopakoval, Rambo něco udělal, Rodney

řekl další větu a tak to šlo pořád dokola.

Všechno trvalo přinejmenším dvakrát tak dlouho, než kdyby to

Rodney dělal sám, a přiznám se, že mě to unavovalo, protože jsme

takovým způsobem museli dělat úplně všechno – používat myčku na

nádobí a sterilizátor, připravovat jídla na vánoční hostinu, sklízet

zbytky ze stolu i z podlahy, no prostě všechno.

Grácie neustále naříkala, že jsme Rodneymu zkazili volno, ale

jak se zdálo, vůbec si neuvědomovala, že moje volno je taky v háji.

Ze všeho nejvíc jsem během těchto manévrů obdivoval Hortensinu

schopnost poznamenat něco ošklivého pokaždé, když měla dojem, že

situace to vyžaduje. Fascinovalo mne především to, že se nikdy neo-

pakovala. Každý umí sprostě nadávat, ale být ve své neslušnosti tak

vynalézavý mne plnilo perverzní touhou tu a tam její poznámce ob-

divně zatleskat.

Ovšem to nejhorší přišlo na Štědrý večer. Bylo třeba ozdobit

stromek a já byl naprosto vyčerpaný. Neměli jsme automaticky ovlá-

danou krabici s ozdobami ani elektronický stromeček, kde stačí jedi-

ný stisk tlačítka a všechny ozdoby se samy a v dokonalé harmonii

- 103 -

rozvěsí. Na náš stromek (z obyčejné, staromódní umělé hmoty) se

ozdoby musely věšet ručně, hezky jedna po druhé.

Zdálo se, že Hortense každou chvíli vybuchne, takže jsem se ji

snažil uklidnit: „Víš, Hortense, takto alespoň můžeš uplatnit svoji

tvořivost a ozdobit stromek podle sebe.“

Hortense se znovu ostře nadechla, což znělo spíš jako zaškrábá-

ní klepet na hrubé sádrové zdi, a se znechuceným výrazem ve tváři

opustila místnost. Potěšen jejím odchodem, uklonil jsem se směrem k

jejím vzdalujícím se zádům a jal se plnit vyčerpávající úlohu naslou-

chání Rodneyho pokynům a předávání je Rambovi.

Když bylo po všem, rozhodl jsem se dopřát odpočinek svým bo-

lavým nohám i mysli tím, že se posadím do křesla ve vzdáleném,

spoře osvětleném koutě místnosti. Sotva jsem stačil schoulit své una-

vené tělo do křesla, vstoupil malý LeRoy. Předpokládám, že mě buď

neviděl nebo mě jednoduše ignoroval, jako bych byl jedním z méně

důležitých a nezajímavých kusů nábytku v místnosti.

Pohrdavě si změřil stromek, pak se otočil k Rambovi a řekl:

„Poslyš, kde jsou vánoční dárky? Vsadil bych se, že starý dědek a

babka mně nějaké krámy koupili, jenomže mně se nechce čekat až do

rána. Víš, kde je mají schované?“

„Nevím, kde jsou, mladý pane,“ odpověděl Rambo.

„Fuj!“ řekl LeRoy. Pak se obrátil k Rodneymu: „A co ty, ty

Smrdutá hubo. Víš, kde jsou dárky?“

Kdyby Rodney odmítl odpovědět na základě toho, že nevěděl,

že je tázán, odpovídalo by to jeho naprogramování, protože se jme-

noval Rodney a ne Smrdutá huba. Jsem si jistý, že Rambo by se tak

na jeho místě zachoval. Rodney však byl z jiného těsta. Zdvořile od-

pověděl: „Ano, vím, mladý pane.“

„Tak řekni kde jsou, ty starej pukavče!“

„Nemyslím, že by bylo moudré říkat vám to, mladý pane,“ od-

pověděl Rodney. „Grácie a Howard, kteří vám dárky chtějí dát až

zítra ráno, by byli zklamáni.“

„Poslouchej,“ řekl malý LeRoy, „s kým si myslíš, že mluvíš, ty

zabedněný robote? Teď ti rozkazuju já. Okamžitě mně ty dárky při-

nes.“ A ve snaze dokázat Rodneymu, kdo je pánem, kopl robota do

holeně.

Což byla chyba. Věděl jsem to celou vteřinu předem a byla to

pro mne radostná vteřina. Malý LeRoy byl totiž už připravený jít spát

- 104 -

(třebaže pochybuju o tom, že kdy šel do postele poté, co předtím byl

hodný a připravený). Proto měl obuté jen pantofle. A co víc, pantofel

mu z nohy sklouzl, takže když kopl, jeho holé chodidlo prudce udeři-

lo do pevné chromové oceli robotovy holeně.

S hrozným řevem upadl na podlahu a dovnitř se vzápětí přiřítila

jeho matka. „Co se děje, LeRoy? Co je?“

Načež malý LeRoy měl takovou drzost, že řekl: „On mě uhodil.

Ta stará robotí zrůda mě uhodila.“

Hortense začala ječet. Když mě uviděla, vykřikla: „Toho vašeho

robota musíte okamžitě dát zničit.“

„Nech toho, Hortense,“ řekl jsem. „Robot chlapce uhodit ne-

mohl. První zákon robotiky to znemožňuje.“

„Je to starý robot, rozbitý robot. LeRoy říká –“

„LeRoy lže. Neexistuje robot, bez ohledu na to, jak starý či roz-

bitý je, který by LeRoye uhodil.“

„Tak to udělal on. Udělal to dědeček,“ začal skučet Le Roy.

„Velice rád bych to byl udělal,“ řekl jsem tiše, „jenomže ani je-

den z robotů by mně to nedovolil. Přesvědč se sama. Zeptej se Ram-

ba, jestli by nečinně přihlížel, kdybychom buď Rodney nebo já uho-

dili tvého syna. Rambo!“

Řekl jsem to rozkazovacím tónem a Rambo odpověděl: „Nedo-

volil bych, aby mladému pánovi bylo jakkoliv ublíženo, paní. Nevě-

děl jsem, co zamýšlí udělat. Kopl Rodneyho do holeně holou nohou,

paní.“

Hortense zalapala po dechu a oči jí vzteky málem vylezly z důl-

ků. „Určitě k tomu měl dobrý důvod. Dám vašeho robota zničit.“

„Rozčiluješ se zbytečně, Hortense. Pokud nejsi ochotná snížit

výkonnost svého robota tím, že se ho pokusíš přeprogramovat tak,

aby lhal, vždycky dosvědčí, co tomu kopnutí předcházelo, a samo-

zřejmě to samé s radostí udělám já.“

Hortense odjela příštího rána a odvezla s sebou bledého LeRoye

(vyšlo najevo, že si zlomil prst – dobře mu tak!) a nadále mlčícího

DeLanceyho.

Grácie si nervózně mnula dlaně a přemlouvala je, aby zůstali,

ale já jsem jejich odchod pozoroval bez jakýchkoliv emocí. Ne, to

bych lhal. Pozoroval jsem jejich odchod se spoustou emocí, povětši-

ně radostných.

- 105 -

Později, když Grácie někam odešla, jsem Rodneymu řekl: „Mrzí

mě to, Rodney. Byly to strašné Vánoce, a to jen proto, že jsme se

pokoušeli mít je bez tebe. Slibuju ti, že už nikdy nic takového neudě-

láme.“

„Děkuju vám, pane,“ řekl Rodney. „Musím přiznat, že během

uplynulých dvou dnů jsem prožíval okamžiky, kdy jsem si toužebně

přál, aby zákony robotiky neexistovaly.“

Zasmál jsem se jeho poznámce a pokývl hlavou, ale té noci jsem

se náhle probudil ze sna a začal si dělat starosti. A dělám si je do-

dnes.

Připouštím, že Rodney byl vystaven silnému pokušení, ale robot

si přece nemůže přát, aby zákony robotiky neexistovaly. Nemůže,

bez ohledu na okolnosti.

Kdybych to nahlásil, Rodneyho by nepochybně dali slisovat, a i

kdyby nám náhradou za něj dali jiného robota, Grácie by mně to ni-

kdy neodpustila. Nikdy! Žádný robot, jakkoliv nový, jakkoliv doko-

nalý, by jí nedokázal nahradit Rodneyho.

Ani já bych sám sobě neodpustil. Když pominu své vlastní city

k Rodneymu, nesnesl bych, kdybych měl Hortense poskytnout tako-

vé potěšení.

Pokud ale neudělám nic, žiju s robotem, který si dokáže přát,

aby zákony robotiky neexistovaly. Od přání, aby neexistovaly k cho-

vání, jako by neexistovaly, je už jen krůček. Kdy ten krůček udělá a

jakým způsobem nám dá najevo, že tak učinil?

Co jenom mám dělat? Co mám dělat?

- 106 -

Eseje

Roboti, které jsem znal

Mechanické bytosti nebo – dáváte-li přednost Čapkovu nyní

univerzálně používanému termínu – roboti – jsou tématem, po kte-

rém vždy rád a znovu sáhne kterýkoliv spisovatel moderní vědecko-

fantastické literatury. Neexistuje žádný doposud nevynalezený vyná-

lez, snad s výjimkou vesmírné lodi, který by byl tak jasně definován

v myslích takového počtu lidí: hrozivý kovový tvar, podobající se

člověku, pohybující se jako stroj a hovořící bez jakýchkoliv emocí.

Klíčovým slovem onoho popisu je výraz „hrozivý“, a právě v

tom spočívá tragédie. Žádnému vědeckofantastickému tématu se ne-

dostalo tak „vděčného“ přivítání jako právě robotům. Průměrnému

autorovi se zdála přijatelnou pouze zápletka s robotem: mechanickou

bytostí, o které se ukázalo, že je zlověstná a nebezpečná; tvorem,

který se obrátil proti svému stvořiteli; robotem, jež se stal hrozbou

pro lidstvo. A téměř všechny příběhy tohoto druhu se donekonečna

hemžily přímo či nepřímo vyjádřeným morálním ponaučením, že

„existují věci, které by se lidé neměli snažit znát“.

Tato smutná situace se začala zlepšovat po roce 1940. Příběhů o

robotech bylo jako hub po dešti, ovšem objevilo se v nich nové sta-

novisko, více mechanistické a méně moralistické. Zřejmě jsem na

tom měl zásluhu i já, protože jistým autorům (především panu Groffu

Conklinovi v úvodu k jeho antologii vědeckofantastických povídek s

názvem „Myslící stroje ve vědeckofantastické literatuře“ [Science

Fiction Thinking Machines], publikované v roce 1954) se zdálo

vhodné udělit alespoň částečné prvenství sérii mých povídek o robo-

tech, které jsem začal psát v roce 1939. Protože na světě stěží existu-

je člověk náchylný k falešné skromnosti víc než právě já, přijal jsem

ono částečné prvenství s duševní vyrovnaností a pohodou. Pouze

jsem je mírně poupravil a včlenil do něj pana Johna W. Campbella

mladšího, nakladatele magazínu „Astounding Science Fiction“, se

- 107 -

kterým jsem ohledně svých povídek o robotech vedl spoustu plod-

ných diskusí.

Já sám byl toho názoru, že téma robotů je velmi vděčným mate-

riálem pro povídku, ovšem chápal jsem roboty ne jako rouhačské

imitace života, ale jako vyspělé stroje. Stroj se „neobrátí proti svému

tvůrci“, je-li navržen pořádně. Když máme dojem, že nějaký stroj,

řekněme například motorová pila, má nepřátelské sklony a občas

člověku uřízne nějakou tu končetinu, zmaříme tuto politováníhodnou

tendenci páchat zlo tím, že vymyslíme patřičná bezpečnostní opatře-

ní. Je nasnadě, že podobné bezpečnostní mechanismy by měly být

vyvinuty v případě robotů. A tím nejlogičtějším místem, kam je in-

stalovat, by měly být obvodové vzorce robotího „mozku“.

Dovolte mi zastavit se a vysvětlit vám, že my spisovatelé vědec-

kofantastické literatury se ohledně aktuální konstrukce robotova

„mozku“ nijak nehádáme. Prostě se zkonstruuje nějaké mechanické

zařízení, které se objemem blíží lidskému mozku a musí obsahovat

všechny obvody nezbytné k tomu, aby robot dokázal vnímat a reago-

vat podobně jako jeho lidský protějšek. Jakým způsobem by to bylo

možné provést bez použití mechanických součástek velikosti mole-

kuly bílkoviny nebo přinejmenším mozkové buňky, to není nikde

vysvětleno. Někteří autoři hovoří o tranzistorech a tištěných obvo-

dech. Většina jich raději diskrétně mlčí. Mým vlastním oblíbeným

trikem je zmínit se poněkud záhadným způsobem o „pozitronickém

mozku“ a nechat na čtenářově důvtipu, ať si sám rozhodne, co spo-

lečného by s tím mohly mít právě pozitrony, a na jeho dobré vůli, ať

se sám rozmyslí, zda bude pokračovat v četbě, pokud se mu k tako-

vému rozhodnutí dojít nepodařilo.

V každém případě v mé mysli při psaní povídek o robotech po-

stupně vykrystalizovaly bezpečnostní mechanismy ve formě „tří zá-

konů robotiky“. Tyto tři zákony byly poprvé jasně formulovány v

povídce „Hra na honěnou“. Ve své konečné podobě tři zákony robo-

tiky znějí následovně:

První zákon: Robot nesmí ublížit člověku nebo svou nečinností

dopustit, aby člověku bylo ublíženo.

Druhý zákon: Robot musí uposlechnout příkazů člověka, kromě

případů, kdy tyto příkazy jsou v rozporu s prvním zákonem.

- 108 -

Třetí zákon: Robot musí chránit sám sebe před zničením, kromě

případů, kdy tato ochrana je v rozporu s prvním nebo druhým záko-

nem.

Tyto zákony, či vlastně jejich ekvivalent ve formě pozitronic-

kých obvodů, jsou pevně zabudovány do robotova mozku. Já samo-

zřejmě žádné obvody nikdy do detailů nepopisuji. Vlastně se vůbec

nezmiňuji o konstrukční struktuře robotů a to z toho pochopitelného

důvodu, že co se praktických aspektů robotiky týče, jsem naprostý

ignorant.

Jak sami vidíte, už první zákon vylučuje použití oné staré opo-

třebované robotí zápletky, o níž se raději už nebudu rozepisovat, po-

něvadž nechci znovu urážet váš jemnocit.

Třebaže na první pohled se může zdát, že přijetí takových záko-

nů by mohlo brzdit tvůrčí fantazii, ukázalo se, že zákony robotiky

sloužily a slouží jako bohatý zdroj inspirace k nesčetným zápletkám.

Vyšlo najevo, že jsou vším možným, jen ne patníkem v cestě men-

tálnímu uvažování.

Jako příklad by mohla posloužit výše zmíněná povídka „Hra na

honěnou“. Robot v onom příběhu, drahý zkušební model, je navržen

k práci na sluneční straně planety Merkur. Právě proto, že je tak fi-

nančně nákladný, byl mu z ekonomických důvodů silněji než obvyk-

le vštěpen třetí zákon. Začátek příběhu pojednává o tom, jak jej jeho

lidští zaměstnavatelé poslali pro tekutý selen, který potřebují na jis-

tou kriticky důležitou opravu. (Prosím vás, věřte tomu, že v jezírkách

na přivrácené straně Merkuru se nachází tekutý selen.) Hrdinové pří-

běhu bohužel vydali příkaz nedbale, takže pojetí druhého zákona

bylo u robota oslabené.

Ještě horší byla skutečnost, že selénové jezírko, ke kterému byl

robot poslán, se nacházelo blízko centra vulkanické činnosti, v dů-

sledku čehož se v oblasti nacházely vysoké koncentrace kysličníku

uhelnatého. Předpokládal jsem, že při teplotě na sluneční straně Mer-

kuru bude kysličník uhelnatý poměrně rychle reagovat se železem a

vytvářet těkavý karbonyl železa, takže důmyslný mechanismus robo-

tových kloubů by mohl být vážně poškozen korozí. Čím dál od zá-

kladny robot je, tím víc je ohrožena jeho existence a stále silnější

působení třetího zákona jej žene zpět. Druhý zákon, který je za nor-

málních okolností třetímu zákonu nadřazen, ho však žene vpřed. V

- 109 -

jistém okamžiku se neobvykle slabý potenciál druhého zákona a ne-

obvykle silný potenciál třetího zákona vyrovnají a robot nemůže jít

ani kupředu ani dozadu. Jediné, co mu zbývá, je obíhat selénové je-

zírko kolem dokola a tím udržovat působení obou zákonů v rovnová-

ze. Naši hrdinové však potřebují selen. Vydají se za robotem ve spe-

ciálních skafandrech, zjistí, v čem spočívá problém, a snaží se přijít

na způsob, jak jej odstranit. Po několika neúspěšných pokusech je

přece jen nakonec napadne správné řešení. Jeden z mužů sám sebe

úmyslně vystaví působení slunečního žáru na Merkurově přivrácené

straně, takže pokud jej robot nezachrání, čeká jej jistá smrt. Tím uve-

de v činnost první zákon, který je nadřazen jak druhému, tak třetímu

zákonu. Robot je nucen ukončit své nesmyslné obíhání kolem jezír-

ka, což nevyhnutelně vede ke šťastnému konci celého příběhu.

Mimochodem, domnívám se, že to bylo právě v povídce „Hra na

honěnou“, kdy jsem poprvé použil termín „robotika“ (mezi řádky

definovaný jako věda, týkající se návrhářství robotů, konstrukce,

jejich údržby atd.). O mnoho let později jsem zjistil, že jsem to byl

já, kdo ten termín vymyslel, a že nikdy předtím se v tisku neobjevil.

Nevím, zda je to pravda. Pokud ano, mám z toho radost, protože se

domnívám, že se jedná o logické a užitečné slovo, které tímto s potě-

šením věnuji všem nadšeným pracovníkům v oboru.

Žádná z mých dalších povídek o robotech není tak těsně spjatá

se třemi zákony jako právě „Hra na honěnou“, nicméně všechny jsou

na těchto zákonech jistým způsobem vystavěny. Napsal jsem napří-

klad povídku o robotovi, který uměl číst myšlenky a byl nucen lhát,

protože nedokázal žádnému člověku říct nic jiného než jen to, co si

dotyčný přál slyšet. Kdyby řekl pravdu, nevyhnutelně by člověku

„ublížil“ formou zklamání, deziluze, zahanbení, starostí a jiných ne-

příjemných pocitů, které jako vyspělý robot dokázal pochopit.

Psal jsem také o záhadě s člověkem, kterého podezřívali z toho,

že je robot, tj. že má kvaziprotoplazmické tělo a „pozitronický mo-

zek“ robota. Jedním ze způsobů jak dokázat jeho lidskost bylo veřej-

ně porušit první zákon tím, že by úmyslně zaútočil na člověka. Nic-

méně povídka i tak končí pochybnostmi, a sice kvůli podezření, že

ten druhý „člověk“ by také mohl být robotem a ve třech zákonech

není nic, co by robotovi bránilo napadnout jiného robota.

A pak tu máme nejmodernější roboty, modely tak vyspělé, že

dokáží předvídat takové věci jako počasí, množství úrody, údaje tý-

- 110 -

kající se průmyslové výroby, politického vývoje a tak dále a jejichž

přičiněním je světová ekonomika stále méně závislá na vrtoších těch-

to faktorů, o které se lidé sami vůbec nemusejí starat. I tito vyspělí

roboti jsou však stále podřízeni prvnímu zákonu. Nemohou díky své

nečinnosti dovolit, aby lidem bylo ublíženo, takže raději úmyslně

poskytují odpovědi, které nemusí být vždy pravdivé a které vyvolá-

vají místní ekonomické zvraty směrované tak, aby lidstvo vedly po

cestě k míru a prosperitě. Takže roboti přece jen nakonec vítězí, ov-

šem pouze v zájmu dobra pro celé lidstvo.

Vzájemný vztah člověka a robota nelze přehlížet. Lidstvo možná

na intelektuální úrovni ví o existenci tří zákonů, ovšem na úrovni

emocionální má z robotů nevykořenitelný strach a cítí vůči nim ne-

důvěru. Odborně by se to dalo nazvat „Frankensteinovým kom-

plexem“. Vyvstává nám tu například také mnohem praktičtější zále-

žitost, týkající se protestu odborových svazů proti případnému nahra-

zení lidské pracovní síly roboty.

I tato myšlenka by docela dobře mohla posloužit jako téma ne-

jedné povídky. Můj vůbec první robotí příběh pojednával o robotovi-

chůvě a dítěti. Dítě, jak se dalo čekat, robota zbožňovalo, ovšem jeho

matka z něj měla strach, jak se ostatně také dalo očekávat. Podstata

příběhu spočívá v matčiných pokusech zbavit se robota, a v reakcích

dítěte.

Můj první román o robotech, „Ocelové jeskyně“ (1954), nahlíží

dál do budoucnosti a odehrává se v době, kdy jiné planety, osídlené

vystěhovalci ze Země, přijaly za vlastní vysoce robotizovanou eko-

nomiku, ovšem Země samotná stále má z ekonomických a emocio-

nálních důvodů proti přijetí těchto kovových bytostí výhrady. Dojde

k vraždě, kde motivem je nenávist vůči robotovi. Tento případ řeší

dvojice detektivů, z nichž jeden je člověk a druhý robot. Příběh je

založen na deduktivním uvažování (což je ostatně pro detektivky

typické), týkajícím se tří zákonů a jejich důsledků.

Podařilo se mně přesvědčit sebe sama, že tři zákony jsou pro

bezpečí člověka ve vztahu k robotům jak nutné, tak dostačující.

Upřímně věřím, že pokud budou někdy v budoucnu skutečně vyrá-

běni humanoidní roboti, součástí jejich struktury se jistě stane nějaký

ekvivalent mých tří zákonů. Docela rád bych v tomto ohledu byl pro-

- 111 -

rokem, a mrzí mě pouze skutečnost, že já se něčeho takového prav-

děpodobně nedožiju.*2

2 Tento esej vznikl v roce 1956. Od té doby se pojem „robotika“ skutečně stal

neoddělitelnou součástí angličtiny, je univerzálně používán a já se dožil alespoň

toho, že robotikové tři zákony berou zcela vážně.

- 112 -

Noví učitelé

Procentuálně se počet starších lidí na světě zvyšuje, zatímco po-

čet mladších lidí klesá. Pokud poklesne míra porodnosti a zásluhou

moderní lékařské vědy bude neustále prodlužována délka lidského

života, tento trend bude nadále stoupat. V zájmu toho, abychom star-

ší lidi udrželi imaginativními a tvůrčími a zabránili jejich přeměně ve

stále větší přítěž zmenšující se produktivní části populace, jsem ne-

jednou doporučoval, aby byl přebudován náš vzdělávací systém a

aby vzdělávání bylo považováno za celoživotní aktivitu.

Jakým způsobem by to však bylo možné uskutečnit? Kde by-

chom vzali tolik učitelů?

Kdo tvrdí, že všichni učitelé musí být lidé nebo dokonce živé

bytosti?

Předpokládejme, že během příštího století se komunikační sate-

lity stanou mnohem početnějšími a výkonnějšími než ty, které jsme

doposud rozmístili ve vesmíru. Dejme tomu, že namísto rádiových

vln se hlavním prostředkem komunikace stane mnohem výkonnější

laserový paprsek viditelného spektra.

Za těchto okolností bychom získali prostor pro mnoho milionů

jednotlivých zvukových a obrazových kanálů a je poměrně snadné

představit si, že každý obyvatel Země by měl přidělenou svou vlastní

vlnovou délku.

To znamená, že každý člověk (dítě, dospělý či stařec) by mohl

mít svůj soukromý kanál, na který by se kdykoli mohl podle přání

napojit, takže by v podstatě měl své vlastní vyučovací zařízení. Bylo

by to mnohem všestrannější a interaktivnější vyučovací zařízení než

cokoliv, co jsme schopni vyrobit dnes, protože počítačová technolo-

gie by za tu dobu také jistě učinila nemalý krok kupředu.

Je jen rozumné předpokládat, že takové vyučovací zařízení bude

natolik „inteligentní“ a přizpůsobivé, aby na základě požadavků toho

kterého studenta bylo schopné modifikovat svůj program (to zname-

ná, že i ono se bude moci dál „vzdělávat“).

Jinými slovy, student bude klást otázky, bude na dotazy odpoví-

dat, činit rozhodnutí, nabízet své názory a na základě toho všeho stroj

bude schopen studenta přesně ohodnotit a podle toho přizpůsobit

- 113 -

rychlost a intenzitu výuky, a co víc, bude se moci orientovat směrem,

v němž se zřetelně projevil studentův zájem.

Osobní vyučovací zařízení bychom si však neměli představovat

jako příliš velké. Vzhledem i velikostí by mohlo připomínat televi-

zor. Dokázal by tak malý objekt pojmout dostatečné množství infor-

mací, aby studenty mohl naučit vše, co chtějí vědět, z jakéhokoliv

oboru, o který by případně mohli projevit zájem? Ne tehdy, pokud by

toto zařízení bylo izolovaným celkem – ale muselo by být?

Jakákoliv civilizace s počítačovou technologií vyspělou natolik,

že by byla schopná vyrábět podobná vyučovací zařízení, by zajisté

měla počítačově zpracovanou veškerou informatiku, uloženou v cen-

trálních knihovnách. Tyto knihovny by dokonce mohly být vzájemně

propojeny v jedinou planetární knihovnu. Všechna vyučovací zaříze-

ní by na planetární knihovnu byla napojena a každé by mělo k dispo-

zici jakoukoliv knihu, časopis, dokument, záznam nebo videokazetu

z jejího katalogu. Pokud by tento přístup mělo vyučovací zařízení,

měl by jej jeho prostřednictvím i student – informace by se mu zob-

razovaly přímo na monitoru nebo by v případě potřeby mohly být

reprodukovány v tištěné podobě.

To by samozřejmě neznamenalo konec lidských učitelů. V ně-

kterých předmětech je úloha člověka nezastupitelná – v tělesné vý-

chově, dramatu, veřejném projevu a mnoha dalších. Svou cenu mají

také skupiny studentů, pracujících v určitém oboru, kteří se scházejí,

aby spolu diskutovali a teoretizovali mezi sebou za účasti lidských

odborníků. Po této vzájemné výměně názorů by se s patřičnou dáv-

kou úlevy mohli vrátit ke svým nezměrně vědoucím, neskonale při-

způsobivým a – což je nejdůležitější – nekonečně trpělivým strojům.

Kdo by ale učil tato vyučovací zařízení?

Studenti, kteří se budou vzdělávat, budou také vyučovat. Ti, kdo

dobrovolně studují takové obory činnosti, které je zajímají, by o nich

měli přemýšlet, uvažovat, spekulovat, pozorovat, experimentovat a tu

a tam přijít s nějakým vlastním, do té doby netušeným poznatkem.

Své vědomosti by pak předávali strojům, které by je zařazovaly

do planetární knihovny – a tím by je zpřístupňovaly všem vyučova-

cím zařízením na světě. Veškeré informace by byly ukládány do cen-

trální databanky, aby posloužily jako nový a dokonalejší odrazový

můstek pro další generace. Vyučovací stroje by lidstvu tímto způso-

bem umožnily ubírat se k výšinám a obzorům dosud nespatřeným.

- 114 -

Ovšem já tady popisuji pouhý mechanismus vyučování. Co ale

obsah? Co budou studovat lidé věku vyučovacích strojů? Zamyslím

se nad tím v dalším eseji.

- 115 -

Cokoli je libo

Problém v odhadu toho, jaké budou profese příštího věku, spo-

čívá v tom, že vše závisí na druhu budoucnosti, jakou si pro sebe

vybereme. Pokud dovolíme, aby naše civilizace byla zničena, jedinou

profesí budoucnosti se stane boj o přežití a jen málo jedincům se v

něm podaří uspět.

Předpokládejme však, že naši civilizaci uchováme naživu a

vzkvétající a že technologie se tudíž bude dál vyvíjet. Je jen logické

předpokládat, že mezi profese budoucnosti bude patřit počítačové

programování, lunární těžba, jaderné inženýrství, vesmírné konstruk-

térství, laserová komunikace, neurofyziologie a další.

Nemohu si pomoci, ale domnívám se, že vývoj počítačové vědy

a automatizace zcela vymýtí veškerou podřadnou práci – únavné

posunování, strkání, děrování, cvakání, plnění, vypisování a všechny

další jednoduché, opakující se úkony, jak fyzické, tak duševní, které

mohou velmi snadno – ba dokonce lépe – zvládnout stroje, ne složi-

tější než ty, které jsme už dokázali vyrobit.

Zkrátka, svět by byl řízen tak dokonale, že by bylo zapotřebí jen

poměrně malé hrstky lidských „šéfů“, pracujících v různých profe-

sích a řídících činnostech, nutných k zabezpečení výživy, střechy nad

hlavou a péče pro celosvětovou populaci.

A co bude v této zautomatizované budoucnosti dělat většina lid-

stva? Co ti, kteří nebudou oplývat potřebnými schopnostmi či touhou

uplatnit se v profesích budoucnosti – nebo ti, na které v oněch profe-

sích už nezbude místo? Uvažujeme-li o práci v dnešním slova smys-

lu, je zřejmé, že většina lidí nebude mít co dělat.

To by mohlo být děsivé pomyšlení. Co budou lidé bez práce dě-

lat? Budou jen nečinně posedávat a nudit se; ba co hůř, stanou se

nepokojnými nebo dokonce násilnickými?

My ovšem vycházíme ze situace, která existovala doposud, ze

situace, kdy lidé sami za sebe rozhodují, zda budou činorodí nebo

dají přednost nečinnosti.

Uvědomte si, že v historii byly doby, kdy aristokracie žila v za-

hálce na úkor do krve rozedraných hřbetů strojů, kterým říkali otroci,

nevolníci či sedláci. Nicméně, když tato situace byla zkombinována s

- 116 -

kulturně vyspělou společností, aristokracie využívala svůj volný čas

k tomu, že se vzdělávala v literatuře, umění a filozofii. Taková studia

se sice nehodila k práci, ale zaměstnávala mysl a přičiňovala se o

zajímavější konverzaci a příjemnější život.

Jednalo se o svobodná umění, čili umění pro svobodné lidi, kteří

nemuseli pracovat rukama. Byla považována za mnohem vyspělejší a

uspokojivější než jakákoliv řemesla, která byla užitečná pouze z hle-

diska materiálního.

Možná se i v budoucnu dožijeme světové aristokracie, podporo-

vané jedinými otroky, kteří by pokorně dokázali zastávat takové mís-

to – důmyslnými stroji. Každý člověk si bude moci zvolit svůj vlastní

program z neskonale novějšího a širšího spektra svobodných umění

vyučovaných učebními zařízeními.

Někteří si zvolí počítačovou technologii nebo jaderné inže-

nýrství, jiní lunární těžbu nebo kteroukoliv z profesí nezbytných k

zajištění řádného chodu planety. Proč ne? Tyto profese, kladoucí

požadavky na lidskou představivost a dovednost, se mnohým budou

zdát velmi přitažlivé a jistě se najde množství lidí, kteří se dobrovol-

ně upíší těmto povoláním a budou je řádně vykonávat.

Většina lidí by však zřejmě dala přednost „pozemštějším“ zá-

jmům, jako například sbírání známek, hrnčířství, ornamentální mal-

bě, vaření, dramatu či čemukoliv jinému. Nic by nebylo povinným a

jediným vodítkem by se stalo „cokoliv je libo“.

Každý člověk by si s pomocí vyučovacího zařízení, natolik do-

konalého, aby bylo schopné nabídnout široký rozsah činností, mohl

vybrat to, co by mu šlo nejlépe a co by sám nejraději dělal.

Je jedinec dost moudrý na to, aby dokázal poznat, v čem vyniká

nejlépe?

Proč ne? Kdo jiný by to měl vědět? Co může člověk dělat lépe

než to, co si přeje dělat nejvíc ze všeho?

Našli by se i takoví, kteří by dali přednost nicnedělání? Kteří by

nejraději celý život prospali?

Pokud by si to přáli, proč ne? Já si ale stejně myslím, že by to

neudělali. Nicnedělání je dřina a já se domnívám, že by uspokojilo

jenom ty, kteří nikdy neměli příležitost poznat nějakou zajímavější a

tudíž snadnější činnost.

V dokonale automatizovaném a vzdělaném světě by tedy stroje

mohly mít skutečně humanizující vliv. Byly by to právě stroje, které

- 117 -

by prováděly práci nezbytnou k zajištění optimálních životních pod-

mínek lidstva a lidé samotní by se zabývali činnostmi které život čím

příjemným a hodnotným.

- 118 -

Naši přátelé

Termín „robot“ je starý pouze šedesát let. Poprvé ho použil čes-

ký spisovatel Karel Čapek ve své hře R. U. R. a pochází z českého

slova „robotník, nevolník“.

Nicméně, myšlenka je mnohem starší. Je stejně stará jako lidská

touha po služebníkovi tak schopném jako člověk, ale mnohem silněj-

ším, který se nikdy neunaví, nenudí se a není nespokojen. Héfaistovi,

bohu ohně a kovářství z řeckých mýtů, pomáhaly dvě zlaté dívky –

stejně krásné a živé jako dívky z masa a krve. A ostrov Krétu podle

pověstí střežil bronzový obr jménem Talos, který bez přestání neú-

navně kroužil kolem jeho břehů a vyhlížel případné nepřátele.

Jsou však roboti vůbec možní? A pokud ano, jsou žádoucí? Člo-

věkem vyrobená mechanická zařízení a stroje s pákami, pružinami a

ozubenými koly dokáží vykonávat lidskou práci, ovšem podstata

funkčního robota spočívá v tom, že musí myslet – myslet tak dobře,

aby byl schopen vykonat zadaný příkaz, aniž by na něj během tohoto

procesu musel někdo dohlížet.

Myšlení však vyžaduje mozek. Lidský mozek je tvořen mikro-

skopickými neurony, z nichž každý má neobyčejně složitou vnitřní

strukturu. V lidském mozku existuje deset miliard neuronů a devade-

sát miliard podpůrných buněk a to vše je nesmírně komplikovaným

způsobem spojeno v jeden celek. Jak by něco takového mohlo být

napodobeno v člověkem vyrobeném robotu? Tato představa byla

nemyslitelná až do vynálezu elektronického počítače před pětatřiceti

lety. Od dob svého zrodu je elektronický počítač stále kompaktnější a

člověk rok od roku dokáže ukládat stále větší množství informací do

počítačů stále menších rozměrů.

Nebude za pár desetiletí možná uložit do počítače, jehož veli-

kost by se rovnala objemu lidského mozku, takové množství infor-

mací, že počítač by pomocí nich byl schopen ovládat robota? Takový

počítač by se dokonalostí nemusel rovnat lidskému mozku; stačilo

by, kdyby byl natolik vyspělý, aby zvládl jednoduché činnosti, ke

kterým by robot byl určen, jako například luxování koberců, řízení

hydraulického lisu nebo průzkum měsíčního povrchu. Robot by sa-

mozřejmě musel mít zabudovaný zdroj energie; bylo by nesmyslné

- 119 -

očekávat, že bude donekonečna zapnutý do zásuvky ve zdi. S tím

bychom si však dokázali snadno poradit. Baterie, která vyžaduje pra-

videlné dobíjení, se zas tak neliší od lidského těla, které si žádá pra-

videlnou stravu.

Proč si ale přidělávat starosti humanoidním tvarem? Nebylo by

rozumnější navrhnout specializované zařízení, schopné vykonávat tu

či onu práci, aniž bychom trvali na tom, že musí mít takové „zbyteč-

nosti“ jako ruce, nohy a trup? Dejme tomu, že vymyslíte robota, kte-

rý dokáže strčit prst do pece, aby zjistil její teplotu, a pak vypíná a

zapíná výhřevnou jednotku a tím udržuje stálou teplotu. Myslím, že

takovou práci by stejně dobře zvládl jednoduchý termostat vyrobený

z bimetalického pásku.

Vezměte však v úvahu to, že během několika tisíců let trvání

lidské civilizace jsme si vybudovali technologii přizpůsobenou tvaru

lidskému těla. Velikost a tvar předmětů, používaných lidmi, jsou

navrhovány tak, aby vyhovovaly našemu tělu – tomu jak a kde se

ohýbá a jak dlouhé, široké a těžké jsou různé pohyblivé části. Stroje

a zařízení jsou utvářeny tak, aby odpovídaly anatomii lidských rukou

a šířce a umístění lidských prstů.

Stačí zamyslet se nad tím, jaké problémy mají lidé, kteří jsou

náhodou o něco vyšší nebo naopak menší, než odpovídá normě –

nebo jsou prostě leváci – abychom pochopili, jak důležitá je souhra

mezi člověkem a jeho technologií.

Chceme-li tedy, aby robot dokázal používat lidské nástroje a za-

řízení a ovládat naši technologii, je jen logické dát mu lidský tvar a

schopnost pohybovat se stejným způsobem jako člověk. Rozhodně

bychom nechtěli, aby byl příliš těžký nebo abnormálních proporcí.

Nejideálnější by byla průměrnost ve všech ohledech.

Kromě toho, ke všem nelidským bytostem a věcem se odjakživa

snažíme vytvářet vztah tím, že na nich nacházíme něco lidského.

Lidské vlastnosti připisujeme našim oblíbeným domácím zvířatům či

dokonce našim automobilům. Personifikujeme si přírodu a všechny

její produkty a v dávných dobách jsme si dokonce vymýšleli lidem

podobná božstva.

Je tedy zcela zřejmé, že pokud bychom měli žít s myslícími

partnery – či přinejmenším myslícími služebníky – ve formě strojů,

cítili bychom se v jejich přítomnosti lépe a navazovali bychom s nimi

vztahy snadněji, pokud by měli lidský tvar.

- 120 -

Rozhodně by bylo snadnější přátelit se s lidsky tvarovanými ro-

boty než se specializovanými stroji prapodivných forem. A někdy

mne napadá, že v tíživém zoufalství dnešního světa bychom s vděč-

ností přijali „ne-lidské“ přátele, byť by to byli pouze přátele námi

vyrobení.

- 121 -

Naše inteligentní nástroje

Roboti nemusí být příliš chytří, aby byli dostatečně inteligentní.

Byli bychom navýsost spokojeni, kdyby robot dokázal plnit jednodu-

ché příkazy a vykonávat domácí práci, nebo rutinním, neustále se

opakujícím způsobem řídit primitivní stroje.

Zkonstruovat robota není snadné, protože pokud má mít alespoň

přibližně lidský tvar, musíte do jeho lebky instalovat velmi kompakt-

ní počítač. A vyrobit dostatečně složitý počítač, stejně kompaktní

jako lidský mozek, je také nesmírně obtížné.

Ovšem pomineme-li roboty, nač si lámat hlavu s výrobou tak

kompaktního počítače? Součástky, které tvoří počítač, jsou stále

menší a menší – od elektronek přes tranzistory k nepatrným integro-

vaným obvodům a silikonovým čipům. Jak by to asi dopadlo, kdyby-

chom za použití těchto miniaturních součástek vyrobili „supersloži-

tý“ umělý mozek?

Příliš velký mozek by nakonec začal ztrácet svou výkonnost,

protože nervové impulzy by se nepřenášely dostatečně rychle. Do-

konce i ty nejrychlejší nervové impulzy cestují rychlostí pouze okolo

3,75 mil za minutu. To znamená, že nervový impulz dokáže urazit

vzdálenost z jednoho konce mozku na druhý za jednu čtyřistačtyřice-

tinu sekundy, ovšem v mozku devět mil dlouhém, umíme-li si takový

vůbec představit, by nervovému impulzu trvalo překonat vzdálenost

z jednoho konce na druhý 2,4 minuty. Veškeré přednosti tohoto

enormně velkého mozku by přišly vniveč díky dlouhé době potřebné

k předání a zpracování informací.

Počítače však využívají elektrické impulzy, které se pohybují

rychlostí převyšující 11 milionů mil za minutu. V tomto případě by

jedna čtyřistačtyřicetina sekundy byla potřebná k tomu, aby elektric-

ké impulzy překonaly vzdálenost z jednoho konce na druhý v počíta-

či, který by měl 400 mil na šířku. To znamená, že dokonce i počítač

velikosti asteroidu by dokázal zpracovávat informace stejně rychle

jako lidský mozek.

Zkusme si tedy představit počítače konstruované ze stále doko-

nalejších a miniaturnějších součástek, stále složitěji a důmyslněji

mezi sebou propojených, a představme si také, že jsou stále větší a

- 122 -

větší. Nedopadlo by to nakonec tak, že počítače by byly schopné

zastávat veškeré funkce lidského mozku?

Existují teoretické hranice, omezující inteligenci počítače?

Nikdy jsem o žádných neslyšel. Mám dojem, že pokaždé, když

se nám podaří vtěsnat do daného prostoru větší množství složitějších

součástek, získáme dokonalejší počítač. A stroj, který dokáže víc,

získáme i tehdy, když při zachování stejné hustoty a složitosti sou-

částek na daný prostor vyrobíme větší počítač.

Až nakonec dokážeme zkonstruovat počítač dostatečně složitý a

dostatečně velký, proč by nemohl dosáhnout lidské inteligence?

Vždy se najdou lidé, kteří nevěřícně zavrtí hlavou a namítnou:

„Ale jak by počítač mohl například složit velkou symfonii, vytvořit

vynikající umělecké dílo či přijít s převratnou vědeckou teorií?“

A já vždy odolávám pokušení odpovědět na jejich otázku další

otázkou: „A vy to snad dokážete?“ Ano, jistě, jsou lidé s inteligencí

průměrnou a jsou mezi námi géniové. Jejich genialita je ovšem dána

pouze jistým, velmi složitým uspořádáním atomů a molekul v moz-

ku. Jejich mozky v sobě skutečně neskrývají nic jiného než jen oby-

čejné atomy a molekuly. Pokud bychom stejně složitým způsobem

dokázali uspořádat atomy a molekuly v počítači, byl by stejně inteli-

gentní jako kterýkoliv lidský génius; a skutečnost, že jednotlivé sou-

části by nebyly tak drobné a jemné jako ty v lidském mozku, by bylo

možné kompenzovat většími rozměry.

A zas už v duchu slyším námitky: „Počítače ale přece dokáží dě-

lat jen to, k čemu jsou naprogramované.“

Odpověď zní: „To je pravda. Lidské mozky ale také dokáží je-

nom to, k čemu jsou naprogramované – svými geny. Součástí napro-

gramování mozku je schopnost učit se, a tato schopnost by byla i

součástí komplexního naprogramování počítače.“

Pokud tedy dokážeme zkonstruovat počítač stejně inteligentní

jako člověk, proč by vlastně nemohl být ještě inteligentnější?

Vskutku, proč ne? Možná právě toto je podstatou evoluce. Tři

miliardy let trvalo, než v důsledku nahodilého vývoje atomů a mole-

kul konečně došlo ke vzniku druhu natolik inteligentního, aby doká-

zal další krok ve vývoji učinit během staletí či dokonce pouhých de-

setiletí. Teprve pak se věci skutečně mohou dát do pohybu.

Pokud se ale počítače stanou inteligentnějšími než lidé, nemohlo

by se stát, že nás zcela nahradí? A proč by nemohly? Možná by byly

- 123 -

stejně laskavé, jako jsou inteligentní a prostě by naši rasu nechaly v

klidu vyhynout. Možná by si nás držely jako domácí mazlíčky nebo

by pro nás vyhradily rezervace.

Zamyslete se také nad tím, co v současné době provádíme sami

sobě – všem živým bytostem a planetě, kterou obýváme. Možná už

nastal čas, abychom byli nahrazeni. Možná, že skutečné nebezpečí

spočívá v tom, že nestačíme vyvinout dostatečně inteligentní náhradu

dřív, než bude příliš pozdě.

Zamyslete se nad tím!*3

3 Tuto úvahu čtenáři předkládám pouze jako jedno z témat k zamyšlení. Se

zcela jiným názorem přicházím v eseji „Spojené inteligence“, který najdete dál v

této knize.

- 124 -

Zákony robotiky

Není snadné představit si počítače jen tak bez pochyb a nevěříc-

ného kroucení hlavou jako „nástupce“ lidstva.

Nahradí nás, učiní nás zastaralými a zbaví se nás stejným způ-

sobem, jako jsme my zavrhli oštěpy a křesadla?

Představíme-li si počítačové mozky zabudované v kovových na-

podobeninách lidských bytostí, kterým říkáme roboti, náš strach je

ještě opodstatněnější. Roboti připomínají lidské bytosti natolik, že

pouze jejich vzhled samotný by u nich mohl podnítit odbojné myš-

lenky.

Tato problematika byla světu vědeckofantastické literatury před-

stavena ve dvacátých a třicátých letech našeho století, kdy světlo

světa spatřilo množství varovných příběhů o robotech, kteří se

vzbouřili proti svým tvůrcům a zahubili je.

Jako mladíka mne tyto jejich plané obavy už začínaly nudit, pro-

tože podle mne byl robot pouze strojem, a člověk přece neustále vy-

tváří nové stroje. Protože všechny stroje jsou tím či oním způsobem

nebezpečné, lidé do nich vždy zabudovávali jisté bezpečnostní me-

chanismy.

Proto jsem se v roce 1939 pustil do psaní série povídek, ve kte-

rých roboti působili výlučně příznivým dojmem, jako stroje, pečlivě

navržené tak, aby dokázaly plnit přidělené úkoly. V jejich konstrukci

nikdy nebyly opomenuty jisté bezpečnostní mechanismy, díky kte-

rým se roboti nemohli jen tak jednoduše stát zlověstnými monstry.

V povídce, kterou jsem napsal v říjnu 1941, jsem oněm bezpeč-

nostním opatřením konečně dal specifickou podobu. Tak vznikly „tři

zákony robotiky“. (Vymyslel jsem si k tomu slovo robotika, do té

doby nikým nepoužité.)

Zde jsou:

1. Robot nesmí ublížit člověku nebo svou nečinností dopustit, aby

člověku bylo ublíženo.

2. Robot musí uposlechnout příkazů člověka, kromě případů, kdy

tyto příkazy jsou v rozporu s prvním zákonem.

- 125 -

3. Robot musí chránit sám sebe před zničením, kromě případů,

kdy tato ochrana je v rozporu s prvním nebo druhým zákonem.

Tyto tři zákony byly zabudovány do počítačem řízeného pozit-

ronického mozku robota a na jejich základě vzniklo poměrně slušné

množství povídek o robotech, které jsem posléze napsal. Zákony si

mezi čtenáři získaly takovou oblibu a byly natolik logické, že je za-

čali používat i jiní autoři vědeckofantastické literatury (aniž by je

někdy přímo citovali – to smím dělat jen já), a všechny ty staré pří-

běhy o robotech vraždících své tvůrce zmizely jakoby mávnutím

proutku.

Ach, samozřejmě, vždyť jde jen o vědeckofantastickou literatu-

ru. A co všechna ta práce, která v současné době probíhá v oblasti

výpočetní techniky a umělé inteligence? Až začneme vyrábět stroje,

které budou mít svou vlastní inteligenci, bude do nich zabudováno

něco jako tři zákony robotiky?

Samozřejmě že bude, za předpokladu, že počítačoví návrháři

budou mít alespoň špetku zdravého rozumu. Ba co víc, ony bezpeč-

nostní mechanismy nebudou pouze něčím jako tři zákony robotiky;

ony budou třemi zákony robotiky.

V době, kdy jsem vymyslel tyto zákony, neuvědomil jsem si, že

lidstvo je používá od samého úsvitu věků. Stačí představit si je jako

„tři zákony nástrojů“, které by zněly následovně:

1. Nástroj musí být bezpečný k použití.

(To je samozřejmé! Nože mají rukojeti a meče jílce. Jakýkoliv

nástroj, který by měl ublížit uživateli, za předpokladu, že uživatel si

tohoto nebezpečí je vědom, nikdy nenajde široké uplatnění, bez

ohledu na to, jaké jsou jeho jiné přednosti.)

2. Nástroj musí vykonávat svou funkci, za předpokladu, že ji

vykonává bezpečně.

3. Nástroj musí během svého použití zůstat neporušen, kromě

případů, kdy jeho poškození nebo zničení je vyžadováno pro bezpeč-

nost uživatele nebo je součástí jeho funkce.

Tyto „tři zákony nástrojů“ nikdo nikdy necitoval, protože každý

je považuje za samozřejmost. Ovšem kdyby každý z těchto zákonů

- 126 -

měl být citován, byl by jistě schválen nadšeným chórem: „Ano, sa-

mozřejmě!“

Srovnejte si „tři zákony nástrojů“ jeden po druhém se třemi zá-

kony robotiky a uvidíte, že si dokonale odpovídají. Jak by ne, když

robot – nebo dáváte-li přednost termínu počítač – je lidským nástro-

jem?

Jsou ale tyto bezpečnostní mechanismy dostatečné? Jen si vez-

měte, kolik úsilí je vynakládáno k tomu, aby byly bezpečné automo-

bily – a přesto na silnicích každoročně zahyne padesát tisíc Američa-

nů. Uvědomte si, kolik prostředků je zapotřebí k zajištění bezpečnos-

ti bank – a přesto jsou bankovní loupeže na denním pořádku. Zkuste

si představit, kolik lidí se zabývá vymýšlením bezpečnostních opat-

ření v počítačové technologii – a přesto neustále narůstá nebezpečí

počítačového pirátství.

Nicméně, stanou-li se počítače natolik vyspělými, aby mohly

být „nástupci“ lidské rasy, jejich inteligence by mohla dospět až do

stadia, ve kterém by tři zákony už nepotřebovaly. Ze své vlastní be-

nevolence by se o nás možná staraly a chránily nás před nebezpečím.

Někteří z vás mohou namítnout, že přece nejsme malé děti a že

dovolit, aby se o nás někdo staral, by zničilo samotnou podstatu lid-

ství.

Skutečně? Vezměte si svět dneška a svět v minulosti a zeptejte

se sami sebe, zda přece jen nejsme dětmi – takovými, které umějí vše

jen ničit – a zda skutečně ve svém vlastním zájmu nepotřebujeme,

aby na nás někdo dohlížel.

Chceme-li, aby s námi jednali jako s dospělými, neměli bychom

se jako dospělí chovat? Kdy s tím vůbec hodláme začít?

- 127 -

Vize budoucnosti

V minulosti došlo k vývoji tří základních způsobů lidské komu-

nikace, které nesmírně a natrvalo po všech stránkách změnily svět.

Ze všeho nejdříve to byla řeč, pak písmo a nakonec vynález knihtis-

ku.

Nyní stojíme tváří v tvář čtvrtému způsobu komunikace, v kaž-

dém ohledu stejně důležitému jako tři první – počítači. Tento čtvrtý,

revoluční vynález umožní většině lidí stát se mnohem víc tvůrčími

než byli doposud. A za předpokladu, že svou planetu nezničíme ja-

dernou válkou, přelidněním nebo znečištěním, budeme mít svět

„technodítěte“ – svět natolik odlišný od dnešního, jako se ten náš liší

od světa jeskynního člověka. Jak se život příští generace bude lišit od

života jejích rodičů a prarodičů?

Většina lidí přece jen považuje počítač za pouhou další formu

zábavy, za něco jako „supertelevizor“. Lze ho používat ke složitým

hrám, k navazování kontaktů s přáteli či k nejrůznějším triviálním

účelům. Nicméně, i takové věci mohou změnit svět. Tak například

komunikace prostřednictvím počítačové sítě dokáže odstranit pocit

přílišné vzdálenosti. Celý svět se může díky jejímu přičinění ocitnout

v našem těsném sousedství, což může mít nezanedbatelné důsledky –

především pro vývoj pojetí lidstva jako jednolité společnosti a ne

jako sbírky donekonečna se různících a soupeřících sociálních sku-

pin. Mohlo by dojít k vývoji celosvětové řeči (která by nepochybně

blízce připomínala dnešní angličtinu), jíž by všichni rozuměli, třeba-

že v místním styku by lidé nadále hovořili svými rodnými jazyky.

Z důvodu nesmírného usnadnění komunikace, a proto, že me-

chanická a elektronická zařízení by bylo možné ovládat dálkově (už

dnes je například možné díky družicovému přenosu údajů vysílat

instrukce a přijímat informace ze zařízení, kroužících kolem planet

miliardy mil vzdálených), by počítače také minimalizovaly nutnost

fyzického cestování za účelem získávání či hromadění informací.

To by samozřejmě nebylo na překážku cestování. Stále byste

mohli poznávat svět jako turisté a navštěvovat své rodiny či přátele

osobně a nejenom prostřednictvím uzavřeného televizního okruhu.

- 128 -

Ovšem nemuseli byste se prodírat davy lidí jen proto, abyste získali

informaci, kterou vám může zprostředkovat počítač.

To znamená, že technoděti zítřka přivyknou životu v decentrali-

zovaném světě, kde přímo ze svých domovů – nebo kdekoliv budou

žít – mohou prostřednictvím spousty možných způsobů vykonávat

vše, co bude zapotřebí. Na jedné straně budou mít pocit naprosté

izolovanosti, ale zároveň se budou cítit v kontaktu s celým světem.

Děti příští generace – a společnost, kterou si vytvoří – se dožijí

největšího rozmachu počítačů v oblasti vzdělávání. Cílem soudobé

společnosti je vzdělávat co největší možné množství dětí. Omezený

počet učitelů znamená, že studenti jsou vyučováni masově. Každý

student ve školním okrese, státě či národě se ve stejnou dobu více-

méně stejným způsobem učí to samé. Ovšem protože každé dítě má

své individuální zájmy a metody učení, zkušenost masového vyučo-

vání se osvědčila jako ne zrovna ideální a pohodlná. Výsledkem je

to, že většina dospělých odmítá po skončení školní docházky nadále

se vzdělávat; mají toho doslova „plné zuby“.

Učení by mohlo být příjemné, ba dokonce nadmíru fascinující,

pokud by děti mohly studovat něco, co je obzvlášť individuálně za-

jímá, pokud by se mohly učit, kdy by chtěly a svým vlastním způso-

bem. Takové studium je v dnešní době možné prostřednictvím veřej-

ných knihoven. Knihovny jsou však velmi nedokonalými institucemi.

Člověk tam musí jít, vypůjčit si omezený počet svazků a v krátké

době je opět musí vrátit.

Nabízejícím se řešením je přestěhovat knihovny domů. Stejně

jako gramofony přenesly do našich domovů koncertní sály a televize

divadelní jeviště, počítač nám může domů přinést veřejnou knihov-

nu. Pro technoděti zítřka budou takové prostředky k ukojení zvěda-

vosti neodmyslitelnou součástí života. Už v raném věku budou vědět,

jak svým počítačům nařídit, aby jim nabídly seznam veškerých mate-

riálů, které by je mohly zajímat. S tím, jak se jejich zájem bude pro-

hlubovat (a díky učitelům ve školách bude usměrňován), budou

schopny naučit se toho stále víc za stále kratší dobu a budou nacházet

nové oblasti zájmu.

Vzdělávání bude výrazně posíleno a obohaceno díky sebemoti-

vaci. Schopnost sledovat svou vlastní zvolenou cestu technodítě pod-

nítí k tomu, aby si spojilo studium se zábavou – tedy příjemné s uži-

- 129 -

tečným – a vyspělo ve schopného technojedince – nadšeného, zvída-

vého a schopného rozšiřovat své duševní obzory tak dlouho, dokud

jeho mozek nezačne fyzicky chátrat pod náporem věku.

Tento nový přístup k vzdělávání může ovlivnit také jinou oblast

života: práci. Až doposud většina lidí pracovala v oborech, které

vážně podceňovaly využití mozku. V dobách, kdy práce sestávala

převážně z náročné fyzické dřiny, mělo dokonce ještě méně jedinců

možnost zvednout očí ke hvězdám či hloubat nad abstraktními

pojmy. Dokonce i poté, co průmyslová revoluce sňala ze hřbetu lid-

stva zátěž fyzické námahy, na její místo nastoupila monotónní „kva-

lifikovaná“ práce. Dnešní dělníci u montážních linek a úředníci v

kancelářích stále vykonávají stejně bezmyšlenkovitou práci jako

kdysi.

Poprvé v historii lidstva budou tato „bezduchá“ povolání schop-

ny vykonávat stroje. Jakákoliv práce, která je tak jednoduchá a sestá-

vá z opakovaných úkonů, že ji stejně dobře (ne-li lépe) dokáže vyko-

návat robot, je pod úroveň lidského mozku. S tím jak technoděti bu-

dou vyrůstat v dospělé jedince a vstupovat do světa práce, všichni

budou mít čas a prostor k uplatnění své kreativity, k aktivitě v oblasti

dramatu, vědy, literatury, vládních záležitostí, zábavy. A na tento

druh práce budou připraveni v důsledku počítačového převratu ve

vzdělávání.

Někteří lidé by se mohli domnívat, že je nemožné, aby lidstvo

bylo tvůrčí v tak velkém rozsahu. Takové uvažování ovšem vychází

z doby, ve které se jen několika málo jedincům podařilo uniknout

mentálnímu úpadku zapříčiněnému povoláními, která nevyžadují

využití mozku. Tímhle jsme už kdysi prošli: svého času panoval ná-

zor, že gramotnými mohou být pouze ti, kdo mají mysl jakýmsi po-

divným způsobem utvářenou tak, aby zvládli náročnost čtení a psaní.

Samozřejmě, se zrodem knihtisku a nástupem masového vzdělávání

vyšlo najevo, že gramotná může být většina lidí.

Co to všechno znamená? Že se budeme potýkat se spoustou vol-

ného času. Jakmile počítače a roboti začnou vykonávat všechnu tu

nudnou, mechanickou práci, svět se začne vyvíjet mnohem rychleji

než předtím. Objeví se v důsledku toho větší počet „všeumělů“?

Ano. V současné době je „volno“ jen nepatrnou součástí života, zříd-

ka využívanou z důvodu nedostatku času nebo promrhanou nicnedě-

láním v zoufalém pokusu dostat se co nejdál od nenáviděné každo-

- 130 -

denní práce. Až bude volný čas tvořit většinu lidského života, už

nebudeme mít dojem, že závodíme s hodinami, ani nebudeme poci-

ťovat nutkání bouřit se proti zotročení nenáviděnou prací divokými

úniky. Lidé si beze spěchu budou vybírat z množství zájmů, stanou

se vzdělanými ve spoustě nejrůznějších oblastí a kdykoliv se jim

zachce, budou nadále rozvíjet svůj individuální talent.

Ne, tohle nejsou jen plané dohady a spekulace. Historie zná do-

by, kdy lidé měli otroky – týrané lidské verze počítače – kteří za ně

dělali práci. Jiní měli chlebodárce, kteří je podporovali. I když exis-

tovalo jen málo jedinců, kteří měli volný čas, v němž mohli rozvíjet

své zájmy, výsledkem byla exploze rozmanitých kultur. Snad nej-

slavnějšími příklady jsou Zlatý věk v Athénách na konci 5. stol. př.

n. 1. s renesance v Itálii v období 14. – 16. století.

Nejenže lidé získají svobodu k praktikování svých zájmů, ko-

níčků a snů. Většina z nich se o svůj talent bude také chtít podělit.

Tolik z nás v sobě má alespoň špetku pozérství. Prozpěvujeme si ve

sprše, hrajeme v ochotnických divadlech a tak rádi se procházíme v

průvodech a přehlídkách. Podle mého odhadu se 21. století možná

dočká společnosti, ve které jedna třetina obyvatelstva bude bavit dvě

zbývající.

A zrodí se nové formy zábavy, o kterých se dnes můžeme jen

nejasně dohadovat. Zcela zřejmá je existence trojrozměrného tele-

vizního obrazu. Novou oblastí pro uplatnění lidské aktivity se může

docela dobře stát vesmírný prostor. V téměř nulové gravitaci by na-

příklad manipulace s míči mohla dát vzniknout poměrně kompliko-

vaným formám tenisu či kopané. Neuvěřitelně nádherným by se

mohl stát balet či dokonce společenský tanec, založený na zcela no-

vém druhu pohybů příjemných na pohled. Pohybovat se nahoru a

dolů by ve vesmírném prostoru bylo stejně snadné jako úkroky vle-

vo, vpravo, dozadu či kupředu.

A co ti, kteří by se nechtěli dělit o své přednosti a zájmy a místo

toho by se raději stáhli do vlastních světů? Například někdo, kdo se

zajímá o studium historie lidových krojů a je schopen bádat v těch

nejzazších koutech knihoven světa, by si tam prostě mohl zůstat.

Dočkali bychom se pak v naší společnosti nepředvídatelného počtu

lidí, z nichž by se stali intelektuální poustevníci? Že bychom dokon-

ce dali vzniknout rase introvertů?

- 131 -

Myslím, že vyhlídky tohoto typu nejsou příliš nadějné. Lidé zu-

řivě posedlí jediným druhem vědomostí nebo odborné činností prav-

děpodobně budou oplývat jistým misionářským zápalem. Budou se o

své poznatky chtít s někým podělit. Dokonce i dnes je pravděpodob-

né, že jedinec, který si oblíbil poněkud netypické pole zájmu, je spíš

bude chtít objasnit všem, s nimiž se setká, než aby zůstal v tichosti

sedět někde v koutku. Pokud by skutečně mělo existovat nějaké ne-

bezpečí, pak by ho nepředstavoval žádný poustevník, ale spíš skuteč-

nost, že povídáním o svém prapodivném zájmu by jeden člověk mohl

druhého unudit k smrti.

Neměli bychom zapomenout ani na tendence těch, kteří sdílejí

touhu spojit se dohromady, vytvořit jakýsi dočasný sub vesmír, to

znamená útočiště shromažďující všechny příznivce nejrůznějších

zájmových oblastí. Tak například v sedmdesátých letech měl kdosi

nápad zorganizovat shromáždění všech fanoušků Star Treku. Očeká-

valo se, že se jich dostaví pár stovek. Namísto toho se hrnuli po tisí-

covkách! Taková „shromáždění“ prostřednictvím počítače, kde lidé

by se aktivně účastnili svými vstupy, by jistě zaznamenala stejně

vysokou „návštěvnost“.

Stranou od těchto formálních setkání by existoval kaleidoskop

lidí, organizovaných prostřednictvím počítače v nejrůznějších míst-

ních spolcích. Probíhaly by nekonečné besedy, do nichž by se libo-

volně hlásili noví účastníci, přednášeli by své poznatky a myšlenky a

uspokojeni a stimulováni k další činnosti by odcházeli. Byla by to

neustálá a nikdy nekončící všehochuť vyučování a vzdělávání se.

V duchu před sebou vidím společnost v intenzivním tvůrčím va-

ru, lidi, kteří vycházejí vstříc jedni druhým a všichni sobě navzájem,

nové myšlenky, jež se rodí a šíří rychlostí, jakou si nikdo doposud

nedokázal ani představit, změnu a různorodost plnící planetu (to už

nemluvím o menších, umělých světech, vybudovaných ve vesmíru).

Bude to nový svět; svět, který na dřívější staletí bude pohlížet jako na

doby, kdy lidstvo bylo jen napolo živé.

- 132 -

Stroj a robot

Pro fyzika je stroj jakýmkoli zařízením, které přenáší sílu z bo-

du, kde je uplatňována, na jiné místo, kde je používána, a během to-

hoto procesu mění její intenzitu nebo směr.

Z tohoto hlediska je pro člověka poměrně obtížné používání če-

hokoli co není součástí jeho tělesné struktury. Už před pěknými pár

miliony lety, kdy se stěží dalo rozpoznat, zda ti nejvyspělejší homi-

nidé jsou spíš lidmi než opicemi, byly sbírány a otesávány kameny a

jejich ostré konce byly používány jako primitivní nože a škrabky.

Dokonce i obyčejný kámen je strojem, protože síla vyvíjená ru-

kou na jeho tupý konec se přenáší na konec ostrý a tím se zvyšuje

účinek jejího působení. Síla rozložená na velké ploše tupého konce

se rovná síle soustředěné na malé ploše konce ostrého. Tlak (tj. veli-

kost síly na danou plochu) je tedy zvyšován dokonce i bez dalšího

vyvíjení celkové síly během procesu. To znamená, že kámen s ost-

rým koncem dokázal díky většímu tlaku, kterým působil, proniknout

jiným předmětem snadněji než kámen oblý, neopracovaný (nebo

lidská ruka).

V praktickém životě by však málokdo kromě těch nejzarytějších

fyziků nazval otesaný kámen strojem. My za stroje považujeme po-

měrně složitá zařízení a nejčastěji tento termín používáme tehdy,

jedná-li se o zařízení, která v jistých ohledech nevyžadují účast a

manipulaci ze strany člověka.

Čím méně činnost toho či onoho zařízení vyžaduje přímou lid-

skou účast, tím autentičtěji mechanická nám připadá. Dosavadní vý-

voj technologie se vždy ubíral směrem k výrobě strojů, které stále

méně podléhají řízení lidským subjektem a stále víc rozhodují samy

za sebe. Otesaný kámen se jeví být téměř součástí ruky, která ho při

používání nesmí upustit. Zato hozený oštěp po opuštění ruky vykazu-

je jistý druh nezávislosti.

Tento zřetelný vývoj směrem od přímé a bezprostřední kontroly

lidstvu – dokonce i v primitivních časech – umožňoval jistý skluz k

extrapolaci. Lidé ve svých představách viděli zařízení stále méně

člověkem ovladatelná a stále nezávislejší než ta, s nimiž v té či oné

době měli přímé zkušenosti. Bezprostředně se zrodila forma fantazie,

- 133 -

kterou bychom – při poněkud volnějším výkladu termínu, než jakého

chápu já – s klidem mohli nazvat vědeckou fantastikou.

Člověk je schopen ovládat své tělo a pohybovat se na vlastních

nohou; nebo – dokáže-li pomocí otěží a ostruh zvládnout mnohem

silnější tělo zvířete – na koňském hřbetě; nebo na lodi, kde využívá

neviditelnou sílu větru. Proč se neodvážit směrem k většímu zéterič-

tění a nepředstavit si třeba sedmimílové boty, létající koberce nebo

samopoháněné lodě? Ve všech těchto případech byla využita „kou-

zelná“ moc, vyvolaná zásahem nadpřirozených a transcendentálních

energií bohů a démonů.

Tyto představy se netýkaly pouze větší fyzické síly neživých vě-

cí, ale také vyšší mentální moci objektů, které byly v podstatě pova-

žovány za neživé. Umělá inteligence není zas tak moderní myšlen-

kou.

O Héfaistovi, řeckém bohu ohně a kovářství, je v Iliadě psáno,

že v jeho paláci bydlely a pomáhaly mu ženy vyrobené ze zlata, stej-

ně pohyblivé a inteligentní jako bytosti z masa a krve.

Proč by tomu tak nemohlo být? Koneckonců, pokud lidský ko-

vář na své kovadlině dokáže vykovat neživé předměty z obyčejného

železa, proč by si božský kovář nemohl vyrobit mnohem dokonalejší

neživé objekty ze vznešeného zlatého kovu? V tomto případě je ex-

trapolace víc než nasnadě. Pro spisovatele vědeckofantastické litera-

tury (nebo chcete-li – v primitivních, z hlediska vědy zaostalých ča-

sech – vypravěče mýtů) je něco takového v podstatě druhým živlem.

Dostatečně zkušení lidští řemeslníci však podle legend dokázali

vyrobit i mechanické lidské bytosti. Stačí vzpomenout na Talose,

bronzového válečníka vyrobeného Tomášem Edisonem řeckých mý-

tů, Daidalem. Talos střežil břehy Kréty, jednou za den kroužil kolem

ostrova a odrazoval všechny případné vetřelce. Život mu Daidalos

vdechl pomocí zázračné tekutiny, kterou v jeho těla držela zátka v

obrově patě. Když pak na Krétu dorazili Argonauti, Médea využila

svého kouzelného umění, zátku vytáhla a z Talosova těla vyprchal

veškerý jeho umělý život.

(Tomuto mýtu bychom mohli přisuzovat symbolický význam.

Kréta měla na počátku čtvrtého tisíciletí před Kristem, ještě předtím,

než Řekové vůbec přišli do Řecka, své vlastní námořnictvo – vůbec

první fungující námořnictvo v historii lidstva. Právě vyspělé námoř-

nictvo umožnilo obyvatelům ostrova vytvořit říši, do níž patřily při-

- 134 -

lehlé ostrovy i pevnina. Řečtí barbaři, podnikající nájezdy do vnitro-

zemí, ve skutečnosti víceméně spadali pod krétskou nadvládu. Po

dva tisíce let krétskou říši střežili válečníci odění v bronzových brně-

ních, kroužící po mořích na svých lodích – a pak najednou selhali.

Obrazně řečeno, zátka byla vytažena tehdy, když při sopečném vý-

buchu v roce 1500 př. n. 1. explodoval ostrov Théra a krétská civili-

zace byla výrazně ochromena tsunami – natolik, že se jí zmocnili

Řekové. To znamená, že mýtus či báje, jako jeden z druhů lidského

myšlení, je vlastně formou jakési nejasné a pokřivené vzpomínky na

něco, co se opravdu stalo.

Od samého počátku měl vztah člověka ke stroji dvojí aspekt.

Pokud se stroj nemůže vymknout zpod lidské kontroly, je dobrý,

užitečný a usnadňuje člověku život. Nicméně, lidé vědí (a vědí to od

samého úsvitu věků), že technologie se hromadí a je stále vyspělejší,

že stroje se nevyhnutelně zdokonalují a že toto zdokonalení se vždy

ubírá směrem k zéteričtění, směrem, kdy se kontrola nad stroji stále

víc vymyká z lidských rukou a stroje stále víc ovládají sebe sama.

S tím, jak klesá podíl lidské účasti a kontroly, stroj se do jisté

míry stává hrozivým. Dokonce i tehdy, když se podíl lidské kontroly

nezmenšuje nebo se to děje jen velmi zvolna, pro lidskou představi-

vost je hračkou dohlédnout kupředu do časů, kdy by se člověku vše-

chny stroje zcela mohly vymknout z rukou. A člověk už předem z

této představy cítí strach.

Jaký je to strach?

Tím nejopodstatněnějším a nejočividnějším je strach z toho, že

stroj, který se vymkne zpod lidské kontroly, by člověku mohl ublížit.

Ve skutečnosti má každý technologický pokrok, jakkoliv fundamen-

tální, dvojí aspekt – dobra a zla, a z toho důvodu je na něj nazíráno

rovněž s dvojím aspektem – náklonností a strachem.

Oheň vás hřeje, poskytuje vám světlo, vaří vaše pokrmy, taví

vaši rudu – a, pokud se vám vymkne z rukou, pálí a ničí. Vaše nože a

oštěpy zabíjejí zvířecí i lidské nepřátele, ale mimo vaši kontrolu jsou

používány vašimi nepřáteli, kteří jimi vraždí vás. Podobných příkla-

dů byste si mohli vymyslet nekonečný seznam. Skutečnost je taková,

že nikdy neexistovala jediná lidská činnost, která by poté, co se vy-

mkla zpod kontroly a způsobila škodu, nevzbudila kolektivní po-

vzdechnutí: „Ach, kdybychom jen žili prostým a řádným životem

- 135 -

našich předků, kteří nebyli prokleti tímto zatraceným novým vynále-

zem.“

Nicméně, je tento strach ze stále se zvyšující možnosti poškoze-

ní, způsobené neutuchajícím vývojem, či ten druh hluboko zakořeně-

né hrůzy, tak obtížné vyjádřit, že je to možné pouze prostřednictvím

mýtů?

Myslím, že ne. Strach ze strojů kvůli pár nepříjemnostem a ob-

časné škodě, kterou způsobují (alespoň do nedávné minulosti), ne-

přiměl lidstvo k ničemu jinému než jen k občasnému postesknutí.

Náklonnost k používání strojů vždy překonala obavy všeho druhu, na

což lze usuzovat podle toho, že v historii lidstva se zřídkakdy vyskyt-

la kultura, která se dobrovolně zřekla významného technologického

vynálezu jen kvůli pár nesnázím či škodlivému působení jeho vedlej-

ších účinků. Došlo sice k nedobrovolným ústupům od technologie v

důsledku válek, občanských hnutí, epidemií či přírodních katastrof,

takže pak následovalo to, čemu dnes říkáme „období temna“, ovšem

populace, která během té či oné pohromy utrpěla nejvíc, se během

generací ze všech sil snažila dostat zpět do starých kolejí a obnovit

svou technologii.

Lidé si vždy raději volili možnost postavit se proti zlu nové

technologie než ji opustit. Proti jejím negativním účinkům bojovali

tím, že vymysleli něco jiného, nového. Proti kouři z vnitřního ohniště

se chránili tím, že postavili komín. Proti nebezpečí představovanému

oštěpem vymysleli štít. A nebezpečí početné armády bylo zažehnáno

městskými hradbami.

Tento přístup přetrval navzdory neustálému dotírání zpátečnic-

kých výkřiků až do dneška. Typickým technologickým produktem

současného života je automobil. Znečišťuje ovzduší, útočí na naše

ušní bubínky, ročně zabíjí padesát tisíc Američanů a dalším stovkám

a tisícovkám způsobuje vážná zranění.

Ale mohl by si někdo vážně myslet, že Američané se dobrovol-

ně vzdají svých roztomilých vraždících miláčků? Dokonce i ti, kteří

se účastní manifestací, kde odsuzují přílišnou mechanizaci moderní-

ho života, na ně pravděpodobně přijeli automobilem.

První okamžik, kdy si mnoho lidí současně uvědomilo rozsah

možného nebezpečí, které nebylo možné vyvážit žádným myslitel-

ným dobrem, přišel s jadernou bombou v roce 1945. Nikdy předtím

- 136 -

nepodnítila žádná technologická vymoženost takovou vlnu protestů u

tak velké části populace.

Reakce na jadernou bombu vlastně dala podnět ke vzniku nové

módní vlny. Lidé pohotověji reagovali na další vynálezy, které jim

připadaly nepřijatelné a ve svých důsledcích škodlivé – biologické

zbraně, nadzvuková letadla, genetické experimenty na mikroorga-

nismech, reaktory, spreje.

A přesto se lidstvo jako takové žádného z těchto vynálezů ne-

vzdalo.

I tak se ale ubíráme správnou cestou. Strach ze stroje nepramení

ze samého dna lidské duše tehdy, je-li zlo provázeno dobrem; nebo

je-li ublíženo jen některým lidem – například těm, kteří se zrovna

nacházejí na místě srážky automobilů.

Koneckonců, většina nás z toho vyjde dobře a budeme těžit z

užitečných vlastností stroje.

Ne, teprve v okamžiku, kdy stroj jakýmkoli způsobem ohrozí

celé lidstvo, takže každý jedinec začíná cítit, že neunikne ani on,

strach překoná náklonnost.

Protože technologie začala lidskou rasu jako celek ohrožovat te-

prve během posledních třiceti let, znamená to, že předtím jsme vůči

strachu byli imunní? Nebo že by lidstvo bylo ohrožené odjakživa?

Koneckonců, je fyzická záhuba prostřednictvím ničivé energie

takového typu, jaký držíme v rukou dnes, jediným způsobem možné-

ho vyhlazení lidské rasy? Nemohl by stroj zničit podstatu lidství,

naše mysli a duše, zatímco těla by nechal netknutá, v bezpečí a po-

hodlí?

V dnešní době například panuje strach z toho, že lidé se díky te-

levizorům odnaučí číst a díky kalkulačkám počítat. Nebo si zkuste

představit spartského krále, který pozoruje katapult v akci a truchlí

nad tím, že to bude znamenat konec lidské srdnatosti a odvaze.

Ano, jistě, takové sotva postřehnutelné hrozby pro lidstvo jako

celek existovaly a existují už po celé dlouhé věky, to znamená i v

dobách, kdy člověk ještě neovládal přírodu natolik, aby mohl sám

sobě nějak výrazně ublížit.

Strach, že stroje by mohly způsobit degeneraci a úpadek lidstva,

však podle mne není tím hlavním a největším strachem. Tím vůbec

- 137 -

nejhlubším je (podle mého mínění) všeobecný strach z nezvratných

změn. Zamyslete se nad tímto:

Ve vesmíru kolem nás bez ustání probíhají dva druhy změn. Je-

den z nich se pravidelně opakuje a je neškodný.

Dni předchází noc a je nocí následován. Zima střídá léto a to zas

střídá zimu. Déšť následuje po jasném počasí, které je opět vystřídá-

no deštěm, takže výsledkem vlastně není žádná změna. Možná je to

nudné, ale je to pohodlné a navozuje to pocit jistoty a bezpečí. Myš-

lenka krátkodobých pravidelných změn, které vlastně tvoří dlouhé

období beze změn, je natolik uklidňující, že lidé se ji pracně snaží

hledat téměř ve všem, i v „lidských záležitostech“. Jedné generaci

předchází jiná a další ji zas následuje. Stejným způsobem střídá jedna

dynastie druhou, jedna říše další. Není to sice moc dobrá analogie s

přírodními cykly, protože tato opakování nejsou tak přesná jako v

přírodě, ovšem stačí k tomu, aby působila uklidňujícím dojmem.

Lidé po tomto pocitu jistoty, poskytovaném pravidelnými změ-

nami, prahnou tak bytostně, že se je pokoušejí uplatňovat i tehdy,

když příznaky toho či onoho úkazu jsou nedostatečné – ba dokonce i

tehdy, když ve skutečnosti ukazují zcela jiným směrem.

Veškeré důkazy týkající se našeho vesmíru poukazují na hyper-

bolickou evoluci; tj. prostor, který se od samého počátku – od velké-

ho třesku – rozpíná, až nakonec skončí jako změť neforemných ply-

nů a černých děr. My si z důvodu své přecitlivělosti však raději před

těmito důkazy zakrýváme oči a bytostně lpíme na představách oscilu-

jících, cyklických, opakujících se vesmírů, v nichž dokonce i černé

díry jsou pouze branami k novým velkým třeskům. Existuje však

ještě jeden druh změn, a těm je radno vyhýbat se za každou cenu –

jsou to nezvratné, zlověstné změny; jednostranné změny; stálé změ-

ny; změny, které nelze vrátit zpět.

Co je na nich tak strašného? Víte, on totiž existuje jistý druh

změny, která se nás všech dotýká natolik, že díky ní pokřiveně chá-

peme celý vesmír kolem sebe.

Koneckonců, jsme staří, a třebaže jsme kdysi byli mladí, už ni-

kdy takoví nebudeme. Nezvratné! Naši přátelé jsou mrtví, a přestože

kdysi žili mezi námi, už nikdy tomu tak nebude. Nezvratné! Proti

faktu, že život končí smrtí, že není cyklickou změnou, že my z toho

konce máme strach a víme to, je marné se vzpírat.

- 138 -

Ještě horší je to, že vesmír s námi neumírá. Trvá si dál, doneko-

nečna pokračuje ve svých cyklických změnách a k ráně smrti přidává

urážku lhostejnosti.

Vůbec nejhorší je ovšem skutečnost, že s námi neumírají ostatní.

Jsou tu mladší lidé, narození později, zpočátku bezmocní a na nás

závislí. Pomáháme jim začít žít, jenomže oni pak vyrůstají a jakoby

podle krutého zákona nesmyslné odplaty zabírají naše místa, protože

my sami umíráme. K ráně smrti je přidána další urážka: skutečnost,

že každý je nahraditelný.

Řekl jsem, že je zbytečné stavět se proti hrůze ze smrti prováze-

né lhostejností a pocitem vystrnadění? Ne tak docela. Marnost je v

tomto případě zřejmá pouze tehdy, lpíme-li na „racionálnu“. Neexis-

tuje však žádný zákon, podle kterého bychom na něm lpět museli, a

skutečnost je taková, že lidé se od něj raději utíkají.

Smrti se lze vyhnout tím, že jednoduše popřeme její existenci.

Můžeme to chápat tak, že život na Zemi je pouhou iluzí, krátkým

zkušebním obdobím, které předchází vstupu do života po životě – ten

je věčný a neexistují v něm žádné nezvratné změny. Nebo můžeme

předpokládat, že pouze tělo podléhá smrti a že v nás existuje jakási

nesmrtelná část, která nezvratné změně nepodléhá a po smrti jednoho

těla dokáže vstoupit do jiného, což by vlastně znamenalo nekonečné,

cyklické opakování života.

Jsou to právě tyto mystické názory na život po smrti a převtělo-

vání, které mnoha lidem usnadňují žít a čelit smrti s odůvodněným

pocitem usmíření. Strach ze smrti a nahrazení je však v takových

případech pouze zamaskován a překryt; není odstraněn.

Řecké mýty se s faktem nahrazení jedné skupiny smrtelníků ji-

nou vlastně vyrovnávají celkem úspěšně – třebaže nám to může při-

padat pouze jako zoufalé připuštění, že dokonce ani život věčný a

nadlidská moc nedokáží odstranit nebezpečí nevyhnutelné změny a

pokoření, vycházejícího z pocitu vystrnadění a nahrazení.

Řekové se domnívali, že vesmíru zpočátku vládl nesoulad (Cha-

os), který byl posléze nahrazen Uranem (nebesa), jehož nadvláda nad

hvězdami a pohyby planet symbolizovala řád („Kosmos“).

Uran však byl vykastrován svým synem, Kronem, který pak

společně se svými bratry, sestrami a jejich potomstvem vládl vesmí-

ru.

- 139 -

Kronos se obával, že jeho děti se mu odplatí stejným způsobem,

jakým se on zachoval ke svému otci (druh nevyhnutelné změny), a

proto své děti hned po narození pozřel. Jeho ženě se jej však podařilo

přelstít, zachránit své poslední dítě, Dia, a poslat je pryč do bezpečí.

Zeus dospěl v mladého boha, vysvobodil své sourozence z žaludku

svého otce, vedl proti Kronovi válku a s pomocí svého vojska jej

porazil a nastolil novou vládu.

(Mýty o „nahrazení“ se vyskytují také v jiných kulturách, do-

konce i v naší – jako například ten, ve kterém se Satan pokouší na-

hradit Boha a selže; tento mýtus dosáhl svého největšího literárního

zpracování ve Ztraceném ráji spisovatele Johna Miltona.)

A jak to bylo s bezpečností samotného Dia? Okouzlila ho moř-

ská nymfa Thetys, kterou by pojal za manželku, kdyby ho ovšem

Osud předem nevaroval, že Thetys je předurčena porodit syna, moc-

nějšího než jeho otec. To znamenalo, že pro Dia či kteréhokoliv jiné-

ho z bohů není radno oženit se s ní. Thetys byla proti své vůli přinu-

cena vdát se za Pelea, obyčejného smrtelníka, a porodit mu smrtelné-

ho syna, jediné dítě, které se jí podle pověstí narodilo. Tím synem

byl Achilles, který byl zajisté mocnější než jeho otec (a stejně jako u

Talose byla jeho jediným zranitelným místem pata).

Nyní si pokusme přenést tento strach z nezvratné změny a sku-

tečnosti nahrazení do vztahu mezi člověkem a strojem. Co získáme?

Zjistíme, že onen obrovský strach nespočívá v tom, že stroje nám

ublíží – ale že nás nahradí. Ne v tom, že se staneme bezmocnými –

ale že stroje nás učiní zcela zastaralými a zbytečnými.

Vyspělý stroj je strojem inteligentním a v příběhu o inteligent-

ním stroji je možná jediná zápletka – je stvořen k tomu, aby člověku

sloužil, ale dopadne to tak, že člověka ovládá. Nemůže existovat,

aniž by pro nás představoval hrozbu, že nás nahradí, a musí tudíž být

zničen, jinak zahyneme my.

Takové nebezpečí zřetelně vidíme v příběhu černokněžníkova

učně, golema rabbiho Loewa i monstra vytvořeného dr. Frankenstei-

nem. Stejně jako nás jednou nahradí dítě zrozené z našeho těla, udělá

tak i stroj, zrozený v naší mysli.

Příběh o Frankensteinovi Mary Shelleyové, který byl napsán v

roce 1818, však představuje vrchol strachu, protože v něm díky

okolnostem nebylo možné ani na chvíli strach ničím potlačit.

- 140 -

Mezi rokem 1815, který byl svědkem konce mnoha evropských

válek, a rokem 1914, jenž stál u zrodu války další, existovalo krátké

období, v němž si lidstvo mohlo dovolit přepych optimismu týkající-

ho se vztahu ke strojům. Průmyslová revoluce jako by najednou po-

zvedla schopnosti člověka, a jeho sny o mytickém ráji v nebi byly

nahrazeny představami o technologické utopii na Zemi. Dobro po-

skytované stroji daleko převážilo možné zlo a náklonnost převýšila

strach.

Právě v tomto období se začala vyvíjet moderní vědeckofantas-

tická literatura – což je termín, kterým já osobně pojmenovávám lite-

rární formu, jež se zabývá civilizacemi, lišícími se od té naší úrovní

vědy a technologie, a kterým by se díky patřičným změnám v těchto

oblastech mohla přiblížit i naše vlastní společnost. (Tím se vědecko-

fantastická literatura liší od žánru „fantasy“ nebo od „spekulativní

fikce“, ve které nelze fiktivní společnost dávat do souvislosti s naší

vlastní prostřednictvím žádné logické řady změn.)

Moderní vědeckofantastická literatura tedy prožívala díky obdo-

bí svého zrodu optimistické začátky. Člověk dokázal stroje používat

ke svému užitku a správně je ovládal. Jeho moc narůstala a stroje se

pro něj stávaly užitečnými pracovními prostředky, které mu zajišťo-

valy bohatství a bezpečí a unášely jej do nejzazších konců vesmíru.

Tento optimistický přístup převažuje do dneška, především mezi

spisovateli, jejichž literární styl se tříbil v období před vynálezem

jaderné bomby – jmenovitě mezi ně patří Robert Heinlein, Arthur C.

Clarke a já.

Nicméně, počátek první světové války byl poznamenán nástu-

pem deziluze. Ukázalo se, že věda a technologie, které slibovaly ráj,

by svět docela snadno mohly změnit v peklo. Z letadla, které ztěles-

ňovalo naplnění pradávné lidské touhy létat, najednou padaly bomby.

Díky novým objevům v chemii vznikla nejenom anestetika, barviva a

léčiva, ale také otravný plyn.

Strach z nahrazení opět vzrostl. V roce 1921, nedlouho po skon-

čení první světové války, spatřilo světlo světa drama Karla Čapka R.

U. R. a na světě byl znovu příběh o Frankensteinovi, povýšený na

planetární úroveň. Nebylo stvořeno jediné monstrum, ale milion ro-

botů (což je Čapkovo slovo, značící mechanický „dělník, robotník“).

A nejednalo se o osamocené monstrum, které se v hněvu obrátí proti

- 141 -

osobě svého stvořitele, ale o roboty, kteří útočí proti lidstvu, vyhlazu-

jí je a nahrazují.

V období od počátku existence vědeckofantastického magazínu

v roce 1926 až do roku 1959 (což je vlastně třetina století – nebo

jedna generace) mezi sebou ve vědeckofantastické literatuře neustále

soupeřily pesimismus a optimismus – tento především díky vlivu

Johna W. Campbella. Nutno podotknout, že optimismus z toho po

většinu času vycházel lépe.

Počínaje rokem 1939, napsal jsem sérii povídek o robotech, kte-

ré vědomě útočily proti „Frankensteinovu komplexu“ a činily z robo-

tů služebníky, přátele a spojence lidstva.

Nakonec však přece jen zvítězil pesimismus, a to ze dvou důvo-

dů:

Za prvé, stroje začaly nahánět větší strach. Na světě byla jaderná

bomba, která lidstvu hrozila fyzickým zničením. Mnohem větší

hrozbu však představovala rychle se vyvíjející počítačová technolo-

gie. Počítače jako by lidem ukradly duši. Němě řešily rutinní pro-

blémy, až jsme nakonec zjistili, že stále víc, častěji a s narůstající

vírou svěřujeme do rukou těchto strojů veškeré své záležitosti a se

stále hlubší pokorou očekáváme jejich odpovědi a verdikty.

Atomová a vodíková bomba nás mohou pouze zničit, kdežto po-

čítač je schopen nahradit nás.

Druhý důvod není tak markantní, protože se týká změny v pova-

ze spisovatele vědeckofantastické literatury.

Až do roku 1959 v beletrii existovalo mnoho odvětví, přičemž

vědeckofantastická literatura mezi nimi byla tím posledním. Spisova-

telům přinášela méně slávy a peněz než téměř kterýkoli jiný literární

žánr, takže tomuto druhu literatury se nevěnoval nikdo, kdo jím ne-

byl fascinován natolik, aby se kvůli němu byl ochoten vzdát slávy a

bohatství. A pokud se takoví našli, byli to lidé okouzlení romantikou

vědy, takže spisovatelé vědeckofantastické literatury člověka samo-

zřejmě zobrazovali jako hrdinu dobývajícího vesmír a podřizujícího

si jej podle své vůle.

V padesátých letech však televize postupně zahubila časopisy,

které beletrii podporovaly, a do začátku let šedesátých se jedinou

formou beletrie, která vzkvétala a rozmáhala se, stala vědecká čili

vědeckofantastická literatura. Znovu se objevilo množství časopisů a

nastaly zlaté časy brožovaným vydáním. V poněkud menším rozsahu

- 142 -

tento žánr zaútočil na film a televizi – v této oblasti má svůj největší

triumf zajisté ještě před sebou.

To znamená, že v šedesátých a sedmdesátých letech se mladí

spisovatelé vrhali na psaní vědeckofantastické literatury ne proto, že

by jí byli uneseni, ale proto, že prostě existovala – a mimo ní toho

existovalo jen málo jiného. Mnozí z nové generace spisovatelů vě-

deckofantastické literatury tudíž o vědě neměli ani ponětí a vůbec k

ní netíhli – ve skutečnosti byl jejich vztah k ní spíš negativní. Takoví

spisovatelé byli ochotni přijmout z onoho podvojného vztahu ná-

klonnosti/strachu člověka ke stroji spíš strach.

V důsledku toho nás moderní vědeckofantastická literatura, spíš

více než méně, znovu a znovu zahrnuje mýty o dětech nahrazujících

své rodiče. Zeus nahrazující Krona, Satan nahrazující Boha, stroje

nahrazující lidstvo.

Jsou to noční můry a jako takové je nutné chápat je. Ovšem do-

volte mi na závěr můj vlastní mírně cynický komentář. Vzpomeňte si

na to, že třebaže Kronos předem věděl o možném nebezpečí nahra-

zení a třebaže zničil své děti, aby tomu předešel – i tak nakonec na-

hrazen byl, a to právem, protože Zeus byl lepším vladařem.

Takže je docela možné, že třebaže budeme stroje nenávidět a

bojovat proti nim, stejně jimi nakonec budeme nahrazeni, a sice prá-

vem, protože inteligentní stroje, kterých jsme my šarm tvůrci, možná

dokáží lépe než my pokračovat na cestě k správnému pochopení a

využití vesmíru a ubírat se k výšinám, na které my sami nikdy nemů-

žeme mít nárok.

- 143 -

Nová profese

V roce 1940 jsem napsal povídku, jejíž ústřední postava se jme-

novala Susan Calvinová. (Dobrý bože, vždyť už je to celých padesát

let!) Profesí byla „robopsycholožka“ a věděla vše, co bylo zapotřebí

znát o tom, jak fungují roboti. Jistě, byla to jen vědeckofantastická

povídka. Během následujících pár let jsem o Susan Calvinové napsal

několik dalších příběhů, v nichž jsem se zmínil o takových detailech,

jako že se narodila v roce 1982, studovala robotiku na Kolumbijské

univerzitě a v roce 2003 absolvovala. Poté se věnovala postgraduál-

nímu studiu a do roku 2010 získala zaměstnání u Národní americké

společnosti pro výrobu robotů, a. s… Samozřejmě, v době, kdy tyto

povídky vznikaly, nebral jsem nic z jejich obsahu vážně. Psal jsem

pouze „vědeckofantastickou literaturu“.

Avšak, jakkoli je to zvláštní, ono to vychází. Roboti jsou dnes

neodmyslitelnou součástí montážních linek a jejich význam rok od

roku vzrůstá. Společnosti vyrábějící automobily je do svých továren

instalují po desetitisícovkách. Ve stále stoupajícím počtu samozřejmě

dojde k jejích uplatnění i v jiných oborech, a ti složitější a inteligent-

nější roboti se objeví za rýsovacími prkny. Roboti přirozeně způsobí

zánik mnoha lidských profesí, ovšem na druhé straně dají spoustě

nových povolání vzniknout. Tak především, roboti budou muset být

navrhováni. Budou muset být vyráběni a testováni. Pak, protože nic

není dokonalé, občas se pokazí, a bude nutno opravit je. Abychom

nutnost oprav udrželi na minimu, budeme o ně muset na úrovni pe-

čovat. Dokonce je budeme moci upravovat a převádět na jinou práci.

K tomu všemu bude zapotřebí lidí, které bychom všeobecně

mohli nazývat robotechniky. Slyšel jsem dohady, že než moje fiktiv-

ní Susan Calvinová absolvuje na univerzitě, jen ve Spojených státech

samotných bude přes dva miliony robotechniků, a na světě celkem

jich bude kolem šesti milionů. Susan nezůstane samotná. Předpoklá-

dejme, že k technikům připočteme všechny další lidi, kteří budou

zaměstnáni v rychle se rozvíjejících průmyslových odvětvích přímo

či nepřímo souvisejících s robotikou. Možná to dokonce dopadne tak,

že roboti zapříčiní vznik více povolání, než jich díky nim zanikne.

Tyto dvě skupiny povolání – zanikající a vznikající – se od sebe sa-

- 144 -

mozřejmě budou výrazně lišit, takže nás čeká nelehké období, v

němž se ti, jejichž povolání vymizela, budou muset rekvalifikovat,

aby mohli nastoupit na nová místa a vykonávat nově vzniklá povolá-

ní.

Je zřejmé, že to nebude možné v každém jednotlivém případě,

takže bude nutno přijít s jistou sociální iniciativou v zájmu těch, kteří

kvůli pokročilejšímu věku nebo svému založení nezapadnou do rych-

le se měnícího schématu ekonomiky.

V minulosti byl vývoj technologie vždy podmíněn nutností ná-

růstu ve vzdělanosti. Rolníci obdělávající pole gramotní být nemuse-

li, zato dělníci v továrnách ano, takže jakmile jednou vystrčila růžky

průmyslová revoluce, vyspělé státy byly nuceny otevřít veřejné školy

k masovému vzdělávání obyvatelstva. Ruku v ruce s vysoce technic-

ky vyspělým hospodářstvím jde další vývoj ve vzdělávání. To zna-

mená, že budoucí vzdělávání ve vědě a technologii bude muset být

pojato mnohem vážněji a bude se muset stát celoživotní činností,

protože vývoj půjde kupředu příliš rychle, než aby lidé mohli spolé-

hat jen na to, co se v mládí naučili ve škole.

Abych nezapomněl! Zmínil jsem se o robotechnicích, ale to je

pouze všeobecný termín. Susan Calvinová nebyla robotechničkou,

ale konkrétně robopsycholožkou. Zabývala se „inteligencí“ robotů,

tím, jak roboti „myslí“. Doposud jsem neslyšel, že termín robopsy-

cholog by někdo použil v praktickém životě, ale myslím, že přijde

čas, kdy používán bude, stejně jako se poté, co jsem jej vymyslel,

začal používat termín „robotika“. Koneckonců, teoretici v oblasti

robotiky se pokoušejí vyvinout roboty, kteří by dokázali vidět, chápat

verbální příkazy, odpovídat na dotazy. S tím, jak od robotů budeme

vyžadovat, aby plnili stále větší množství úkolů, budou stále výkon-

nějšími a všestrannějšími a budou nám pochopitelně připadat také

„inteligentnějšími“. V Massachusettském institutu technologie a na

jiných místech vlastně už nyní pracují vědci, kteří se vážně zabývají

otázkou „umělé inteligence“.

Nicméně, i kdybychom dokázali navrhnout a zkonstruovat robo-

ty, kteří budou přidělené úkoly plnit takovým způsobem, že nám to

bude připadat inteligentní, je stěží pravděpodobné, že budou inteli-

gentními ve stejném smyslu jako my, lidé. Za prvé proto, že jejich

„mozky“ budou konstruovány z materiálů zcela odlišných od hmoty,

kterou je tvořen náš mozek. Za druhé z toho důvodu, že od lidských

- 145 -

mozkových buněk odlišné součástky v jejich mozcích k sobě budou

spojené zcela jiným způsobem a budou uspořádané v rozdílných

kombinacích, takže mozek robota bude (s největší pravděpodobností)

k řešení problémů přistupovat zcela jiným způsobem. Inteligence

robotů se může natolik lišit od inteligence lidské, že možná bude

zapotřebí zcela nového vědního oboru – „robopsychologie“ – který

se jí bude zabývat. Tehdy přijde na scénu Susan Calvinová. Bude to

ona a jí podobní, kdo se bude zabývat roboty v takových případech,

kde by „obyčejní“ psychologové neobstáli. A možná se právě toto

stane nejdůležitějším aspektem robotiky, protože budeme-li do detai-

lů studovat dva naprosto odlišné druhy inteligence, můžeme se naučit

chápat inteligenci jako takovou mnohem obecnějším a elementárněj-

ším způsobem, než jsme schopni dnes. Především o inteligenci lidské

toho zjistíme mnohem víc, než by bylo možné dozvědět se pomocí

studia pouze a právě inteligence člověka.

- 146 -

Je robot nepřítel?

Bylo to v roce 1942, kdy jsem vymyslel „tři zákony robotiky“, z

nichž nejdůležitější je samozřejmě zákon první, který zní následovně:

„Robot nesmí ublížit člověku nebo svou nečinností dopustit, aby

člověku bylo ublíženo.“ Ve svých povídkách jsem vždy zřetelně dá-

val najevo, že zákony robotiky, především první zákon, neodmysli-

telně patří ke všem robotům a že žádný robot je nemůže a nesmí ne-

uposlechnout.

Také jsem se vždy snažil o to – třebaže ne tak důrazně – aby by-

lo zřejmé, že tyto zákony nejsou robotu vrozené. V rudách a suro-

vých chemikáliích, z nichž jsou roboti vyrobeni, nic takového jako

zákony obsaženo není. Zákony jsou tady proto, že byly úmyslně za-

budovány do robotova mozku, to jest do počítače, který ovládá a řídí

všechny robotovy činy. Samozřejmě, roboti mohou zákony postrádat

– buď proto, že jsou příliš jednoduší a neohrabaní, než aby vůbec

pochopili, že se musí řídit složitými vzorci chování zabudovanými

do jejich mozků, nebo proto, že lidé, kteří roboty navrhují, do jejich

počítačem řízeného organismu nic takového jako tři zákony úmyslně

nenainstalují.

Až doposud – a toto zřejmě bude platit ještě hezkou řádku let –

byla skutečností pouze první z těchto alternativ. Dnešní roboti jsou

jednoduše příliš primitivní a neohrabaní, než aby dokázali předvídat,

že by svým činem mohli ublížit člověku, a přizpůsobit své chování

tak, aby tomu zabránili. Zatím existují jen počítačem řízené mecha-

nické končetiny, schopné omezeného počtu úkonů. Nedokáží překro-

čit úzké hranice vymezené danými instrukcemi. V důsledku toho už

došlo k případům usmrcení člověka robotem, stejně jako bylo množ-

ství lidí usmrceno stroji a zařízeními počítači neovládanými. Je to

sice politováníhodné, ale zároveň pochopitelné, a dá se jen předpo-

kládat, že s tím, jak budou konstruováni roboti se stále dokonalejšími

smyslovými čidly a schopností pohotověji reagovat, zvýší se také

pravděpodobnost, že do nich budou zabudovávány bezpečnostní me-

chanismy, jež budou ekvivalentem tří zákonů.

Co ale ta druhá alternativa? Budou lidé úmyslně vyrábět roboty

bez zabudovaných bezpečnostních mechanismů ve formě zákonů či

- 147 -

jakékoliv jiné? Myslím, že taková možnost je nereálná. Hovoří se o

takzvaných robotech-hlídačích. Jednalo by se o roboty, kteří by hlí-

dali pozemky kolem budov nebo dokonce jejich interiéry. Jejich úko-

lem by bylo zastavit jakéhokoliv člověka, který by na pozemek nebo

do budovy vstoupil. Lidé, kteří by tam patřili, by s sebou museli nosit

nějakou kartu či jiný identifikační předmět, který by robot poznal a

nechal by je projít. V naší době s jejím smyslem pro nutnost vše stře-

žit a hlídat nám to možná připadá jako dobrý nápad. Takové opatření

by snížilo počet případů vandalismu a terorismu a konec konců, ro-

bot by vlastně jen plnil funkci cvičeného hlídacího psa.

Bezpečnost ale podněcuje touhu po ještě větším bezpečí. Jakmi-

le robot jednou bude schopen zastavit vetřelce, lidem možná nebude

stačit, aby jenom spustil poplach. Budou vystaveni pokušení obdařit

robota schopností zaútočit na vetřelce, vystrnadit ho nebo mu dokon-

ce úmyslně ublížit – tak jako vám může ublížit pes, když jde po noze

nebo po krku. Co by se ale stalo, kdyby nějaký starší člověk zjistil,

že svou identifikační kartu zapomněl v jiných kalhotech, a nebyl by

tak rychlý, aby robotovi stačil utéct? Nebo kdyby tam nedopatřením

zabloudilo dítě, na které zapomněli dávat pozor? Domnívám se, že

kdyby robot napadl nesprávného člověka, okamžitě by byla podnik-

nuta náležitá opatření, která by opakování takového incidentu zabrá-

nila.

Pokud bychom měli zajít do dalšího extrému – hovoří se o robo-

tech-zbraních: počítači řízených letadlech, tancích, dělech a dalších,

které by neúnavně a s nadlidskou přesností a vytrvalostí pronásledo-

valy nepřítele. My bychom si hezky v klidu seděli v pohodlí svých

domovů a naše inteligentní stroje by bojovaly za nás. Pokud by ně-

které z nich byly zničeny – nu co, vždyť by to přece byly jen stroje.

Tento přístup k vedení války by se osvědčil především tehdy, kdyby-

chom my takové stroje měli a nepřítel ne.

Zamyslete se v souvislosti s tímto nad jiným problémem – mohli

bychom si být naprosto jisti tím, že naše stroje by vždy dokázaly

rozpoznat nepřátele od „vlastních lidí“? Dokonce i když jsou naše

zbraně zatím ovládány jen lidskýma rukama a mozky, existuje pro-

blém takzvané „přátelské palby“. Americké zbraně mohou čirou ná-

hodou zabít americké vojáky nebo civilisty. K takovým případům už

v minulosti došlo. Jedná se o lidskou chybu a je velmi obtížné smířit

se s ní. Co kdyby takovou „přátelskou palbu“ dílem náhody spustily

- 148 -

naše počítači řízené zbraně, které by pak ničily americký majetek

nebo zabíjely americké občany? S něčím takovým bychom se doká-

zali vypořádat mnohem obtížněji (především tehdy, pokud by se ne-

příteli podařilo vypracovat strategii jak zmást naše roboty a podnítit

je k útoku na vlastní stranu). Nu, já osobně jsem přesvědčen, že sna-

hy používat roboty bez zabudovaných bezpečnostních mechanismů

se neosvědčí a nakonec přece jen přijdou ke slovu tři zákony či jaký-

koli jejich ekvivalent.

- 149 -

Spojené inteligence

V eseji „Naše inteligentní nástroje“ jsem nastínil možnost, že

roboti by se mohli stát natolik inteligentními, až by nás nakonec byli

schopni nahradit. S nádechem cynismu jsem podotkl, že vzhledem k

trestnímu rejstříku lidstva by to vlastně mohla být docela dobrá věc.

V dnešní době se roboti rok od roku stávají stále důležitějšími a ne-

nahraditelnějšími v průmyslové výrobě a třebaže – co se inteligence

týče – jsou zhruba na úrovni idiotů, rychle se vyvíjejí.

Možná bychom se v tom případě na onu záležitost s nahrazením

lidstva roboty (či vlastně počítači – které jsou skutečným řídícím

mechanismem robotů) měli dívat zcela jinak. Výsledek samozřejmě

závisí na tom, jak inteligentními se počítače stanou a zda budou o

tolik inteligentnějšími než my, aby nás mohly považovat přinejlep-

ším za své domácí miláčky a v nejhorším případě za dotěrný hmyz.

Inteligence patří mezi věci zcela obyčejné, takové, které lze měřit

pomocí pravítka nebo teploměru (či v našem konkrétním případě

pomocí inteligenčního testu) a pak je vyjádřit pouhým číslem. Pokud

inteligenční kvocient průměrného člověka činí 100, pak v okamžiku,

kdy průměrný počítač dosáhne na stupnici IQ 100 bodů, nastanou

nám vážné problémy.

Ačkoliv, funguje to vůbec takovým způsobem? Tak těžko vy-

stihnutelná vlastnost, jakou je inteligence, zajisté má své vlastní širo-

ké spektrum; jinými slovy – dá-li se to tak říci – existují odlišné dru-

hy inteligence. Předpokládám, že jistou inteligenci si vyžaduje úkol

napsat souvislý esej, zvolit správná slova a uspořádat je vhodným

způsobem. Také mám za to, že patřičnou inteligenci si vyžaduje úlo-

ha obeznámit se s nějakým složitým technickým zařízením, zjistit,

jak funguje a jak by mohlo být vylepšeno – či opraveno, kdyby pře-

stalo pracovat. Co se psaní týče, troufám si říci, že moje inteligence

je nesmírně vysoká; ovšem s ohledem na jakékoliv řemeslnické a

technické práce je povážlivě nízká. Čím v tom případě jsem – géni-

em či idiotem? Odpověď zní: ničím.

Jsem prostě jen dobrý v jedněch věcech a nejdou mi jiné – a to

platí o většině z nás.

- 150 -

Zkusme se zamyslet nad původem inteligence – jak lidské, tak

robotí. Lidský mozek je tvořen převážně bílkovinami a nukleovými

kyselinami; je výsledkem evoluce tři miliardy let dlouhé a hnacími

silami jeho vývoje bylo přizpůsobení a přežití. Počítače, na druhé

straně, jsou vyrobeny převážně z kovu a elektronických součástek;

jsou výsledkem zhruba čtyřicetiletého vývoje, jehož hnací silou byla

touha člověka uspokojit své vlastní potřeby. Pokud existuje mnoho

aspektů a druhů lidské inteligence, není už předem zřejmé, že inteli-

gence lidí a robotů se od sebe budou diametrálně lišit už jen proto, že

vznikly a vyvíjely se za velmi odlišných okolností a pod náporem

rozdílných hnacích sil, a že jejich podstatou jsou zcela neporovnatel-

né materiály?

Mohlo by se zdát, že počítače, dokonce i ty poměrně jednoduché

a primitivní, jsou v některých ohledech výjimečně dobré. Mají roz-

sáhlou paměť, ze které dokáží bleskurychle a neomylně vyvolat pří-

slušná data, a také jsou schopny provádět povážlivá množství aritme-

tických operací, aniž by se unavily nebo dopustily omylu. Pokud by

měřítkem inteligence měly být tyto schopnosti, pak jsou počítače již

mnohem inteligentnější než my. Právě proto, že nás v tomto ohledu

natolik převyšují, využíváme je množstvím nejrůznějších způsobů a

víme, že kdyby všechny najednou přestaly pracovat, došlo by k bez-

prostřednímu zhroucení světové ekonomiky.

Tyto schopnosti však nejsou jediným měřítkem inteligence. Ve

skutečnosti přikládáme tomuto druhu inteligence tak malou váhu, že

bez ohledu na to, jak rychlý počítač je a jak ohromující jsou jeho

řešení, vidíme v něm jenom přerostlé logaritmické pravítko bez špet-

ky inteligence. Co se inteligence týče, lidskou předností se zdá být

schopnost vnímat problém jako celek, přijít na jeho řešení díky intui-

ci a jasnozřivosti; chápat nové kombinace; přicházet s novými tvůr-

čími nápady. Že by nešlo naprogramovat počítač, aby dokázal to sa-

mé? Pravděpodobně ne, protože nevíme, jak na to.

Mohlo by se tedy zdát, že počítače lze vylepšovat z hlediska je-

jich omezené, krátkozraké inteligence a lidé (díky zvyšujícím se vě-

domostem a pochopení tajemství mozku, jakož i vyvíjející se techno-

logii a genetickému inženýrství) se mohou zdokonalovat ve svém

vlastním širokém spektru neohraničené, jasnozřivé, „dalekozraké“

inteligence. Každý druh inteligence má své výhody a pokud zkombi-

nujeme inteligenci lidskou a robotí – přičemž každá by zaplňovala

- 151 -

mezery a kompenzovala slabá místa té druhé – mohli bychom se ubí-

rat kupředu tempem mnohem rychlejším než každá z těchto inteli-

gencí izolovaně. Nepůjde přitom o soupeření nebo vystrnadění jedné

druhou, ale o spojení inteligencí, fungujících v rámci přírodních zá-

konů mnohem výkonněji, než by to dokázala každá z nich samostat-

ně.

- 152 -

Moji roboti

Svou první povídku o robotovi, s názvem „Robbie“ jsem napsal

v květnu roku 1939, kdy mně bylo devatenáct let.

Od jiných příběhů o robotech, které byly napsány do té doby, ji

odlišovala skutečnost, že jsem byl rozhodnutý nedělat ze svých robo-

tů symboly. Neměli být symboly samolibé arogance lidstva. Neměli

být ani příklady lidských ambicí překračujících hranice říše Všemoc-

ného. Neměli být novou babylonskou věží, vyžadující potrestání.

Moji roboti neměli být ani symboly menšinových skupin. Nemě-

li být patetickými tvory, nespravedlivě pronásledovanými, takže

bych díky nim mohl ve stylu Ezopa pronášet moudrosti o Židech,

černoších či jiných utiskovaných společenských skupinách. Přiroze-

ně, proti jakémukoli špatnému pochopení v tomto duchu jsem vždy

vehementně protestoval a objasňoval jsem to v množství svých poví-

dek a esejů – ovšem ne v povídkách o robotech.

Čím jsem v tom případě učinil své roboty? – Udělal jsem je

technickými zařízeními. Udělal jsem je nástroji. Stroji, které měly

sloužit lidským účelům. A udělal jsem je objekty se zabudovanými

bezpečnostními mechanismy. Jinými slovy, zařídil jsem to tak, aby

robot nemohl zabít svého tvůrce a tím, že jsem vystrnadil ono zneu-

žívané staré téma, získal jsem svobodu k uvažování nad novými,

logičtějšími náměty.

Poněvadž jsem své povídky o robotech začal psát v roce 1939,

nezmínil jsem se v souvislosti s nimi o počítačích. Elektronický počí-

tač v té době ještě nebyl vynalezen a já nebyl jasnovidcem. Předvídal

jsem však, že by nějakým způsobem mohl být vyroben elektronický

mozek. Výraz „elektronický“ mi ale nepřipadal dostatečně futuristic-

ký. Jen čtyři roky před vznikem mé první robotí povídky byl objeven

pozitron – subatomická částice stejná jako elektron, ale s opačným

elektrickým nábojem. Znělo to skutečně velmi vědeckofantasticky,

takže jsem svým robotů dal „pozitronické mozky“ a představoval

jsem si, že jejich myšlenky jsou tvořeny vysíláním vznikajících a

bezprostředně zanikajících proudů pozitronů. Mé povídky tudíž vešly

ve známost jako „série o pozitronických robotech“, ale jak už jsem

- 153 -

dříve podotkl, využití samotných pozitronů, izolovaně od elektronů,

nemělo žádný větší význam než jen ten, který jsem právě popsal.

Zpočátku jsem si nijak zvlášť nelámal hlavu nějakým přesným

vymezením toho, jaké bezpečnostní mechanismy byly podle mne

zabudovány do mých robotů. Protože jsem však chtěl robotovi jed-

nou provždy znemožnit, aby kdy mohl zabít svého tvůrce, musel

jsem od samého začátku zdůrazňovat, že roboti lidem ublížit nemo-

hou; že toto opatření je neoddělitelnou součástí konstrukce jejich

pozitronických mozků.

Tak v mé vůbec první vytištěné verzi povídky „Robbie“ se jedna

z postav vyjadřuje o robotovi tímto způsobem: „Nemůže být jiný než

věrný, láskyplný a laskavý. Je to stroj – je tak vyrobený.“

Po vzniku „Robbieho“, kterého John Campbell z Astounding

Science Fiction odmítl, jsem psal další povídky o robotech: ty Cam-

pbell přijal. 23. prosince 1940 jsem za ním přišel s nápadem o robo-

tovi, který uměl číst myšlenky (později z toho vznikla povídka

„Lhář!“) a Johnovi se nelíbilo moje vysvětlení, proč by se robot měl

chovat právě takovým způsobem. Chtěl, abych specificky vyjádřil

bezpečnostní mechanismy, které by čtenáři pomohly chování robota

pochopit. Po vzájemných úvahách jsme posléze došli k tomu, co ve-

šlo ve známost pod názvem „tři zákony robotiky“. Nápad to byl můj,

protože jsem ho dostal už během psaní svých předchozích povídek,

ale jeho skutečné znění (pokud si dobře vzpomínám) bylo výsledkem

našeho společného úsilí.

Tři zákony byly logické a dávaly smysl. Ze všeho nejdůležitější

byla otázka bezpečnosti, což jsem měl na paměti při psaní jakékoli

povídky o mých robotech. Ba co víc, byl jsem si vědom skutečnosti,

že aniž by se jedinec aktivně snažil někomu ublížit, může mu ublížit

tím, že bude nečinně přihlížet a neudělá vůbec nic. Vzpomněl jsem si

přitom na cynické dílo Arthura Hugha Clougha „Nejnovější Desate-

ro“ (The Latest Decalog), v němž je Deset přikázání parafrázováno

hluboce satirickým způsobem ve stylu Machiavelliho. Snad nejčastě-

ji citovanou větou tohoto díla je: „Nezabiješ, ale nemusíš se namáhat

udržet někoho naživu.“

Z toho důvodu jsem trval na tom, aby první zákon (bezpečnost)

sestával ze dvou částí. V konečné podobě zní takto: 1. Robot nesmí

ublížit člověku nebo svou nečinností dopustit, aby člověku bylo ublí-

ženo.

- 154 -

Když jsme vyřešili otázku bezpečnosti, museli jsme přejít ke

druhému zákonu (poslušnost). Samozřejmě, obdaříte-li robota zakó-

dovanou vědomostí, že musí poslouchat člověka, nesmíte přitom

opomenout ani prvořadou otázku bezpečnosti. Druhý zákon tedy

musel znít takto:

2. Robot musí uposlechnout příkazů člověka, kromě případů,

kdy tyto příkazy jsou v rozporu s prvním zákonem.

A nakonec jsme tu měli třetí zákon (opatrnost). Bylo zřejmé, že

jakýkoli robot bude drahým strojem, a proto nebude žádoucí, aby byl

bezdůvodně poškozen nebo zničen. Zároveň však nelze připustit

žádné kompromisy týkající se bezpečnosti nebo poslušnosti. Třetí

zákon proto zní následovně:

3. Robot musí chránit sám sebe před zničením, kromě případů,

kdy tato ochrana je v rozporu s prvním nebo druhým zákonem.

Toto je samozřejmě jen slovní způsob vyjádření zákonů, který je

nedokonalý. V mozku robota existují příslušné pozitronické potenci-

ály, které by snad nejlépe bylo možné vyjádřit pomocí složitých ma-

tematických pojmů (ujišťuji vás, že „vyšší“ matematika je pro mne

španělskou vesnicí). Nicméně i takto jsou zákony v jistých ohledech

dvojznačné. Co znamená pojem „ublížit člověku“? Je robot povinen

uposlechnout příkazů dítěte, šílence, zločince? Musí se robot vzdát

své drahé a užitečné existence jen proto, aby zabránil triviálnímu

ublížení nedůležitému člověku? Co je to triviální a co důležitý?

Co se spisovatele týče, tyto dvojsmysly v žádném případě

nejsou nedostatkem. Kdyby tři zákony byly dokonalé a naprosto jed-

noznačné, neexistoval by prostor pro příběhy z nich vycházející. Jsou

to právě trhlinky a štěrbiny těchto dvojznačností, na kterých je často

vystavěna zápletka příběhu a na kterých stojí, prominete-li mou hříč-

ku se slovy, celé Město robotů.

V povídce „Lhář!“, která vyšla v květnu 1941, jsem své tři zá-

kony slovně nevyjádřil. Stalo se tak až v mém dalším robotím příbě-

hu, „Hra na honěnou“, který vyšel v březnu 1942 v magazínu Ast-

ounding. V tom čísle jedna z postav na sedmém řádku strany 100

říká druhé: „Víš co, začneme se třemi základními robotickými záko-

ny…“ a pak je odcituje. A tehdy se vlastně poprvé, pokud mohu mlu-

vit za sebe i za jiné, objevilo v tištěné podobě slovo „robotika“ – kte-

ré jsem, jak to tak vypadá, vymyslel.

- 155 -

Od té doby se za celých více než čtyřicet let – během kterých

jsem napsal spoustu povídek a románů zabývajících se roboty – ni-

kdy nestalo, že bych byl nucen tři zákony nějak upravovat. Nicméně,

jak čas plynul, moji roboti byli stále vyspělejší co do složitosti a vše-

strannosti. Měl jsem pocit, že by měli směřovat k něčemu mnohem

vyššímu. A tak jsem v románu Roboti a Impérium, který v roce 1985

vydalo nakladatelství Doubleday, hovořil o možnosti, že dostatečně

vyspělý robot by v případě nutnosti mohl uvažovat o tom, zda je dů-

ležitější zabránit tomu, aby bylo ublíženo lidstvu jako takovému, než

aby bylo ublíženo jedinci. Nazval jsem to „nultým zákonem roboti-

ky“ a stále ještě na něm pracuji.

Vynález tří zákonů robotiky je pravděpodobně mým největším

příspěvkem vědeckofantastické literatuře. Často se o nich hovoří i

mimo literární pole a žádná historie robotiky by zřejmě nebyla kom-

pletní, kdyby se nezmínila o třech zákonech. V roce 1985 nakladatel-

ství John Wiley and Sons vydalo obsáhlý svazek s názvem Příručka

průmyslové robotiky (Handbook of Industrial Robotics), kterou k

vydání připravil Šimon Y. Nof a já jsem na jeho žádost napsal ke

knize úvod, pojednávající právě o třech zákonech.

Je zřejmé, že všichni spisovatelé vědeckofantastické literatury

společně neustále prohlubují a rozšiřují onen rezervoár nápadů, ja-

kousi zásobárnu, do níž občas může sáhnout kterýkoliv autor. Z toho

důvodu jsem nikdy neměl námitky proti tomu, aby i jiní spisovatelé

psali o robotech, kteří se řídí třemi zákony. Ve skutečnosti mně to

spíš zalichotilo a, upřímně řečeno, domnívám se, že moderní vědec-

kofantastická literatura o robotech fungujících bez těchto zákonů

snad ani nevychází.

Nicméně, vždy jsem zatvrzele protestoval proti tomu, aby jaký-

koli jiný autor tři zákony přesně citoval. Můj přístup k této otázce by

se dal vyjádřit následovně: Berte je prosím jako samozřejmost, ale

necitujte je. Idea patří všem, ale slova jsou jen moje.

- 156 -

Zákony člověčenství

Moje tři první romány o robotech pojednávaly o záhadných

vraždách a jejich ústřední postavou byl detektiv Eliáš Baley. V dru-

hém románu z těchto tří – Nahém Slunci – se jednalo o záhadu za-

mčeného pokoje, v tom smyslu, že byl nalezen zavražděný člověk, na

místě činu se nenacházela žádná zbraň a také odtamtud nebylo mož-

né žádnou zbraň odnést.

Podařilo se mně vymyslet uspokojivé řešení, ale víckrát jsem se

do takových témat raději nepouštěl.

Prvořadým tématem mého čtvrtého románu o robotech – Roboti

a Impérium – už nebyla záhadná vražda. Eliáš Baley zemřel přiroze-

nou smrtí v úctyhodném věku a kniha se ubírala směrem k vesmíru

Nadace, takže bylo zřejmé, že dojde k splynutí obou mých cyklů,

série o Nadaci a sérii o robotech, v jeden širší celek. (Ne, nedělal

jsem to z pouhé libovůle. Moji ruku vedly potřeby vyvstávající ze

skutečnosti, že v osmdesátých letech jsem psal pokračování k příbě-

hům, které vznikly v letech čtyřicátých a padesátých!)

V románu Roboti a Impérium jedna z mých postav, robot

Giskard, kterého jsem si mimochodem velmi oblíbil, začala přemýš-

let o „zákonech člověčenství“, které, jak jsem naznačil, by eventuel-

ně mohly posloužit jako základ vědy zvané psychohistorie, jež hraje

tak významnou roli v cyklu knih Nadace.

Stručně řečeno, zákony člověčenství by měly být jednoduchým

a výstižným vyjádřením toho, jak by se měli chovat lidé. Nic takové-

ho v dnešní době samozřejmě neexistuje. Dokonce i psychologové,

kteří tuto problematiku studují z vědeckého hlediska (alespoň v to

doufám), nemohou předkládat žádné „zákony“, pouze mohou přijít

se sáhodlouhými a matoucími popisy toho, jak se podle nich lidé

chovají. Žádný z těch popisů však není normativní a nic nenařizuje.

Když psycholog prohlásí, že lidé tím či oním způsobem reagují na

ten čí onen podnět, vyjadřuje tím pouze skutečnost, že se takto chová

určitý počet lidí za určitých okolností. Jiní se takto mohou chovat

jindy nebo nikdy.

Kdybychom měli čekat na skutečné zákony předepisující, jak se

lidé mají chovat, abychom na jejich základě posléze vytvořili psy-

- 157 -

chohistorii (a to zajisté musíme), předpokládám, že budeme čekat

ještě hezky dlouho.

Co tedy v tom případě se třemi zákony člověčenství? Myslím, že

nám nezbude nic jiného než začít od samého začátku a jestliže nám

to půjde, můžeme zvolna a postupně přidávat a vylepšovat.

Už jsem podotkl, že v románu Roboti a Impérium se vyskytuje

robot jménem Giskard, který nadnese otázku tří zákonů člověčenství.

Jako robot musí o všem uvažovat se zřetelem na tři zákony robotiky

– protože tyto zákony (alespoň v mých dílech) již aktuálně existují,

roboti jsou nuceni řídit se jimi a nelze je neuposlechnout.

Tři zákony robotiky zní následovně:

1. Robot nesmí ublížit člověku nebo svou nečinností dopustit,

aby člověku bylo ublíženo.

2. Robot musí uposlechnout příkazů člověka, kromě případů,

kdy tyto příkazy jsou v rozporu s prvním zákonem.

3. Robot musí chránit sám sebe před zničením, kromě případů,

kdy tato ochrana je v rozporu s prvním nebo druhým zákonem.

Mám pocit, že robot si nemůže pomoci, ale musí si myslet, že i

lidé by se měli chovat podobným způsobem, čímž by robotům

usnadňovali řídit se jejich vlastními zákony.

Vlastně si myslím, že člověk s jistou morálkou by se měl snažit

ulehčit robotům život se stejnou dychtivostí, s jakou by to učinili

sami roboti. Tuto otázku jsem rozvedl ve své povídce „Dvěstěletý

člověk“, která vyšla v roce 1976. V ní jedna z lidských postav říká

toto:

„Má-li člověk právo dát robotu jakýkoliv příkaz – vyjma příka-

zů, jimiž by člověku bylo ublíženo –, pak i člověk by měl být natolik

slušný, aby nikdy nedal robotu příkaz, kterým by bylo robotu ublíže-

no, pokud by si to absolutně nevyžadovala bezpečnost lidí. S velkou

mocí jde ruku v ruce velká odpovědnost. Mají-li roboti tři zákony,

jimiž jsou chráněni lidé, bylo by příliš žádat, aby i lidé měli jeden či

dva zákony, jimiž by byli chráněni roboti?“

Tak například první zákon sestává ze dvou částí: první část –

„Robot nesmí ublížit člověku,“ je absolutní a není třeba cokoliv na ní

měnit. Druhá část – „nebo svou nečinností dopustit, aby člověku bylo

ublíženo,“ má však maličko pootevřený konec. Člověk může přijít k

úrazu díky nějaké události, která v sobě zahrnuje působení neživého

objektu. Může na něj spadnout něco těžkého nebo může uklouznout a

- 158 -

spadnout do jezera nebo se může přihodit cokoli jiného z nepředsta-

vitelného počtu dalších nehod. V takovém případě robot musí proje-

vit snahu člověka zachránit: vytáhnout ho zpod něčeho nebo odně-

kud, postavit ho na nohy a tak dále. Člověk může být ohrožen také

jinou živou bytostí než člověkem – může ho například napadnout lev

– i v tomto případě se robot musí postavit na jeho obranu.

Co když se ale jedná o ohrožení člověka činem jiné lidské bytos-

ti? V tomto případě je na robotovi rozhodnout, co má dělat. Dokáže

zachránit jednoho člověka, aniž by ublížil druhému? Anebo, pokud

nevyhnutelně musí dojít k ublížení, jak se má zachovat, aby bylo

minimální?

Pro robota by život byl mnohem snadnější, kdyby lidem záleže-

lo na dobru jiných lidí stejně, jako na něm musí záležet robotům. A

vskutku, jakýkoliv rozumný kód lidské etiky lidi vždy poučoval, že

jim na sobě vzájemně musí záležet a jeden druhému nesmí ublížit.

První zákon člověčenství z hlediska robota by tudíž zněl:

1. Člověk nesmí ublížit jinému člověku nebo svou nečinností

dopustit, aby člověku bylo ublíženo.

Pokud by tento zákon byl dodržován, robotovi by zůstala úloha

střežit člověka před nehodami zaviněnými neživými objekty a jinými

životními formami než lidé, takže by se nemusel zabývat žádnými

etickými dilematy. Samozřejmě, robot by také stále musel dávat po-

zor na to, aby člověku nebylo jiným člověkem ublíženo neúmyslně.

Rovněž by musel být připraven přijít na pomoc člověku v nebezpečí,

pokud by se jiný přítomný člověk nestačil dostat na místo činu dosta-

tečně rychle. Ale dokonce i v takovém případě by robot člověku mo-

hl ublížit neúmyslně a dokonce ani on by nemusel být dost rychlý,

aby se na místo děje dostal včas nebo natolik obratný, aby byl scho-

pen podniknout akci nezbytnou pro záchranu lidského života. Nic

není dokonalého.

Tím se dostáváme ke druhému zákonu robotiky, který robotu

nařizuje uposlechnout jakékoliv příkazy vydané člověkem, s výjim-

kou případů, kdy by se tyto příkazy měly dostat do rozporu s prvním

zákonem. To znamená, že člověk může robotu dávat neomezené roz-

kazy, pokud mu ovšem neporučí, aby ublížil jinému člověku.

Nebezpečí spočívá v tom, že člověk by robotu mohl dát nějaký

nesplnitelný příkaz nebo příkaz, kterým se robot dostane do dilema-

tu, jež může vést až k poškození jeho mozku. Ve svém příběhu

- 159 -

„Lhář!“ z roku 1940 jsem psal o člověku, který úmyslně dostal robo-

ta do dilematu, kde jeho mozek zkratoval a přestal fungovat.

Dokonce bychom si mohli představit, že s tím, jak robot bude

stále inteligentnější a bude si stále víc uvědomovat svou vlastní exis-

tenci, jeho mozek by se mohl stát natolik citlivým, že by se poškodil

i v případě, kdybychom po robotovi chtěli něco zbytečně zahanbují-

cího nebo nedůstojného. Z toho vyplývá, že druhý zákon člověčen-

ství by měl znít:

2. Člověk musí robotu dávat příkazy, které chrání robotovu exis-

tenci, kromě případů, kdy by takové příkazy člověku ublížily nebo

ho dostaly do nepříjemné situace.

Třetí zákon robotiky je navržen k ochraně robotů, ovšem z robo-

tího hlediska by se mohlo zdát, že není dotažený do konce. Pokud je

to dáno nutností vyplývající z prvního nebo druhého zákona, robot

musí obětovat svou existenci. Co se týče prvního zákona, zde není o

čem polemizovat. Robot musí zničit sám sebe, pokud je to jediný

možný způsob, jak se vyhnout tomu, aby ublížil člověku, nebo jak

zabránit tomu, aby člověku bylo ublíženo jakkoli jinak. Přiznáme-li

vrozenou lidskou nadřazenost jakéhokoliv člověka jakémukoliv ro-

botu (což vlastně poněkud neochotně připouštím i já), pak je to ne-

vyhnutelné.

Ovšem na druhé straně, musí se robot vzdát své existence jen

proto, aby uposlechl příkazu, který je triviální nebo dokonce zlovol-

ný? V příběhu „Dvěstěletý člověk“ chtěla skupina pobudů jen tak pro

zábavu robotovi úmyslně přikázat, aby rozebral sám sebe. Třetí zá-

kon člověčenství by tudíž zněl:

3. Člověk nesmí ublížit robotu nebo svou nečinností dopustit,

aby robot byl poškozen, kromě případů, kdy toto poškození je ne-

zbytné k tomu, aby zabránilo ublížení člověku nebo umožnilo splně-

ní životně důležitého příkazu.

Samozřejmě, tyto zákony nám nikdo nemůže vnucovat stejným

způsobem, jako byly robotům vnuceny zákony robotiky. Lidské

mozky nelze navrhovat a vyrábět tak jako mozky robotů. Nicméně,

je to začátek a já si upřímně myslím, že pokud bychom měli ovládat

inteligentní roboty, měli bychom za ně také cítit patřičnou zodpo-

vědnost, tak jak to řekla jedna z postav v mé povídce „Dvěstěletý

člověk“.

- 160 -

Kybernetický organismus

Robot je robotem a organismus je organismem.

Organismus, jak víme, je tvořen buňkami. Z molekulárního hle-

diska jsou klíčovými molekulami nukleové kyseliny a proteiny. Po-

hybují se ve vodném prostředí a organismus jako celek má podpůrný

systém tvořený kostmi. Je zbytečné pokračovat v dalším popisu, pro-

tože všichni víme, co to organismus je. Jeho názorným příkladem je

totiž každý z nás.

Robot, na druhé straně (tak jak je obvykle zobrazován ve vědec-

kofantastické literatuře), je objektem víceméně připomínajícím člo-

věka a vyrobeným z pevného, antikorozního kovu. Spisovatelé vě-

deckofantastické literatury jsou v příliš detailním popisu robotů po-

někud obezřetní, protože obvykle pro příběh není podstatný a kromě

toho, většina spisovatelů neví jak na to.

Z drtivé většiny povídek však čtenář získá dojem, že robot má

spíš dráty, kterými proudí elektřina, než trubice, kterými proudí krev.

Zdroj energie buď není uveden, nebo se předpokládá, že má něco

společného s jadernou energií.

A co mozek robota?

Když jsem v letech 1939 – 1940 psal své první povídky o robo-

tech, vymyslel jsem si „pozitronický mozek“ z houbovité slitiny pla-

tinoiridia. Platinoiridium jsem zvolil proto, že se jedná o výjimečně

inertní kov, který ze všech kovů nejméně podléhá chemickým změ-

nám. Houbovitý byl proto, že jsem tím získal rozměrný povrch, na

kterém mohly být podle potřeby libovolně vytvářeny nebo rušeny

elektrické vazby. „Pozitronický“ byl proto, že čtyři roky před vzni-

kem mé první povídky byl objeven pozitron jako opak elektronu, a

termín „pozitronický“ namísto „elektronického“ měl příjemný scifis-

tický zvuk.

Samozřejmě, v dnešní době je můj pozitronický platinoiridiový

mozek beznadějně zastaralý. Takovým se vlastně stal už pouhých

deset let po svém „vzniku“. Ještě před koncem čtyřicátých let jsme

byl nucen uvědomit si, že mozek robota musí být druhem počítače.

Skutečně, pokud by robot měl být tak dokonalý jako ti v mých nej-

starších povídkách, musel by mít místo mozku počítač v každém

- 161 -

ohledu tak dokonalý jako lidský mozek a vyrobený z droboučkých

mikročipů ne větších než mozkové buňky a stejně složitých.

Zkusme si teď ale představit něco, co není ani organismem, ani

robotem, ale kombinací těchto dvou. Možná bychom tomu mohli

říkat organismus-robot nebo prostě „orbot“. To by ovšem byl poně-

kud nevýstižný název, protože by se vlastně jednalo o slovo „robot“,

u kterého jsme pouze zaměnili první dvě písmena. Výstižnější název

„orgabot“ zas nezní zrovna moc hezky.

Mohli bychom to nazvat robot-organismem nebo „robotanis-

mem“, což je slovo stejně příšerné jako „orgabot“, anebo „robor-

gem“. Mně termín „roborg“ připadá docela zajímavý, ovšem ani ten

bychom mít nemohli. Objevilo se totiž něco docela jiného.

Už před celou generací nazval Norbert Weiner vědu o počítačích

„kybernetikou“, takže máme-li na mysli něco, co je částečně robotem

a částečně organismem a připomeneme-li si, že podstata robota je

kybernetická, lze spojení těch dvou nazvat „kybernetickým organis-

mem“ neboli „kyborgem“. Tento název se skutečně ujal a je použí-

ván.

Abychom pochopili, co to vlastně je kyborg, začněme lidským

organismem a ubírejme se směrem k robotu; a když s tím budeme

hotovi, začněme od robota a postupujme k člověku.

Kdybychom člověka chtěli změnit v robota, bylo by nezbytné

začít části lidského organismu nahrazovat částmi robota. V jistých

ohledech to už děláme. Tak například poměrně velké procento pů-

vodního materiálu mých zubů bylo nahrazeno kovem, který je samo-

zřejmě vyloženě robotí substancí.

Jistě, náhrady nemusí být jen kovové. Některé části mých zubů

jsou keramické a na první pohled je od mých vlastních zubů neroze-

znáte. Přesto, třebaže původní zubovina se vzhledem, ba dokonce do

jisté míry i chemickou strukturou podobá keramickému materiálu,

pokrývá živý materiál a nese stopy svého původu. Keramický mate-

riál, které zubovinu posléze nahradil, nevykazuje žádné stopy života,

ani teď, ani nikdy.

Můžeme jít dál. Moje hrudní kost, kterou bylo nutné v průběhu

operace před pár lety rozříznout po délce, je nyní spojena vysoce

spolehlivými kovovými svorkami. Moje švagrová má umělý kyčelní

kloub. Žijí mezi námi lidé s umělýma rukama nebo nohama a tyto

umělé končetiny jsou ve svém vývoji stále dokonalejší a praktičtější.

- 162 -

Nebo si vezměte lidi, kteří celé dny ba dokonce měsíce žili s umělým

srdcem. A co teprve počet těch, kteří léta žijí s kardiostimulátory.

Krůček po krůčku si dovedeme představit jednu část člověka po

druhé nahrazované anorganickými materiály a technickými zaříze-

ními. Existuje nějaká část, kterou bychom, byť jen v představách,

shledali obtížnou nahradit?

Myslím, že tady by nikdo nezaváhal. Nahraďte kteroukoli část

člověka kromě jediné – končetiny, srdce, játra, kostru, a tak dále – a

výsledek zůstane člověkem. Byl by to člověk s umělými částmi, ale

nadále by zůstal člověkem.

Co ale mozek?

Zajisté, existuje-li jediný orgán, který nás činí lidmi, pak je to

právě mozek. A existuje-li jediná věc, která nás činí lidskými jedinci,

pak je to nesmírně složité utváření, emoce, výukový a paměťový

obsah každého jednotlivého mozku. Mozek prostě nelze nahradit

umělým myslícím strojkem z továrního skladu. Museli byste do něj

zamontovat také zařízení, které by dodalo vše, co se původní živý

mozek kdy naučil, vše, co obsahovala jeho paměť, a vše, co napodo-

buje přesný vzorec jeho činnosti.

Protéza nemusí pracovat zcela stejně jako normální živá konče-

tina, přesto je ale schopná posloužit svému účelu. To samé platí o

umělé plíci, ledvině nebo játrech. Umělý mozek by však musel být

přesnou replikou mozku, který nahrazuje, jinak by dotyčný už nebyl

tím samým člověkem.

To znamená, že překážkou na cestě od lidského organismu k ro-

botu je právě mozek.

A naopak?

V povídce „Dvěstěletý člověk“ jsem popsal přerod svého robo-

tího hrdiny, Andrewa Martina, z robota v člověka. Kousíček po kou-

síčku se nechal měnit, dokud každá jeho viditelná část nevypadala

jako lidská. Oplýval inteligencí, která se stále víc rovnala (ba dokon-

ce byla nadřazená) inteligenci člověka. Byl to umělec, historik, vě-

dec, administrátor. Prosadil přijetí zákonů o právech robotů a v pl-

ném rozsahu si získal úctu a obdiv.

V žádném případě však sám sebe nemohl považovat za člověka.

Ano, i tady byl překážkou robotí mozek. A dotyčný robot udělal – za

cenu ztráty života – vše pro to, aby i tato poslední překážka byla od-

straněna.

- 163 -

Tím jsme dospěli k dichotomii – u výsledných kyborgů si neod-

povídají tělo a mozek. To znamená, že kyborgy lze rozdělit do dvou

skupin:

a) robotí mozek v lidském těle nebo

b) lidský mozek v robotím těle.

Je zcela přirozené, že v odhadu hodnoty člověka (nebo naopak

robota) ze všeho nejdříve bereme v úvahu povrchový vzhled.

Snadno si dokážu představit muže, který spatří výjimečně krás-

nou ženu a v údivu a bázni z ní nemůže spustit oči. „Jaká nádherná

žena,“ pomyslí si a je docela možné, že se do ní na první pohled za-

miluje. V romantických příbězích jsou takové zápletky na denním

pořádku. A samozřejmě, žena, která spatří výjimečně přitažlivého

muže, zcela jistě zareaguje stejným způsobem.

Zamilujete-li se do ohromující krásy, sotva vás bude zajímat

skutečnost, zda ona žena (či muž) vůbec má mozek, zda je dobrým

člověkem, zda vůbec ví, co je to laskavost a vřelost. Až pak konečně

zjistíte, že vzhled je u dotyčného jedinou předností, pravděpodobně

budete dál klamat sami sebe a necháte se, alespoň na čas, vést pod-

míněným reflexem pohlavního pudu. Nakonec vás samozřejmě unaví

i ona krása bez obsahu, ale kdoví, jak dlouho to bude trvat, než ko-

nečně procitnete.

Na druhé straně, člověk s velkým počtem dobrých vlastností,

který zrovna moc krásy nepobral, vás pravděpodobně neohromí na

první pohled, pokud byste ovšem nebyli natolik inteligentní, abyste

ony vlastnosti byli schopni rozpoznat, takže byste spolu pak mohli

prožívat nebe na zemi.

Pokouším se tím říct, že kyborg s robotím mozkem v lidském tě-

le bude většinou lidí, pokud ne všemi, považován za člověka; zatím-

co kyborg s lidským mozkem v robotím těle bude většinou lidí, po-

kud ne všemi, považován za robota. Koneckonců, jste tím – alespoň

pro většinu lidí – čím se zdáte být.

Přestože by se v obou případech jednalo o kyborga, šlo by o dva

diametrálně odlišné přístupy k dané problematice.

Představte si robotí mozek v lidském těle a zamyslete se nad

tím, proč by vlastně taková kombinace měla existovat. Robotí mozek

by se mnohem lépe osvědčil v těle robota, protože lidské tělo je o

hodně křehčí a zranitelnější. Dejme tomu, že budeme mít mladé,

zdravé lidské tělo, ve kterém byl úrazem nebo nemocí poškozen mo-

- 164 -

zek. V takovém případě by vás mohlo napadnout: „Proč nechat přijít

nazmar tak nádherné lidské tělo? Dáme mu robotí mozek s tím ho

zachráníme před vyřazením ze života.“

Kdybyste to udělali, výsledný člověk by už nebyl originálem.

Nezachránili byste jedince, ale pouze tělo bez schopnosti myslet. A

lidské tělo, jakkoli krásné – bez mozku – je k ničemu. Každý den

přichází na svět půl milionu těl nových. Nemáme zapotřebí zachra-

ňovat některá z nich, odejde-li mozek.

Co ale lidský mozek v robotím těle? Lidský mozek nežije věčně,

ale může v plné síle a funkčnosti vydržet takových devadesát let. Je

známo, že na světě žijí devadesátiletí jedinci, kteří se těší dobrému

zdraví a stále jsou schopni rozumného a hodnotného uvažování. A

také je známo, že množství vynikajících myslí bylo odsouzeno k zá-

niku po dvaceti třiceti letech života, protože tělo, které je hostilo (a

které je bez přítomnosti mysli bezcenné) se stalo neobyvatelným z

důvodu úrazu nebo nemoci. V takovém případě bychom jistě byli

vystaveni silnému nutkání přenést vynikající mozek ve výborném

stavu do těla robota a tím mu poskytnout další desetiletí plodného

života.

Když tedy řekneme „kyborg“, téměř výlučně budeme myslet na

lidský mozek v těle robota – a výsledek budeme považovat ne za

člověka, ale za robota.

Mohli bychom argumentovat tím, že lidská mysl je lidskou mys-

lí a že je to mysl, která se počítá, a ne obklopující podpůrný mecha-

nismus. Měli bychom pravdu. Jsem si jistý, že jakýkoli rozumně

uvažující soud by dospěl k rozhodnutí, že kyborg s lidským mozkem

by měl mít všechny legální výsady, práva a svobody člověka. Mohl

by hlasovat, nesměl by být zotročen, a tak dále.

A přesto, představte si situaci, kdy by kyborg byl vyzván: „Před-

tím, než ti udělíme lidská práva, dokaž, že máš mozek člověka a ne

robota.“

Nejsnadnějším způsobem, jak to provést, by bylo dokázat, že

kyborg nepodléhá třem zákonům robotiky. Protože tři zákony robo-

tům přikazují společensky přijatelné chování, musel by dokázat, že je

schopen lidského (to znamená nečestného, podlého, zlého) jednání.

Nejsnadnějším a neočividnějším argumentem by jednoduše bylo sra-

zit dotyčného „nevěřícího Tomáše“ k zemi a zlomit mu přitom čelist,

protože tohle by robot nikdy neudělal. (Ve své povídce „Důkaz“,

- 165 -

která vyšla v roce 1947, jsem tuto metodu použil jako způsob proká-

zání, že dotyčný není robot – v onom konkrétním případě se však

stejně jednalo o chyták.)

Pokud by ale kyborg musel neustále provádět násilnické činy,

aby dokázal, že má lidský mozek, zřejmě by si nakonec jen s potíže-

mi hledal přátele.

To znamená, že dokonce i kdyby byl přijat jako člověk a bylo

mu uděleno právo volit, najmout si pokoj v hotelu a dělat všechny

věci, které mohou dělat lidé, musela by existovat určitá opatření,

která by činila rozdíly mezi ním a normálními lidmi. Kyborg by byl

silnější než člověk a jeho kovové pěsti by se daly považovat za smr-

tící zbraně. Mohl by mu například být udělen zákaz útočit na člově-

ka, dokonce i v případě sebeobrany. Nesměl by aktivně provádět

nejrůznější sporty za stejných podmínek jako lidé a tak dále.

Hmm, musí ale lidský mozek být umístěn v kovovém robotím

těle? Co kdybychom jej přenesli do těla vyrobeného z keramické

hmoty, plastu a fíbrových vláken, takže výsledný produkt by vypadal

jako člověk a byl by tak cítit na dotek – a navíc by měl lidský mo-

zek?

Víte, já si myslím, že kyborg by přesto stále měl svoje „mou-

chy“. Byl by prostě jiný. Bez ohledu na to, o jak malé rozdíly by se

jednalo, lidé by je poznali.

Víme, že lidé, kteří mají lidská těla a zcela lidské mozky, někdy

nenávidí jedny druhé jen kvůli mírným rozdílům v barvě pleti, tvaru

nosu, očí, rtů, vlasů.

A víme, že lidé, nelišící se od sebe ve fyzickém ohledu ničím, co

by mohlo být důvodem k nenávisti ze strany ostatních, se spolu často

sváří kvůli záležitostem, které vůbec nejsou fyzického rázu, ale kul-

turního – náboženským rozdílům, politickým názorům, místu naro-

zení, řeči, či dokonce jenom přízvuku.

Musíme se s tím prostě vyrovnat. S kyborgy vždy budou potíže.

- 166 -

Smysl pro humor

Je vůbec možné, aby robot pociťoval touhu stát se člověkem?

Na tuto otázku byste mohli odpovědět další otázkou. Cítí Chev-

rolet touhu stát se Cadillakem?

Druhá otázka budiž nevysloveným konstatováním, že stroj žád-

né touhy nemá.

Robot ovšem není jen obyčejným strojem, alespoň co se schop-

ností rýče. Robot je strojem, který v rámci možností co nejvíc připo-

míná člověka, a někde mezi robotem a člověkem existuje hraniční

čára, kterou možná lze překročit.

Vemte si příklad ze života. Žížala netouží stát se hadem; hroch

by se nechtěl stát slonem. Nemáme důvod domnívat se, že tito tvoro-

vé si uvědomují své vlastní já a sní o něčem víc, než čím jsou. Šim-

panzové a gorily jsou, jak se zdá, zcela uvědomělí, a přesto by bylo

nelogické myslet si, že touží stát se lidmi.

Člověk však sní o posmrtném životě a touží stát se jedním z an-

dělů. Život překročil hraniční čáru. V jistém bodě vznikl druh, který

si nejenom uvědomuje svou existenci, ale také je sám se sebou ne-

spokojen.

Možná jednoho dne bude stejná hraniční čára překročena v kon-

strukci robotů.

Pokud by ale robot zatoužil stát se člověkem, v jaké oblasti by

se tato jeho touha projevila? Možná by chtěl mít právní a sociální

statut, který člověk získává zcela automaticky. O tom ostatně pojed-

nává moje povídka „Dvěstěletý člověk“, kde je můj robotí hrdina v

úsilí dosáhnout tohoto statutu ochoten vzdát se všech svých robotích

předností, jedné po druhé, včetně své nesmrtelnosti.

Ten příběh však byl spíš filozofický než realistický. Co je na

člověku takového, co by mu robot případně mohl závidět – jaká lid-

ská fyzická nebo duševní vlastnost? Žádný rozumně uvažující robot

by člověku jistě nezáviděl jeho zranitelnost nebo neschopnost vypo-

řádat se se změnami životního prostředí, lidskou potřebu spánku či

sklon k primitivním chybám, náchylnost k infekčním a degenerativ-

ním chorobám nebo neschopnost zaviněnou nelogickými bouřemi

emocí.

- 167 -

Mnohem pravděpodobněji by člověku mohl závidět jeho vlohy k

přátelství a lásce, jeho nesmírnou zvídavost, jeho hlad po vědomos-

tech a prožitcích. Ačkoli, rád bych podotkl, že robot, který touží stát

se člověkem, by pravděpodobně brzy přišel na to, že to, čemu by

chtěl porozumět nejvíc a co by zřejmě nikdy pochopit nedokázal, je

lidský smysl pro humor.

Smysl pro humor v žádném případě není všeobecnou lidskou

vlastností, třebaže je vlastní všem kulturám. Poznal jsem lidi, kteří se

nikdy nesmáli a když jste se pokoušeli žertovat, hleděli na vás s ne-

pochopením či dokonce s pohrdáním. Pro příklad nemusím zacházet

dál než ke svému otci, který vždy lhostejně krčil rameny nad mými

nejlepšími vtipy, jako by nestály za pozornost seriózního člověka.

(Maminka se mým vtipům naštěstí smála, a to naprosto bez zábran,

jinak bych zřejmě vyrostl v emocionálně okleštěného jedince.)

Na smyslu pro humor je zvláštní to (pokud jsem si správně vši-

ml), že žádný člověk nepřizná, že ho postrádá. Lidé se vám klidně

přiznají, že nenávidí psy a nemají rádi děti, bez zábran budou nadá-

vat na daně ze svého příjmu i na zákonné životní partnery, ba dokon-

ce nebudou namítat nic proti tomu, že jiní je považují za nelidské

nebo nečestné, a to z toho prostého důvodu, že oni sami sebe považu-

jí pouze za realistické či obchodně zaměřené.

Obviňte je však z nedostatku smyslu pro humor a budou kdyko-

liv připraveni zarputile to popřít, bez ohledu na skutečnost, jak oči-

vidně a často tento svůj nedostatek dávají najevo. Můj otec například

vždy tvrdil, že má velmi pronikavý smysl pro humor a že nám to

dokáže, jakmile někde uslyší vtip, který stojí za zasmání (což, pokud

se dobře pamatuji, se nikdy nestalo).

Proč tedy lidé nesnášejí obvinění, že postrádají smysl pro hu-

mor? Domnívám se, že prostě uznávají (třebaže jen podvědomě, ne

otevřeně), že smysl pro humor je typicky lidský, ba dokonce lidštější

než jakákoli jiná lidská vlastnost, a brání-li se proti obvinění, že po-

strádají smysl pro humor, ve skutečnosti tím popírají nařčení, že jsou

méněcennými.

Pouze jednou jsem ve svém příběhu zpracoval téma smyslu pro

humor. Ta povídka se jmenovala „Šprýmař“ (Jokester) a vyšla v pro-

sinci roku 1956 v magazínu Infinity Science Fiction. Nejnověji se

pak objevila v mé sbírce „To nejlepší z Isaaca Asimova“ (The Best

- 168 -

Science Fiction of Isaac Asimov), kterou vydalo nakladatelství

Doubleday v roce 1986.

Protagonista příběhu trávil čas tím, že počítači vyprávěl vtipy (v

celém příběhu jsem jich odcitoval šest). Samozřejmě, počítač je ne-

pohyblivým robotem; nebo, což je vlastně to samé, robot je pohybli-

vým počítačem; takže příběh pojednává o robotech a vtipech.

Ústřední problém, na který je hledáno řešení, však nespočíval v sa-

motné podstatě humoru, ale ve zdroji všech uvedených vtipů. Jistě,

příběh nabízí také odpověď, ovšem chcete-li ji znát, musíte si povíd-

ku přečíst.

Já však netvořím pouze vědeckofantastickou literaturu. Píšu co-

koli, co tu mou pilnou hlavičku napadne, a moji nejrůznější vydava-

telé mají (jakýmsi z mé strany nezaslouženým dílem štěstěny)

zvláštní dojem, že by bylo přímo ilegálním činem nevydat jakýkoli

rukopis, který jim předám. (Buďte klidní, já jim to jejich divné pře-

svědčení vyvracet nebudu.)

A tak, když jsem se rozhodl napsat knihu vtipů, učinil jsem to.

Vydalo ji v roce 1971 nakladatelství Houghton-Mifflin pod názvem

„Pokladnice humoru Isaaka Asimova“ (Isaac Asimov's Treasury of

Humor). Převyprávěl jsem v ní 640 vtipů ze svého paměťového re-

pertoáru. (Mám jich dost i na pokračování, které by se mělo jmeno-

vat „Isaac Asimov se směje znovu“ [Isaac Asimov Laughs Again],

ale bez ohledu na to, jak dlouho vysedávám u klávesnice a jak rychle

píšu, nějak mně nezbývá čas, abych se mohl pustit do jejich sepiso-

vání.) Vtipy ve své knize jsem zpestřil svými vlastními úvahami na

téma, co je vlastně směšné a jak člověk může z něčeho legračního

udělat věc ještě legračnější.

Pochopte prosím, že na světě existuje asi tolik nejrůznějších teo-

rií o humoru jako lidí, kteří na toto téma píší, a ani jediné dvě se ne-

shodují. Některé jsou samozřejmě mnohem hloupější než jiné, takže

jsem vůbec nebyl na rozpacích z toho, že jsem k oné všeobecné hoře

už existujících teorií a nejrůznějších komentárů na dané téma přidal

pár svých vlastních myšlenek.

Abych to řekl co nejvýstižněji – domnívám se, že nezbytnou in-

grediencí každého dobrého vtipu je náhlý zvrat v logice. Čím radi-

kálnější je změna, tím náhleji je vyžadována, tím rychleji si ji poslu-

chač uvědomí, a tím větší následuje výbuch smíchu.

- 169 -

Dovolte mi uvést zde jako příklad vtip, který jsem si sám vy-

myslel:

Jim přijde do baru a nalezne tam svého nejlepšího přítele, Billa,

jak se krčí u stolku v rohu, upíjí ze sklenice piva a tváří se velmi vážně.

Jím se k němu posadí a zúčastněně se zeptá: „Co se stalo, Bille?“

Bili si povzdechne a odpoví: „Moje žena včera utekla s mým nej-

lepším přítelem.“

Jim šokovaným hlasem vyhrkne: „O čem to mluvíš, Bille? Já jsem

přece tvůj nejlepší přítel.“

Načež Bill tiše odpoví: „Už ne.“

Doufám, že vidíte onen náhlý zvrat v logice. Bylo by přirozené

předpokládat, že chudák Bill je zasmušilý nad tragickou ztrátou. Te-

prve po posledních dvou slovech si uvědomíte, zcela najednou, že ve

skutečnosti je potěšen. A průměrný muž je ohledně své ženy natolik

rozkolísaný (jakkoli ji může milovat), aby tuto ojedinělou změnu

dokázal uvítat s radostí.

Vraťme se zpět k robotům. Pokud by robot byl sestrojen tak, aby

měl mozek, který reaguje pouze na logiku (a jaký užitek by měl ja-

kýkoli jiný druh robotího mozku pro lidi, kteří by roboty chtěli za-

městnávat pro své vlastní účely?), náhlý zvrat v chápání by u něj byl

obtížně dosažitelný. Znamenalo by to, že zákony logiky jsou špatné

nebo postrádají nezbytnou pružnost. Kromě toho, bylo by nebezpeč-

né zabudovávat do robotova mozku jakékoli pocity rozpolcenosti.

My od něj vyžadujeme pouze jasná rozhodnutí, nikoli hamletovské

úvahy typu „být či nebýt“.

Představte si tedy, že robotovi povíte vtip, který jsem vám právě

řekl. Skončili jste a robot na vás vážně hledí. Pak se začne vyptávat.

Robot: „Proč ale Jim už není Billovým nejlepším přítelem? Ne-

řekl jste, že by udělal něco, čím by Billa rozhněval nebo dokonce

zklamal.“

Vy: „Nu, to není tím, že by Jim něco udělal. Jde o to, že někdo

jiný provedl Billovi něco jiného, pro Billa tak báječného, že ten ne-

známý v Billových očích okamžitě převýšil Jima a stal se Billovým

nejlepším přítelem.“

Robot: „Kdo to ale udělal?“

Vy: „Samozřejmě ten člověk, který utekl s Billovou ženou.“

- 170 -

Robot (po chvíli přemýšlení): „Tak to ale nemůže být. Bill přece

určitě měl svou ženu rád a musel nad její ztrátou cítit velký zármu-

tek. Toto přece lidští muži cítí ke svým ženám a takto reagují na je-

jich ztrátu.“

Vy: „Teoreticky ano. Tady však vychází najevo, že Bill svou

ženu nesnášel a byl rád, že mu s ní utekl někdo jiný.“

Robot (po další chvilce uvažování): „Vy jste ale neřekl, že to

bylo takto.“

Vy: „Já vím. Právě v tom spočívá ten vtip. Vedl jsem tě jedním

směrem a pak jsem tě najednou nechal uvědomit si, že jsi šel špat-

ným směrem.“

Robot: „To znamená, že vést člověka úmyslně špatným směrem

je směšné?“

Vy (vzdáváte to): „Nu, víš co, raději budeme pokračovat ve

stavbě domu.“

Podstata některých vtipů je založená na zcela nelogických reak-

cích lidí. Vezměte si například tento:

Nenapravitelný sázkař si před dostihem šel vsadit k okénku. Ještě

předtím se zastavil se zanícenou modlitbou k Pánu na rtech.

„Bože,“ mumlal si s hory přenášející upřímností, „já vím, že moje

sázení neschvaluješ, ale prosím tě, nech mě, alespoň tentokrát, jednou

jedinkrát vyhrát. Vždyť já tak strašně potřebuju peníze.“

Pokud byste byli tak bláhoví a pověděli tento vtip robotovi,

okamžitě by namítl: „Ale vyhrát by znamenalo, že odejde z dostihů s

naprosto stejnou částkou peněz, jakou vložil. Je to tak?“

„Ano, je to tak.“

„Když tedy tak naléhavě potřebuje peníze, jediné, co musí udě-

lat, je nevsadit si, a bude to stejné, jako by vyhrál.“

„Ano, jenomže on cítí neodůvodněnou potřebu hrát.“

„I za cenu toho, že prohraje?“

„Ano.“

„To ovšem nedává smysl.“

„Jenomže vtip spočívá v tom, že ten sázkař to prostě nechápe.“

„Chcete říct, že je směšné, když člověk postrádá jakýkoliv smysl

pro logiku a nechápe ani ty nejjednodušší věci?“

„Víš co, raději jdi znovu stavět dům.“

- 171 -

Řekněte mi, liší se tato imaginární situace nějak výrazně od jed-

nání s naprosto suchopárným člověkem, zcela postrádajícím smysl

pro humor? Kdysi jsem svému otci řekl tento vtip:

Domácí, paní Jonesovou, probudily uprostřed noci podivné zvuky

za dveřmi jejího pokoje. Když vyhlédla ven, spatřila jednoho ze svých

nájemníků, Robinsona, jak tlačí vzhůru do schodů vystrašeného koně.

„Co to děláte, pane Robinsone?“ vyjekla.

„Vedu koně do koupelny,“ odpověděl.

„Ale proč, proboha?“

„Nu, víte, on ten Higginbotham je tak strašně moudrý. Cokoli

řeknu, na všechno povýšeným hlasem odpoví: ,Já vím. Já vím.‘ Až rá-

no půjde do koupelny, vyběhne ven a bude řvát: ,V koupelně je kůň!'

A já zívnu a řeknu jen: Já vím.‘“

A jaká byla reakce mého otce? Řekl: „Isaaku, Isaaku. Jsi měst-

ský chlapec, takže tomu nerozumíš. Nemůžeš přece vytlačit koně do

schodů, když sám nechce jít.“

Abych pravdu řekl, ta jeho poznámka mně připadala ještě směš-

nější než vtip samotný.

Nicméně, nevidím žádný důvod, proč bychom nemohli chtít,

aby robot oplýval smyslem pro humor. Potíž je v tom, že jej možná

bude chtít i on sám – jenomže jak bychom mu jej dali?

- 172 -

Roboti pohromadě

Již téměř půl století si vymýšlím a píšu příběhy o robotech. Za

tu dobu jsem využil téměř každou myslitelnou obměnu tématu.

Ovšem pozor! Neměl jsem v úmyslu napsat encyklopedii všech

možných sotva postřehnutelných robotích nuancí; ba dokonce ani

nebylo mým záměrem psát o nich polovinu století. Nemohu za to, že

žiju tak dlouho a že mne nikdy neopustil zájem o dané téma. A ne-

mohu ani za skutečnost, že ve snaze přijít na nápady pro nové povíd-

ky o robotech jsem nakonec vymyslel téměř všechno.

Tak například v šestém svazku série Město robotů (Robot City),

se hovoří o „šemfetech“, které byly zavedeny do hrdinova těla, aby

vytvořily jeho kopii a nakonec jej obdařily přímou psychoelektronic-

kou mocí nad jádrem počítače a tím vlastně nad všemi roboty Města

robotů.

V mé knize Nadace na hranicích (Foundation's Edge), vydané

nakladatelstvím Doubleday v roce 1982, můj hrdina Golan Trevize

před svým odletem vesmírnou lodí naváže kontakt s vyspělým počí-

tačem tím, že položí dlaně na vyznačené místo na desce před sebou.

„A když si s počítačem podal ruce, jejich myšlenky se spojily…

… viděl zcela zřetelně celou místnost – nejenom ve směru, kam byl

obrácen, ale všude kolem – také nahoře a dole.

Viděl každé místo kosmické lodi a také viděl ven. Slunce již vy-

šlo… ale mohl se do něj dívat přímo, aniž jím byl oslněn…

Cítil mírný vánek a jeho teplotu a zvuky světa kolem sebe.

Vnímal magnetické pole planety a slabé elektrické náboje na povrchu

lodi.

Začal chápat řízení lodi… Věděl… že kdyby se chtěl s lodí

vznést nebo ji otočit, zrychlit její pohyb nebo využít kteroukoli z

jejích dalších schopností, postupoval by stejně, jako kdyby něco po-

dobného chtěl udělat s vlastním tělem. Stačila pouhá vůle.“

Tady jsem se k zobrazení výsledku splynutí myslí počítače a

člověka přiblížil, jak nejtěsněji jsem mohl, a nyní, v souvislosti s

touto knihou, si nemohu odpustit, abych ve svých úvahách na toto

téma nezašel ještě dál.

- 173 -

Předpokládám, že problém vytvoření spojení mezi lidskou myslí

a jiným druhem inteligence lidé vůbec poprvé zvládli tehdy, když

zkrotili koně a naučili se, jak jej používat v dopravě. Vrcholu dosáhli

tehdy, když sami jezdili na koních a když tahem uzdy, dotekem ost-

ruhy, stisknutím kolen nebo jen výkřikem dokázali zvíře přinutit rea-

govat v souladu s lidskou vůlí.

Není divu, že když primitivní Řekové viděli jezdce na koních,

jak dobývají širokou a rovnou Thesálskou planinu (část Řecka vůbec

nejvhodnější pro chov koní), domnívali se, že vidí zvíře s lidským

torzem a koňským tělem. Tak se vlastně zrodil bájný kentaur.

I dnešní doba má své „krasojezdce“. Existují zkušení kaskadéři,

kteří dokáží s automobily provádět dech beroucí kousky. Dalo by se

předpokládat, že takový domorodec z Nové Guineje by je mohl po-

važovat za divné monstrózní živé organismy, součástí jejichž struktu-

ry jsou člověku podobné věci v jejich útrobách.

Člověk a kůň je však nedokonalým splynutím inteligence a člo-

věk a automobil znamená pouze prodloužení lidských svalů mecha-

nickým způsobem. Snadno se může stát, že kůň náš povel neupo-

slechne, nebo se dokonce splaší a v záchvatu paniky uteče. Automo-

bil se také může kdykoliv neočekávaně rozbít nebo dostat smyk.

Splynutí člověka s počítačem by však mělo znamenat mnohem do-

konalejší přiblížení k ideálu. Mohlo by se stát prodloužením mysli

samotné, tak jak jsem se to snažil popsat ve výše citované knize Na-

dace na hranicích, zmnožením a zesílením smyslového vnímání, ne-

uvěřitelným rozšířením vůle.

Nepředstavovalo by splynutí za takových okolností ve své pod-

statě jednolitý organismus, něco jako kybernetického „kentaura“? A

jakmile bude takového spojení dosaženo, bude lidská část vůbec kdy

chtít přerušit je? Nepociťoval by člověk takové přerušení jako nesne-

sitelnou ztrátu? Byl by pak vůbec schopen žít s nesmírným ochuze-

ním mysli a vůle, kterému by musel čelit? V mém románu Golan

Trevize dokázal spojení přerušit vlastní vůlí a nepociťoval v důsled-

ku toho žádné negativní účinky, ovšem skutečnost by zřejmě byla

zcela jiná.

Dalším tématem, které se tu a tam objevuje v mé sérii Město ro-

botů, je střet robota s robotem.

- 174 -

Ve většině mých povídek toto téma nehrálo žádnou roli, protože

se v nich objevoval pouze jeden důležitý robot a já se zabýval výluč-

ně střetem mezi jedním robotem a jednou nebo více lidskými by-

tostmi.

Představte si místo robota a člověka dva roboty.

První zákon praví, že robot nesmí ublížit člověku nebo svou ne-

činností dopustit, aby člověku bylo ublíženo.

Dejme tomu, že máme dva roboty a že jeden díky své nepozor-

nosti, nezkušenosti nebo daným okolnostem provádí činnost (bez

jakýchkoliv vedlejších úmyslů), která prokazatelně ublíží člověku – a

předpokládejme, že druhý robot, zkušenější nebo předvídavější, je si

toho vědom. Nebyl by prvním zákonem donucen prvnímu robotu

zabránit, aby člověku ublížil? Kdyby neexistovala jiná možnost, ne-

byl by donucen bez váhání a lítosti prvního robota zničit?

V mé knize Roboti a Impérium vydané nakladatelstvím Double-

day v roce 1985 se vyskytuje robot, kterému byli lidé definováni jako

ti, kdo mluví s určitým přízvukem. Hrdinka knihy s přízvukem ne-

mluví a robot se tudíž domnívá, že ji může zabít. Okamžitě je zne-

škodněn jiným robotem.

Podobná situace by mohla vyvstat s ohledem na druhý zákon,

jímž jsou robotí nuceni uposlechnout příkazů člověka, kromě přípa-

dů, kdy tyto příkazy jsou v rozporu s prvním zákonem.

Pokud by jeden ze dvou robotů vinou své nepozornosti nebo ne-

chápavostí neuposlechl příkaz, druhý robot by jej buď musel vykonat

sám nebo by k tomu musel donutit prvního robota.

V jedné napínavé scéně románu Roboti a Impérium dá ničemni-

ce robotovi příkaz. Robot jej váhá splnit, protože by tím mohl ublížit

hrdince. Dochází ke konfrontaci, během které se ničemnice opako-

váním příkazu snaží robota donutit, aby jej splnil, zatímco druhý

robot se prvního pokouší přimět k pochopení toho, jak by splněním

příkazu ublížil hrdince. Čili jedná se o případ, kdy se jeden robot

pokouší přimět druhého, aby se řídil skutečnou podstatou druhého

zákona a tím aby se postavil na odpor člověku.

Je to však třetí zákon, který v souvislosti s více roboty pohro-

madě může být příčinou těch nejspletitějších problémů.

- 175 -

Třetí zákon praví, že robot musí chránit sám sebe před zničením,

kromě případů, kdy tato ochrana je v rozporu s prvním nebo druhým

zákonem.

Co se ale stane, když máme roboty dva? Záleží každému výluč-

ně na své vlastní existenci, jak by mohlo vyplývat z přesného znění

třetího zákona? Nebo by každý z robotů cítil potřebu chránit před

zničením druhého robota?

Jak už jsem řekl, tímto problémem jsem se zpočátku nijak neza-

býval, protože každá moje povídka pojednávala jen o jednom robotu.

(Jistě, někdy se jich tam vyskytlo víc, ale jednalo se pouze o vedlejší

postavy – o statisty, dá-li se to tak říci.)

Nicméně, nejdříve v mém románu Roboti úsvitu, vydaném na-

kladatelstvím Doubleday v roce 1983, a posléze v jeho pokračování,

románu Roboti a Impérium, jsem měl dva roboty stejné důležitosti.

Jedním z nich byl R. Daneel Olivaw, humanoidní robot (jen obtížně

rozpoznatelný od člověka), který se už předtím objevil v románu

Ocelové jeskyně (Doubleday, 1954) a pak v jeho pokračování, romá-

nu Nahé slunce (Doubleday, 1957). Tím druhým byl R. Giskard Re-

ventlov, robot ortodoxnějšího kovového vzhledu. Oba roboti byli

vyspělí natolik, že jejich myšlení se rovnalo lidskému.

Byli to právě tito dva roboti, kteří se účastnili oné zápletky s ni-

čemnicí, paní Vasilií. Nařídila Giskardovi (vyplývalo to z požadavků

příběhu), aby odešel ze služeb Gladie (hrdinky) a vstoupil do jejích

vlastních. A Daneel houževnatě zastával názor, že Giskard by měl

zůstat s Gladií. Giskard má schopnost omezenou měrou lidi mentálně

ovládat a Daneel poukazuje na to, že by tímto způsobem měl zne-

škodnit v zájmu Gladiina bezpečí paní Vasilii. Dokonce tento jeho

čin odůvodňuje prospěchem v zájmu abstraktního pojmu celého lid-

stva („nultý zákon“.)

Daneelovy argumenty jsou působením Vasiliiných příkazů osla-

bené, ale ne v dostatečné míře. Giskard váhá a nelze ho přinutit k

činu.

Vasilia si uvědomí, že Daneel je příliš nebezpečný; bude-li ve

svých argumentech pokračovat, je schopen vnutit Giskardovi svůj

názor. Proto zavolá své vlastní roboty, aby Daneela rozebrali, a Da-

neelovi nařídí, aby se jim nevzpíral. Daneel je nucen uposlechnout a

Vasiliini roboti k němu přistoupí, aby splnili příkaz.

- 176 -

V tom okamžiku zasáhne Giskard. Vasiliini čtyři roboti jsou

znehybněni a ona sama upadá do spánku zapomnění. Později Daneel

po Giskardovi chce vysvětlení, co se vlastně stalo.

Giskard říká: „Když robotům nařídila, aby tě rozebrali, příteli

Daneeli, a učinila tak se zjevným potěšením, tvůj zájem v kombinaci

s pojetím nultého zákona se dostal nad druhý zákon a střetl se i s

prvním zákonem. Jednat mne přinutila kombinace nultého zákona,

psychohistorie, má oddanost paní Gladii a tvůj zájem.“

Daneel argumentuje tím, že jeho vlastní zájem (vždyť je jen ro-

botem) Giskarda ovlivnit neměl. Giskard souhlasí, ale přesto říká:

„Je to zvláštní, příteli Daneeli. Nevím, jak se to stalo… Ve chví-

li, kdy k tobě ti roboti přistoupili a paní Vasilia dávala najevo svou

divokou radost, mé pozitronické dráhy se vychýlily nezvyklým způ-

sobem. Na okamžik jsem na tebe myslel jako na lidskou bytost a

podle toho jsem jednal.“

„To bylo nesprávné,“ namítl Daneel.

„Já vím. A přece – a přece, kdyby se to mělo stát znovu, věřím,

že by opět došlo k té nezvyklé odchylce v mých pozitronických drá-

hách.“

A Daneel si nemůže pomoci, protože má pocit, že kdyby jejich

role v oné situaci byly prohozené, zachoval by se stejně.

Jinými slovy, roboti dosáhli takového stadia dokonalosti, že pře-

stávali dělat rozdíly mezi roboty a lidmi, že jeden ve druhém dokáza-

li vidět své „přátele“ a pociťovali potřebu vzájemně chránit svou

existenci.

- 177 -