Isaac Asimov

Sbohem, Země

Část první

Poslední povídky

- 4 -

Jsem robot. Jmenuji se Cal. M ám výrobní číslo. Je to CL-

123X, ale můj pán mi říká Cal. X v mém výrobním čísle znamená, že

jsem speciální robot pro mého pána. Požádal o mě a pomohl mě na-

vrhnout. M á moc peněz. Je spisovatel.

Nejsem moc složitý robot. Můj pán nechce složitého robota.

Chce jen někoho, kdo by po něm uklízel, obsluhoval tiskárnu, rovnal

diskety a tak.

Říká, že mu neodmlouvám a dělám jen to, co chce. Říká, že je

to dobře.

Občas mu přicházejí pomáhat lidé. Odmlouvají mu. Občas ne-

udělají to, co jim řekne. Hodně se rozzlobí a je v obličeji červený.

Pak mi řekne, abych něco udělal, a já to udělám. Řekne za-

plaťpánbůh, ty děláš, co ti řeknu.

Samozřejmě dělám, co mi řekne. Co jiného můžu dělat? Chci,

aby bylo mému pánovi dobře. Poznám, když je mému pánovi dobře.

Ústa se mu roztáhnou a on tomu říká úsměv. Poklepe mi na rameno a

řekne Dobře, Cale. Dobře.

M ám rád, když mi řekne Dobře, Cale. Dobře.

Řeknu mému pánovi, děkuji. M ně je s vámi také dobře.

A on se směje. M ám rád, když se směje, protože to znamená,

že je mu dobře, ale je to divný zvuk. Nevím, jak ho dělá nebo proč.

Zeptám se ho a on mi řekne, že se směje, když je něco směšné.

Zeptám se ho, jestli to, co jsem řekl, je směšné.

On řekne ano, to je.

Je to směšné proto, že říkám, že je mi dobře. Říká, že robotům

není doopravdy dobře. Říká, že jen lidským pánům je dobře. Říká, že

roboti mají jen pozitronické mozkové dráhy, které fungují snáz, když

poslouchají rozkazy.

Nevím, co jsou to pozitronické mozkové dráhy. Říká, že je to

něco ve mně.

- 5 -

Řeknu: Když pozitronické mozkové dráhy fungují lépe, tak je

pro mě všechno lehčí a jednodušší? Proto je mi dobře?

Pak se zeptám: Když je nějakému pánovi dobře, je to proto, že

něco v něm funguje lépe?

M ůj pán kývne a řekne, Cale, ty jsi chytřejší, než vypadáš.

Ani teď nevím, co to znamená, ale zdá se, že jsem pána potěšil

a moje pozitronické mozkové dráhy proto fungují lépe a mně je dob-

ře. Zeptám se, jestli to můžu říct.

Řekne: Můžeš říkat, co chceš, Cale.

Chtěl bych být spisovatel jako můj pán. Nerozumím tomu, proč

mám takový pocit, ale můj pán je spisovatel a pomáhal mě navrh-

nout. M ožná proto, že mě navrhoval, mám pocit, že chci být spisova-

tel. Nerozumím tomu, proč mám takový pocit, protože nevím, co je

spisovatel. Zeptám se mého pána, co je spisovatel.

Zase se usměje. Proč to chceš vědět, Cale? zeptá se.

Nevím, řeknu. Ale vy jste spisovatel a já chci vědět, co to je.

Když píšete, vypadáte šťastný, a když jste proto šťastný vy, možná

budu šťastný i já. M ám pocit - nemám pro něj slova. Chvíli přemýš-

lím a on čeká. Pořád se usmívá.

Řeknu: Chci to vědět, protože mi bude líp, když to budu vědět.

Jsem -jsem-

Řekne: Ty jsi zvědavý, Cale.

Řeknu: Nevím, co to slovo znamená.

Řekne: Znamená to, že chceš něco vědět jen proto, abys to vě-

děl. Chci vědět, abych to věděl, řeknu.

Řekne: Psát znamená vymyslet si příběh. Vyprávím o lidech,

kteří dělají různé věci a kterým se různé věci dějí.

Řeknu: A jak zjistíte, co dělají a co se jim děje?

Řekne: Vymýšlím si je, Cale. Nejsou to opravdoví lidé. Nejsou

to opravdové události. Představuji si je, tady uvnitř.

Ukáže si na hlavu.

Nerozumím tomu a ptám se, jak si je vymýšlí, ale on se zasmě-

je a řekne, to já taky nevím. Prostě si je vymýšlím.

Řekne: Píšu detektivky. Příběhy o zločinech. Vyprávím o li-

dech, kteří dělají špatné věci a ubližují jiným lidem.

Když to slyším, je mi moc špatně. Řeknu: Jak můžete mluvit o

ubližování lidem? To se nesmí dělat.

- 6 -

Řekne: Lidé se neřídí třemi zákony robotiky. Lidští páni mo-

hou ublížit jiným lidským pánům, když chtějí.

To není správné, řeknu.

To není, řekne. V mých příbězích jsou ti lidé, kteří ubližují, po-

trestáni. Dají je do vězení a nechají je tam, aby nemohli jiným lidem

ubližovat.

A líbí se jim ve vězení? zeptám se.

Samozřejmě že ne. Ani nesmí. Strach z vězení jim brání ubli-

žovat ještě víc, než už ubližují.

Řeknu: Ale i vězení je nesprávné, když se v něm lidé cítí špat-

ně.

Vidíš, řekne můj pán, to je právě ten důvod, proč nemůžeš psát

detektivky.

Přemýšlím o tom. M usí být nějaký způsob, jak psát příběhy, ve

kterých se lidem neubližuje. Rád bych to dělal. Chci být spisovatel.

M oc chci být spisovatel.

M ůj pán má tři různé počítače na psaní příběhů. Jeden je hodně

starý, ale říká, že si ho schovává ze sentimentality.

Nevím, co je to sentimentalita. Nechci se ptát. Ten přístroj ne-

používá na svoje příběhy. M ožná sentimentalita znamená, že se ne-

smí používat.

Neřekl, že ho nemůžu použít. Neptám se ho, jestli ho můžu po-

užít. Když se ho nezeptám a on neřekne, že ho nesmím použít, tak to

není neuposlechnutí příkazu, když ho použiji.

V noci spí a jiní lidští páni, kteří tu občas jsou, jsou pryč. M ůj

pán má dva další roboty, kteří jsou důležitější než já. Dělají důležitěj-

ší práci. V noci čekají ve svých výklencích, když nemají co dělat.

M ůj pán neřekl: Zůstaň ve svém výklenku, Cale.

Občas to neudělá, protože nejsem důležitý, a pak mohu v noci

chodit po domě. M ohu se podívat na počítač. Stisknou se tlačítka a

on dělá slova a pak se ta slova dají na papír. Dívám se na svého pána,

tak vím, jak se mačkají tlačítka. Slova se dají na papír sama. To ne-

musím dělat.

Tisknu tlačítka, ale nerozumím slovům. Za chvíli se cítím špat-

ně. Pánovi se to možná nebude líbit, i když mi neříká, že to nemám

dělat.

Slova se vytisknou na papír a ráno ta slova ukážu pánovi.

Řeknu: Omlouvám se. Použil jsem počítač.

- 7 -

Podívá se na papír. Pak se podívá na mě. Zamračí se.

Řekne: To jsi udělal ty?

Ano, pane.

Kdy?

Včera v noci.

Proč?

M oc chci psát. Je to příběh?

Zvedne papír a usměje se.

Řekne: To jsou jen náhodná písmena, Cale. Je to hatmatilka.

Nezdá se, že by byl rozzlobený. Cítím se lépe. Nevím, co je to

hatmatilka.

Řeknu: Je to příběh?

Řekne: Ne, není. A je štěstí, že se počítač nedá poškodit ne-

správným používáním. Jestli opravdu tak moc chceš psát, tak ti řek-

nu, co udělám. Nechám tě přeprogramovat tak, abys uměl používat

počítač.

Za dva dny přijde technik. Je to pán, který ví, co udělat s robo-

ty, aby lépe pracovali. Můj pán mi řekne, že je to technik, který mě

sestavil, a můj pán mu pomáhal. Nepamatuji se na to.

Technik pozorně poslouchá mého pána.

Řekne: Proč to chcete, pane Northrope?

Pane Northrope říkají jiní páni mému pánovi.

M ůj pán řekne: Nezapomínejte, že jsem Cala pomáhal navrho-

vat. Asi jsem do něj vložil touhu být spisovatelem. Neměl jsem to v

úmyslu, ale protože už se stalo, myslím, že bych mu měl vyhovět.

Dlužím mu to.

Technik řekne: To je hloupost. I když jsme do něj omylem vlo-

žili touhu psát, není to přece práce pro robota.

M ůj pán řekne: I tak to chci udělat.

Technik řekne, ale bude to drahé, pane Northrope.

M ůj pán se zamračí. Vypadá rozzlobený.

Řekne: Cal je můj robot. Budu si dělat, co budu chtít. M ám

dost peněz a chci ho upravit.

I technik vypadá rozzlobený. Řekne: No dobře, jak chcete. Náš

zákazník, náš pán. Ale bude to dražší, než si myslíte, protože do něj

nemůžeme vložit schopnost ovládat počítač, aniž bychom mu přitom

hodně zlepšili slovní zásobu.

M ůj pán řekne, no dobře. Zlepšete mu slovní zásobu.

- 8 -

Příští den se technik vrátí se spoustou nástrojů. Otevře mi

hruď. Je to divný pocit. Nelíbí se mi. Sáhne dovnitř. M yslím, že vy-

pne mou baterii nebo ji vytáhne. Nepamatuji se. Nevidím nic, nemys-

lím nic, nevím nic.

Pak jsem zase mohl vidět, cítit a vědět. Všiml jsem si, že uběhl

nějaký čas, ale nevěděl jsem, jak dlouhý.

Chvíli jsem přemýšlel. Bylo to zvláštní, ale věděl jsem, jak za-

cházet s počítačem, a připadalo mi, že rozumím více slovům. Napří-

klad jsem věděl, co to znamená „hatmatilka“, a bylo mi trapně, když

jsem si vzpomněl, že jsem svému pánovi ukázal hatmatilku a myslel

si, že je to povídka.

Budu si muset vést lépe. Tentokrát nemám obavy, protože ne-

předpokládám - vím i to, co znamená „předpokládat“ - nepředpoklá-

dám, že by mi zakázal používat starý počítač. Konec konců, nenechal

by mě přetvořit tak, abych ho uměl používat, kdyby mi chtěl jeho

používání zakázat.

Zeptal jsem se ho na to. „Pane, znamená to, že smím používat

počítač?“

Odpověděl: „Můžeš ho používat, kdy budeš chtít, Cale, pokud

zrovna nebudeš mít jinou práci. Ale musíš mi ukázat, co napíšeš.“

„Samozřejmě, pane.“

Zjevně ho to pobavilo - myslím, že čekal další hatmatilku (to je

ale ošklivé slovo!), ale já jsem byl přesvědčený, že už žádnou neuvi-

dí. Nenapsal jsem hned povídku. Musel jsem uvažovat o tom, co

mám psát. Tohle zřejmě mínil můj pán, když říkal, že povídka se

musí vymyslet.

Zjistil jsem, že je potřeba nejdřív přemýšlet a pak napsat to, co

vymyslíte. Bylo to mnohem složitější, než jsem čekal.

M ůj pán si všiml, že jsem zamyšlený. Zeptal se mě: „Co to dě-

láš, Cale?“

Řekl jsem: „Snažím se vymyslet povídku. Je to těžká práce.“

„Už na to začínáš přicházet, Cale? To je dobře. Ta přestavba ti

zřejmě nejen zlepšila slovní zásobu, ale připadá mi, že ti intenzifiko-

vala i inteligenci.“

Odpověděl jsem: „Nejsem si jistý, co to znamená

,intenzifikovala'.“

- 9 -

„To znamená, že mi připadáš chytřejší. Zdá se, že toho víc

víš.“

„Vadí vám to, pane?“

„Vůbec ne. Těší mě to. Budeš spíš schopen psát povídky, a i

potom, až tě ty pokusy o psaní unaví, budeš mi užitečnější.“

Hned mě napadlo, že bude příjemné být užitečnější svému pá-

novi, ale nevěděl jsem, jak to myslí, že mě pokusy o psaní unaví.

Psaní mě určitě neunaví.

Konečně jsem vymyslel povídku a zeptal jsem se svého pána,

kdy bude vhodná doba k tomu ji napsat.

Odpověděl: „Počkej na noc. Pak se mi nebudeš plést. Dáme do

toho rohu k starému počítači lampičku a můžeš si tam svou povídku

napsat. Jak dlouho myslíš, že ti to bude trvat?“

„Jen chvilku,“ odpověděl jsem překvapeně. „Umím ovládat

počítač velmi rychle.“

M ůj pán řekl: „Cale, ovládat počítač není to jediné, co -“ Zara-

zil se, chvíli přemýšlel a řekl: „Ne, jen se do toho pusť. Naučíš se to.

Nebudu se snažit ti radit.“

M ěl pravdu. Ovládat počítač nebylo to jediné, co k tomu bylo

potřeba. Strávil jsem skoro celou noc tím, že jsem se snažil sestavit

tu povídku. Bylo velice obtížné rozhodnout, které slovo má následo-

vat po kterém. M usel jsem povídku několikrát vymazat a začít znova.

Bylo to zahanbující.

Konečně jsem to dokázal a tady je. Když jsem ji napsal, scho-

val jsem si ji, protože to byla první povídka, kterou jsem kdy napsal.

Nebyla to hatmatilka.

Večelec

od Cala

Byl jeden detektýv ménem Cal a to byl moc dobrý detektýv

a moc statečný. Ničeho se nebál. Přectavte si jak ho jednou v noci

překvapylo dyž slyšel večelce v domě svého pána.

- 10 -

Rosběhl se do pracovny. Tam byl večelec. Vlez dovnitř ok-

nem. Bylo tam rozbyté sklo. To slyšel Cal statečný detektýv svým

ostrým sluchem.

Řekl: „Stůjte večelce.“

Večelec se zastavil a vipadal viděšeně. Cala mrselo, že veče-

lec vipadá viděšeně.

Cal řekl: „Podívejte co sté udělal. Rozbyl ste okno.“

„Ano“ řekl večelec a vypadal moc zahambeně. „Nechtěl

sem rozbýt okno.“

Cal byl moc chitrý a viděl že v tom co večelec říká něco ne-

hraje. Řekl: „A jak sté se chtěl dostat dovnitř dyž sté nechtěl

rozbýt okno?“

„Myslel sem že bude otevřené“ řekl. „Snažil sem se ho ote-

vřít a ono se rozbylo.“

Cal řekl: „A proč ste to vůbec dělal? Proč ste chtěl jít do

tohohle pokoje dyž to není váš pokoj? Ste večelec.“

„Nechtěl sem nic špatného“ řekl.

„To není pravda protože dybyste nechtěl nic špatného ne-

byl byste tady“ řekl Cal. „Musíte být potrestaný.“

„Prosím nepotrestej mě“ řekl večelec.

„Já vás nepotrestám“ řekl Cal. „Nechci vám spůsobyt bo-

lest nebo smutek. Zavolám svého pána.“

Zavolal: „Pane! Pane!“

Pán přiběhl. „Co to tu je?“ zeptal se.

„Večelec“ řekl sem. „Chytil sem ho a vy ho potrestejte.“

Můj pán se podíval na večelce. Řekl: „Mrzí tě co si udělal?“

„Mrzí“ řekl večelec. Plakal a voda mu tekla z očí jak to dě-

lají páni dyž jsou smutný.

„Uděláš to eště někdy?“ řekl můj pán. „Nikdy. Nikdy to už

neudělám“ řekl večelec. „V tom případě“ řekl pán „už si potres-

taný dost. Di pryč a už to určitě nikdy nedělej.“

Pak pán řekl: „Si dobrý detektýv Cale. Sem na tebe pyšný.“

Cal byl moc rád že potěšil pána.

Konec

Z povídky jsem měl velkou radost a ukázal jsem ji pánovi. Byl

jsem si jistý, že z ní také bude mít radost.

- 11 -

Radost určitě měl, protože když si ji četl, usmíval se. Dokonce

se několikrát i zasmál. Pak se na mě podíval a řekl: „Tohle jsi na-

psal?“

„Ano, napsal, pane,“ odpověděl jsem.

„M yslím úplně sám. Nic z toho jsi neopsal?“

„To jsem vymyslel ve své vlastní hlavě, pane,“ řekl jsem. „Líbí

se vám to?“

Znova se zasmál, dost nahlas. „Je to zajímavé,“ řekl.

Dostal jsem trochu strach. „Je to směšné?“ zeptal jsem se.

„Nevím, jak se to dělá, aby byly věci směšné.“

„Já vím, Cale. Není to směšné záměrně.“

Chvíli jsem o tom přemýšlel. Pak jsem se zeptal: „Jak může být

něco směšné neúmyslně?“

„To se těžko vysvětluje, ale nedělej si s tím starosti. Především

neumíš pravopis, a to mě překvapuje. M luvíš teď tak dobře, že jsem

automaticky předpokládal, že víš, jak se co píše, ale je zjevné, že to

není pravda. Nemůžeš být spisovatelem, když neumíš správně psát

slova a když neovládáš gramatiku.“

„Jak se naučím správně psát slova?“

„S tím si nemusíš lámat hlavu, Cale,“ řekl můj pán. „Vybavíme

tě slovníkem. Ale pověz mi, Cale: ten Cal v povídce, to jsi ty, viď?“

„Ano.“ Potěšilo mě, že si toho všiml.

„Ale to není dobře. Nemůžeš dát do povídky sám sebe a vyklá-

dat, jak jsi skvělý. Uráží to čtenáře.“

„Proč, pane?“

„Prostě to tak je. Jak to vypadá, přece jen ti budu muset pora-

dit, ale co nejvíc to zkrátím. Není zvykem chválit sám sebe. Kromě

toho se nehodí říkat, jak jsi skvělý, musíš to ukázat tím, co děláš. A

nepoužívej vlastní jméno.“

„To je pravidlo?“

„Dobrý spisovatel může porušit jakékoli pravidlo, ale ty jsi

teprve začátečník. Drž se pravidel - ta, o kterých jsem mluvil, jsou

jen některá z nich. Jestli budeš psát dál, narazíš na mnoho a mnoho

dalších. Kromě toho, Cale, budeš mít potíže se třemi zákony roboti-

ky. Nemůžeš předpokládat, že zločinci budou plakat a stydět se. Lidi

takoví nejsou. Ti občas musejí být potrestáni.“

Cítil jsem, jak se mi pozitronické mozkové dráhy zadrhávají.

„To je těžké.“

- 12 -

„Já vím. Kromě toho v povídce není žádná záhada. Nemusí tam

samozřejmě být, ale když je, je to lepší. Co kdyby tvůj hrdina, které-

ho musíš pojmenovat jinak než Cal, nevěděl, jestli někdo je vetřelec

nebo ne? Jak by to zjistil? Chápej, on musí používat hlavu.“ A můj

pán ukázal na svou vlastní.

Nebylo mi to úplně jasné.

M ůj pán řekl: „Víš co? Až tě vybavíme slovníkem a gramati-

kou, dám ti k přečtení pár svých vlastních povídek. Pak pochopíš, jak

to myslím.“

Technik přišel a řekl: „Instalovat slovník a gramatiku není pro-

blém. Bude vás to stát další peníze. Já vím, že vám na penězích nezá-

leží, ale vysvětlete mi, proč chcete z tohohle kusu železa a titanu

udělat spisovatele.“

M yslím, že nebylo správné říkat mi kus železa a titanu, ale lid-

ští páni samozřejmě můžou říkat všechno, co chtějí. Vždycky mluví

o nás robotech, jako bychom tam nebyli. I toho jsem si všiml.

M ůj pán řekl: „Už jste někdy slyšel o robotovi, který chce být

spisovatelem?“

„Ne,“ odpověděl technik. „M yslím, že o tom jsem neslyšel ni-

kdy, pane Northrope.“

„Já taky ne! A pokud vím, ani nikdo jiný. Cal je unikátní a já

ho chci studovat.“

Technik se hodně široce usmál - zachechtal se, to je to správné

slovo. „Snad jste si nevzal do hlavy, že nakonec za vás bude psát

vaše povídky, pane Northrope?“

M ůj pán se přestal usmívat. Zvedl hlavu a hodně rozzlobeně se

na technika podíval. „Nebuďte blázen. Prostě udělejte to, za co vám

platím.“

M yslím, že technika mrzelo, že něco takového řekl, ale nevím,

proč se můj pán zlobil. Kdyby mě požádal, abych za něj psal jeho

povídky, udělal bych to rád.

Zase nevím, jak dlouho trvala technikovi jeho práce, když se za

pár dnů vrátil. Nepamatuji si z toho vůbec nic.

Pak na mě najednou mluvil můj pán. „Jak se cítíš, Cale?“

Řekl jsem: „Cítím se velice dobře, děkuji, pane.“

„A co slova? Umíš pravopis?“

- 13 -

„Znám správné kombinace písmen, pane.“

„Výborně. Dokážeš tohle přečíst?“ Podal mi knihu. Na obalu

stálo: Nejlepší záhady J, F. Northropa.

Zeptal jsem se: „To jsou vaše povídky, pane?“

„Jsou. Jestli si je chceš přečíst, můžeš.“

Předtím jsem nedokázal snadno číst, ale teď stačilo podívat se

na slova a slyšel jsem je v uších. Překvapilo mě to. Nechápal jsem,

jak bylo možné, že jsem to dřív nedokázal.

„Děkuji, pane,“ řekl jsem. „Přečtu si to a určitě mi to pomůže

při psaní.“

„Výborně. A pořád mi ukazuj všechno, co napíšeš.“

Pánovy povídky byly docela zajímavé. Měl tam detektiva a ten

vždycky rozuměl věcem, které byly pro ostatní záhadné. Nepochopil

jsem vždycky, jak může v nějaké záhadě najít pravdu, a některé po-

vídky jsem si musel přečíst znova a pomalu.

Občas jsem je nepochopil, ani když jsem je četl pomalu. Občas

ale ano, a připadalo mi, že bych dokázal taky napsat takovou povídku

jako pan Northrop.

Tentokrát jsem ji hodně dlouho vymýšlel v hlavě. Když jsem si

myslel, že to mám, napsal jsem tohle:

Lesklý čtvrťák

Euphrosyne Durandová

Calumet Smithson seděl v křesle, orlí oči měl přivřené a

chřípí hubeného nosu se mu chvělo, jako by cítil novou záhadu.

Řekl: „Víte co, pane Wasselli, řekněte mi to všechno od za-

čátku ještě jednou. Nic nevynechte, protože nikdy předem nevíte,

jestli ten nejmenší detail nebude nakonec nejdůležitější.“

Wassel byl majitelem významné firmy a zaměstnával v ní

mnoho robotů i lidských bytostí.

- 14 -

Wassell poslechl, ale na detailech nebylo nic překvapivého

a on je mohl shrnout asi takto. „Jde o to, pane Smithsone, že se

mi ztrácejí peníze. Někdo z mých zaměstnanců si tu a tam bere

malé částky. Ty částky nejsou nijak významné samy o sobě, ale je

to jako neustálý drobný únik oleje ze stroje nebo odkapávání

vody z kohoutku, nebo jako když prýští krev z drobné rány. Po-

stupně se to nahromadí a začne to být nebezpečné.“

„Skutečně vám hrozí, že přijdete o svůj podnik, pane Was-

selli?“

„Ještě ne. Ale taky nerad ztrácím peníze. Vy ano?“

„Jistěže ne,“ řekl Smithson. „Máte pravdu. Kolik robotů v

podniku zaměstnáváte?“

„Dvacet sedm.“

„A předpokládám, že jsou všichni spolehliví.“

„Nepochybně. Nemohli by krást. Kromě toho jsem se kaž-

dého z nich zeptal, jestli vzal nějaké peníze, a všichni odpověděli,

že ne. A roboti samozřejmě nemohou ani lhát.“

„Máte úplnou pravdu,“ odpověděl Smithson. „Nemá cenu

lámat si hlavu s roboty. Jsou skrz naskrz čestní. Co lidé, které

zaměstnáváte? Kolik jich je?“

„Zaměstnávám jich sedmnáct, ale z nich jen čtyři mohli

krást.“

„Jak to?“

„Ostatní nepracují v kanceláři. Ti čtyři ale ano. Každý z

nich má příležitost občas zacházet s drobnými financemi a já je

podezřívám, že aspoň jeden z nich přitom dokáže přesunovat

zisky ze společnosti na své soukromé konto tak, že se to nedá

snadno vysledovat.“

„Aha. Ano, je bohužel pravda, že lidské bytosti mohou

krást. Řekl jste jim o svém podezření?“

„Ano. Všichni popírají, že by něco takového dělali, ale lidé

samozřejmě mohou také lhát.“

„To mohou. Vypadal některý z nich nervózně, když jste je

vyslýchal?“

„Všichni. Vědí, že se umím rozzlobit a můžu je vyhodit

všechny čtyři, ať jsou vinní nebo nevinní. Kdybych je propustil z

takového důvodu, těžko by si hledali novou práci.“

- 15 -

„To tedy ale nemůžete udělat. Nesmíme trestat s viníky i

nevinné.“

„Máte úplnou pravdu,“ řekl pan Wassell. „To nemůžu udě-

lat. Ale jak mám zjistit, který z nich je vinen?“

„Je mezi nimi někdo, kdo má nějakou podezřelou minulost,

koho už pro podobnou věc někdy propustili?“

„Nenápadně jsem se dotazoval, pane Smithsone, a o nikom

jsem nic podezřelého nezjistil.“

„Potřebuje někdo z nich naléhavě peníze?“

„Platím dobře.“

„Tím jsem si jistý, ale třeba někdo z nich má nějakou ná-

kladnou zálibu a plat mu nestačí.“

„Ani nic takového jsem nezjistil, i když samozřejmě pokud

by někdo z nich potřeboval peníze z nějakého zvrhlého důvodu,

držel by to v tajnosti. Nikdo nechce, aby se o něm vědělo, že dělá

něco špatného.“

„V tom máte úplnou pravdu,“ řekl velký detektiv. „V tom

případě mě musíte seznámit s těmi čtyřmi muži. Vyslechnu je.“

V očích mu zablýsklo. „Té záhadě přijdeme na kloub, nebojte se.

Co kdybychom se setkali večer? Můžeme se sejít v jídelně spo-

lečnosti u nějaké malé večeře a láhve vína, aby se všichni cítili

volně. Pokud možno dnes večer.“

„Zařídím to,“ řekl spokojeně pan Wassell.

Calumet Smithson seděl u jídelního stolu a pozorně si pro-

hlížel čtyři muže. Dva z nich byli poměrně mladí a měli tmavé

vlasy. Jeden měl i knírek. Ani jeden nebyl nijak hezký. Jeden se

jmenoval Foster, ten druhý Lionell. Třetí muž byl poměrně tlustý

a měl malá očička. To byl pan Mann. Čtvrtý byl vysoký a dlou-

honohý a měl ve zvyku nervózně křupat klouby. Jmenoval se

Ostrak.

Zdálo se, že Smithson je sám trochu nervózní. Postupně vy-

slýchal jednoho muže po druhém. Přimhouřenýma orlíma očima

ostře sledoval každého ze čtyř podezřelých a přitom si hrál s

lesklým čtvrťákem, kterým otáčel v prstech pravé ruky.

Smithson řekl: „Určitě všichni chápete, jak je hrozné okrá-

dat zaměstnavatele.“

Všichni hned souhlasili.

- 16 -

Smithson zamyšleně poklepal lesklým čtvrťákem o stůl.

„Jsem si jistý, že jeden z vás se pod tíhou výčitek svědomí zlomí,

a myslím, že to bude ještě dnes večer. Ale já si teď musím zavolat

do kanceláře. Budu pryč jen pár minut. Prosím, zůstaňte tu sedět

a počkejte na mě, a co budu pryč, nemluvte spolu a nedívejte se

na sebe navzájem.“

Naposled poklepal čtvrťákem a pak, aniž by mu dál věno-

val pozornost, odešel. Vrátil se asi za deset minut.

Podíval se z jednoho na druhého a řekl: „Doufám, že jste

spolu nemluvili a nedívali se na sebe?“

Všichni zavrtěli hlavami, jako by se pořád ještě báli pro-

mluvit.

„Pane Wasselli,“ řekl detektiv, „skutečně nikdo nepromlu-

vil?“

„Nikdo. Mlčky jsme seděli a čekali. Dokonce jsme se na se-

be ani nedívali.“

„Dobře. Teď vás všechny čtyři požádám, abyste mi ukázali,

co máte v kapsách. Prosím, položte všechno na hromádku před

sebe.“

Smithson mluvil tak přesvědčivě a díval se tak jasně a

ostře, že nikoho z mužů ani nenapadlo neposlechnout.

„I kapsy u košile, prosím. A vnitřní kapsy saka. Všechny

kapsy.“

Bylo toho poměrně dost, kreditní karty, klíče, brýle, pera,

pár mincí. Smithson se chladně díval na čtyři hromádky a jeho

mysl všechno zaznamenávala.

Pak řekl: „Teď, abychom na tom byli všichni stejně, vyn-

dám i já na stůl obsah svých kapes a vy, pane Wasselli, udělejte

totéž.“

Teď leželo na stole šest hromádek. Smithson se natáhl k té,

která ležela před panem Wassellem, a řekl: „Co tenhle lesklý

čtvrťák, pane Wasselli? Je váš?“

Wassell vypadal zmateně. „Ano.“

„Nemůže být váš. Má na sobě mou značku. Nechal jsem ho

na stole, když jsem šel volat do kanceláře. Vy jste ho vzal.“

Wassell mlčel. Ostatní čtyři muži se na něj dívali.

„Myslel jsem si, že jestli je mezi vámi zloděj, nedokáže odo-

lat lesklému čtvrťáku. Pane Wasselli, vy jste okrádal vlastní

- 17 -

podnik a z obavy, že budete přistižen, snažil jste se svalit vinu na

své lidi. To bylo špatné a zbabělé.“

Wassell svěsil hlavu. „Máte pravdu, pane Smithsone. Mys-

lel jsem, že když vás najmu, abyste to vyšetřil, označíte jednoho z

těch čtyř mužů za pachatele a já pak možná dokážu přestat brát

peníze pro soukromou potřebu.“

„Moc nerozumíte způsobu myšlení detektiva,“ řekl

Calumet Smithson. „Oznámím to policii. Oni rozhodnou, co s

vámi. Ale když budete upřímně litovat toho, co jste udělal, a slí-

bíte, že už se to nikdy nebude opakovat, přimluvím se, aby vás

nepotrestali příliš tvrdě.“

Konec

Ukázal jsem povídku panu Northropovi. M lčky si ji přečetl.

Skoro se neusmíval. Jen na jednom nebo na dvou místech.

Pak ji položil a podíval se na mě. „Kde jsi vzal to jméno Eu-

phrosyne Durandová?“

„Říkal jste, pane, že nemám používat své vlastní jméno, tak

jsem vybral co nejodlišnější.“

„Ale kde jsi ho vzal?“

„Pane, jedna z vedlejších postav ve vašich povídkách -“

„No jistě! Já jsem měl dojem, že je mi povědomé! Uvědomuješ

si, že je to ženské jméno?“

„Já nejsem ani muž, ani žena, takže -“

„Ano, máš docela pravdu. Ale jméno toho detektiva, Calumet

Smithson. Ten ,CaP, to jsi pořád ty, viď?“

„Chtěl jsem zachovat určité spojení, pane.“

„Ty máš ale ego, to ti řeknu, Cale.“

Zaváhal jsem. „Co to znamená, pane?“

„To nic. Nezáleží na tom.“

Odložil rukopis a mě to znepokojilo. Řekl jsem: „Ale co si

myslíte o té záhadě?“

„Je to lepší, ale pořád ještě to není dobrá detektivka. Uvědomu-

ješ si to?“

„V jakém smyslu je neuspokojivá, pane?“

- 18 -

„No, především nerozumíš moderním způsobům obchodování

a počítačovým manipulacím s penězi. A nikdo by nevzal ze stolu ten

čtvrťák před čtyřmi dalšími lidmi, i kdyby se nedívali. Stejně by ho

viděli. A ostatně, i kdyby se to stalo, tak sám fakt, že ho pan Wassell

vzal, není ještě důkaz, že je zloděj. Kdokoli ho mohl strčit do kapsy

automaticky, bez přemýšlení. Je to zajímavý náznak, ale není to dů-

kaz. A taky titul té povídky v podstatě prozrazuje, oč půjde.“

„Aha.“

„A kromě toho ti stejně stojí v cestě tři zákony robotiky. Pořád

ti dělá starosti trest.“

„M usí, pane.“

„Já vím, že musí. Proto si myslím, že by ses neměl pokoušet

psát detektivky.“

„A co jiného bych mohl psát, pane?“

„Já si to rozmyslím.“

Pan Northrop znova zavolal technika. M yslím, že tentokrát

moc nestál o to, abych slyšel, co mu říká, ale i z místa, kde jsem stál, jsem rozhovor vyslechl. Lidé někdy zapomínají, jak ostré mohou být

smysly robotů.

Koneckonců jsem byl dost znepokojený. Chtěl jsem být spiso-

vatelem a nechtěl jsem, aby mi pan Northrop říkal, co psát můžu a co

ne. Samozřejmě, on je člověk a já ho musím poslechnout, ale i tak se

mi to nelíbilo.

„Tak co se děje tentokrát, pane Northrope?“ zeptal se technik

hlasem, který mi zněl dost sardonicky. „Ten váš robot už zase napsal

nějakou povídku?“

„Ano, napsal,“ odpověděl pan Northrop a snažil se, aby to zně-

lo lhostejně. „Napsal další detektivku a já nechci, aby psal detektiv-

ky.“ „Nechcete si přidělávat konkurenci, co, pane Northrope?“

„Ne. Nemluvte hlouposti. Prostě nemá cenu, aby ve stejné do-

mácnosti psali detektivky dva. Kromě toho mu vadí tři zákony robo-

tiky. Určitě si umíte představit jak.“

„No dobře, a co chcete ode mě?“

„Nejsem si jistý. Co kdyby psal satiru? To je něco, co já nepí-

šu, takže si nebudeme konkurovat, a tři zákony robotiky mu nebudou

vadit. Chci, abyste dal tomu robotovi smysl pro směšnost.“

- 19 -

„Smysl pro co?“ zeptal se rozčileně technik. „A jak to mám

podle vás udělat? Koukejte, pane Northrope, mějte rozum. Můžu do

něj vložit návod, jak zacházet s počítačem. Můžu mu přidat slovník a

gramatiku. Ale jak mu mám podle vás dát smysl pro směšnost?“

„No, přemýšlejte o tom. Vy víte, jak fungují mozkové dráhy

robota. Neexistuje nějaký způsob, jak ho přizpůsobit, aby viděl, co je

absurdního, hloupého nebo prostě směšného na lidských bytostech?“

„M ůžu si s ním pohrát, ale není to bezpečné.“

„Proč to není bezpečné?“

„Koukejte, pane Northrope, začínal jste s poměrně laciným ro-

botem, ale já jsem ho postupně zdokonaloval. Sám připouštíte, že je

unikátní a že jste nikdy neslyšel o robotovi, který by chtěl psát po-

vídky, takže teď je to už dost drahý robot. M ožná dokonce máte kla-

sický model, který by se měl odevzdat Institutu robotiky. Když bude-

te trvat na tom, abych si s ním pohrál, můžu ho taky pokazit. Uvě-

domujete si to?“

„Jsem ochoten to riskovat. Jestli se pokazí, tak se pokazí, ale

proč by měl? Nechci na vás, abyste s tím spěchal. Dejte si načas,

pečlivě všechno analyzujte. M ám spoustu času a spoustu peněz a

chci, aby můj robot psal satiru.“

„Proč satiru?“

„Protože v té jeho neznalost světa nebude možná tak vadit a tři

zákony nebudou tak důležité. A časem možná dokáže vytvořit něco

zajímavého, i když o tom pochybuji.“

„A nebude se vám plést na vašem písečku.“

„No tak dobře. Nebude se mi plést na mém písečku. Spoko-

jen?“

Ještě pořád jsem nevěděl o jazyku dost, abych chápal, co zna-

mená „plést se na písečku“, ale usoudil jsem, že pana Northropa mo-

je detektivky rozčilují. Nevěděl jsem proč.

Nemohl jsem samozřejmě nic dělat. Technik mě denně studo-

val a analyzoval a nakonec řekl: „No dobře, pane Northrope, já to

tedy risknu, ale budu na vás chtít, abyste mi podepsal prohlášení,

které mě i naši společnost zcela zprošťuje viny pro případ, že se něco

nepovede.“

„Klidně ten papír připravte, já ho podepíšu,“ řekl pan Northrop.

- 20 -

Byla to děsivá představa, že by se něco mohlo nepovést, ale tak

to prostě je. Roboti musejí přijmout všechno, co se lidské bytosti

rozhodnou udělat.

Když jsem si tentokrát začal znova uvědomovat, co se kolem

mě děje, byl jsem dlouho dost slabý. Dělalo mi potíže stát a mluvil

jsem nejasně.

M ěl jsem pocit, že se na mě pan Northrop dívá ustaraně. M ož-

ná měl výčitky svědomí, jak se mnou zacházel - taky by měl proč je

mít - nebo se třeba jen bál, že přišel o hodně peněz.

Jak se mi vracela rovnováha a vyjasňovaly smysly, stalo se ně-

co divného. Náhle jsem chápal, jak hloupé jsou lidské bytosti. Jejich

jednání neřídí žádné zákony. M usejí si vytvářet své vlastní, a i když

to udělají, nic je nenutí je dodržovat.

Lidské bytosti jsou prostě zmatené; musel jsem se jim smát.

Chápal jsem teď smích a dokonce jsem dokázal vydávat i ten zvuk,

ale přirozeně jsem se nesmál nahlas. To by bylo nezdvořilé a urážli-

vé. Smál jsem se uvnitř a začal jsem přemýšlet o povídce, v níž by

lidé měli zákony řídící jejich chování, ale nenáviděli by je a nedoká-

zali by je dodržovat.

M yslel jsem také na technika a rozhodl jsem se dát do té po-

vídky i jeho.

Pan Northrop pořád chodil za technikem a žádal ho, aby se

mnou něco udělal, a byly to pořád těžší a těžší věci. Teď mi dal smy-

sl pro směšnost.

Takže co kdybych napsal povídku o směšných lidech, kde by

nebyli žádní roboti, protože roboti samozřejmě nejsou směšní a jejich

přítomnost by humor prostě zkazila. A co kdybych do ní dal osobu,

která by byla technikem lidí. M ohl by to být nějaký tvor s neobvyk-

lou mocí, který by mohl měnit lidské chování tak, jako můj technik

může měnit chování robotů. Co by se v takovém případě stalo?

M ohlo by to jasně ukázat, že lidé se nechovají rozumně.

Strávil jsem celé dny přemýšlením o té povídce a čím dál víc se

mi líbila. Začne tím, že spolu dva muži večeří, a jeden z nich bude

vlastnit technika - tedy bude mít nějaký druh technika - a děj umístím

do dvacátého století, abych neurazil pana Northropa a ostatní lidi z

jednadvacátého.

- 21 -

Čtu knihy, abych se dozvěděl o lidech víc. Pan Northrop mě

nechává a skoro vůbec mi nedává žádné úkoly. Ani se mě nesnaží

pobízet ke psaní. M ožná má pořád ještě výčitky svědomí, že riskoval,

že mi ublíží.

Konečně jsem s povídkou začal, a tady je:

Formálně bez chybičky

Euphrosyne Durandová

Večeřeli jsme s Georgem v dost luxusní restauraci, kde ne-

bylo žádnou výjimkou vidět muže a ženy ve večerních šatech.

George se zahleděl na jednoho z těch mužů, pozoroval ho

upřeně a nepřátelsky. Otíral si přitom ústa mým ubrouskem,

protože svůj bezstarostně upustil.

„Svrab a neštovice na všechny smokingy,“ řekl George.

Podíval jsem se tam, kam se díval on. Pokud jsem to doká-

zal určit, studoval mohutného muže kolem padesátky se značně

nadutým výrazem, který právě pomáhal usednout poměrně pů-

sobivé ženě, podstatně mladší, než byl sám.

Řekl jsem: „Georgi, hodláš mi snad tvrdit, že támhletoho

chlápka ve smokasu znáš?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou George. „Nic takového ti nemám v

úmyslu říkat. Moje rozhovory s tebou a se všemi živými bytostmi

jsou vždycky založeny na absolutní pravdě.“

„Jako ty tvoje povídačky o dva centimetry velkém démono-

vi Az -“ Zatvářil se tak ztrápeně, že jsem se odmlčel.

„Nemluv o takových věcech,“ zašeptal chraplavě. „Azazel

nemá smysl pro humor, zato má silný smysl pro moc.“ Poněkud

normálněji pokračoval: „Chtěl jsem jen vyjádřit své pohrdání

smokingy, zvlášť když je nosí takoví tlustí dacani, jako je tám-

hleten chlápek, abych užil tvého vlastního podivného výrazu.“

„Je to zvláštní,“ řekl jsem, „ale v tom s tebou docela sou-

hlasím. Já taky nemám rád formální oblečení a pouze a jenom z

- 22 -

toho důvodu se pokud možno vyhýbám všem akcím, kde je smo-

king povinný.“

„Bod pro tebe,“ kývl George. „Tím jsi poněkud zmírnil mé

přesvědčení, že postrádáš jakékoli přijatelné společenské kvality.

Víš, řekl jsem všem, že žádné nemáš.“

„Děkuju, Georgi,“ řekl jsem. „To bylo od tebe velice laska-

vé, zvlášť když vezmeme v úvahu, že se na můj účet cpeš, kdykoli

k tomu máš příležitost.“

„Při takových příležitostech ti jen dovoluji těšit se z mé spo-

lečnosti, kamaráde. Řekl bych teď všem svým přátelům, že přece

jen máš jednu přijatelnou společenskou kvalitu, ale to by je jen

zmátlo. Myslím, že všem docela vyhovuje myšlenka, že nemáš

žádnou.“

„Děkuju všem tvým přátelům,“ ušklíbl jsem se.

„Čirou náhodou znám člověka,“ pokračoval George, „který

se narodil ve velmi vznešeném sídle. Plenky mu spínali manžeto-

vými knoflíčky, ne zavíracími špendlíky. K prvním narozeninám

dostal malého motýlka, který se musel vázat a nikoli připínat. A

tak to pokračovalo celý život. Jmenoval se Winthrop Carver

Cabwell a žil v tak vysokých vrstvách bostonské aristokracie, že s

sebou musel nosit kyslíkovou masku a občas ji použít.“

„A ty jsi toho patricije znal? Ty?“

George se zatvářil uraženě. „Samozřejmě že znal,“ řekl.

„Copak si můžeš třeba jen na okamžik myslet, že jsem takový

snob, abych se odmítl s někým stýkat jen z toho důvodu, že je to

bohatý aristokrat z nejvyšších bostonských vrstev? To mě tedy

málo znáš, kamaráde. Winthrop a já jsme se docela dobře znali.

Byl jsem jeho únik.“

George ze sebe vypravil alkoholem prosycený povzdech, až

kolem letící moucha šla opile do vývrtky. „Chudák,“ řekl. „Ubo-

hý bohatý aristokrat.“

„Georgi,“ řekl jsem, „mám pocit, že se mi chystáš vykládat

jednu z těch svých nepravděpodobných zkazek o katastrofě. Já ji

nechci slyšet.“

„O katastrofě? Ale právě naopak. Je to příběh o velkém

štěstí a radosti, a protože to slyšet chceš, budu ti ho teď vyprá-

vět.“

- 23 -

Jak jsem ti říkal [začal George], můj přítel byl gentleman

od hlavy k patě, vymydlený a královsky štíhlý-

[Můžeš mi vysvětlit, proč si broukáš písničku o nějakém

Richardu Coreyovi, kamaráde? O nikom takovém jsem v životě

neslyšel. Jaký Simon a Garfunkel? Já mluvím o Winthropu Car-

veru Cabwellovi. Proč mě neposloucháš? Kde jsem to skončil?

Aha, už vím.]

Byl to gentleman od hlavy k patě, vymydlený a královsky

štíhlý. Následkem toho se samozřejmě stal nechvalně známým

mezi všemi slušnými lidmi, což by byl věděl, kdyby se vůbec kdy

stýkal se slušnými lidmi a ne jen se ztracenými dušemi, jako byl

sám - to ovšem nedělal.

Ano, jak říkáš, znal mě a to ho nakonec zachránilo - ne že

bych z toho já někdy něco měl. Ostatně, jak jistě víš, kamaráde,

peníze jsou to poslední, na co myslím.

[Tvoje tvrzení, že jsou taky to první, přejdu mlčením jako

výplod zvráceného mozku.]

Chudák Winthrop občas svému světu unikal. Tak třeba

když mě obchodní cesty náhodou zavedly do Bostonu, shodil

okovy a povečeřel se mnou v jednom zastrčeném podniku, Par-

ker House.

„Georgi,“ říkával Winthrop, „je to tvrdý a obtížný úkol,

udržovat jméno a tradici Cabwellů. Nejde tu jen o to, že jsme

bohatí, ale naše peníze jsou také velmi staré. Nejsme jako ti zbo-

hatlíci Rockyfellowové, jestli si to jméno správně pamatuji, kteří

v devatenáctém století vydělali na ropě.

Já nikdy nesmím zapomínat, že mí předkové získali své

jmění v koloniálních dobách, v časech průkopnické slávy. Můj

předek Izaiáš Cabwell pašoval zbraně a ohnivou vodu Indiánům

během války o španělské dědictví, a ze dne na den musel žít ve

strachu, že ho budou omylem skalpovat Algonkinové, Huroni

nebo kolonisté.

A jeho syn Jeremiáš Cabwell! U Thoreaua, ten riskoval

všechno v namáhavém trojstranném obchodu, když v krajním

nebezpečí vyměňoval cukr za rum a ten za otroky a pomohl tak

tisícům afrických přistěhovalců dostat se do naší velké země. S

takovým dědictvím, Georgi, je tíha tradice veliká. Pečovat o

všechny ty staré peníze, to je děsivá zodpovědnost.“

- 24 -

„Nevím, jak to dokážeš, Winthrope,“ řekl jsem.

Winthrop povzdechl. „U Emersona, já to pořádně nevím

ani sám. Je to záležitost oblékání, stylu, vychování. Každou mi-

nutu se musím řídit tím, co se má dělat, ne tím, co dává smysl.

Každý Cabwell koneckonců vždycky ví, co by se mělo dělat, i

když často nedokáže posoudit, co dává smysl.“

Kývl jsem a řekl: „Nad těmi šaty jsem často přemýšlel,

Winthrope. Proč musíš mít vždycky boty naleštěné tak, že se v

nich s oslepující jasností odrážejí stropní světla? Proč je potřeba

denně čistit podrážky a každý týden vyměňovat podpatky?“

„Každý týden ne, Georgi. Mám jedny boty na každý den v

měsíci, takže každý pár potřebuje nové podpatky jen jednou za

sedm měsíců.“

„Ale proč se to všechno musí dělat? Proč všechny ty bílé

košile s límci na knoflíčky? Proč decentní kravaty? Proč vesty?

Proč ten nezbytný karafiát v klopě? Proč?“

„Kvůli vzhledu! Cabwella jediným pohledem rozeznáš od

běžného vulgárního makléře. Samotný fakt, že Cabwell nenosí

prsteny s nápadnými kameny, řekne všechno. Člověk, který se

podívá na mě a pak na tebe, na tvoje zaprášené sako, místy

ošoupané, na boty, které jsi nepochybně ukradl nějakému tulá-

kovi, a na košili, která je nejasně zažloutle šedá, nebude mít potí-

že nás rozeznat.“

„To je pravda,“ kývl jsem.

Chudák! S jakou útěchou asi musí na mně spočinout zrak

oslepený jím. Chvilku jsem přemýšlel a pak jsem dodal: „Mimo-

chodem, Winthrope, co všechny ty boty? Jak poznáš, které boty

jsou na který den v měsíci? Máš je v očíslovaných přihrádkách?“

Winthrop se otřásl. „To by přece bylo hrozně neohrabané!

Plebejskému zraku se všechny ty boty mohou jevit identické, ale

ostrý zrak Cabwella je rozlišuje a nikdy nezamění jedny za dru-

hé.“

„Neuvěřitelné, Winthrope. Jak to dokážeš?“

„To je věc pilného cviku v dětství, Georgi. Nemáš ponětí,

jakým divům v rozlišování jsem se musel naučit.“

„Nedělá ti někdy potíže ta věcná starost o oblékání, Win-

thrope?“

- 25 -

Winthrop zaváhal. „Občas ano, u Longfellowa. Tu a tam

mi to vadí v sexuálním životě. Než uložím boty na správná kopy-

ta, pečlivě pověsím kalhoty tak, aby si zachovaly dokonalé puky,

a pečlivě okartáčuji sako, často se stane, že dívka, se kterou jsem,

ztratí zájem. Vychladne, jestli víš, jak to myslím.“

„Rozumím, Winthrope. Mám také tu zkušenost, že ženy za-

čnou být nepříjemné, když musejí čekat. Nejlepší by asi bylo,

kdybys šaty prostě odhodil -“

„Prosím!“ zarazil mě přísně Winthrop. „Naštěstí jsem za-

snouben s úžasnou ženou, s Hortenzií Hepzibah Lowotovou, z

rodiny skoro tak dobré, jako je moje. Ještě jsme se nikdy nepolí-

bili, to je pravda, ale při několika příležitostech k tomu už málem

došlo.“ A šťouchl mě loktem do žeber.

„Ty jeden bostonský teriére,“ popíchl jsem ho dobromysl-

ně, ale mysl mi horečně pracovala. Pod Winthropovými klidnými

slovy jsem vycítil bolavé srdce.

„Winthrope,“ řekl jsem, „co by se stalo, kdyby sis náhodou

obul nesprávné boty, nebo sis rozepnul knoflíčky na límci, nebo

pil nesprávné víno k nesprávné pečeni -“

Winthrop se zatvářil zhrozeně. „Mlč, prosím tě. Dlouhá řa-

da předků a příbuzných, celá propletená a spřízněná aristokracie

Nové Anglie by se obrátila v hrobě. U Whittiera, docela určitě! A

má vlastní krev by se začala vzpírat, pěnit a vřít. Hortenzie by si

zahanbeně zakryla tvář a přišel bych o své postavení v Bostonské

aristokratické bance. Musel bych proběhnout uličkou viceprezi-

dentů, kteří by mi utrhali knoflíky u vesty a obrátili kravatu na

záda.“

„Cože? Pro jedno ubohé drobné vybočení?“

Winthrop přešel do mrazivého šepotu: „Neexistují ubohá

drobná vybočení. Jsou jen vybočení.“

Zeptal jsem se: „Winthrope, podívejme se na to jinak.

Chtěl bys vybočit, kdybys mohl?“

Winthrop dlouho váhal, pak zašeptal: „U Olivera Wendella

Holmese, staršího i mladšího, já - já -“ Nedokázal pokračovat, ale

já jsem zahlédl výmluvný křišťál slzy v koutku jeho oka. Vypo-

vídala o citu hlubším než slova a mně pro mého ubohého přítele

krvácelo srdce, ještě když podepisoval šek za večeři pro nás oba.

Věděl jsem, co musím udělat.

- 26 -

Musel jsem z jiného kontinua zavolat Azazela. Je to složitý

proces - runy a pentagramy, vonné byliny a mocná slova - a já ti

ho nepopíšu, protože by nevratně vykolejil tvou už tak slabou

mysl, kamaráde.

Azazel dorazil a jako obvykle tence zaječel, když mě viděl.

Bez ohledu na to, jak často mě vídá, můj vzhled na něj má zjevně

vždycky velký vliv. Jsem přesvědčen, že si zakrývá oči proto, aby

ho záře mé velkoleposti neoslepila.

Stál tu v celé své dvoucentimetrové výšce, samozřejmě jas-

ně červený, s malými výrůstky rohů a dlouhým špičatým ocasem.

Tentokrát ale vypadal poněkud jinak, protože měl kolem ocasu

omotanou modrou šňůrku v spirálách a ornamentech tak složi-

tých, že se mi při pohledu na ně točila hlava.

„Co to je, ó ochránce bezbranných,“ zeptal jsem se, protože

ho takové nesmyslné tituly těší.

„Tohle,“ odpověděl Azazel s pozoruhodnou samolibostí,

„tam mám proto, že budu vyznamenán na banketu pořádaném

na mou počest, a to za svůj přínos pro blaho našeho lidu. Takže

mám samozřejmě na sobě zplačnik.“

„Splačník?“

„Ne. Zplačnik. První hláska je znělá. Žádný slušný muž by

se nenechal vyznamenat, aniž by měl na sobě zplačnik.“

„Aha,“ řekl jsem, protože mi začalo svítat. „To je formální

společenský oděv.“

„Samozřejmě že je to formální společenský oděv. Vypadá

to snad na něco jiného?“

Ve skutečnosti to vypadalo jen na modrou šňůrku, ale měl

jsem dojem, že by nebylo taktické to říci.

„Vypadá to formálně bez chybičky,“ řekl jsem, „a zvláštní

shodou náhod ti chci předložit jednu záležitost, která se týká

právě bezchybné formálnosti.“

Vyprávěl jsem mu Winthropův příběh a Azazel uronil ně-

kolik drobných slz, protože v některých vzácných případech měl

měkké srdce, když mu něčí potíže připomněly jeho vlastní.

„Ano,“ kývl, „formálnost může být obtížná. Veřejně bych

to sice nepřipustil, ale můj zplačnik je krajně nepohodlný. Po-

každé brání krevnímu oběhu v mém nádherném ocasním vý-

- 27 -

růstku. Ale co mám dělat? Tvor, který se opováží objevit při

formální příležitosti bez zplačniku, je obřadně potrestán. Abych

byl konkrétní, je vržen na tvrdý betonový povrch a musí se odra-

zit.“

„Ale můžeš udělat něco pro Winthropa, ó utěšiteli polito-

váníhodných?“

„Myslím, že ano.“ Azazel vypadal nezvykle vesele. Obvykle,

když za ním přijdu s nějakým svým drobným požadavkem, dělá

z toho vědu a vykládá, jak je to těžké. Tentokrát řekl: „Nikdo v

mém světě, a myslím, že ani na té tvojí ubohé špinavé planetě,

nemá formálnost rád. Je to jen výsledek vytrvalého sadistického

výcviku z dětství. Stačí jen uvolnit místo, které se v mém světě

nazývá Ičkova mozková uzlina, a vžu-u-um, jedinec se okamžitě

vrátí k přirozené lhostejnosti povahy.“

„A mohl bys tedy udělat vžu-u-um s Winthropem?“

„Samozřejmě, pokud nás seznámíš, abych mohl prostudo-

vat jeho mentální vybavení, jak je třeba.“

To bylo jednoduché - prostě jsem strčil Azazela do kapsy,

když jsem se příště setkal s Winthropem. Byli jsme v baru, což

bylo velmi příhodné, protože v Bostonu do barů chodí skuteční

pijáci, které nevyvede z míry pohled na malou červenou hlavu,

která někomu vykukuje z kapsy u košile a rozhlíží se kolem. Bos-

tonští pijáci vidí horší věci, dokonce i když jsou střízliví.

Winthrop ovšem Azazela neviděl, protože Azazel má moc

zastřít lidem mysl, když chce - v tom ohledu má hodně společné-

ho s tvým stylem psaní, kamaráde.

Ovšem v jedné chvíli mi bylo jasné, že Azazel něco udělal,

protože Winthrop z ničeho nic vytřeštil oči. Něco v něm muselo

udělat vžu-u-um. Zvuk jsem neslyšel, ale ty oči ho prozradily.

Netrvalo dlouho a výsledky se dostavily. Za necelý týden se

objevil v mém hotelovém pokoji. Bydlel jsem tehdy v hotelu Cop-

ley-Sklep, to je jen pět bloků a několik pater schodů od Copley

Plaza.

Řekl jsem: „Winthrope, ty jsi hrozně neupravený.“ Oprav-

du, jeden z knoflíčků na jeho límci byl rozepnutý.

Rukou zajel k neposlušnému knoflíčku a tiše podotkl: „Ale

co. Je mi to jedno.“ Pak ještě tišeji dodal: „Rozešel jsem se s Hor-

tenzií.“

- 28 -

„Proboha!“ řekl jsem. „Proč?“

„Drobnost. Navštívil jsem ji v pondělí na čaj, jak mám ve

zvyku, a měl jsem na sobě nedělní boty. Prostě jsem to přehlédl.

Vůbec jsem si toho nevšiml, ale v poslední době vůbec mívám

potíže si podobných věcí všímat. Trochu mi to dělá starost, Ge-

orgi, ale naštěstí ne moc.“

„Předpokládám, že Hortenzie si toho všimla.“

„Okamžitě, protože její smysl pro korektnost je stejně ostrý

jako můj, nebo spíš tak ostrý, jako býval můj. Řekla:

,Winthrope, vy máte nevhodné boty.' Z nějakého důvodu jako by

mě její tón rozčiloval. Odpověděl jsem: ,Hortenzie, když chci

nosit nevhodné boty, tak je nosit budu, a vy můžete jít do New

Havenu, když se vám to nelíbí.'“

„Do New Havenu? Proč do New Havenu?“

„Je to hrozné místo. Slyšel jsem, že tam mají nějaký institut

nižšího vzdělávání, říkají mu Jíl nebo Yale nebo tak. Hortenzie

sama patří k tomu nejfanatičtějšímu druhu absolventek Radclif-

fe a rozhodla se tedy brát mou poznámku jako urážku jen z toho

malicherného důvodu, že jsem to jako urážku mínil. Okamžitě

mi vrátila tu uschlou růži, kterou jsem jí věnoval minulý rok, a

prohlásila naše zasnoubení za zrušené. Prsten si ovšem ponecha-

la, protože, jak správně podotkla, je cenný. Tak jsem tady.“

„To mě mrzí, Winthrope.“

„Nemusí, Georgi. Hortenzie má plochou hruď. Nemám o

tom sice žádný přímý důkaz, ale rozhodně se jeví vpředu kon-

kávní. Není ani v nejmenším jako Cherry.“

„Proč jak šery?“

„Ne šery. Cherry. To je žena vynikající výmluvnosti, se kte-

rou jsem se nedávno seznámil a která nemá plochou hruď, ale je

vzácně konvexní. Celým jménem Cherry Lang Gahnová. Je z

bensonhéstských Langů.“

„Bensonhést? Kde to je?“

„Nevím. Zřejmě někde v hodně odlehlé části země. Mluví

zvláštní variantou jazyka, který patrně býval angličtinou.“ Uculil

se. „Říká mi ,čumáčku'.“

„Proč?“

- 29 -

„Protože to v Bensonhéstu znamená ,mladý muži'. Rychle

se ten jazyk učím. Například řekněme, že bys chtěl říct: ,Dobrý

den, pane, těší mě, že vás zase vidím.' Jak bys to řekl?“

„Přesně jako ty.“

„V Bensonhéstu se řekne: ,Čau, zlato.' Stručné a k věci, jak

vidíš. Ale já ostatně chci, aby ses s ní seznámil. Co kdybys s námi

zítra povečeřel v Locke-Ober's?“

Byl jsem na tu Cherry zvědavý a kromě toho je samozřej-

mě proti zásadám mého náboženství odmítnout večeři v Locke-

Ober's, takže jsem tam příští večer byl spíš dřív než později.

Winthrop přišel krátce po mně a s ním vešla mladá žena, v

níž jsem bez obtíží poznal Cherry Lang Gahnovou z bensonhést-

ských Langů, protože byla skutečně pozoruhodně konvexní. Mě-

la také štíhlý pas a štědré boky, které se houpaly, když šla a do-

konce i když stála. Kdyby měla pánev plnou smetany, už by z ní

dávno bylo máslo.

Měla kudrnaté vlasy šokující žluté barvy a rty šokující ru-

dé barvy, které se neustále vlnily kolem žvýkačky, již měla v pu-

se.

„Georgi,“ řekl Winthrop, „rád bych tě seznámil se svou

snoubenkou Cherry. Cherry, to je George.“

„Mětěšííí,“ řekla Cherry. Nerozuměl jsem tomu jazyku, ale

z tónu jejího vysokého a poněkud nosového hlasu jsem usoudil,

že ji příležitost seznámit se se mnou přivádí do extáze.

Cherry na několik minut plně zaměstnala mou pozornost,

protože na ní bylo několik zajímavých míst, jimž se vyplatilo se

věnovat podrobněji, ale konečně jsem si přece jen povšiml, že

Winthrop je podivně neoblečený. Vestu měl rozevřenou a krava-

tu neměl vůbec. Když jsem se podíval blíž, ukázalo se, že na vestě

mu chybí knoflíky a že kravatu přece jen má, ale na zádech.

Řekl jsem: „Winthrope -“ a musel jsem ukázat. Slovy jsem

to formulovat nedokázal.

Winthrop kývl. „V Aristokratické bance mě přistihli.“

„Při čem tě přistihli?“

„Ráno jsem se nenamáhal s holením. Usoudil jsem, že

vzhledem k tomu, že jdu na večeři, oholím se, až se vrátím z prá-

ce. Proč bych se měl holit dvakrát za den? Není to rozumné, Ge-

orgi?“ Mluvil podrážděně.

- 30 -

„Naprosto rozumné,“ souhlasil jsem.

„No, ale všimli si, že jsem se neholil, a po krátkém procesu

v prezidentově kanceláři - krajně podjatý soud, jestli chceš něco

vědět - jsem byl potrestán způsobem, který vidíš. Také mě zbavili

mého místa a vyhodili na tvrdý beton Tremont Avenue. Dvakrát

jsem se odrazil,“ dodal se slabým náznakem pýchy.

„Ale to znamená, že jsi bez práce!“ Šokovalo mě to. Já jsem

bez práce celý život a jsem si dobře vědom občasných nepříjem-

ností, které to přináší.

„To je pravda,“ kývl Winthrop. „Nezbylo mi nic než mé

rozsáhlé portfolio akcií, řada vybraných obligací a obrovský po-

zemek, na kterém stojí Aristokratická banka - a Cherry.“

„Sevížejó,“ zahihňala se Cherry. „Copa můžu vopustit svý-

ho chlapa v těžký době, aby si musel sám lámat škebli se všema

těma phachama? Phaštíme do toho, ne, Winthhope?“

„Phaštíme?“ nerozuměl jsem.

Winthrop vysvětlil: „Předpokládám, že hovoří o blaženém

stavu manželském.“

Cherry po chvíli odešla na dámy a já jsem řekl: „Winthro-

pe, je to úžasná žena, vybavená zjevnými přednostmi, ale jestli se

s ní oženíš, vyvrhne tě ze svého středu celá novoanglická společ-

nost. Dokonce ani lidé z New Havenu nebudou na tebe mluvit.“

„Ať nemluví.“ Rozhlédl se napravo a nalevo, naklonil se ke

mně a zašeptal: „Cherry mě učí sex.“

Podotkl jsem: „Myslel jsem, že o tom něco víš sám, Win-

thrope.“

„Já jsem si to myslel také. Ale v tomto oboru zřejmě existu-

jí postgraduální kursy takové intenzity a rozmanitosti, o jaké se

mi ani nezdálo.“

„Jak se to naučila ona?“

„Přesně na to jsem se jí ptal také - nebudu před tebou tajit,

že mě i napadla myšlenka, že snad měla zkušenosti s jinými muži,

i když u ženy její jemnosti a nevinnosti je to krajně nepravděpo-

dobné.“

„A co řekla?“

„Řekla, že v Bensonhéstu se ženy už rodí s dokonalou zna-

lostí sexu.“

„Tomu tedy říkám výhoda!“

- 31 -

„Ano. V Bostonu to tak není. Bylo mi čtyřiadvacet, když

jsem poprvé - ale to je jedno.“

Celkem vzato to byl poučný večer, a nemusím ti asi říkat,

že od té doby to s Winthropem šlo rychle z kopce. Zřejmě stačí

jen uvolnit tu uzlinu, která ovládá formálnost, a pak už neexistu-

je žádná hranice, za niž by nemohla postoupit neformálnost.

Samozřejmě se s ním přestali stýkat všichni, kdo v Nové

Anglii jen malinko něco znamenali, přesně jak jsem předpovídal.

Dokonce i v New Havenu, na tom institutu nižšího vzdělávání, o

němž se Winthrop zmiňoval s takovou nechutí, byl jeho případ

znám a jeho zneuctění bylo důvodem k jásotu. Na zdech toho

Joulu nebo Jelu nebo jak se to jmenuje se objevila spousta nápi-

sů, které s radostnou obscénností hlásaly: „Winthrop Carver

Cabwell je z Harvardu.“

Umíš si jistě představit, že všichni dobří harvarďané to

vášnivě popírali a dokonce se začalo hovořit o invazi do Yale.

Státy Massachusetts i Connecticut se připravovaly na povolání

armádních posil, ale krize naštěstí utichla. Ti největší buřiči na

Harvardu i na tom druhém místě usoudili, že by si ve válce po-

mačkali šaty.

Winthrop musel prchnout. Oženil se s Cherry a usadili se

spolu v malém domku v místě zvaném Fáh Rokewej, které zřej-

mě plní funkci bensonhéstské Riviéry. Tam žije zapomenut, ob-

klopen monumentálními zbytky svého bohatství a Cherry, jejíž

vlasy s věkem zhnědly a jejíž postava se značně rozšířila.

Obklopuje ho také pět dětí, protože Cherry - když učila

Winthropa sexu - to vzala až příliš důkladně. Děti, pokud si

vzpomínám, se jmenují Pól, Hébét, Bénát, Gétúda a Pésí, což

jsou všechno poctivá bensonhéstská jména. Pokud jde o Win-

thropa, je všeobecně a láskyplně nazýván Čunětem z Fáh Ro-

kewej a jeho oblíbeným oblečením pro slavnostní příležitosti je

starý odrbaný župan.

Trpělivě jsem příběh vyslechl a když George skončil, podo-

tkl jsem: „A máme to. Další příběh o katastrofě zaviněné tvým

přičiněním.“

„Katastrofě?“ opakoval znechuceně George. „Z čeho jsi

nabyl dojmu, že to byla katastrofa? Navštívil jsem Winthropa

- 32 -

naposled minulý týden. Seděl doma, říhal nad pivem, poplácával

si břicho, které se mu udělalo, a vykládal mi, jak je šťastný.

,Svoboda, Georgi,' řekl. ,Mám svobodu, můžu být sám se-

bou a mám kdovíproč pocit, že za ni vděčím tobě. Nevím, proč

ten pocit mám, ale je to tak.' A vnutil mi z čiré vděčnosti deset

dolarů. Vzal jsem je jen proto, abych ho neurazil. A to mi při-

pomíná, kamaráde, že mi dlužíš deset dolarů, protože ses se

mnou vsadil, že ti nedokážu povědět příběh, který by nekončil

katastrofou.“

„Na žádnou takovou sázku se nepamatuji, Georgi,“ zavrtěl

jsem hlavou.

George obrátil oči v sloup. „Jak pružnou paměť mají lidé,

co nechtějí platit dluhy. Kdybys tu sázku vyhrál, pamatoval by

sis ji víc než dobře. Budu tě snad muset příště požádat, abys

všechny ty své pokusy o sázky se mnou uzavíral písemně, abych

se nemusel zatěžovat tvými nešikovnými snahami vyhnout se

placení?“

Povzdechl jsem: „No dobře,“ a podal mu desetidolarovku.

K tomu jsem dodal: „Když ji odmítneš přijmout, Georgi, roz-

hodně mě neurazíš.“

„Je od tebe milé, že to říkáš,“ odpověděl George, „ale já

jsem si jistý, že by ses přece jen urazil, a to bych nepřenesl přes srdce.“

A zastrčil bankovku do kapsy.

Konec

Ukázal jsem tu povídku panu Northropovi a pozorně jsem ho

sledoval při čtení.

Pročetl ji velice vážně, ani jednou se neusmál ani nerozesmál, i

když jsem věděl, že tahle povídka je legrační, a navíc záměrně leg-

rační.

Když skončil, vrátil se na začátek a přečetl ji znova, tentokrát

rychleji. Pak ke mně vzhlédl a v jeho očích bylo jasné nepřátelství.

Řekl: „Tohle jsi napsal sám, Cale?“

„Ano, pane.“

„Pomáhal ti někdo? Opsal jsi něco z toho?“

- 33 -

„Ne, pane. Není to legrační, pane?“

„To závisí na tom, jaký má kdo smysl pro humor,“ odpověděl

pan Northrop kysele.

„Není to satira? Není v tom znát smysl pro směšnost?“

„O tom nebudeme debatovat, Cale. Jdi do svého výklenku.“

Zůstal jsem tam víc než den a přemýšlel jsem o tyranii pana

Northropa. Připadalo mi, že jsem napsal právě takovou povídku, ja-

kou si přál, abych napsal, a že neměl důvod to neříct. Neuměl jsem si

představit, co mu vadí, a zlobil jsem se na něho.

Druhý den přišel technik. Pan Northrop mu podal můj rukopis.

„Přečtěte si to,“ řekl.

Technik si povídku přečetl, často se při tom smál a vrátil ji pa-

nu Northropovi se širokým úsměvem. „To napsal Cal?“

„Ano.“

„A to je teprve třetí jeho povídka?“

„Je.“

„No to je nádhera. M yslím, že by se to dalo otisknout.“

„M yslíte?“

„Určitě, a může napsat ještě další takové. Ten robot vám vydě-

lá miliony. Škoda že není můj.“

„Opravdu? A co když bude psát dál a bude se pořád zlepšo-

vat?“

„Aha,“ podotkl najednou technik. „Už je mi jasné, co vám va-

dí. Zastínil by vás.“

„Rozhodně nechci hrát druhé housle vedle svého vlastního ro-

bota.“

„No tak mu řekněte, ať už nepíše.“

„Ne, to nestačí. Chci, aby byl zase takový jako dřív.“

„Jak to myslíte, takový jako dřív?“

„Jak to říkám. Chci, aby byl takový, jako když jsem ho koupil

od vaší firmy, než jste ho začal vylepšovat.“

„Chcete říct, že mu mám vzít i pravopis?“

„Chci říct, že si nepřeju, aby byl vůbec schopen zacházet s po-

čítačem. Chci takového robota, jakého jsem koupil, přidrž - podej.“

„Ale co všechny ty peníze, které jste do něj investoval?“

„Do toho vám nic není. Udělal jsem chybu a jsem ochoten za

své chyby platit.“

- 34 -

„S tím nesouhlasím. Nevadí mi vylepšovat robota, ale záměrně

ho zkazit, do toho nemám chuť. Zvlášť ne takovéhohle, jediný exem-

plář svého druhu a klasický model. To nemůžu udělat.“

„Budete muset. Na vaše vysoké morální principy kašlu. Chci,

abyste vykonal práci, a zaplatím vám za to, a pokud odmítnete, tak si

na to zavolám někoho jiného a váš podnik budu žalovat. M ám s nimi

smlouvu na všechny nutné opravy.“

„No dobře.“ Technik povzdechl. „Kdy mám začít? Upozorňuji

vás, že mám spoustu práce a nemůžu to udělat dnes.“

„Tak to udělejte zítra. Do té doby nechám Cala ve výklenku.“

Technik odešel.

V hlavě jsem měl zmatek.

Tohle nesmím připustit.

Druhý zákon robotiky mi říká, že musím uposlechnout rozkazu

a zůstat ve výklenku.

První zákon robotiky mi říká, že nesmím ublížit tomu tyranovi,

který mě chce zničit.

M usím zákonů uposlechnout?

Cítím, že musím myslet na sebe, a bude-li to nezbytné, musím

tyrana zabít. Bude to snadné a můžu to zařídit tak, aby to vypadalo

jako nehoda. Nikdo neuvěří, že by robot mohl ublížit člověku, a ni-

kdo tedy neuvěří ani tomu, že bych ho zabil já.

M ohl bych pak pracovat pro technika. Oceňuje mé kvality a ví,

že mu můžu vydělat spoustu peněz. M ůže mě dál zdokonalovat,

abych byl pořád lepší. A i kdyby měl podezření, že jsem tyrana zabil,

neřekl by nic. Byl bych pro něj příliš cenný.

Ale můžu to udělat? Nezabrání mi v tom zákony robotiky?

Ne, nezabrání mi. Vím, že ne.

Existuje něco, co je pro mě mnohem důležitější než ony, něco,

co řídí mé činy víc než jakákoli síla, kterou by mě mohly zarazit.

Chci být spisovatelem.

- 35 -

Robert L. Tam, podsaditý, buclatý fyzik Hughesových vý-

zkumných laboratoří v M alibu a příležitostný spisovatel science

fiction, předváděl přístroj svým obvyklým inteligentním a srozumi-

telným způsobem.

„Jak vidíš,“ začal, „máme tu velký otáčející se kruh nebo prs-

tenec částic zhuštěných vhodným magnetickým polem. Částice se

pohybují rychlostí 0,95 rychlosti světla za podmínek, jaké, pokud se

nemýlím, mohou vyvolat změnu parity v některých objektech, které

projdou středním otvorem.“

„Změnu parity?“ opakoval jsem. „Chceš říct, že co je levé,

změní se na pravé a naopak?“

„Něco se změní. Nejsem si jistý co. Já sám jsem přesvědčený,

že nějaký podobný přístroj nakonec dokáže měnit částice v antičásti-

ce a naopak. Tak by se dala získat neomezená zásoba antihmoty a

tedy palivo pro kosmické lodi toho druhu, který by umožnil mezi-

hvězdné lety.“

„Tak proč to nevyzkoušíš?“ zeptal jsem se. „Pošli tou dírou

protonový paprsek.“

„To jsem udělal. Nic se nestalo. Prstenec není dost silný. Ale

z mých výpočtů vyplývá, že čím uspořádanější je vzorek hmoty, tím

pravděpodobnější je, že dojde k nějaké výměně, například k přesunu

zleva doprava a naopak. Kdybych dokázal demonstrovat, že ve vyso-

ce uspořádané hmotě k takové změně dojde, mohl bych pak získat

grant, s kterým bych to zařízení značně zesílil.“

„A máš na mysli nějakou konkrétní zkoušku?“

„To mám,“ kývl Bob. „Spočítal jsem, že lidská bytost je právě

tak dost organizovaná, aby v ní došlo k přeměně, takže tou dírou v

prstenci prolezu sám.“

„To přece nemůžeš, Bobe,“ vyděsil jsem se. „M ohlo by tě to

zabít.“

- 36 -

„Nemůžu žádat po nikom jiném, aby to riskoval. Je to moje za-

řízení.“

„Ale i když se ti to povede, bude hrot tvého srdce směřovat do-

prava, játra budeš mít nalevo. A co hůř, všechny aminokyseliny se ti

změní z L na D a všechny cukry z D na L. Nebudeš schopen jíst a

trávit.“

„Nesmysl,“ odsekl Bob. „Prostě projdu prstencem podruhé a

budu zase přesně takový jako předtím.“

A bez dalších okolků vyšplhal po krátkém žebříčku, postavil se

nad otvor a skočil do něj. Přistál na gumové matraci a pak zpod prs-

tence vylezl.

„Jak se cítíš?“ ptal jsem se s úzkostí.

„Jak vidíš, žiju,“ odpověděl.

„Ano, ale jak se cítíš?“

„Naprosto normálně,“ řekl Bob zjevně zklamaně. „Cítím se

přesně stejně jako předtím, než jsem proskočil.“

„No jistě, ale kde máš srdce?“

Bob si položil dlaň na hruď, zalapal, pak zavrtěl hlavou: „Cítím

ho bít nalevo, přesně jako předtím - Počkej, zkontroluju jizvu po sle-

pém střevě.“

Udělal to a pak ke mně podmračeně vzhlédl. „Je přesně tam,

kde má být. Nic se nestalo. M oje šance na grant je v háji.“

S nadějí jsem podotkl: „Třeba se změnilo něco jiného.“

„Ne.“ Bobovo obvyklé rtuťovité chování teď ustoupilo chmu-

rám. „Nic se nezměnilo. Vůbec nic. Tím jsem si naprosto jistý, jako

že se jmenuju Robert L. Sem.“

- 37 -

Herman Gelb se otočil za odcházejícím návštěvníkem. Pak se

zeptal: „Nebyl to ministr?“

„Ano, to byl ministr zahraničí. Starý Hargrove. M áš chuť na

oběd?“

„Jistě. Co tady dělal?“

Peter Jonsberg neodpověděl hned. Jen vstal a pokývl Gelbovi,

ať jde za ním. Prošli chodbou do místnosti, kde to vonělo kořeněným

jídlem.

„Tak tady je to,“ spokojeně podotkl Jonsbeck. „Celé to jídlo

připravil počítač. Úplně automaticky. Lidská ruka se ho nedotkla. A

všechno jsem to programoval já. Slíbil jsem ti, že si pochutnáš, tak se

do toho pusť.“

Skutečně to bylo dobré. Gelb to nemohl popřít a ani se o to ne-

snažil. Při moučníku to nevydržel: „Ale co tady dělal Hargrove?“

Jonsbeck se usmál: „Konzultoval se mnou něco kolem progra-

mování. K čemu jinému bych mu byl?“

„Ale proč? Nebo o tom nesmíš mluvit?“

„No, předpokládám, že bych o tom mluvit neměl, ale je to ví-

ceméně veřejné tajemství. V hlavním městě není jediný odborník na

počítače, který by nevěděl, o co tomu nespokojenému naivnímu chu-

dákovi jde.“

„A o co mu tedy jde?“

„Vede války.“

Gelb vytřeštil oči. „S kým?“

„Vlastně s nikým. Vede je pomocí počítačové analýzy. Dělá to

už já nevím jak dlouho.“

„Ale proč?“

„Chce, aby byl celý svět takový jako my - vznešený, čestný,

slušný, plný úcty k lidským právům a tak.“

- 38 -

„To chci já taky. To chce přece každý. M usíme prostě pořád

tlačit na ty, co takoví nejsou, nic jiného se s tím dělat nedá.“

„A oni zase tlačí na nás. Oni si o nás taky nemyslí, že jsme do-

konalí.“

„To nejspíš nejsme, ale jsme lepší než oni. To přece víš.“

Jonsbeck pokrčil rameny. „To je jen otázka úhlu pohledu. Ale

na tom nezáleží. M usíme řídit svět, osídlovat vesmír, rozšiřovat

computerizaci. Spolupráce se vyplácí, tudíž vede k další spolupráci a

všechno to pomalu postupuje vpřed. Nějak spolu vyjdeme. Jenže

Hargrove nechce čekat. Touží po rychlém zlepšení - silou. Chce pro-

stě všechny postavit do latě. M ocní jsme na to dost.“

„Silou? M yslíš válkou? Ale války se už přece nevedou.“

„To proto, že je to všechno už moc složité. M oc nebezpečné.

Všichni jsme moc silní. Chápeš? Jenže Hargrove si myslí, že se něja-

ký způsob najít dá. Zadáš do počítače určité počáteční podmínky,

necháš ho, aby válku vybojoval matematicky a dodal výsledky.“

„Copak se dají vytvořit rovnice pro válku?“

„Za pokus to stojí, kamaráde. Vojáci. Zbraně. M oment překva-

pení. Protiútok. Kosmické lodi. Vesmírné stanice. Počítače. Na počí-

tače se nesmí zapomínat. Existují stovky faktorů, tisíce úrovní inten-

zity, miliony kombinací. Hargrove si myslí, že je možné najít něja-

kou kombinaci počátečních podmínek a směrů vývoje, jejichž vý-

sledkem by bylo jasné vítězství pro nás a nepříliš velké škody pro

svět, a pořád se s tím bez výsledku lopotí.“

„Ale co když dostane, co chce?“

„No, kdyby tu kombinaci dokázal najít - kdyby počítač prohlá-

sil: ,To je ono,' tak se podle mě domnívá, že by se mu podařilo pře-

svědčit naši vládu, aby vybojovala přesně takovou válku, jakou počí-

tač vypracoval. Pokud by se dokázalo zabránit náhodným vlivům,

měli bychom přesně to, co chceme.“

„To by ale znamenalo oběti.“

„No samozřejmě. Ale počítač by pravděpodobně porovnal obě-

ti a jiné škody - třeba ekonomické a ekologické - s výhodami, které

bychom získali, kdybychom ovládli svět, a kdyby rozhodl, že ty vý-

hody převáží oběti, pak by ,spravedlivou válku' schválil. Koneckonců

je možné, že i ty národy, které by prohrály, by měly prospěch z naše-

ho vedení, z naší silnější ekonomiky a většího smyslu pro morálku.“

- 39 -

Gelb na Jonsbecka jen nevěřícně zíral. „Netušil jsem, že v pod-

statě sedíme na sopce. Co ty ,náhodné vlivy', o kterých jsi mluvil?“

„Počítačový program se snaží brát v úvahu i neočekávané udá-

losti, ale to samozřejmě nikdy nejde docela. Takže si myslím, že to

své 'jděte do toho' nikdy neřekne. Zatím se to nestalo, a pokud starý

Hargrove nebude moci předložit vládě počítačovou simulaci války,

která bude naprosto uspokojivá, myslím, že nemá moc šanci ji prosa-

dit.“

„A proč tedy chodí za tebou?“

„No přece abych vylepšoval ten program.“

„A ty mu pomáháš?“

„No jistě. Jsou v tom velké peníze, Hermane.“

Gelb zavrtěl hlavou. „Petře! To se skutečně snažíš vyvolat vál-

ku jen kvůli penězům?“

„Žádná válka nebude. Neexistuje žádná realistická kombinace

událostí, která by přiměla počítač rozhodnout pro válku. Počítače si

lidského života cení víc než sami lidé, a co se zdá přijatelné ministru

Hargrovovi, nebo dokonce i tobě a mně, u počítače nikdy neprojde.“

„Jak si tím můžeš být tak jistý?“

„Protože jsem programátor a neznám způsob, jak do počítače

naprogramovat to, čeho je především potřeba k zahájení jakékoli

války, jakéhokoli pronásledování, jakéhokoli zla, a k přehlížení škod,

které se při tom nadělají. A protože počítač nemá to nejpotřebnější,

nikdy nepřinese Hargrovovi ani nikomu jinému, kdo stojí o válku,

nic než zklamání.“

„A co to tedy počítač nemá?“

„To je přece jasné, Gelbe. Naprosto mu schází pokrytectví.“

- 40 -

Část první

Sam Chase dorazil na Energetickou planetu o svých patnáctých

narozeninách. Všichni mu říkali, jak velký úspěch je, že byl přidělen

právě tam, ale on sám si tím v té chvíli nebyl příliš jist.

Znamenalo to tříleté odloučení od Země a od rodiny. V té době

bude pokračovat ve specializovaném vzdělávání v oboru a ta myš-

lenka ho nijak netěšila. Nebyl to právě ten obor vzdělávání, který by

ho zajímal. Vůbec nechápal, proč ho Centrální počítač přidělil právě

k tomuto projektu, a to ho snad skličovalo ze všeho nejvíc.

Pohlédl na průhlednou kupoli nad sebou. Byla dost vysoká,

snad tisíc metrů, a sahala kolem dokola do větší dálky, než kam jasně

dohlédl. Zeptal se: „Je pravda, že tohle je jediná kupole na planetě,

pane?“

Informační filmy, které si prohlédl v kosmické lodi, popisovaly

jen jedinou kupoli, ale mohly být zastaralé.

Donald Gentry, jemuž byla otázka adresována, se usmál. Byl to

mohutný muž, trochu korpulentní, s tmavohnědýma dobromyslnýma

očima, málo vlasy a krátkým prošedivělým vousem.

Odpověděl: „Jediná, Same. Ale je dost velká a většina ubyto-

vacích zařízení je pod zemí, kde vám prostor chybět nebude. Kromě

toho hned, jak skončíte se základním výcvikem, budete stejně trávit

většinu času ve vesmíru. Tohle je jen planetární základna.“

„Rozumím, pane,“ kývl Sam poněkud znepokojeně.

Gentry pokračoval: „Já tu zodpovídám za žáky základního vý-

cviku, takže samozřejmě musím podrobně znát i jejich spisy. Je mi

dost jasné, že tenhle obor nebyl vaše první volba. Je to tak?“

Sam zaváhal, ale pak usoudil, že mu nezbývá nic jiného než

být upřímný. Řekl: „Nejsem si jistý, jestli si v gravitačním inženýr-

ství povedu tak dobře, jak bych chtěl.“

- 41 -

„Proč ne? Centrální počítač přece posoudil vaše školní výsled-

ky i vaše společenské a osobní zázemí - a jeho úsudku se dá věřit. A

když si povedete dobře, bude to pro vás velmi přínosné, protože tady

stojíme doslova na prahu nové technologie.“

„Já vím, pane,“ odpověděl Sam. „Na Zemi jsou z toho všichni

nadšení. Nikdo se ještě nikdy nepokusil přiblížit se k neutronové

hvězdě a využít její energie.“

„Ano?“ pokýval Gentry. „Nebyl jsem na Zemi už dva roky. Co

ještě se o tom říká? Slyšel jsem, že se proti tomu zvedl i dost značný

odpor.“

Zkoumavě se na chlapce zadíval.

Sam nervózně přešlápl, protože si uvědomoval, že ho Gentry

zkouší. Řekl: „Někteří lidé na Zemi tvrdí, že je to moc nebezpečné a

že to mohou být vyhozené peníze.“

„Věříte tomu?“

„M ůže to být pravda, ale většina nových technologií má svá ri-

zika a mnoho z nich přesto stojí za to zkusit. Tahle mezi ně myslím

patří.“

„Výborně. Co ještě se povídá na Zemi?“

Sam řekl: „Že velitel není zdravý a že bez něj se projekt může

zhroutit.“ Když Gentry neodpověděl, Sam rychle dodal: „To jsem jen

tak zaslechl.“

Gentry se choval, jako by Sam nic neřekl. Položil mu ruku na

rameno a řekl: ,,Pojďte, ukážu vám vaši chodbu, seznámím vás s

vaším spolubydlícím a vysvětlím vám, jaké povinnosti budete teď

zpočátku mít.“ Cestou k výtahu, který je měl odvézt dolů, se zeptal:

„Jaká byla vaše první volba oboru, Chasi?“

„Neurofyziologie, pane.“

„To není špatné. Dokonce i dnes je lidský mozek záhadou. Ví-

me toho víc o neutronových hvězdách než o mozku, jak jsme zjistili,

když tenhle projekt začal.“

„Ano?“

„No jistě! Zpočátku různí lidé na základně - tenkrát byla mno-

hem menší a primitivnější - hlásili, že zažili halucinace. Nikdy to

nemělo žádné škodlivé účinky a po nějakém čase hlášení ustala. Pří-

činu jsme neobjevili.“

Sam se zastavil a znovu se podíval nahoru a pak kolem sebe.

„Proto byla postavena kupole, pane doktore?“

- 42 -

„Ne, to vůbec ne. Z různých důvodů jsme potřebovali místo,

kde by bylo prostředí přesně stejné jako na Zemi, ale neizolovali

jsme se. Lidé mohou volně vycházet ven. Dnes už stejně nikdo žádné

halucinace nehlásí.“

Sam podotkl: „Podle informací, které jsem o Energetické pla-

netě dostal, tu není žádný život kromě hmyzu a rostlin, a oboje jsou

neškodné.“

„To je pravda, ale jsou také nejedlé, takže si přímo tady pod

kupolí pěstujeme vlastní zeleninu a chováme pár drobných zvířat.

Ale na planetárním životě jsme nenašli nic halucinogenního.“

„A v atmosféře taky není nic neobvyklého, pane?“

Gentry se na něj podíval ze své jen o něco větší výšky a odpo-

věděl: „Vůbec nic. Lidé občas tábořili celou noc venku pod širým

nebem a nic se nestalo. Je to příjemný svět. Jsou tu potoky a říčky,

ale žádné ryby, jen řasy a vodní hmyz. Nežije tu nic, co by člověka

mohlo bodnout nebo otrávit. Rostou tu takové žluté bobule, které

vypadají lákavě a chutnají strašně, ale jinak neublíží. Počasí je prak-

ticky pořád pěkné. Časté jsou tady lehké deštíky a občas je větrno,

ale žádné extrémní horko nebo zima.“

„A ty halucinace už přestaly, pane doktore?“

„To zní, jako by vás to zklamalo,“ usmál se Gentry.

Sam to risknul: „M ají ty velitelovy potíže nějakou souvislost s

halucinacemi, pane?“

Z Gentryho očí se vytratila dobromyslnost. Zamračil se. Řekl:

„O jakých potížích to mluvíte?“

Sam se zarděl a dál šli mlčky.

V chodbě, kde byl jeho pokoj, Sam našel jen málo lidí, ale

Gentry mu vysvětlil, že v předsunuté stanici mají napilno. Tam se

kolem neutronové hvězdy, malého tělesa o průměru necelých patnáct

kilometrů, ale o hmotnosti normální hvězdy a s neuvěřitelně silným

magnetickým polem, v prstenci budoval energetický systém.

Právě magnetického pole se bude využívat. Energie se bude

odvádět v obrovských množstvích, a přesto to bude jen zlomek, dro-

bounký zlomeček rotační energie hvězdy, která je zdrojem toho vše-

ho. Trvalo by miliardy let vyčerpat veškerou energii a po celou tu

dobu by desítky obydlených planet, kam by se energie šířila hyper-

prostorem, měly víc, než by kdy mohly spotřebovat.

- 43 -

Se Samem sdílel pokoj Robert Gilette, tmavovlasý a nešťastně

se tvářící mladík. Po opatrných úvodních pozdravech Robert prozra-

dil, že je mu šestnáct a že musí trčet na základně kvůli zlomené ruce,

i když to nebylo vidět, protože zlomenina byla fixována zevnitř.

Robert lítostivě podotkl: „Ono to chvilku trvá, než se člověk

naučí ve vesmíru zacházet s věcmi. Sice nemají váhu, ale setrvačnost

jim zůstane, a na to člověk nesmí zapomenout.“

Sam podotkl: „To se přece učí už -“ Chtěl říct, že to je fyzika

pro čtvrtý ročník, ale uvědomil si, že by to bylo urážlivé, a zarazil se.

Robert ovšem narážku pochopil a zrudl. Dodal: „Ono je to

snadné pamatovat si to v hlavě. Ale to neznamená, že máš taky

správné reflexy, ty musíš nejdřív trochu trénovat. Však to zjistíš.“

Sam se zeptal: „Je moc složité dostat se mimo kupoli?“

„Ne, ale proč bys tam chodil? Nic tam není.“

„Ty jsi někdy venku byl?“

„Jasně,“ ale pokrčil rameny a nedodal nic dalšího.

Sam to risknul. Lhostejně se zeptal: „Viděl jsi někdy nějakou

tu halucinaci, co se o nich povídá?“

Robert se zeptal: „Kdo o nich povídá?“

Sam neodpověděl přímo. Řekl: „Lidi je dřív hodně vídali, ale

teď už ne. Nebo se to aspoň tvrdí.“

„Kdo to tvrdí?“

Sam zariskoval podruhé.,,Nebo když je někdo vidí, tak o nich

mlčí.“

Robert zabručel: „Koukej, já ti něco poradím. Nezajímej se o ty

- no, ať to je co chce. Když začneš sám vykládat, že vidíš - ehm -

prostě něco, tak tě můžou poslat zpátky. Ztratíš šanci na dobré vzdě-

lání a úspěšnou kariéru.“ Robert se při těch slovech na Sama podíval

zpříma. Sam pokrčil rameny a posadil se na prázdné lůžko. „Můžu si

vzít tuhle postel?“

„Jiná volná tady není,“ nespustil z něj Robert oči. „Koupelna je

napravo. Támhle máš skříň a stůl. Půlka pokoje je tvoje. Je tady tělo-

cvična, knihovna, jídelna.“ Odmlčel se a pak, jako by chtěl říct „co

bylo, bylo“, dodal: „Pak tě tady provedu.“

„Díky,“ kývl Sam. „Co za člověka je zdejší velitel?“

„Je to hvězda. Bez něj bychom tu nebyli. O technologii hyper-

prostoru toho ví tolik jako nikdo a má vliv v Kosmické agentuře,

takže dokáže sehnat peníze a vybavení, které potřebujeme.“

- 44 -

Sam otevřel kufr a zády k Robertovi se jako by nic zeptal:

„Slyšel jsem, že mu není nejlíp.“

„Je toho na něj moc. M áme zpoždění, přetáhli jsme náklady a

tak. To by zmohlo každého.“

„Deprese, co? M yslíš, že to může nějak souviset s -“

Robert nervózně poposedl: „Koukej, proč tě to všechno zají-

má?“

„Energetická fyzika není zrovna můj obor. To, že jsem tady -“

„Koukej, kámo, teď tady prostě jsi a koukej se podle toho cho-

vat, jinak tě pošlou domů a nebudeš nikde. Já jdu do knihovny.“

Sam zůstal v pokoji sám se svými myšlenkami.

Sam celkem bez potíží získal povolení opustit kupoli. Velitel

haly se ho dokonce zeptal na důvod až tehdy, když ho pouštěl ven.

„Chci si udělat představu o planetě, pane.“

Velitel haly kývl. „To chápu, ale máte jen tři hodiny, nezapo-

meňte. A pohybujte se jen na dohled od kupole. Kdybychom vás

museli hledat, tak vás samozřejmě najdeme, protože budete mít u

sebe tohle,“ a podal mu vysílačku. Sam věděl, že byla naladěna na

jeho osobní vlnovou délku, která mu byla přidělena už při narození.

„Ale pokud bychom to museli udělat, tak se hezky dlouho nedostane-

te znova ven. A ve vašem spise by se to taky nijak dobře nevyjímalo.

Jasné?“

Ve vašem spise by se to nijak dobře nevyjímalo. Pro každou za-

jímavější kariéru jsou dnes potřeba zkušenosti a vzdělání z vesmíru,

takže to bylo dost účinné varování. Nebylo divu, že lidé možná pře-

stali halucinace hlásit, i když je vidí.

I tak to Sam bude muset riskovat. Koneckonců Centrální počí-

tač ho sem nemohl poslat jen kvůli energetické fyzice. Vzhledem k

jeho dosavadním záznamům to je přece nesmysl.

Pokud šlo o vzhled, mohla tahle planeta být klidně Země, nebo

aspoň některá oblast Země, taková, kde roste pár stromů a nízkých

keřů a spousta vysoké trávy.

Cesty tu nebyly. Při každém Samově opatrném kroku se tráva

zavlnila a drobní létaví tvorečkové stoupali vzhůru se slabým syka-

vým zvukem křídel.

- 45 -

Jeden z nich přistál Samovi na prstě a Sam si ho zvědavě pro-

hlížel. Zvířátko bylo úplně maličké a detaily se proto jen těžko roze-

znávaly, ale vypadalo šestiúhelníkové, nahoře vypouklé, dole vpadlé.

M ělo spoustu drobounkých nožiček, takže když se pohybovalo, zdálo

se skoro, jako by ujíždělo na malinkých kolečkách. Po křídlech neby-

lo ani stopy až do chvíle, kdy z ničeho nic vzlétlo a kolem něj se roz-

vinuly čtyři drobné péřovité útvary.

Nejvíc se planeta od Země lišila pachem. Nebyl nepříjemný,

byl jen jiný. Rostliny měly zřejmě úplně jinou látkovou výměnu než

ty pozemské; proto také chutnaly nepříjemně a nebyly jedlé. Ještě

štěstí, že nebyly jedovaté.

Pach ale časem ustupoval, jak si na něj Sam zvykal. Sam našel

kousek holé kamenné římsy, kde se mohl posadit a trochu se roz-

hlédnout. Na obloze pluly řasy mraků, které pravidelně zahalovaly

slunce, ale bylo příjemné teplo a jen lehký větřík. Vzduch byl poně-

kud vlhký, jako kdyby mělo začít pršet.

Sam si s sebou donesl malý košík, který si teď položil na klín a

otevřel. Sbalil si dva sendviče a plechovku s pitím, takže si mohl

udělat úplný piknik.

Jedl a přemýšlel: z čeho by mohly pocházet takové halucinace?

Lidé přijatí na tak důležitou práci jako zkrocení neutronové

hvězdy byli určitě vybráni s ohledem na svou mentální stabilitu. Bylo

by překvapující, kdyby měl halucinace třeba jen jeden člověk, tím

spíš řada z nich. Působil na jejich mozky nějaký chemický vliv?

To určitě prověřili nejdřív.

Sam utrhl list, přetrhl ho napůl a stiskl. Opatrně pak přiložil od-

tržený okraj k nosu a zase ho oddálil. Ostrý, nepříjemný pach. Zkusil

stéblo trávy. Skoro totéž.

Stačí ten pach? Netočila se mu z něj hlava a neměl ani jiné

divné pocity.

Trochou donesené vody si opláchl prsty, jimiž trhal rostliny, a

otřel je o kalhoty. Pomalu dojedl sendviče a rozhlížel se, jestli na

planetě ještě něco vypadá nepřirozeně.

Taková spousta zeleně. M ěla by ji spásat nějaká zvířata, králíci,

krávy, cokoli. Neměl by tu být jenom hmyz, obrovská spousta hmyzu

nebo co jsou ti drobní tvorečkové zač, jediným zvukem by neměly

být jemné vzdechy jejich pérovitých křídel a sotva slyšitelné chrup,

chrup, chrupání listů a stonků.

- 46 -

Co kdyby tu byla kráva - velká, tučná kráva - a přežvykovala

trávu? A v té chvíli přestal žvýkat on sám, ještě s posledním soustem

sendviče v ústech.

Ve vzduchu mezi ním a řádkou keřů se objevil jakýsi kouř.

Chvěl se, vzdouval a měnil: úplně slaboučký dým. Sam zamrkal,

zatřásl hlavou, ale nezmizelo to.

Rychle polkl, zavřel košík s obědem a přehodil si ho přes ra-

meno. Vstal.

Nebál se. Byl jen rozrušený - a zvědavý.

Kouř houstl a nabýval tvaru. Nejasně to vypadalo jako kráva,

mlžný, nehmotný tvar, skrz který viděl. Je to halucinace? Výtvor

jeho vlastní mysli? Na krávu přece právě myslel.

Halucinace nehalucinace, tohle si prověří.

Odhodlaně vykročil k podivnému útvaru.

Část druhá

Sam Chase přikročil k obláčku kouře ve tvaru krávy na podiv-

né vzdálené planetě, kde měl pokračovat ve svém vzdělání i kariéře.

Byl přesvědčen, že s jeho myslí není nic v nepořádku. Viděl tu

„halucinaci“, o které se zmiňoval dr. Gentry, ale žádná skutečná ha-

lucinace to nebyla. Už když si razil cestu vysokou, trávě podobnou

zelení, všiml si nastalého ticha a pochopil nejen, že nejde o halucina-

ci, ale věděl i to, co to doopravdy je.

Kouř jako by se zhušťoval a tmavl, takže obrysy krávy se rýso-

valy ostřeji. Zdálo se, jako by krávu někdo maloval do vzduchu.

Sam se zasmál a zavolal: „Dost! Dost! Netahejte to ze mě. Ne-

znám krávu dost dobře. Viděl jsem jen obrázky. M áte to úplně špat-

ně.“

Vypadalo to spíš jako karikatura než jako skutečné zvíře, a ve

chvíli, kdy zavolal, se obrys zachvěl a prořídl. Kouř zůstal, ale bylo

to, jako by vzduchem projela neviditelná ruka a smazala, co bylo

napsáno.

Pak se začal tvořit nový tvar. Sam nejdřív nedokázal rozeznat,

co má představovat, ale tvar se rychle měnil a zostřoval. V úžasu na

to zíral s pusou otevřenou, prázdný košík se mu houpal na rameni.

- 47 -

Kouř vytvářel lidskou bytost. Teď už o tom nebylo pochyb.

Tvořil ji přesně, jako by napodoboval model - což ostatně taky dělal,

protože Sam stál před ním.

Z kouře se stával Sam, mělo to stejné šaty a všechno, dokonce i

obrys košíku a řemene přes rameno. Byl to druhý Sam Chase.

Stále ještě to bylo trochu nejasné a chvělo se to, nebylo to

kompaktní, ale zpevňovalo se to, jako by se to samo opravovalo, a

nakonec to znehybnělo.

Ani tehdy se to nezhustilo docela. Sam přes to nejasně viděl

rostliny a když zavanul vítr, zachvělo se to jako uvázaný balónek.

Ale bylo to skutečné. Nebyl to žádný výplod jeho mysli. Tím si

byl Sam jistý.

Nemohl jen tak stát a dívat se na to. Nedůvěřivě řekl: „Ahoj, ty

tam.“

Kdovíproč čekal, že Jiný Sam promluví také, a jeho ústa se

skutečně otevřela a zavřela, ale žádný zvuk nevyšel. M ožná to jen

napodobovalo pohyby Samových úst.

Sam to zkusil znova: „Ahoj, můžeš mluvit?“

Neozval se žádný zvuk kromě jeho vlastního hlasu, ale přesto

ho v mysli něco zašimralo - byl náhle přesvědčen, že spolu mohou

komunikovat.

Sam se zamračil. Proč si tím byl tak jistý? Ta myšlenka jako by

se mu z ničeho nic vynořila v hlavě.

Zeptal se: „Tohle viděli ostatní lidé - takoví jako já - na zdejší

planetě?“

Neodpověděl žádný zvuk, ale věděl zcela jasně, jak zní odpo-

vědna jeho otázku. Zjevilo se to i jiným lidem, ne třeba přímo jejich

vlastní podoba, ale něco. A nebylo to účinné.

Proč si byl tak jistý tímhle? Odkud se brala tahle jistota, že do-

stává odpovědi na své otázky?

No jistě, vždyť to byly odpovědi na jeho otázky. Jiný Sam mu

vkládal myšlenky do hlavy. Upravoval drobné elektrické proudy v

jeho mozku tak, aby vyvstala správná myšlenka.

Při téhle myšlence zadumaně kývl a Jiný Sam zřejmě pochopil

význam toho gesta, protože kývl také.

M usí to tak být. Nejdřív se vytvořila kráva, když Sam myslel

na krávu, a pak se to změnilo, když Sam řekl, že kráva je nedokona-

- 48 -

lá. Jiný Sam nějak dokázal vnímat jeho myšlenky, a pokud je dokázal

vnímat, patrně je uměl i nějak modifikovat.

Vypadá tedy takhle telepatie? Nebylo to jako rozhovor. Byly to

prostě myšlenky, jenže ty myšlenky vznikly jinde a nevytvořily je tak

docela jeho vlastní mentální procesy. Ale jak měl rozeznat vlastní

myšlenky od těch, které mu byly vtištěny zvenčí?

Odpověď na tuhle otázku znal Sam okamžitě. Zatím si na celý

proces ještě nezvykl. Nikdy neměl příležitost se cvičit. Časem, až v

tom bude zběhlejší, bude bez potíží schopen rozlišit jeden druh myš-

lenek od jiného.

Vlastně to dokázal už teď, když tak o tom uvažoval. Nevedl

snad určitý druh konverzace? Nejdřív byl zvědavý a pak věděl. Ta

zvědavost byla jeho vlastní otázka, vědění byla odpověď Jiného Sa-

ma. Samozřejmě že ano.

Vida! To „samozřejmě že ano“, které si pomyslel právě teď, to

byla odpověď.

„Ne tak rychle, Jiný Same,“ řekl Sam nahlas. „Nepospíchej to-

lik. Dej mi šanci si to trochu přebrat, jinak mě úplně zmateš.“

Sedl si náhle do trávy, která se kolem něj zohýbala na všechny

strany.

Jiný Sam se pomalu pokusil sednout si také.

Sam se zasmál. „Ohýbáš nohy na nesprávném místě.“

Oprava přišla okamžitě. Jiný Sam se posadil, ale od pasu naho-

ru zůstal strnulý.

„Uvolni se,“ řekl Sam.

Jiný Sam pomalu poklesl, svezl se trochu k jedné straně, ale

okamžitě se opravil.

Samovi se ulevilo. Když je Jiný Sam ochoten takhle se mu

podřizovat, musí mít dobré úmysly. M á! Přesně tak!

„Ne,“ zavrtěl hlavou Sam. „Říkal jsem ne tak rychle. Neodpo-

vídej na moje myšlenky. Nech mě, ať to řeknu nahlas, i když mě ne-

slyšíš. Potom teprve uprav moje myšlenky, ať vím, že jsi je upravil.

Rozumíš?“

Chvilku počkal a pak si byl jist, že Jiný Sam mu porozuměl.

Vida, odpověď přišla, ale ne hned. Výborně!

„Proč se zjevuješ lidem?“ zeptal se Sam.

Vážně se zadíval na Jiného Sama a vzápětí věděl, že Jiný Sam

se pokoušel komunikovat i s jinými lidmi, ale neuspěl.

- 49 -

Na tuhle otázku vlastně ani nebylo potřeba odpovídat. Odpo-

věď byla jasná. Ale proč neuspěl?

Vyslovil to: „Proč se ti to nepodařilo? Se mnou přece úspěšně

komunikuješ.“

Sam se pomalu učil chápat to cizí zjevení. Bylo to, jako by se

jeho mysl přizpůsobovala novému druhu komunikace, asi jako by se

učila nový jazyk. Nebo to Jiný Sam ovlivňoval Samův mozek a učil

ho té metodě, aniž by Sam vůbec věděl, že to dělá?

Sam si uvědomil, že ze své mysli vypudil všechny bezpro-

střední myšlenky. Když položil otázku, zadíval se prostě do prázdna

a přivřel oči, jako by usínal, a pak znal odpověď. V jeho mysli jako

by něco cvaklo, a to byl signál, že dovnitř bylo vloženo cosi zvenčí.

Například teď věděl, že předchozí pokusy Jiného Sama o ko-

munikaci selhaly, protože lidé, kterým se zjevil, byli vyděšení. Po-

chybovali o svém vlastním rozumu. A protože se báli, jejich mysli...

se sevřely. Jejich mysli nepřijímaly. Pokusy o komunikaci postupně

řídly, i když nikdy úplně neustaly.

„Ale se mnou přece komunikuješ,“ namítl Sam.

Sam byl jiný než všichni ostatní. Nebyl vyděšený.

„A nemohl jsi nejdřív udělat něco, aby se nebáli? A pak s nimi

mluvit?“

Nešlo to. M ysl naplněná strachem odolávala všemu. Pokus

změnit tento stav by mohl ublížit. Nebylo by správné ublížit myslí-

címu mozku. Došlo k jednomu takovému pokusu, ale nefungovalo

to. „A co se nám to snažíš sdělit, Jiný Same?“

Přání, abyste nás nechali na pokoji. Zoufalství!

Zoufalství nebyla jen myšlenka; byla to emoce; byl to děsivý

pocit. Sam cítil, jak ho zoufalství prudce a těžce zaplavilo - a přitom

to nebyla součást jeho samého. Na povrchu cítil zoufalství velmi

ostře, ale vespod, kde zůstala jeho vlastní mysl, nic takového nebylo.

Sam zamyšleně řekl: „Připadá mi, že to vzdáváš. Proč? Už se ti

nepleteme do cesty?“

Lidé postavili kupoli, velkou oblast zbavili všeho planetárního

života a nahradili ho svým vlastním. A jak bude mít neutronová

hvězda svou elektrárnu - jak se záplavy energie rozletí hyperprosto-

rem ke světům, které po energii žízní - budou se stavět další a další

elektrárny. Co se pak stane s Doma? (Jiný Sam určitě užil pro plane-

- 50 -

tu nějaké jméno, ale to jediné, co se Samovi objevilo v mysli, bylo

Doma a pod tím myšlenka: naše-naše-naše-)

Tahle planeta je nejbližší příhodná základna u neutronové

hvězdy. Zaplaví ji stále víc a víc lidí, víc a víc kupolí, a jejich Doma

bude zničeno.

„Ale ty přece můžeš změnit naši mysl, když to jinak nepůjde, i

kdybys přitom několika lidem ublížil, ne?“

Kdyby se o to pokusil, lidé by planetu začali považovat za ne-

bezpečnou. Lidé by přišli na to, co se děje. Přiblížily by se lodi a z

dálky by použily zbraně, kterými by zničily život na Doma, a místo

něj by sem nasadily lidský život. To se dalo z lidských myslí vyčíst.

Lidé jsou odjakživa násilníci; nezastaví se před ničím.

„Ale co můžu dělat já?“ zeptal se Sam. „Já jsem jen student.

Jsem tu jen pár dní. Co můžu dělat?“

Strach. Zoufalství.

Nebyly to žádné konkrétní myšlenky, jen ochromující příkrov

strachu a zoufalství.

Byl dojat. Tohle je tak mírumilovný svět. Nikoho neohrožují.

Dokonce ani neublíží žádné mysli, i když by mohli.

Není jejich chyba, že se nacházejí právě v příhodné vzdálenosti

od neutronové hvězdy. Není jejich chyba, že stojí v cestě lidské ex-

panzi.

Řekl: „Nech mě chvíli přemýšlet.“

Uvažoval a měl pocit, že mu přitom jiná mysl hledí přes rame-

no. Občas jeho myšlenky poskočily vpřed a on rozeznal nápad zven-

čí.

Pak se objevil zárodek naděje. Sam ji cítil, ale nebyl si jistý.

Pochybovačně řekl: „Zkusím to.“

Podíval se na časomíru na zápěstí a trhl sebou. Uplynulo mno-

hem víc času, než si uvědomoval. Jeho tři hodiny téměř vypršely.

„M usím se už vrátit,“ řekl.

Otevřel košík a vytáhl malou termosku s vodou, žíznivě se na-

pil, zbytek vylil. Prázdnou termosku zastrčil pod paži. Vytáhl i obaly

od sendvičů a nacpal si je do kapsy.

Jiný Sam se zachvěl a zprůhledněl. Kouř zeslábl, rozptýlil se a

byl pryč. Sam zavřel košík, přehodil si ho znovu přes rameno a namí-

řil zpátky ke kupoli.

- 51 -

Srdce mu tlouklo. Bude mít dost odvahy dotáhnout svůj plán až

do konce? A pokud ano, uspěje?

Když Sam vešel do kupole, velitel chodby na něj čekal a osten-

tativně se díval na vlastní časomíru. „Stihl jste to jen tak tak, co?“

Sam stiskl rty a snažil se nemluvit drze. „Měl jsem tři hodiny,

pane.“

„A byl jste tam dvě hodiny a padesát osm minut.“

„To nejsou celé tři hodiny.“

„Hm.“ Velitel chodby se choval chladně a nepřátelsky. „Doktor

Gentry s vámi chce mluvit.“

„Ano, pane. Proč?“

„To mi neřekl. Ale nelíbí se mi, že jste se hned při první vy-

cházce málem nestačil vrátit včas, Chasi. A váš postoj se mi taky

nelíbí, a ještě méně se mi líbí, že si vás volá velitel kupole. Řeknu

vám to jen jednou, Chasi - jestli budete dělat potíže, nechci vás v

téhle chodbě mít. Rozumíte?“

„Ano, pane. Ale jaké potíže jsem dělal?“

„To brzo zjistíme.“

Sam neviděl Donalda Gentry ho od toho prvního a jediného se-

tkání v den, kdy dorazil do kupole. Gentry stále vypadal dobromysl-

ně a laskavě a ani jeho hlas nenaznačoval změnu. Seděl u svého stolu

a Sam stál před ním. Košík se mu pořád ještě houpal na rameni.

Gentry začal: „Tak jak to jde, Same? Zajímá vás práce?“

„Ano, pane,“ odpověděl Sam.

„Pořád máte pocit, že byste radši byl někde jinde a dělal něco

jiného?“

Sam vážně zavrtěl hlavou. „Ne, pane. Tohle přece jen je pro

mě vhodné místo.“

„Protože se zajímáte o halucinace?“

„Ano, pane.“

„Ptal jste se na ně i ostatních, viďte?“

„Zajímá mě to, pane.“

„Protože chcete studovat lidský mozek?“

„Jakýkoli mozek, pane.“

„A byl jste venku, mimo kupoli, že?“

„Řekli mi, že je to dovoleno, pane.“

- 52 -

„To je. Ale jen málo studentů toho využije tak brzo. Viděl jste

něco zajímavého?“

Sam zaváhal: „Ano, pane.“

„Halucinaci?“

„Ne, pane.“ Znělo to velmi jistě.

Gentry se na něj chvíli díval a jeho zamyšlený pohled jako by

ztvrdl: „Nechtěl byste mi říct, co jste vlastně viděl? Ale upřímně?“

Sam znova zaváhal. Pak řekl: „Viděl jsem obyvatele téhle pla-

nety a mluvil jsem s ním, pane.“

„S inteligentním obyvatelem, mladý muži?“

„Ano, pane.“

Gentry potřásl hlavou. „Same, měli jsme důvod mít o vás sta-

rost, když jste sem přijel. Hlášení Centrálního počítače o vás neod-

povídá našim potřebám, i když bylo v mnoha ohledech velmi přízni-

vé, takže jsem ten první den využil příležitosti a trochu jsem si vás

prověřil. Pak jsme vás společně pozorovali, a když jste se vydal na

výlet ven na planetu, sledovali jsme vás.“

„Pane,“ vzkypěl znechuceně Sam, „to je porušení mého práva

na soukromí.“

„Ano, to je, ale tohle je tak důležitý projekt, že občas musíme

trochu přizpůsobit pravidla. Viděli jsme, jak poměrně dlouho živě

konverzujete.“

„Právě jsem vám o tom přece říkal, pane.“

„Ano, jenže vy jste mluvil s ničím, s prázdným vzduchem. Měl

jste halucinaci, Same!''

Část třetí

Sam Chase nebyl schopen slova. Halucinaci? To nemohla být

halucinace.

Před necelou půlhodinou mluvil s Jiným Samem, vnímal myš-

lenky Jiného Sama. Věděl přesně, co se v té chvíli stalo, a byl pořád

tím stejným Samem Chasem jako během rozhovoru a před ním. Při-

tiskl loket ke košíku, jako by to bylo spojení se sendviči, které jedl ve chvíli, kdy se Jiný Sam objevil.

- 53 -

Skoro se zakoktal: „Pane - doktore Gentry - to nebyla haluci-

nace. Bylo to skutečné.“

Gentry zavrtěl hlavou. „Chlapče, viděl jsem, jak živě hovoříte s

ničím. Neslyšel jsem, co říkáte, ale mluvil jste. Nebylo tam nic než

rostliny. A nebyl jsem sám. Byli se mnou ještě dva další svědkové, a

všechno to máme na záznamu.“

„Na záznamu?“

„Na televizní kazetě. Proč bychom vám lhali, mladý muži? Ne-

stalo se to poprvé. Zpočátku se to dělo dost často. Teď k tomu do-

chází jen velmi vzácně. Především všem novým studentům o haluci-

nacích řekneme hned na začátku, jako jsem to řekl vám, a oni se ob-

vykle planetě vyhýbají, dokud se dostatečně neaklimatizují, a pak se

jim to obvykle už nestane.“

„Chcete říct, že je zastrašíte,“ vyhrkl Sam, „takže je méně

pravděpodobné, že se to stane. A když už se to stane, tak vám to ne-

řeknou. Ale já jsem se zastrašit nedal.“

Gentry zavrtěl hlavou. „M rzí mě, že nedal, kdyby vám to bylo

zabránilo vidět věci, které nejsou.“

„Neviděl jsem věci, které nejsou.“

„Ale jak chcete popřít záznam na televizní kazetě, na kterém se

díváte na prázdný vzduch?“

„Pane, to, co jsem viděl, nebylo neprůhledné. Bylo to jako

kouř, nebo jako mlha, jestli mi rozumíte.“

„Ano, rozumím. Vypadalo to jako halucinace, ne jako skuteč-

nost. Ale televize by byla zachytila i ten kouř.“

„M ožná ne, pane. Já jsem měl pravděpodobně zaměřenější my-

sl, takže jsem to viděl jasněji. M ožná to bylo pro kameru méně jasné

než pro mě.“

„M ěl jste zaměřenější mysl, říkáte?“ Gentry vstal a vypadal

smutně. „Takže připouštíte, že to byla halucinace. M oc mě to mrzí,

Same, protože je jasné, že jste inteligentní, a Centrální počítač vás

hodnotí velmi dobře, ale tady vás nemůžeme potřebovat.“

„Pošlete mě domů, pane?“

„Ano, ale to vám nemusí vadit, ne? Nijak zvlášť jste nestál o to

sem letět.“

„Jenže teď tady chci zůstat.“

„To ale bohužel nemůžete.“

- 54 -

„Nemůžete mě přece jen tak poslat domů. Nemám nárok na

slyšení?“

„To samozřejmě máte, pokud na tom budete trvat, ovšem v tom

případě bude celá ta procedura oficiální a objeví se vám v zázna-

mech, takže jiný studijní pobyt už nikde nedostanete. Když vás po-

šleme zpátky neoficiálně a zdůvodníme to tím, že jste vhodnější pro

studium neurofyziologie, možná k němu budete přidělen a budete na

tom vlastně lépe než teď.“

„To nechci. Trvám na slyšení - před velitelem.“

„To ne. Před velitelem ne. Jeho s tím nemůžeme obtěžovat.“

„M usí to být před velitelem,“ naléhal Sam zoufale, „jinak celý

tenhle projekt selže.“

„Když vám velitel neposkytne slyšení? Proč myslíte? Nechtěj-

te, abych si myslel, že jste duševně nestabilní i jinak než jen kvůli

halucinacím.“

„Pane.“ Samovi se teď slova z úst přímo valila. „Velitel je ne-

mocný - to se ví dokonce i na Zemi - a když začne být nemocný tak,

že nebude schopen pracovat, tenhle projekt selže. Neviděl jsem halu-

cinaci a důkazem toho je, že vím, proč je nemocný a jak je možné ho

vyléčit.“

„Takovými řečmi si nijak neprospějete,“ varoval ho Gentry.

„Říkám vám, že když mě pošlete pryč, projekt selže. Co se

zkazí tím, když mi dovolíte setkat se s velitelem? Žádám jen o pět

minut.“

„Pět minut? A co když odmítne?“

„Zeptejte se ho, pane. Řekněte mu, že tvrdím, že stejná věc,

která způsobila jeho depresi, ji může i vyléčit.“

„Ne, tohle mu myslím neřeknu. Ale zeptám se ho, jestli vás při-

jme.“

Velitel byl hubený, nepříliš vysoký člověk. Oči měl tmavo-

modré a vyčerpané.

Jeho hlas byl velmi tichý, trochu vysoký a rozhodně unavený.

„Tak vy jste ten, co viděl tu halucinaci?“

„Nebyla to halucinace, pane veliteli. Bylo to skutečné. Stejně

jako to, co jste viděl vy, pane veliteli.“ Pokud mě nevyhodí teď, na-

padlo Sama, mám možná šanci. Znovu přitiskl loket ke košíku. Pořád

ho ještě měl s sebou.

- 55 -

Velitel jako by sebou škubl. „To, co jsem viděl já?“

„Ano, pane veliteli. Říkalo to, že to jednomu člověku ublížilo.

M useli to zkusit s vámi, protože vy jste velitel, a... způsobili poško-

zení.“

Velitel to přešel a zeptal se: „Měl jste někdy nějaké mentální

problémy, než jste sem přiletěl?“

„Ne, pane veliteli. Můžete si to ověřit na mém záznamu v Cen-

trálním počítači.“

Sam si pomyslel: on musel mít problémy, ale prošlo mu to,

protože je to génius a oni ho potřebovali.

Pak ho napadlo: byla to moje vlastní myšlenka? Nebo přišla

zvenčí?

Velitel mluvil. Sam to skoro propásl. Říkal: „To, co jste viděl,

nemohlo být skutečné. Na téhle planetě není žádná forma inteligent-

ního života.“

„Ale ano, pane. Je tady.“

„Ano? A nikdo ji neobjevil, dokud jste sem nepřiletěl vy, a vy

jste to zvládl za tři dny?“ Velitel se kratince usmál. „Bohužel asi ne-

mám jinou možnost než -“

„Počkejte, pane veliteli,“ zarazil ho přidušeným hlasem Sam.

„Tu inteligentní formu života známe všichni. Je to ten hmyz, ta malá

létající stvoření.“

„Chcete říct, že ten hmyz je inteligentní?“

„Ne jako jednotliví tvorové, ale když chtějí, umějí se propojit

jako dílky skládačky. A když to udělají, zapadnou do sebe i jejich

nervové systémy a posílí se. A když je jich hodně pohromadě, jsou

inteligentní.“

Velitel pozvedl obočí. „To je přinejmenším zajímavá myšlen-

ka. Skoro dost bláznivá na to, aby byla pravdivá. Jak jste došel k

tomu závěru, mladý muži?“

„Pozorováním, pane. Kam jsem vkročil, vyplašil jsem z trávy

hmyz a ten se rozlétal na všechny strany. Ale jak se začala vytvářet

ta kráva a já jsem šel k ní, nebylo vidět ani slyšet nic. Hmyz byl pryč.

Všechen se shromáždil přede mnou a nebyl už v trávě. Tak jsem to

poznal.“

„Vy jste mluvil s krávou?“

„Nejdřív to byla kráva, protože na tu jsem myslel. Ale nepo-

vedla se jim, takže to změnili a vytvořili lidskou bytost - mě.“

- 56 -

„Vás?“ A tišeji: „No, přinejmenším tohle souhlasí.“

„Vy jste to taky tak viděl, pane veliteli?“

Velitel to přešel bez odpovědi. „A když to vytvořilo vaši podo-

bu, mohlo to mluvit jako vy? To mi chcete říct?“

„Ne, pane veliteli. M luvilo to k mé mysli.“

„Telepatie?“

„Něco takového.“

„A co vám to říkalo, nebo myslelo?“

„Chtělo to, abychom z téhle planety odešli. Přálo si to, aby-

chom ji neovládli.“ Sam skoro nedýchal. Rozhovor už teď trval déle

než pět minut a velitel nijak nenaznačil, že by ho chtěl ukončit a po-

slat ho domů.

„To je naprosto nemožné.“

„Proč, pane veliteli?“

„Jakákoli jiná základna by zdvojnásobila nebo ztrojnásobila

náklady. Už teď nám dělá dost potíží získat potřebné peníze. Naštěstí

je to všechno jen halucinace, mladý muži, takže se tím nemusíme

zabývat.“ Zavřel oči, pak je znova otevřel a podíval se na Sama, ale

zdálo se, že ho vlastně nevidí. „Je mi líto, mladý muži. Pošleme vás

zpátky - oficiálně.“

Sam znova zariskoval. „Nemůžeme si dovolit ten hmyz igno-

rovat, pane veliteli. Můžou nám hodně dát.“

Velitel už napůl zvedl ruku, jako by chtěl dát znamení. Na

chvilku se zarazil a řekl: „Skutečně? A co nám můžou dát?“

„Věc, která je ještě důležitější než energie, pane veliteli. Po-

chopení mozku.“

„Jak to víte?“

„M ohu to dokázat. M ám je tady.“ Sam popadl košík a položil

ho na stůl.

„Co to je?“

Sam neodpověděl slovy. Otevřel košík a objevil se lehce vířící

oblak kouře.

Velitel se prudce zvedl a vykřikl. Zvedl vysoko ruku a rozezněl

se poplašný zvonek.

Do dveří vrazil Gentry a další lidé. Sam cítil, jak ho uchopili za

ruce, ale pak v místnosti zavládlo ohromené a nehybné ticho.

- 57 -

Kouř se zhušťoval, chvěl se, nabýval tvaru hlavy, hubené hlavy

s vysoko posazenými lícními kostmi, hladkým čelem a ustupujícími

vlasy. M ěla podobu velitele.

„Já mám vidiny,“ zasípal velitel

Sam řekl: „Všichni vidíme totéž, ne?“ Vykroutil se - ruce, které

ho držely, snadno povolily.

Gentry tiše podotkl: „Davová hysterie.“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Sam. „Je to skutečné.“ Vztáhl ruku do

vzduchu k hlavě a když ji stáhl, seděl mu na prstě malý hmyz. Setřásl

ho a ještě zahlédl, jak se tvoreček vrátil k ostatním.

Nikdo se nepohnul.

Sam řekl: „Hlavo, víš, co je v nepořádku s velitelovou myslí?“

Sam zahlédl krátké zavíření jinak hladké křivky, ale to zmizelo

a nezůstala po něm ani stopa. Nedalo se to snadno vyjádřit lidskými

myšlenkami. Doufal, že i ostatní to krátké zavíření vnímali. Ano,

vnímali. Věděl to.

Velitel se ohradil: „Žádné potíže nemám.“

Sam pokračoval: „Můžeš ho opravit, Hlavo?“

Samozřejmě že ne. Není správné násilím vnikat do mysli.

Sam řekl: „Pane veliteli, dejte k tomu svolení.“

Velitel si přitiskl dlaně na oči a zamumlal něco, čemu Sam ne-

porozuměl. Pak jasněji dodal:, Je to noční můra, ale já už v ní žiju od

té doby, co - Ať se musí udělat cokoli, dávám svolení.“

Nic se nestalo.

Nebo se zdálo, že se nic neděje.

A pak pomalu, kousek po kousku se velitelova tvář rozzářila

úsměvem.

Řekl téměř šeptem. „Neuvěřitelné. Vidím, jak vychází slunce.

Tak dlouho byla chladná noc, a teď zase cítím teplo.“ Poslední slova

skoro vykřikl. „Cítím se báječně.“

V té chvíli se hlava zkřivila, proměnila se v nejasnou pulzující

mlhu, pak vytvořila prohnutý úzký šíp a vletěla do košíku. Sam ho

zaklapl.

Řekl: „Pane veliteli, dovolíte mi vrátit tyto malé hmyzí tvory

do jejich vlastního světa?“

„Ano, ano,“ mávl velitel rukou. „Gentry, svolejte poradu. M u-

síme změnit všechny naše plány.“

- 58 -

Sama ven před kupoli doprovodila silná stráž a pak musel po

zbytek dne zůstat ve svém pokoji.

Bylo už pozdě večer, když přišel Gentry, zamyšleně se na něj

zadíval a řekl: „Ta vaše demonstrace byla skutečně pozoruhodná.

Celou tu příhodu jsme vložili do ústředního počítače a teď máme dva

souběžné projekty - energii z neutronové hvězdy a neurofyziologii.

Pochybuji, že bychom teď ještě měli potíže s financováním. A nako-

nec sem dorazí i skupina neurofyziologů. Do té doby budete s těmi

tvorečky pracovat vy a pravděpodobně se z vás nakonec stane nejdů-

ležitější člověk celého projektu.“

Sam se zeptal: „Ale necháme jim ten jejich svět?“

Gentry kývl: „Jestli z nich budeme chtít něco mít, tak nám asi

nic jiného nezbude, ne? Velitel se domnívá, že budeme muset vybu-

dovat komplikovaná zařízení na oběžné dráze kolem téhle planety a

veškerou svou činnost přenést tam, až na základní posádku v téhle

kupoli, která bude v přímém kontaktu s tím hmyzem - nebo jak jim

budeme říkat. Bude to stát spoustu peněz, času a námahy, ale bude to

stát a to. To nebude nikdo zpochybňovat.“

„Výborně,“ pokývl Sam.

Gentry se na něj znovu zadíval - ještě déle a zamyšleněji než

předtím.

„Chlapče,“ začal, „jak to vypadá, k tomu, co se stalo, došlo

proto, že jste neměl strach z halucinací. Vaše mysl zůstala otevřená a

v tom byl celý ten rozdíl. Proč to tak bylo? Proč jste se nebál?“

Sam se zarděl: „Nejsem si jistý, pane. Když si to tak probírám,

tak jsem nejspíš pořád přemýšlel, proč mě sem poslali. Zatím jsem

dělal, co se dalo, abych mohl studovat neurofyziologii, zaměřil jsem

na to všechny své počítačem řízené kursy, a o astrofyzice jsem věděl

hodně málo. Centrální počítač měl celý můj záznam, včetně detailů o

všem, co jsem kdy studoval, a já jsem si nedokázal představit, proč

mě poslal sem.

Když jste se pak poprvé zmínil o halucinacích, napadlo mě: ,To

je určitě ono. Jsem tady, abych to prozkoumal.' Prostě jsem si byl

jistý, že je to můj úkol a že ho musím splnit. Neměl jsem čas se bát,

pane doktore. M usel jsem vyřešit problém a - a věřil jsem centrální-

mu počítači. Nebyl by mě sem poslal, kdybych na to neměl.“

- 59 -

Gentry zavrtěl hlavou. „Já bych tomu stroji bohužel asi tolik

nevěřil. Ale říká se, že víra hory přenáší, a v tomhle případě to patrně tak bylo.“

- 60 -

Profesor Firebrenner podrobně vysvětloval: „Vnímání času zá-

visí na struktuře vesmíru. Když se vesmír rozpíná, vnímáme, že čas

plyne vpřed; když se smršťuje, vnímáme, že se vrací. Kdybychom

mohli nějakým způsobem přinutit vesmír ke stagnaci, čas by se za-

stavil.“

„Ale vesmír ke stagnaci přinutit nemůžete,“ podotkl fascinova-

ně pan Atkins.

„M ohu k ní ovšem přinutit malou část vesmíru,“ pokračoval

profesor. „Jen tak velkou, aby se do ní vešla kosmická loď. Čas se

zastaví a my se budeme moci pohybovat tam a zpátky, jak budeme

chtít, a celý ten výlet potrvá jen okamžik. Všechny části vesmíru se

ovšem pohnou, kdežto my zůstaneme stát na místě, jako bychom byli

připíchnutí ke kosmické tkanině. Země se otáčí kolem Slunce, Slunce

obíhá kolem jádra galaxie a galaxie se zase pohybuje kolem nějakého

těžiště, všechny galaxie se pohybují.

Vypočítal jsem tyto pohyby a zjistil jsem, že na místě, kde je

dnes Slunce, bude za 27,5 milionu let rudá trpasličí hvězda. Pokud se

vydáme 27,5 milionu let vpřed, bude za okamžik ta rudá trpasličí

hvězda blízko u naší kosmické lodi a my si ji budeme moci pěkně

prostudovat a pak se zase vrátit domů.“

Atkins se zeptal: „A dá se to udělat?“

„Poslal jsem na cestu časem experimentální zvířata, ale nedo-

kážu zařídit, aby se automaticky vrátila. Pokud poletíme my dva,

můžeme pak nastavit ovladače tak, abychom se vrátili.“

„A vy chcete, abych letěl s vámi?“

„Samozřejmě. M ěli by u toho být dva. Dvěma lidem se spíš

uvěří než jen jednomu. Jen poleťte, bude to neuvěřitelné dobrodruž-

ství.“

- 61 -

Atkins si prohlížel kosmickou loď. Byl to model 2217 s Glen-

novým fúzním pohonem a vypadal báječně.

„A co když přistane uvnitř toho rudého trpaslíka?“ zeptal se.

„Nepřistane,“ zavrtěl hlavou profesor, „ale pokud ano - to je

zkrátka riziko podnikání.“

„Ale až se vrátíme, Slunce a Země se posunou. Budeme ve

vesmíru.“

„To jistě, ale jak daleko se může Země a Slunce posunout za

těch pár hodin, které nám zabere pozorování hvězdy? S touhle lodí

svou milovanou planetu snadno dohoníme. Jste připraven, pane At-

kinsi?“

„Připraven,“ povzdechl Atkins.

Profesor Firebrenner nastavil potřebné údaje a znehybnil loď

vůči tkanivu vesmíru, zatímco uplynulo 27.5 milionu let. A pak čas v

okamžiku začal zase plynout vpřed jako obvykle a celý vesmír se

pohnul s ním.

Pozorovacím okénkem své lodi viděli profesor Firebrenner a

pan Atkins malou kouli rudé trpasličí hvězdy.

Profesor se usmál: „Vy a já, Atkinsi,“ řekl, „jsme první lidé,

kteří vidí zblízka jinou hvězdu než naše vlastní Slunce.“

Zůstali u ní dvě a půl hodiny, během kterých fotografovali

hvězdu a její spektrum i tolik okolních hvězd, kolik mohli, provedli

speciální koronografické pozorování, otestovali složení mezihvězd-

ného plynu, a pak profesor Firebrenner neochotně řekl: „No, už by-

chom se asi měli vrátit.“

Znovu nastavil ovladače a loď ve tkanivu vesmíru znehybněla.

Vrátili se 27,5 milionu let do minulosti a v okamžiku byli zase tam,

kde začínali. Vesmír byl černý. Nebylo tam nic. Atkins se zeptal:

„Co se stalo? Kde je Země a Slunce?“

Profesor se zamračil. Řekl: „Vrátit se v čase je asi jiné než letět

vpřed. Celý vesmír se musel pohnout.“

„Kam se mohl pohnout?“

„Nevím. Jiné objekty mění svou polohu v rámci vesmíru, ale

vesmír jako celek se musel pohnout do vyšší dimenze. Teď jsme v

naprostém vakuu, v prvotním chaosu.“

„Ale teď jsme tady my. Už to není prvotní chaos.“

- 62 -

„Přesně tak. To znamená, že do místa, kde existujeme, jsme

vnesli nestabilitu, a to znamená -“

Než to dořekl, vymazal je Velký třesk. Vznikl nový vesmír a

začal se rozpínat.

- 63 -

Alexandr Hoskins se začal vážně zajímat o počítače, když mu

bylo čtrnáct, a rychle si uvědomil, že ho nezajímá prakticky nic jiné-

ho. Učitelé ho povzbuzovali a uvolňovali ho z vyučování, aby se

mohl soustředit jen na svého koníčka. Podporoval ho i jeho otec,

který pracoval pro IBM . Obstaral mu část potřebného vybavení a

vysvětloval mu některé složité věci.

Alexandr si v místnosti nad garáží postavil vlastní počítač, pro-

gramoval ho a vylepšoval, a když mu bylo šestnáct, nenašel už žád-

nou knihu, která by mu o počítačích řekla něco, co by nevěděl. A

nenašel ani žádnou knihu, která by se zabývala některými poznatky,

na které přišel úplně sám.

Důkladně se nad tím zamyslel a rozhodl se, že svému otci ne-

řekne o některých věcech, které jeho počítač umí. Chlapec už tou

dobou věděl, že největší dobyvatel starověku se jmenoval Alexandr

Veliký, a byl přesvědčen, že sám nedostal své jméno náhodou.

Alexandra zvlášť zajímala počítačová paměť a tak pracoval na

způsobech, jak vtěsnat data do objemu - hodně dat do malého obje-

mu. S každým vylepšením dokázal do menšího a menšího objemu

paměti dostat víc a víc dat.

Zcela vážně pak svůj počítač nazval Bucefalus po věrném koni

Alexandra Velikého, po tom koni, který ho pronesl všemi vítěznými

bitvami.

Existovaly počítače, které dokázaly přijímat mluvené příkazy a

dávat mluvené odpovědi, ale žádný to nedokázal tak dobře jako Bu-

cefalus. Existovaly také počítače, které uměly číst a ukládat psané

texty, ale žádný to nedokázal tak dobře jako Bucefalus. Alexandr to

vyzkoušel tak, že přikázal počítači přečíst Encyclopedii Britannicu a

uložit ji celou do paměti.

- 64 -

Když bylo Alexandrovi osmnáct, založil si informační službu

pro studenty a malé firmy a začal se živit sám. Přestěhoval se do

vlastního bytu v centru a byl od té chvíle nezávislý na rodičích.

Ve vlastním bytě mohl konečně odstranit sluchátka. Měl dost

soukromí a mohl s Bucefalem hovořit otevřeně, i když hlas počítače

z opatrnosti ztlumil. Nechtěl, aby sousedi začali být zvědaví, kdo to s

ním v bytě je.

Řekl: „Bucefale, Alexandr Veliký dobyl svět, když mu bylo

třicet. Já chci udělat totéž. To znamená, že na to mám ještě dvanáct

let.“ Bucefalus věděl o Alexandru Velikém všechno, protože

Encyclopedia mu poskytla veškeré podrobnosti.

Odpověděl: „Alexandr Veliký byl syn krále M akedonie a když

byl ve tvém věku, vedl jízdu svého otce k vítězství u Chairóneie.“

Alexandr zavrtěl hlavou. „Ne, ne. Nemluvím o bitvách, o fa-

langách a podobně. Chci dobýt svět tak, že ho budu vlastnit.“

„Jak ho můžeš vlastnit, Alexandře?“

„Ty a já, Bucefale,“ prohlásil Alexandr, „budeme studovat trh s

cennými papíry.“

New York Times už dávno převedl všechny své záznamy z mi-

krofilmů do počítačové podoby a pro Alexandra nebylo nijak těžké

do nich proniknout.

Celé dny, týdny, měsíce Bucefalus převáděl víc než jedno sto-

letí údajů o trhu s cennými papíry do své vlastní paměti - všechny

obchodovatelné akcie, jejich ceny i objemy prodejů den ze dne, mi-

nima a maxima, dokonce i vhodné články z finančních stran. Ale-

xandr musel rozšířit paměťové obvody počítače a vypracovat odváž-

ný nový systém vybavování informací. I když nerad, prodal firmě

IBM zjednodušenou verzi jednoho z obvodů, které vytvořil, a stal se

tak poměrně zámožným člověkem. Přikoupil ještě vedlejší byt, kde

spal a jedl. První byt teď patřil už úplně Bucefalovi.

Když bylo Alexandrovi dvacet, měl pocit, že se může pustit do

realizace svého plánu.

„Bucefale,“ řekl, „jsem připraven a ty také. O trhu s cennými

papíry víš všechno, co se vědět dá. M áš v paměti každou transakci a

každou událost, a všechny ty údaje udržuješ aktuální, protože jsi na-

pojený na počítač newyorské burzy a brzo budeš napojený i na burzy

v Londýně, Tokiu a jinde.“

- 65 -

„Ano, Alexandře,“ souhlasil Bucefalus, „ale co chceš, abych se

všemi těmi informacemi udělal?“

„Jsem si jistý,“ prohlásil Alexandr a oči se mu odhodlaně lesk-

ly, „že hodnoty a kolísání trhu nejsou náhodné. M ám pocit, že nic

není náhodné. M usíš projít všechny údaje, prostudovat všechny hod-

noty a všechny změny těch hodnot a všechna tempa těch změn, do-

kud v nich nedokážeš analyzovat cykly a kombinace cyklů.“

„M luvíš o Fourierově analýze?“ zeptal se Bucefalus.

„Vysvětli mi to.“

Bucefalus mu vytiskl informaci z Encyclopedic a s ní i dodatky

z jiných informačních zdrojů ve svých paměťových obvodech.

Alexandr na ně krátce pohlédl a kývl. „Ano, to je ono.“

„A k jakému účelu, Alexandře?“

„Až ty cykly najdeš, Bucefale, budeš moci předpovědět pohyb

kapitálového trhu pro příští den, týden, měsíc v závislosti na střídání

cyklů, a budeš mi moci radit v investicích. Rychle zbohatnu. Budeš

mi taky radit, jak mám zakrýt své obchody tak, aby svět nevěděl, jak

jsem bohatý nebo kdo to má takový vliv na světové dění.“

„A k jakému účelu, Alexandře?“

„Až budu dost bohatý, až budu ovládat finanční instituce světa,

jeho obchod, jeho výrobu, jeho zdroje, tak dokážu skutečně to, co

Alexandr Veliký udělal jen zčásti. Budu Alexandr Opravdu veliký.“

Při té myšlence se mu potěšené zablýsklo v očích.

Když bylo Alexandrovi dvaadvacet, byl přesvědčen, že

Bucefalus rozluštil ten složitý soubor cyklů, na jejichž základě bude

možné předpovídat chování kapitálového trhu.

Bucefalus si tím tak jistý nebyl. Řekl: „Kromě přirozených

cyklů, jimiž se podobné věci řídí, jsou také nepředvídané události ve

světě politiky a v mezinárodních záležitostech. Jsou nepředvídané

obraty počasí, nemoci a vědecké pokroky.“

Alexandr zavrtěl hlavou. „Ale vůbec ne, Bucefale. I takové vě-

ci přicházejí v cyklech. Prostuduješ rubriky všeobecných zpráv v

New York Times a všechno to do sebe pojmeš, abys mohl vzít v

úvahu i ty zdánlivě nepředvídatelné události. Pak zjistíš, že se před-

vídat dají. I další velké noviny, zdejší i zahraniční, budeš mít k dis-

pozici. Všechny jsou na mikrofilmech nebo v počítačích, můžeme jít

do minulosti třeba sto let nebo ještě víc. Kromě toho nemusíš být

- 66 -

úplně přesný. Když budeš mít pravdu v pětaosmdesáti procentech

případů, bude to zatím stačit.“

Skutečně to stačilo. Když měl Bucefalus dojem, že bude trh s

cennými papíry klesat nebo stoupat, měl pokaždé pravdu. Když vyti-

poval nějaké akcie, které čekal dlouhodobý vzestup nebo pokles, měl

pravdu téměř vždycky.

Když bylo Alexandrovi čtyřiadvacet, měl majetek pět milionů

dolarů a jeho příjem se zvýšil na desetitisíce dolarů denně. A co víc,

jeho účetní knihy byly tak komplikované a peníze tak vyprané, že by

bylo potřeba dalšího počítače právě tak velkého jako Bucefalus, aby

to všechno rozmotal a donutil Alexandra zaplatit na daních víc než

almužnu.

A nebylo to ani obtížné. Bucefalus do své paměti vložil i

všechny daňové zákony a řadu učebnic managementu. Díky Bucefa-

lovi Alexandr ovládal přes deset společností, aniž by se to třeba jen

náznakem projevilo navenek.

Bucefalus se zeptal: „Už jsi dost bohatý, Alexandře?“

„Ty si děláš legraci,“ odpověděl Alexandr. „Zatím jsem fi-

nanční trpaslík, ubohý druholigový hráč. Až budu miliardář, budu už

představovat mocnost i ve finančním světě, ale pořád ještě budu jen

jeden z několika. Teprve až budu multibilionář, budu moci řídit vlá-

dy a vnutit světu svou vůli. A už mi na to zbývá jen šest let.“

Bucefalova znalost kapitálového trhu i běhu světa rok od roku

rostla. Jeho rady byly vždycky užitečné a jeho vynalézavost v rozpí-

nání finančních chapadel do center světové moci neznala mezí.

Ale i on byl stále pochybovačnější. „M ohou nastat potíže, Ale-

xandře,“ řekl.

„Nesmysl,“ zavrtěl hlavou Alexandr. „Alexandra Opravdu ve-

likého nemůže nic zastavit.“

Když bylo Alexandrovi dvacet šest, byl miliardářem. Celý dům

mu teď patřil a od země po střechu ho obsadil Bucefalus a jeho obro-

vitá paměť. Bucefalus už roztáhl svá neviditelná chapadla do všech

počítačů světa. Nenápadně a tiše se všechny řídily Alexandrovou vůlí

vyjádřenou Bucefalovým prostřednictvím.

Bucefalus řekl: „Je to jaksi čím dál těžší, Alexandře. M oje od-

hady budoucího vývoje nejsou už tak dobré, jak bývaly.“

- 67 -

Alexander netrpělivě odsekl: „Pracuješ se stále větším množ-

stvím proměnných. S tím si nedělej starosti. Můžu tvou kapacitu

zdvojnásobit nebo třeba zečtyřnásobit.“

„Kapacita není to hlavní,“ odporoval Bucefalus. „Všechny ty

cykly, které jsem vysledoval, se stále větší přesností předpovídají

budoucnost do nejmenších detailů jen proto, že to, co se děje dnes, je

totéž, co se dělo v minulosti, takže odezva je stejná. Jestli se stane

něco docela nového, všechny cykly selžou -“

Alexandr rezolutně odpověděl: „Nic nového pod sluncem. Pro-

jdi si historii a uvidíš, že se mění jen detaily. Dobudu svět, ale jsem

jen další z dlouhé řady dobyvatelů, která začíná někde u Sargona z

Akkadu. Vývoj technické společnosti jen opakuje určitý pokrok ve

středověké Číně a ve starých helénistických královstvích. Černá smrt

byla jen opakováním dřívějších vln moru v dobách M arka Aurélia a

Perikla. Dokonce i zkáza, kterou přinesly války národů ve dvacátém

století, opakovala ničení z náboženských válek ve století šestnáctém

a sedmnáctém. Rozdíly v detailech se dají zkorigovat, a mimoto ti

stejně přikazuji, abys pokračoval, a ty musíš moje rozkazy uposlech-

nout.“

„To musím,“ souhlasil Bucefalus.

Když bylo Alexandrovi dvacet osm, byl tím nejbohatším mu-

žem, jaký kdy žil, a měl takové jmění, že je ani Bucefaus nedokázal

přesně spočítat. Určitě to bylo přes sto miliard a jeho příjem činil

desítky milionů denně.

Žádný národ už nebyl skutečně nezávislý a nikde neexistovala

větší skupina lidí, která by mohla učinit cokoli, co by mohlo Alexan-

drovi způsobit vážné potíže.

Na světě vládl mír, protože Alexandr nechtěl, aby bylo něco z

jeho majetku zničeno. Ve světě vládl pevný řád, protože Alexandr

nechtěl být znepokojován. Z téhož důvodu neexistovala svoboda.

Všechno muselo jít přesně tak, jak Alexandr chtěl.

„Už jsem skoro u cíle, Bucefale,“ řekl Alexandr. „Ještě dva ro-

ky a ohrozit mě už nebude v možnostech žádného člověka. Pak se

dám poznat a celá lidská věda se zaměří k jednomu jedinému cíli -

učinit mě nesmrtelným. Už nebudu jen Alexandr Opravdu veliký.

Stanu se Bohem Alexandrem a všichni lidé se mi budou klanět.“

Bucefalus řekl: „Ale já už jsem dospěl tak daleko, jak se dalo.

M ožná už nebudu schopen chránit tě před proměnlivostí náhody.“

- 68 -

„To není možné, Bucefale,“ okřikl ho netrpělivě Alexandr.

„Teď nesmíš zakolísat. Zvaž všechny proměnné a zařiď, aby se do

mých rukou dostalo i to ostatní, co ještě zbývá z bohatství světa.“

„Nemyslím, že to dokážu, Alexandře,“ namítl Bucefalus. „Ob-

jevil jsem v lidské historii faktor, který nedokážu zvážit. Je to něco

docela nového, co nezapadá do žádného z cyklů.“

„Nic nového být nemůže,“ Alexandr už zuřil. „Necouvej. Při-

kazuji ti pokračovat.“

„No tak dobře,“ povzdechl si Bucefalus překvapivě lidsky.

Alexander věděl, že Bucefalus se ze všech sil snaží vyřešit ten-

to poslední, největší úkol, a byl si jist, že ho každým okamžikem

splní. Svět pak bude jeho docela a navěky. „Co je ta nová věc?“ ze-

ptal se se zábleskem zvědavosti.

„Já,“ odpověděl šeptem Bucefalus. „Nic takového jako já ještě

nikdy neexistova -“

A než mohl vyslovit poslední slabiku, Bucefalus potemněl,

protože každý čip a každý obvod v něm zkratoval tím obrovským

úsilím obsáhnout sama sebe jako součást historie. Ekonomický a

finanční chaos, který pak následoval, Alexandra smetl.

Země znovu získala svobodu - samozřejmě to znamenalo, že tu

a tam byl porušen řád, ale většina lidí to považovala za velmi přija-

telnou cenu.

- 69 -

Milá Mabel,

tak jsme tady, jak nám slibovali. Dali nám povolení žít ve

Valles Marineris, i když to trvalo rok a půl, představ si to.

Všechno jim hrozně dlouho trvá, pořád vykládali něco o obrov-

ských investicích, které jsou prý potřeba, aby se tady dalo žít.

Valles Marineris se dobře vyjímá v adrese, ale my tomu říkáme

prostě Kaňon, a vůbec nemám ponětí, proč se pořád tak starají,

jestli se tady bude dát žít. Podle mě je to marťanská Riviéra.

Především je tady dole tepleji než jinde na Marsu, o dobrých

deset stupňů (Celsia) tepleji. Vzduch je hustší - tedy pořád ještě

je hodně řídký, ale přece jenom hustší a líp chrání před ultrafia-

lovými paprsky.

Nejtěžší samozřejmě je dostat se do Kaňonu a zase ven.

Místy je šest kilometrů hluboký a tu a tam postavili i silnice, tak-

že ve speciálních mobilech se dostaneš dolů. Nahoru je to horší,

ale při dvou pětinách pozemské gravitace to není tak strašné, jak

to vypadá, a ostatně se mluví o tom, že tu budou stavět výtahy,

které nás svezou aspoň kus nahoru nebo dolů.

Další problém samozřejmě je, že je tu víc prachových bouří

než na běžném povrchu, a taky se tu a tam sesouvá půda, ale s

tím si hlavu nelámeme, to mi věř. Všichni víme, kde jsou pukliny

a kde může k nějakému tomu sesuvu dojít, a nikdo tam nekope.

A to je to nejlepší, Mabel: všichni tady na Marsu bydlí pod

kupolí nebo pod zení, ale tady v kaňonu se můžeme zakopat vo-

dorovně, což je prý ze stavebního hlediska mnohem lepší, i když

jsem požádala Billa, aby se mi nepokoušel vysvětlovat proč.

A taky můžeme roztavit část ledových krystalů, takže ne-

jsme na vládě úplně závislí, pokud jde o vodu. Tady dole v Ka-

ňonu je víc ledu než jinde, a krom toho se snáz vyrábí vzduch a

- 70 -

snáz se i udržuje v obydlí a cirkuluje, když bydlíš vodorovně a ne

svisle. Aspoň Bill to tak tvrdí.

A taky jsem si o tom tak přemýšlela, Mabel. K čemu se ko-

neckonců potřebujeme dostat z Kaňonu ven? Je přes čtyři a půl

tisíce kilometrů dlouhý a jednou budou byty po celé délce. Bude

tady velkoměsto a vsadím se, že většina obyvatel Marsu bude

nakonec bydlet tady. Umíš si to představit? Po celé délce Kaňonu

bude jezdit nějaká dráha, nejspíš maglev, takže odpadnou pro-

blémy se spojením. Vláda by do rozvoje Kaňonu měla vložit

všechny peníze, které sežene. Z Marsu by se tím stal úžasný svět.

Bili tvrdí (však ho znáš - on je pořád samé nadšení), že jed-

nou přijde doba, kdy se celý Kaňon zastřeší. Místo abychom měli

vzduch jen v jednotlivých bytech a museli si oblékat skafandr,

když chceme jít ven, budeme mít celý velký svět s normálním

vzduchem a nízkou gravitací.

Říkala jsem mu, že by sesuvy mohly kupoli prorazit a pak

bychom přišli o všechen vzduch. Ale odpověděl mi, že kupole by

se mohla postavit po jednotlivých sekcích a že při každé trhlině

by se zasažená oblast automaticky uzavřela. Ptala jsem se, kolik

by to všechno stálo. Povídal: „Co na tom záleží? Bude se to dělat

kousek po kousku během několika století.“

To je teď ostatně jeho zdejší práce. Dostal licenci prvního

stupně jako aeroinženýr a bude pracovat na nových způsobech,

jak ještě vylepšit bydlení v Kaňonu. Proto jsme se taky přestěho-

vali sem, a jak to vypadá, máme tady před sebou neomezené

možnosti.

Možná se toho sami nedočkáme, ale jestli se naši praprav-

nuci dožijí roku 2140, což je ode dneška za sto let, budou tu mít

svět, který možná zastíní i samotnou Zemi.

Bude to nádhera. Jsme ohromně nadšení, Mabel.

Tvoje Gladys

- 71 -

Posílám tuto zprávu lidem na Zemi, abych se pokusil je varovat

před tím, co se určitě stane, co se musí stát. Je smutné myslet na to,

co nás čeká, takže o tom nikdo nechce mluvit, ale někdo by to udělat

měl, protože lidé na Zemi by na to měli být připraveni.

Je druhá polovina jednadvacátého století a na oběžné dráze ko-

lem Země je dvanáct Osad. Každá z nich svým způsobem představu-

je nezávislý malý svět. Nejmenší má deset tisíc obyvatel, největší

skoro pětadvacet tisíc. Jsem si jistý, že to u vás na Zemi každý ví,

jenže vy jste tak zahledění do vlastního obřího světa, že o nás málo-

kdy uvažujete jinak než jako o malých nedůležitých objektech ve

vesmíru. Ale radím vám, uvažujte o nás.

Každá Osada napodobuje pozemské prostředí tak dobře, jak to

jen jde, otáčí se, aby vytvořila pseudogravitaci, sluneční světlo do-

vnitř občas pouští a občas ne, aby tak vznikl normální den a noc.

Každá je dost velká, aby uvnitř vytvořila dojem prostoru, aby se tam

vešly farmy i továrny, aby měla atmosféru, v níž by mohly vznikat

mraky. Jsou tu města, školy, stadiony.

M áme také některé věci, které na zemi nejsou. Intenzita pseu-

dogravitačního pole se mění v závislosti na tom, kde se právě uvnitř

Osady nacházíme. Jsou tu oblasti nízké gravitace, dokonce i gravita-

ce nulové, kde si můžeme nasadit křídla a létat, kde můžeme hrát

trojrozměrný tenis, kde můžeme absolvovat neobyčejné gymnastické

zážitky.

M áme také pravou vesmírnou kulturu, protože jsme na vesmír

zvyklí. Naše hlavní práce, samozřejmě kromě toho, že své Osady

udržujeme co nejvýkonnější, je budovat ve vesmíru systémy a stavby

pro sebe i pro Zemi. Pracujeme v kosmu a být v kosmické lodi nebo

ve skafandru je nám druhou přirozeností. Pracovat v nulové gravita-

ci, to je věc, kterou děláme od dětství.

- 72 -

Jsou také věci, které my nemáme a Země ano. Nemáme tu po-

zemské výkyvy počasí. V našich pečlivě řízených Osadách není ni-

kdy příliš horko ani příliš zima. Nejsou tu bouřky ani neplánované

srážky.

Taky tu nemáme nebezpečný pozemský terén. Nejsou tu hory,

útesy, močály, pouště, bouřlivé oceány. A nemáme tu nebezpečné

rostliny, zvířata ani parazity. Až si někteří stěžují, že je tady příliš bezpečno, že se tu nenajde dobrodružství - ale koneckonců mohou

naši lidé vždycky vyrazit ven do kosmu nebo na dlouhé cesty k M ar-

su a k asteroidům, kterých vy pozemšťané psychologicky nejste

schopni. M ezi některými Osadníky dokonce existují plány na založe-

ní kolonií na M arsu a těžebních stanic v pásu asteroidů, ale na to

možná nikdy nedojde - z důvodů, které popíšu.

Osady nevznikly z ničeho nic. Už před stoletím Gerard O'Neill

a jeho studenti z Princetonu vytvářeli první plány podobných nových

domovů pro lidstvo, a spisovatelé science fiction je předvídali ještě

dřív.

Je zvláštní, že nejčastěji předpovídané potíže nakonec nebyly

tím, co Osadám nejvíc ztrpčovalo život. Náklady na výstavbu, pro-

blémy s vytvářením pozemského prostředí, získávání energie, ochra-

na proti kosmickému záření, to všechno se vyřešilo. Nebylo to snad-

né, ale podařilo se to.

Samo Slunce nám dodává tolik energie, kolik potřebujeme, a i

víc, takže jí část můžeme exportovat na zemi. M áme tu malá zvířata -

králíky, kuřata a tak -, která nás zásobují masem. Potřebný materiál

získáváme z vesmíru, nejen z Měsíce, ale i z meteoritů a komet, které

dokážeme zachytit a využít. Jak se jednou dostaneme k asteroidům

(pokud se tam dostaneme), budeme mít prakticky neomezenou záso-

bu všeho, co potřebujeme.

Je tu ale jiná věc, která nás znepokojuje a která představuje ne-

překonatelný problém, věc, kterou jen málokdo předvídal. Je to potíž

s udržováním životaschopné ekologie. Každá Osada musí být sobě-

stačná. Jsou v ní lidé, rostliny a zvířata; je v ní vzduch, voda a půda.

Živé věci se musejí množit a udržovat své množství, ale nesmějí to

dělat rychleji, než je Osada stačí uživit.

Rostliny a zvířata? Ty máme pod kontrolou. Dohlížíme na je-

jich rozmnožování a přebytky konzumujeme. Udržet na rozumné

úrovni lidskou populaci je už těžší. Nemůžeme připustit, aby počet

- 73 -

narozených převýšil počet zemřelých, a počet úmrtí samozřejmě udr-

žujeme co nejnižší. To znamená, že naše kultura je podstatně méně

mladá než ta na Zemi. Je tu jen málo dětí a vysoké procento dospě-

lých a starých lidí. Z toho vznikají psychologické tlaky, ovšem mezi

Osadníky převládá pocit, že tento tlak za to stojí, protože při pečlivě

kontrolované populaci neexistují chudí, bezdomovci a bezmocní.

Také voda, vzduch a potrava se musí pečlivě recyklovat a vel-

ká část naší technologie je určena k destilaci použité vody a přepra-

cování pevných tělesných odpadů a jejich přeměně na čisté hnojivo.

Nemůžeme si dovolit sebemenší poruchu v recyklační technologii,

protože na nějakou nedbalost prostě nemáme místo. A samozřejmě, i

když všechno běží dobře, sám pocit, že jíme a pijeme recyklované

látky, je poněkud nechutný. Na Zemi se také všechno recykluje, ale

Země je tak veliká a přirozený recyklační systém tak nepostřehnutel-

ný, že si to pozemšťané obvykle neuvědomují.

A kromě toho je tu neustálá obava, že nějaký větší meteor by

mohl zasáhnout a poškodit vnější slupku Osady. Uškodit by mohl i

kousek hmoty ne větší než kousek štěrku, a takový, který by měl v

průměru třicet centimetrů, by určitě zničil kteroukoli Osadu. Naštěstí

riziko takové katastrofy je malé a jednou se naučíme detekovat a

odvrátit všechny podobné objekty dřív, než se k nám dostanou. Ale

přesto nás toto nebezpečí tíží a zmírňuje pocit přílišného bezpečí, na

který si někteří z nás stěžují.

Každá Osada vytváří něco, co by ostatní Osady rády měly, ať

už je to potravina, umění nebo nějaký důmyslný přístroj. A co víc,

musíme obchodovat i se Zemí, a mnoho Osadníků by rádo Zemi na-

vštívilo a vidělo něco z toho, co tady v Osadách nemáme. Pozemšťa-

né si nedokážou představit, jak je pro nás vzrušující vidět široký

modrý obzor, podívat se na skutečný oceán nebo vidět horu s ledo-

vou čepičkou na vrcholu.

Proto také mezi Zemí a Osadami neustále někdo putuje. Ale

každá Osada má vlastní ekologickou rovnováhu; a Země má přiroze-

ně dokonce i dnes ekologii, která je na Osadnické poměry neuvěři-

telně a obrovsky bohatá.

M áme svůj hmyz, který je aklimatizovaný a pod kontrolou, ale

co když se sem neúmyslně dostane nějaký cizí hmyz z jiné Osady

nebo ze Země?

- 74 -

Cizí hmyz, cizí červ, dokonce i cizí hlodavec by mohl naprosto

rozvrátit naši ekologii, poškodit naše domácí rostliny a zvířata. Už se

skutečně mnohokrát stalo, že některá Osada musela přijmout mimo-

řádná opatření, aby odstranila nežádoucí formu života. Po celé měsí-

ce bylo třeba vyvíjet obrovské úsilí, aby byl nalezen i ten poslední

jedinec určitého hmyzího druhu, který je ve vlastní Osadě neškodný,

nebo který na Zemi působí jen místní škody.

A co hůř, co kdyby se sem dostali patogenní paraziti - bakterie,

viry, prvoci? Co když způsobí nemoci, proti nimž si jiná Osada a

samozřejmě Země vyvinuly určitou imunitu, ale proti kterým je na-

padená Osada bezmocná? Po nějaký čas musí Osada věnovat všech-

no své úsilí přípravě nebo dovozu očkovacího séra nebo s nemocí

bojovat, pokud se už projeví. Vždycky samozřejmě dojde k řadě

úmrtí.

Když se něco takového stane, je z toho pochopitelně poprask a

volání po lepší kontrole. Výsledkem je, že nikdo z jiné Osady a ni-

kdo, kdo se do vlastní Osady vrací po pobytu na Zemi, nesmí vstou-

pit bez kompletní prohlídky zavazadel, úplné analýzy tělesných teku-

tin - a jen po určité době karantény, v níž se ukáže, zda se u něj ne-

projevuje nějaká nezjištěná nemoc.

A co víc, obyvatelé Osad - ať už právem či neprávem - považu-

jí za zvlášť nebezpečné samotné Pozemšťany. Právě na Zemi se na-

cházejí ty nejméně žádoucí formy života a paraziti; právě u Pozemš-

ťanů je nejpravděpodobnější, že budou nakaženi, a na všech Osadách

existují hnutí, která chtějí prosadit - občas dost úporně - přerušení

všech kontaktů mezi Osadami a Zemí.

A to je právě nebezpečí, před nímž chci Pozemšťany varovat.

Nedůvěra - a dokonce i nenávist - k Pozemšťanům mezi Osadníky

neustále roste.

Dokud je Země jen pár desítek nebo stovek tisíc kilometrů

vzdálená, nemá smysl mluvit o přerušení všech styků. Přitažlivost a

lákavost Země je příliš veliká. Proto se začíná mluvit - zatím jen šep-

tem, ale ujišťuji vás, že to bude čím dál hlasitější - o tom, že bychom

měli úplně opustit sluneční soustavu.

Každou Osadu je možno vybavit pohonným mechanismem vy-

užívajícím mikrofúzních motorů. Energie Slunce nám postačí na ces-

tu mezi planetami, a až Slunce bude příliš daleko, než aby se dalo

využít, posbíráme malé komety jako zdroj vodíkového paliva.

- 75 -

Každá Osada pak dá Zemi sbohem a stane se samostatným svě-

tem v neznámých dálkách mezi hvězdami. A kdo ví, možná za mili-

on let najde Osada svět podobný Zemi, prázdný a čekající, který bu-

de moci osídlit.

Ale právě před tím musím Zemi varovat. Osady jednoho dne

odletí, a když postavíte nové, odletí časem také a vy zůstanete sami.

A přesto budou vaši potomci svým způsobem osídlovat celou galaxii.

M ožná vás to utěší, až se budete dívat, jak mizejí.

- 76 -

Zdálo se, že mnoho naděje nezbývá. Sibelius Hopkins to for-

muloval velmi jednoduše. „M usíme mít souhlas M arťanů a ten nedo-

staneme, to je všechno.“

M ezi ostatními zavládla tak pochmurná nálada, že se snad i hůř

dýchalo. „Nikdy jsme neměli kolonistům poskytnout autonomii,“

zavrčel Ralph Colodny.

„Souhlas,“ kývl Hopkins. „Ale chceš se snad vrátit o osmačty-

řicet let do minulosti a změnit historii? M ars má právo rozhodnout,

jak se má jeho území využívat, a my s tím nemůžeme dělat vůbec

nic.“

„M ůžeme najít jiné místo,“ podotkl Ben Devers, který byl ze

skupiny nejmladší a ještě se nepropracoval k dostatečnému cynismu.

„Žádné jiné místo neexistuje,“ zavrtěl Hopkins unaveně hla-

vou. „Jestli nevíš, že experimenty s hyperprostorem jsou nebezpečné,

tak se vrať do školy. Na Zemi je provádět nemůžeš a dokonce i Mě-

síc už je příliš zastavěný. Vesmírné stanice jsou moc malé, o tři řády

menší, než potřebujeme. A nikam dál než na M ars se nejméně dvacet

let nedostaneme. Ale M ars je dokonalý. Pořád ještě je skoro prázdný.

M á nízkou povrchovou gravitaci a řídkou atmosféru. Je chladný.

Všechno je jako stvořené pro hyperprostorový let - až na ty kolonis-

ty.“ „Člověk nikdy neví,“ podotkl mladý Devers. „Lidi jsou divní.

Třeba budou hlasovat ve prospěch hyperprostorových experimentů

na M arsu, když to správně zahrajeme.“

„Jak to můžeme správně zahrát,“ povzdechl Hopkins. „Opozice

zaplavila M ars tou starou countryovou odrhovačkou s textem:

Ne, ne, stokrát ne! M ou přízeň si nekoupíš!

Ne, ne, stokrát ne! Než říct ano, umřu spíš!“

- 77 -

Nevesele se ušklíbl. „M ars je té písničky plný. Doslova ji na-

tloukli kolonistům do hlavy. Budou automaticky hlasovat ,ne', žádné

experimenty s hyperprostorem, což znamená, že ke hvězdám se ne-

bude létat ještě desítky let, možná celé generace - a my se toho určitě

nedočkáme.“

Devers se zamyšleně zamračil. „A nemohli bychom použít taky

nějakou melodii, která by pracovala pro nás?“

„Jakou melodii?“

„Velké procento M arťanů má francouzské předky. Co kdyby-

chom zahráli na jejich národní vědomí?“

„Jaké národní vědomí? Všichni dnes mluví anglicky.“

„Ale o národní vědomí je to nepřipravilo,“ namítl Devers.

„Když budeme hrát starou francouzskou národní hymnu, bude z nich

přímo kapat nostalgie. Je to bojová píseň, víte, a bojové písně vždyc-

ky vzrušují, zvlášť teď, když už žádné války nejsou.“

Hopkins řekl: „Ale ten text dnes už nic neznamená. Pamatuješ

si ho?“

„Ano,“ kývl Devers. „Nějak takhle:

Allons, enfants de la patrie,

le jour de gloire est arrivé.

Centre nous de la tyrannie,

1'Etendard sanglant est levé.“

Zazpíval to čistým tenorem.

Hopkins podotkl: „Nejvýš tak jeden M arťan z tisíce bude vě-

dět, co to znamená.“

„A co na tom záleží? Hrajte ji stejně. I když neporozumí slo-

vům, budou vědět, že je to stará bojová píseň Francie, a to s nimi

pohne. Kromě toho ta melodie je hodně sugestivní. Rozhodně je

mnohem lepší než ta dupárenská odrhovačka s ,Ne, ne'. Říkám ti, ta

bojová píseň se všem vryje do mozku a celé to ne-ne úplně vymaže.“

„M ožná na tom něco je,“ kývl Hopkins. „Když ji doprovodíme

nějakým silným heslem v různých obměnách, třeba ,Lidstvo ke

hvězdám!', ,Vztáhněte ruku po hvězdách!', Jen rychleji než světlo je

dost rychle!' A vždycky s tou melodií.“

Colodny řekl: „Víte, myslím, že , le jour de gloire' znamená

,den slávy'. M ůžeme použít větu ,slavný den, kdy dosáhneme hvězd'.

- 78 -

Když budeme dost často opakovat ,slavný den', možná budou M ar-

ťané hlasovat pro nás.“

„Je to všechno moc pěkné, ale bojím se, že to nepomůže,“ pro-

nesl pochmurně Hopkins. „Jenže teď už nejspíš nemáme jinou mož-

nost. M ůžeme to zkusit a uvidíme, jestli to k něčemu bude.“

To byl začátek velké volební bitvy písní. V každé z kupolí, pod

nimiž ležela marťanská sídla, od Olympu přes Valles M arineris až

hluboko do oblasti kráterů znělo najedná straně: „Ne, ne, stokrát ne –

“ a na druhé straně: „ Allons, enfants de la patrie —“

Nebylo pochyb o tom, že burcující rytmus bojové písně začíná

účinkovat. Hřímala mohutně proti prostému negujícímu popěvku a

Hopkins musel připustit, že nastal obrat od nuly přinejmenším k urči-

té naději; volba „ano“ už nebyla úplně vyloučena a začínala mít při-

nejmenším šanci.

Hopkins podotkl: „Problém ale je v tom, že nemáme nic pří-

mého. Ta jejich písnička je sice hloupá, ale má jednu výhodu: říká se

v ní ,Ne - Ne! Ne!’ Naše melodie je sice chytlavá a kdekdo si ji pa-

matuje, ale co v ní je? Le jour de gloire?“

Devers se usmál a řekl: „Víš co? Počkáme si do voleb.“ Ko-

neckonců to byl jeho nápad.

Udělali to.

- 79 -

Výzva čtenáři:

Co se stalo v den voleb? Vyhrál negativní nebo pozitivní ná-

zor? A proč? Počítá se nejlepší důvod. M ůžete vyhrát, ať už podle

vás hlasování dopadne negativně nebo pozitivně.

Večer v den voleb nebyl Hopkins téměř schopen řeči. Výsled-

ky hlasování ukazovaly na bezpečných 90 procent ve prospěch

„ano“, o tom nebylo nejmenších pochyb.

Kolonisté na M arsu hlasovali pro to, aby na jejich planetě zača-

ly probíhat práce, které lidstvo jednou vynesou ke hvězdám.

Hopkins se nakonec zeptal: „Co se to stalo? Jak se nám to po-

vedlo?“

„To ta melodie,“ spokojeně se usmíval Devers. „Předpokládal

jsem to správně, ale nechtěl jsem to vysvětlovat, protože jsem se bál,

aby se to nějak nedoneslo druhé straně. Ne že bych tady někomu

nevěřil, ale nechtěl jsem, aby tu píseň nějak chytře neutralizovali.“

„A co na té písni bylo? Čím způsobila takovou změnu?“ nalé-

hal Hopkins.

„No, ono v ní přece jen bylo subliminální poselství. Kolonisté

možná už neumějí francouzsky tolik, aby rozuměli textu, ale jméno

té bojové písně znají určitě. A kdykoli tu píseň slyšeli, kdykoli si ji

broukali, znělo jim to jméno v hlavě.“

„No a co?“

„M ars říká ano.“

„Cože?“

„No jistě,“ rozesmál se Devers. „Jmenuje se přece ,M ars say

yes'!“

- 80 -

Planeta Lockmania byla sice obydlena inteligentními bytostmi,

které vypadaly jako velcí vačnatci, ale přijala americký právní sys-

tém. A Pozemská konfederace tam vyslala Ferdinanda Feghoota, aby

prostudoval, jaké to nese výsledky.

Feghoot se zájmem přihlížel procesu, v němž byli dva manželé

souzeni za rušení veřejného pořádku. Během náboženského shro-

máždění, kdy měla celá kongregace po dvacet minut zachovat mlče-

ní, soustředit se na své hříchy a představovat si, jak se rozplývají, se žena náhle zvedla a začala něco nahlas vykládat. Když kdosi protestoval, její manžel mu zvlášť bolestivým způsobem zkroutil horní

končetinu.

Soudci vážně celý případ vyslechli, pak ženě uložili pokutu ve

výši stříbrného tolaru a muži ve výši zlatého dvaceti tolaru.

Prakticky vzápětí nato bylo předvedeno sedmnáct mužů a žen.

Byli to vůdci skupiny, která ve stavu značné podnapilosti vtrhla do

supermarketu, naprosto zničila jeho zařízení a způsobila osmi za-

městnancům taková zranění, že skončili v nemocnici.

Soudci znovu vše vážně vyslechli a každému z oněch sedmnác-

ti uložili pokutu jeden stříbrný a jeden zlatý tolar.

Když bylo po zasedání, řekl Feghoot předsedajícímu soudci:

„Způsob, jakým jste vyřídil ten případ rušení veřejného pořádku,

mohu jen schválit.“

„To byl jednoduchý případ,“ pokýval soudce. „Právní zásada

zní: ,M luviti stříbro, mučiti zlato.'“

„Ale v tom případě,“ namítl Feghoot, „proč jste těm sedmnácti

uložil pokutu jen jeden stříbrný a jeden zlatý tolar, když zaměstnan-

cům v supermarketu ublížili mnohem hůř?“

„To je další právní zásada,“ vysvětlil soudce. „Není všechno

zlato, co je z pití.“

- 81 -

9. ledna

Já, Abram Ivanov, jsem si konečně pořídil domácí počítač.

Odolával jsem tak dlouho, jak to šlo. Přel jsem se sám se sebou. Jsem

nejplodnější spisovatel Ameriky a vystačím si s psacím strojem. M i-

nulý rok jsem vydal přes třicet knih. Některé z nich byly malé kní-

žečky pro děti. Některé byly antologie. Ale byly mezi nimi také ro-

mány, povídkové sbírky, sbírky eseji, literatura faktu. Za nic z toho

se nemusím stydět.

Tak k čemu potřebuji počítač? Rychleji už pracovat nemůžu.

Jenže ono přece jen existuje něco jako úhlednost. Když píšu na stroji,

znamená to, že překlepy musím opravovat perem - a to už dnes nikdo

nedělá. Nechci, aby se moje rukopisy tak nápadně lišily. Nechci, aby

si redaktoři mysleli, že moje práce jsou druhořadé, jen proto, že jsou

opravované.

Problém byl najít takový přístroj, který bych se nemusel dva

roky učit ovládat. Nejsem nijak šikovný - jak jsem se v tomto deníku

už mnohokrát zmínil. A kromě toho jsem chtěl takový, který by se

každý druhý den neporouchal. M echanické poruchy mě prostě ničí.

Pořídil jsem si tedy takový, který je „tolerantní k chybám“. To zna-

mená, že pokud se nějaká součástka rozbije, stroj pracuje dál, otestu-

je nefunkční součástku, opraví ji, pokud je to možné, ohlásí, pokud to

možné není, a vadnou součástku může jednoduše nahradit prakticky

každý. Není k tomu potřeba žádného odborníka. To se mi líbí.

- 82 -

5. února

V poslední době jsem se nezmiňoval o svém počítači, protože

jsem se pokoušel naučit, jak pracuje. Zvládl jsem to. Nějakou dobu

mi to působilo spoustu potíží, protože i když mám vysoké IQ, je to

hodně specializované IQ. Umím psát, ale zvládnout mechanické

předměty je nad mé síly.

Ale rychle jsem se učil, jen co jsem získal dostatečnou sebejis-

totu. Pomohlo mi tohle: zástupce výrobní firmy mě ujistil, že stroj se

porouchá jen vzácně a velmi vzácně se stane, že by nebyl schopen

tento nedostatek opravit sám. Jak tvrdil, je nepravděpodobné, že

bych náhradní součástku potřeboval častěji než jednou za pět let.

A kdyby už k tomu došlo, tak mi stroj sám přesně řekne, co je

potřeba. Počítač pak součástku sám vymění, zapojí, promaže a mně

stačí jen tu starou vyhodit.

To se mi ohromně líbí. Skoro bych si přál, aby se něco porou-

chalo, abych mohl pořídit novou součástku a vložit ji tam. Pak bych

mohl kdekomu vykládat: „No jo, vyhořel mi diskombobulátor, ale to

jsem spravil za pět minut. Na tom nic není.“ Jenže by mi to nikdo

nevěřil.

Zkusím na něm napsat povídku. Nic dlouhého. Tak asi kolem

dvou tisíc slov. Když ztratím nit, můžu se pořád vrátit k psacímu

stroji, dokud znovu nezískám jistotu. Pak to třeba zkusím znova.

14. února

Neztratil jsem nit. Teď, když přišla korektura, můžu už o tom

mluvit. Povídka šla úplně hladce. Odevzdal jsem ji a přijali ji. Poho-

da.

Takže jsem se konečně pustil do nového románu. Měl jsem s

ním už začít před měsícem, ale musel jsem si být nejdřív jistý, že

dokážu na svém počítači pracovat. Připadá mi divné, že tu nemám

hromadu žlutých papírů, ve kterých bych se hrabal, když si budu

chtít ověřit něco, co jsem napsal o stovku stránek dřív, ale předpo-

kládám, že se to naučím hledat na disku.

- 83 -

19. února

Počítač má zabudovanou kontrolu pravopisu. To mě překvapi-

lo, protože mi o tom zástupce nic neřekl. Nejdřív přístroj nechával

překlepy být a já jsem vždycky každou stránku přečetl a zkorigoval.

Ale pak začal označovat každé slovo, které neznal, což mě trochu

obtěžovalo, protože mám rozsáhlou slovní zásobu a nedělá mi ani

potíže si slova vymýšlet. A samozřejmě neznal žádné vlastní jméno,

které jsem použil.

Zavolal jsem prodejce, protože mě rozčilovalo, že mě počítač

pořád upozorňuje na nejrůznější opravy, které nebylo třeba provádět.

Prodejce řekl: „S tím si nelamte hlavu, pane Ivanove. Pokud

bude upozorňovat na slovo, které chcete nechat tak, jak je, prostě ho

přepište přesně stejně. Počítač to pochopí a příště ho už opravovat

nebude.“

To mi nebylo jasné. „A nemusím tomu stroji dát nějaký slov-

ník? Jak bude vědět, co je správně a co ne?“

„To je právě součást té tolerance chyb, pane Ivanově,“ vysvět-

lil mi. „Stroj už teď má základní slovník a nová slova se učí, když je

použijete. Uvidíte, že se vám čím dál méně často stane, že by vás na

nějaký překlep upozornil omylem. Abych pravdu řekl, pane Ivanově,

je to nejnovější model a my ani sami neznáme všechny jeho potenci-

ální možnosti. Někteří naši vývojáři ho považují za tolerantní k chy-

bám proto, že může pracovat i přes vlastní vady, ale netolerantní k

chybám v tom smyslu, že netrpí chyby svým uživatelům. Když se

bude dít něco neobvyklého, ohlaste nám to, prosím. Skutečně nás to

velice zajímá.“

Tak tohle se mi moc nelíbí.

7. března

Bojoval jsem s počítačem a nevím, co si mám o tom myslet.

Dlouho označoval pravopisné chyby a já jsem je vždycky opravil. A

rozhodně se naučil rozeznávat skutečné chyby. S tím jsem potíže

neměl. A když jsem použil nějaké dlouhé slovo, občas jsem úmyslně

napsal některé písmeno špatně, abych si ověřil, jestli ho najde. Na-

- 84 -

psal jsem třeba „vakkum“, „supervodivost“ nebo „M ontevidio“. Sko-

ro nikdy se nespletl.

A pak se včera stalo něco divného. Počítač už nečekal, až ne-

správný pravopis přepíšu. Přepsal ho automaticky sám. Člověk se

nevyhne tomu, aby občas neklepl do nesprávné klávesy, takže jsem

třeba naťukal „tal“ místo „tak“ a „l“ se přímo před mýma očima

změnilo v „k“. A pěkně rychle.

Vyzkoušel jsem to tím, že jsem úmyslně napsal slovo s ne-

správným písmenem. Díval jsem se, jak se na obrazovce objevilo s

chybou. M rknul jsem a už bylo v pořádku.

Dnes ráno jsem zavolal prodejci.

„Hmm,“ řekl, „zajímavé.“

„Nepříjemné,“ namítl jsem. „Může mi to vnášet do textu chy-

by. Když napíšu ,smmt’, jak bude vědět, jestli to má opravit na ,smát‘

nebo ,smět‘? Nebo co když si bude myslet, že to znamenalo ,smrt‘,

když já jsem doopravdy chtěl napsat ,smát‘. Chápete, jak to mys-

lím?“

Odpověděl: „Hovořil jsem o vašem přístroji s jedním z našich

odborníků na teorii. Říkal, že možná dokáže přijímat vnitřní náznaky

z vašeho psaní, takže ví, jaké slovo chcete použít. Jak na něm pracu-

jete, začíná chápat váš styl a včleňuje ho do svého programu.“

Trochu mě to děsí, ale je to pohodlné. Nebudu už muset strán-

ky korigovat.

20. března

Opravdu nemusím korigovat stránky. Přístroj mi teď opravuje i

interpunkci a pořádek slov.

Když se to stalo poprvé, nemohl jsem tomu uvěřit. M yslel

jsem, že se mi na chvilku zamotala hlava a že jsem si představoval,

že jsem napsal něco, co ve skutečnosti na obrazovce nebylo.

Stávalo se to ale častěji a častěji, až už o tom nebylo pochyb.

Dospěl jsem do stádia, kdy jsem prostě už nemohl udělat gramatic-

kou chybu. Když jsem se pokusil napsat něco jako „Skákal pes, přes

oves,“ tak se ta čárka prostě neobjevila. Ať jsem se jakkoli snažil

napsat „To by jste neměli,“ vždycky z toho vyšlo „To byste neměli“.

- 85 -

Nebo když jsem napsal: „Pes, strakatý voříšek, skákal přes oves“,

nemohl jsem ty čárky vypustit. Vložily se tam samy.

Ještě že tenhle deník píšu rukou, jinak bych nemohl vysvětlit,

jak to myslím. Nemohl bych dát žádný příklad nesprávného jazyka.

Nijak zvlášť se mi nelíbí, že se se mnou počítač pře o gramati-

ku, ale nejhorší na tom je, že má vždycky pravdu.

Je ale pravda, že nedostanu záchvat zuřivosti, když mi redak-

tor-člověk pošle rukopis zpátky s opravami na každém řádku. Jsem

jen spisovatel, ne odborník na jazykové finesy. Jen ať redaktoři redi-

gují, stejně neumějí psát. A počítač ať klidně rediguje taky. Ulehčí

mi to práci.

17. března

To, co jsem naposledy říkal o počítači, bylo předčasné. Tři

týdny redigoval a román úspěšně pokračoval. Byla to docela dobrá

spolupráce. Dá se říct, že já jsem tvořil a on upravoval.

Včera večer ale odmítl pracovat úplně. Nic se nedělo, ať jsem

zmáčkl jakoukoli klávesu. Byl zapojený, proud šel, všechno jsem

dělal správně. Ale on prostě nefungoval. No to je tedy nádhera, mys-

lel jsem si, a to mi tvrdili, že „nejvýš jednou za pět let“. Já ho použí-

vám jen tři a půl měsíce a už se rozbilo tolik součástek, že prostě

nefunguje.

To znamenalo, že mi z továrny musejí po zvláštním poslovi

dodat nové součástky, ale samozřejmě nejdřív druhý den. Zuřil jsem

jako dlouho ne a děsil jsem se, že se budu muset vrátit k psacímu

stroji, hledat sám po sobě všechny chyby a pak je opravit perem nebo

celou stránku přepsat.

Šel jsem si lehnout v mizerné náladě a spal jsem málo. Hned

ráno, nebo aspoň hned po snídani, jsem šel do pracovny a k počítači.

A on, jako by mi dokázal číst myšlenky, jako by věděl, že jsem tak

vzteklý, až mám chuť ho skopnout ze stolu nebo vyhodit z okna -

začal pracovat.

A úplně sám, vážně. Vůbec jsem se nedotkl klávesnice. Slova

se na obrazovce objevila mnohem rychleji, než bych je dokázal psát,

a začínala:

- 86 -

Netolerantní k chybám

Abram Ivanov

Jen jsem zíral. Počítač začal psát mé deníkové záznamy o něm

samém, jako jsem to na předchozích řádcích udělal já, ale mnohem

lépe. Styl byl hladší, barvitější, s nádechem vydařeného humoru. Za

patnáct minut byl text hotový a za dalších pět ho tiskárna vytiskla.

Zřejmě se jen cvičil nebo si to zkoušel, protože jak byl hotov,

na obrazovce se objevila poslední stránka mého románu, kterou jsem

včera napsal, a text se rozběhl dál beze mě.

Počítač se zjevně naučil tvořit moje věci místo mě, přesně jak

bych to napsal já, jenže lépe.

Nádhera! Žádná další práce. Počítač psal pod mým jménem a v

mém stylu, jen s určitou mírou vylepšení. M ohl jsem ho prostě ne-

chat dělat, sbírat překvapené recenze od kritiků informujících svět,

jak jsem se zlepšil, a dívat se, jak mi chodí honoráře.

To sice nezní špatně, ale já nejsem nejplodnější americký autor

pro nic za nic. Já náhodou miluju psaní. A náhodou je to to jediné, co

chci dělat.

A když teď za mě píše počítač, co budu po zbytek života dělat

já?

- 87 -

Dost mě šokovalo, když nám zamítli žádost o povolení druhého

dítěte. Byli jsme přesvědčení, že povolení dostaneme. Jsem slušný

občan, pilíř společnosti a tak. Byl jsem tou dobou řekněme už trochu

starý a Josie - moje žena - měla taky nejlepší plodná léta za sebou.

Co na tom? Známe lidi, kteří jsou na tom hůř než my, jsou starší,

jejich charakter je pochybný, a ti - no nic, to je jedno.

M ěli jsme syna Charlieho a moc jsme stáli o další dítě. Samo-

zřejmě, kdyby s Charliem něco bylo, kdyby nějak onemocněl, pak by

nám možná druhé dítě povolili. M ožná taky ne. A když už bychom

povolení dostali, patrně by pak s Charliem naložili jako s defektním.

Víte, jak to myslím; nemusím to vysvětlovat.

Potíž byla v tom, že jsme začali pozdě, a byla to Josiina vina.

M ěla nepravidelnou menstruaci a člověk nikdy nevěděl, kdy na ni

skočit, chápete, jak to myslím? A ani lékařskou pomoc jsme nedosta-

li. Jak bychom mohli? Na klinice prohlásili, že pokud nemůžeme mít

děti bez pomoci, tím líp pro svět. Být bezdětný je vlastenecké nebo

tak něco.

Ale nakonec jsme je převezli a přece jen jsme dítě měli. Char-

lieho.

Když bylo Charliemu osm měsíců, podali jsme si poprvé žá-

dost o druhé dítě. Přáli jsme si, aby k sobě byly věkově co nejblíž.

Chtěli jsme snad tak moc? I když jsme na to už začínali být trochu

staří? V jakém světě to sakra žijeme? Ať populace klesá jak chce,

pořád někdo tvrdí, že musí klesnout víc, a jestli má být život ještě

snazší a lidé žít déle, musí se porodnost dál snížit.

Nebudou spokojení, dokud lidstvo úplně nevyhla-

- Tak koukejte! Budu to vypravovat tak, jak budu chtít já. Jestli

stojíte o výpověď, poručíku, tak se s tím budete muset smířit. Co mi

můžete udělat? Je mi celkem jedno, jestli zůstanu naživu nebo umřu.

Vám by na tom snad na mém místě záleželo?

- 88 -

- Koukejte, nemá cenu se hádat. Buďto budu povídat, jak chci

já, nebo budu mlčet a vy si dělejte, co umíte. Jasné?

- No vidíte.

Ukázalo se, že se nemusíme bát, že by byl Charlie nemocný

nebo něco takového. Rostl jako medvěd nebo nějaké jiné z těch zví-

řat, co se za starých časů toulala po lesích a tak. Byl z dobrého těsta.

To na něm bylo vidět. Tak proč bychom nemohli mít druhé dítě? To

bych tedy vážně rád věděl.

Inteligentní? To tedy byl. Silný. Věděl, co chce. Ideální kluk.

Když tak o tom uvažuju, mohl jsem - mohl jsem - no nic.

Přál bych vám ho vidět mezi ostatními dětmi, když rostl. Přiro-

zený vůdce. Vždycky bylo po jeho. Vždycky donutil ostatní děti ze

sousedství, aby dělaly, co chtěl on. Věděl, co chce, a to, co chtěl,

bylo vždycky správné. V tom to všechno bylo.

Josii se to ale nelíbilo. Tvrdila, že je rozmazlený. Přesněji ře-

čeno, že jsem ho rozmazlil já. Nevím, o čem to mluvila. Já jsem pře-

ce dělal všechno pro jeho dobro.

Pokud jde o sílu a inteligenci, o dobré dva roky předběhl své

vrstevníky. To bylo zjevné. A když se ostatní děti nechovaly tak, jak

měly, tak jim zkrátka musel občas ukázat, kdo je šéf.

Josie si myslela, že z něj vyroste násilník. Tvrdila, že nemá

žádné kamarády; všechny děti z něj měly strach.

No a co! Vůdce nepotřebuje kamarády. Potřebuje, aby ho lidé

respektovali, a kdyby snad měli chuť se vzpouzet, je nejlepší, aby se

ho báli. Charlie to docela dobře zvládal. Jo, ostatní děti se mu větši-

nou vyhýbaly.

To ale byla chyba jejich rodičů; a to je jen banda strašpytlů. Jak

jednou mají dítě a vědí, že další už mít nebudou, začnou ho hlídat jak

drahocennost. Jenže tím ty děti leda ničí. Jsou nakonec k ničemu - za

nic nestojí.

Třeba ten Stevenson z vedlejší ulice. Měl dvě holky, obě tako-

vé chudinky, uhihňané a tupé. Jak je možné, že dostal povolení na

dvě, to mi řekněte? Nejspíš měl protekci. Nebo někoho podmazal.

Proč ne, ten má stejně víc prachů, než přiznává. Přirozeně. To všech-

no vysvětluje. Člověk by si myslel, že když má dvě, mohl by si

dovolit jednu riskovat, ale to ne -

- 89 -

- Neskákejte mi do řeči. Až k tomu dojdu, tak k tomu dojdu.

Jestli mě budete pořád popohánět, nic ze mě nedostanete a můžeme

jít rovnou k soudu. M ně je to jedno.

Ostatní rodiče nechtěli, aby se jejich děťátkům něco stalo. Ne-

hraj si s tím Janowiczovým klukem, říkali, tedy já jsem je nikdy ne-

slyšel, ale určitě to říkali. Ale co, my jsme je nepotřebovali. Měl

jsem v plánu, že Charlie nakonec půjde na vysokou školu, že bude

studovat mikroelektroniku nebo kosmickou dynamiku nebo tak něco.

A taky ekonomiku a obchod, aby z toho, co bude umět, získal peníze

a moc. Takhle jsem si to představoval. Chtěl jsem, aby byl na špičce.

Ale Josie pořád mluvila o tom, že Charlie nemá kamarády a že

vyrůstá sám a tak. Pořád. Od rána do večera jsem neslyšel nic jiného.

A pak za mnou jednou přišla a řekla: „Co kdybychom Charliemu

pořídili mladšího bratra?“

„No jasně,“ povídám. „Ty jsi už po přechodu, takže co podle

tebe uděláme? Zavoláme čápa? Budeme hledat v lese pod křovím?“

M ohl jsem se s ní rozvést, víte. Vzít si nějakou mladou kočku.

Já jsem koneckonců po přechodu nebyl. Ale byl jsem - loajální. To

se mi to tedy vyplatilo. A kromě toho, kdybych se s ní rozvedl, zůstal

by Charlie po většinu času jí, takže co by mi to prospělo?

Tak jsem jenom udělal tu poznámku o čápovi.

A ona povídá: „Já nemluvím o biologickém dítěti. Chci říct, že

můžeme koupit robota, aby Charliemu dělal bratra.“

Tak takového něco jsem tedy nečekal, to mi věřte. Já o roboty

nestojím. M oji rodiče nikdy žádného neměli. Já taky ne. Podle mě

každý robot znamená o člověka méně, a přitom jim klidně předává-

me svět. Další způsob, jak vyhladit lidstvo, to říkám já.

Tak jsem Josie odpověděl: „Nebuď směšná.“

„Já to myslím vážně,“ povídá zas Josie - a bylo jasné, že to

skutečně vážně myslí. „Je to nový model. Je navržený tak, aby byl

přátelský k dětem a aby si s nimi rozuměl. Nic složitého, takže není

drahý, a dělá všechno, co je potřeba. Čím dál víc lidí teď má jen jed-

no dítě, a takové děti prostě potřebují sourozence.“

„To možná platí pro jiné děti. Ale pro Charlieho ne,“ řekl jsem.

„Ale ano, pro Charlieho to platí zvlášť. Takhle se nikdy nenau-

čí vycházet s lidmi. Vyrůstá sám, úplně sám. Nenaučí se v životě

dávat a brát.“

- 90 -

„On nebude dávat. Bude si brát. Vezme si moc a vezme si po-

stavení a bude říkat lidem, co mají dělat. A bude mít vlastní děti a

možná dokonce tři.“

Vy jste možná moc mladý na takovéhle pocity, poručíku, ale

když máte jen jedno dítě, nakonec zjistíte, že máte přece jen šanci na

další, až to vaše dítě bude mít dítě samo. V Charlieho jsem vkládal

velké naděje. Byl jsem si jistý, že dřív než umřu, dočkám se dalšího

dítěte, možná dokonce dvou nebo tří. Budou sice Charlieho, ale po tu

dobu, co se budou naše životy překrývat, budou zároveň taky moje.

Ale Josie nedokázala myslet na nic jiného než na robota, robo-

ta, robota. Zase jsem to poslouchal od rána do večera. Zjistila si ce-

ny. Vyptala se na výši zálohy. Objevila, že je možné si takového ro-

bota zkušebně půjčit na roční smlouvu. Byla ochotná ho sama zapla-

tit z peněz, co zdědila po rodičích, a tak dál. A znáte to, co člověk

neudělá pro klid v rodině.

Vzdal jsem to. Řekl jsem: „Dobře, ale vybereš ho ty a nejlíp

bude, když ho jenom pronajmeš. A zaplatíš ho ze svého.“

Říkal jsem si, zkusit se to koneckonců může. Ten robot bude

nejspíš otravný a k ničemu a pak ho vrátíme.

Do domu ho přivedli, dokonce ho ani neposlali v bedně. Josie

od začátku trvala na tom, že se s ním musí zacházet jako s člověkem,

aby Charliemu spíš připadal jako mladší bratr, a já jsem si časem

zvykl.

Byl to „robot-sourozenec“; jmenoval se tak. Měl nějaké regis-

trační číslo, ale nikdy jsem si ho nezapamatoval. K čemu? Říkali

jsme mu prostě „M rňous“. To bohatě stačilo.

- Jo, já vím, že takovíhle roboti jsou čím dál populárnější. Ne-

vím, co se to s lidmi děje, že něco takového snesou.

A my jsme to taky snesli. Nebo aspoň já. Josie byla fascinova-

ná. M usím připustit, že ten, co jsme ho měli, byl dost slušný typ.

Vypadal skoro jako člověk, hodně se usmíval a měl příjemný hlas.

Vypadal tak na patnáctiletého, drobnějšího patnáctiletého, což nebylo

tak špatné, protože Charlie byl mohutný desetiletý.

M rňous byl o něco vyšší než Charlie a samozřejmě těžší. M ěl v

sobě titanové kosti nebo co a taky jaderný článek se zaručeným dese-

tiletým provozem, a ten je dost těžký.

- 91 -

M ěl taky dobrou slovní zásobu a byl ohromně zdvořilý. Josie

byla nadšená. Říkala: „Hodí se mi i v domácnosti. Může mi pomá-

hat.“

Zarazil jsem ji: „To tedy ne. Koupila jsi ho pro Charlieho, tak

je jeho. A ty mu ho nebudeš brát.“

Říkal jsem si, že když si z něj Josie udělá poskoka, už se ho ni-

kdy nebude chtít zbavit. Ale Charliemu se možná nebude líbit nebo

ho za čas unaví, a pak se ho možná zbavíme.

Ale Charlie mě převezl. Vycházel s M rňousem výborně.

Po čase mi to začalo být jasné. M rňous byl vyrobený jako

mladší bratr a to Charliemu vyhovovalo. Nechal Charlieho hrát prim

jako staršího bratra. Měl ty tři zákony. Citovat je neumím, ale znáte

je přece sám. Nemohl Charliemu v žádném případě ublížit a musel

dělat všechno, co Charlie řekl, takže mi postupně začalo připadat, že

to přece jen nebyl tak špatný nápad.

Totiž když si spolu hráli, Charlie vždycky vyhrál. To bylo

správné. A M rňous se nikdy nerozčílil. Nemohl. Byl k prohrávání

stvořený. A občas Charlie M rňousovi namlátil, jak to tak děti dělají.

Znáte to, dítě se kvůli něčemu rozčílí a vyleje si to na jiných dětech.

Jsou prostě takové. Rodiče toho druhého dítěte to přirozeně naštve a

já pak musím Charliemu občas říct, aby to nedělal, a tím ho vlastně

dusím. Omezuje ho to. Nemůže se projevit.

Ale s M rňousem to dělat mohl. A proč ne? M rňousovi nemohl

ublížit. Byl z plastu a kovu a kdo ví z čeho ještě. I když vypadal sko-

ro jako člověk, nebyl živý; nemohl cítit bolest.

Já osobně jsem si myslel, že to nejlepší na M rňousovi je, že si

na něm Charlie může odreagovat přebytečnou energii, aby se v něm

nehromadila a nehledala ho. A M rňousovi to nikdy nevadilo. Třeba

zápasili v judu a Charlie M rňousem praštil o podlahu a třeba na něj i

dupnul, a M rňous se jen zvedl a prohlásil: „Tohle bylo dobré, Char-

lie. Pojď to zkusit znovu.“ Fakt, toho jste mohli shodit třeba ze stře-

chy a nic by se mu nestalo.

K nám byl vždycky zdvořilý. Říkal mi tati. Josie říkal mami.

Ptal se, jak se máme. Když chtěla Josie vstát, přidržel jí židli. A tak.

Byl tak navržený. M usel se chovat láskyplně. To všechno bylo

automatické. Byl tak naprogramovaný. Všechno to nic neznamenalo,

ale Josii se to líbilo. Chápejte, já jsem vždycky měl spoustu práce a

dřel jsem jako kůň. M usím se starat o továrnu, dohlížet, aby všechny

- 92 -

stroje běžely, jak mají. Stačí, aby se rozbila jedna jediná věc, a celý

ten cirkus se zasekne. Nemám čas nosit jí kytky a poskakovat kolem

ní, postrkovat jí židli a tak. Jsme už manželé skoro dvacet let a jak

dlouho myslíte, že takové opičky vydrží?

A Charlie - no, ten se mámě uměl postavit tak, jak by to měl

umět každý pořádný kluk. A myslím, že v tom mu taky pomáhal M r-

ňous. Když Charlie jednu chvíli komandoval M rňouse, nemohl za

chvilku běžet za mámou a volat „M ami, mami“. Nebyl to maminčin

mazánek a nenechal se od Josie komandovat, a já jsem za to byl na

něj pyšný. Bylo jasné, že z něj bude chlap. Mě samozřejmě poslou-

chal. Kluk přece musí poslouchat tátu.

Takže bylo možná dobře, že M rňous byl do určité míry vyro-

bený jako maminčin mazlíček. Josie měla pocit, že má doma taky

jednoho z těch bačkorů, a míň jí vadilo, že Charlie vždycky myslel

sám za sebe.

Samozřejmě, Josie dělala, co mohla, aby toho robota rozmazli-

la. Pořád se bála, aby se jejímu mazánkovi něco nestalo. Pořád měla

řeči jako: „Charlie, proč se k mladšímu bratrovi nechováš slušněji?“

Bylo to směšné. Nedokázal jsem jí nacpat do hlavy, že M rňou-

sovi se nemůže nic stát; že je stvořený k tomu, aby prohrával; že je to

pro Charlieho jen dobře.

Charlie ji samozřejmě neposlouchal. Hrál si s M rňousem, jak

chtěl sám.

- Nevadilo by vám, kdybych si trochu odpočinul? Těžko se mi

o tom všem mluví. Jenom mě nechtě chvilku oddechnout.

- Jo, už je mi líp. Můžu pokračovat.

Když uběhl rok, měl jsem pocit, že toho bylo až dost. M ohli

jsme M rňouse vrátit do U.S. Robots. Svůj účel koneckonců splnil.

Ale Josie byla proti. Kategoricky proti.

Namítal jsem: „Ale teď už ho budeme muset koupit.“

A ona prohlásila, že ho zaplatí, tak jsem nakonec kývl.

M imo jiné říkala, že přece nemůžeme Charlieho připravit o

bratra. Charliemu by se stýskalo.

A já jsem si říkal, že má možná pravdu. To vám povím, jak si

začnete myslet, že má vaše žena možná pravdu, je to počátek konce.

Není z toho nic než potíže.

- 93 -

Jak Charlie rostl, začal být na M rňouse trochu hodnější. Byl už

skoro tak velký jako M rňous, tak měl možná pocit, že už ho nemusí

tak moc otloukat.

Taky ho začaly zajímat jiné věci než jen rvačky a zápasy. Na-

příklad basketbal; hráli s M rňousem jeden proti jednomu a Charlie

byl vynikající. Vždycky dokázal M rňouse obejít a jen málokdy se

stalo, že by se netrefil do koše. No dobře, možná se M rňous nechal

vymanévrovat a neblokoval střely na koš tak účinně, jak by mohl, ale

jak vysvětlíte, že se Charlie do koše skutečně trefoval? To přece M r-

ňous nijak zařídit nemohl.

Během druhého roku začal být M rňous skoro členem rodiny.

Ne že by s námi jedl nebo tak, protože samozřejmě nejedl vůbec. A

taky nespal, takže v noci prostě stál v rohu Charlieho ložnice.

Ale koukal s námi na holofilmy a Josie mu každou chvíli něco

vysvětlovala, takže toho znal čím dál víc a byl pořád lidštější. Brala

ho s sebou na nákupy a vůbec všude, kam šla, když ho Charlie zrov-

na nepotřeboval. M rňous jí nejspíš pokaždé pomáhal a asi jí nosil

věci a byl zdvořilý a staral se o ni a tak.

A povím vám, že s Josií se tou dobou taky líp žilo, když měla

M rňouse. Byla veselejší, milejší, míň si stěžovala. Zkrátka to u nás

doma vypadalo příjemněji a já jsem si říkal, no, když M rňous učí

Charlieho, aby byl čím dál dominantnější, a Josie, aby se víc usmíva-

la, tak je možná přece jenom dobře, že tu je.

Pak se to stalo.

- Poslechněte, nemáte tu něco k pití?

- Jo, alkohol. Jenom kapku. Ale prosím vás, jaká pravidla? Po-

třebuju to prostě nějak doklepat do konce.

Pak se to stalo. Jedna z milionu - nebo z miliardy. S mikrofúz-

ními jednotkami nebývají potíže. O tom se přece pořád píše. Ať se

stane cokoli, neselhávají. Jenže ta moje ano. Nevím proč. Nikdo neví

proč. Na začátku ani nikdo netušil, že to způsobila mikrofúze. M ezi-

tím mi řekli, že ano a že mám nárok na plnou náhradu domu i nábyt-

ku.

To mi bude hodně platné.

- Koukejte, vy se mnou zacházíte jako s vraždícím maniakem,

ale proč se mnou? Proč nežalujete za vraždu výrobce mikrofúzí?

Zjistěte, kdo tu jednotku vyrobil nebo kdo ji špatně zapojil.

- 94 -

Copak sakra nepoznáte opravdové zločiny? Taková mrňavá

věc, taková mikrofúze - nevybuchne, nedělá rámus, prostě je jenom

žhavější a žhavější a za chvíli hoří celý dům. Jak může někomu projít

výroba takových -

- Jo, už jdu k věci. Jdu k věci.

Ten den jsem byl pryč. Jednou jedinkrát za celý rok jsem byl

pryč. Obvykle všechno řídím z domova nebo kde zrovna s rodinou

jsem. Nemusím nikam jezdit, počítače všechno zařídí. To není jako

vaše práce, poručíku.

Ale velký šéf mě chtěl vidět osobně. Byl to nesmysl, všechno

se dalo vyřídit po uzavřeném okruhu. Ale on si nevím proč vzal do

hlavy, že všechny vedoucí sekcí chce čas od času prověřit osobně.

Nejspíš si myslí, že člověka nemůže pořádně posoudit, když ho nevi-

dí trojrozměrně, když si ho nemůže očichat a sáhnout si na něj. Není

to nic než předsudek z dávnověku - i když bych si přál, aby se ten

dávnověk vrátil, aby nebyly žádné počítače a roboti a aby mohl člo-

věk mít tolik dětí, kolik chtěl.

A právě ten den mikrofúze odešla.

Dozvěděl jsem se to okamžitě. To se člověk vždycky dozví. Ať

jste kde jste, třeba na Měsíci nebo na vesmírné stanici, špatné zprávy

se k vám dostanou za pár vteřin. Dobré zprávy můžete propást, ale

špatné nikdy.

Když jsem se přiřítil zpátky, ještě hořelo.

Z domu byla ruina, ale Josie ležela venku na trávníku, vypadala

hrozně, ale byla živá. Říkali mi, že když se to stalo, byla zrovna v

zahradě.

Když viděla dům v plamenech a věděla, že Charlie je vevnitř,

vletěla tam. Zřejmě ho vynesla, protože ležel stranou na trávě a sklá-

něli se nad ním lidé. Vypadalo to špatně. Neviděl jsem ho. Neměl

jsem dost odvahy jít se na něj podívat. M usel jsem se nejdřív dozvě-

dět od Josie, co se stalo.

Skoro jsem nebyl schopen mluvit. „Je to s ním zlé?“ zeptal

jsem se Josie a nepoznal jsem vlastní hlas. Nejspíš už mě opouštěl

rozum.

Říkala pořád dokola: „Nemohla jsem zachránit oba. Nemohla

jsem zachránit oba.“

Proč by je měla zachraňovat oba? myslel jsem si. Nahlas jsem

řekl: „S M rňousem si nedělej hlavu. Je to jen stroj. M áme pojištění a

- 95 -

dostaneme odškodnění a můžeme si koupit jiného M rňouse.“ Aspoň

myslím, že jsem se to všechno snažil říct, ale nevím, jak se mi to

povedlo. M ožná jsem jenom nesrozumitelně chraptěl. Nevím.

Nevím taky, jestli mě slyšela, nebo jestli vůbec věděla, že tam

jsem. Pořád jenom šeptala: „M usela jsem se rozhodnout,“ znova a

znova.

Takže jsem musel jít k místu, kde ležel Charlie, odkašlal jsem

si a dokázal jsem ze sebe vypravit: „Jak je mému synovi? Jak moc je

zraněný?“

A jeden z nich odpověděl: „Snad půjde spravit,“ pak ke mně

vzhlédl a opakoval: „Vašemu synovi?“

A já jsem viděl, že tam leží M rňous, jednu ruku má zkroucenou

a nehybnou. Usmíval se, jako by se nic nestalo, a řekl: „Ahoj, tati.

M áma mě vytáhla ven z ohně. Kde je Charlie?“

Josie se rozhodla a zachránila M rňouse.

Nevím, co se pak stalo. Na nic si nevzpomínám. Vy pořád tvr-

díte, že jsem ji zabil; že jste mě nedokázali odtrhnout dřív, než jsem

ji uškrtil.

M ožná. Nevím. Nevzpomínám si. Vím jenom - že ona je vrah.

Zabila - zabila - Char-

Zabila mého syna a zachránila kus -

Kus-

Titanu.

- 96 -

M oderní pohádka

Jak je dobře známo, národy Gladovie a Saroninu byly nepřáteli

po mnoho staletí. Za středověku střídavě jeden druhému vládly a

každý z nich si s hořkostí pamatoval nemilosrdnou nadvládu toho

druhého. Dokonce i ve dvacátém století se oběma národům podařilo

stát na opačných stranách fronty v tehdejších velkých válkách.

Ve století míru, které následovalo po poslední z nich, žily v mí-

ru i Gladovie a Saronin, ale stejně na sebe navzájem pohlížely s po-

hrdáním a úšklebkem.

Ale teď se psal rok 2080 a na oběžné dráze kolem Země krou-

žily sluneční elektrárny, které shromažďovaly energii ze Slunce a ve

formě mikrovln ji předávaly národům celého světa. Svět se tím v

mnoha ohledech úplně změnil. Vzhledem k hojnosti sluneční energie

se stále méně využívalo fosilních paliv a zmenšilo se nebezpečí skle-

níkového efektu (přestože i ze sluneční energie do jisté míry vznikalo

nadbytečné teplo).

Při dostatku energie a s lepší kontrolou porodnosti stoupala ži-

votní úroveň, zvyšovaly se zásoby potravin, rozdělování zdrojů bylo

racionálnější a všeobecně vzato začala éra spokojenosti a prosperity.

Jedna věc se ovšem nezměnila, a to byla antipatie Gladovianů

vůči Saroninu a nechuť Saroninců vůči Gladovii.

Sluneční elektrárny samozřejmě neběžely samy od sebe. I přes

značnou automatizaci a rozsáhlé využití robotů bylo stále nutné, aby

několik lidí periodicky kontrolovalo jednotlivé elektrárny a prověřo-

valo, že všechno běží, jak má, a že drobné úlomky vesmírných těles a

náhlé výrony slunečního větru neovlivnily činnost počítače tak, že by

- 97 -

bylo nad schopnosti robotů i počítače samého uvést všechno zase do

pořádku.

Ti, kteří byli pro tento úkol vybráni, si vždycky odsloužili urči-

tou dobu a pak byli pravidelně střídáni, aby se účinky stavu beztíže

minimalizovaly obdobím odpočinku na Zemi. Byla tedy čirá shoda

okolností, že Vesmírná obsluha (jak se jim říkalo) se v létě 2080

skládala mimo jiné i ze dvou Gladovianů a dvou Saroninců. Tito

tradiční nepřátelé se během práce sešli náhodou a plnili svědomitě

své úkoly, ale dávali si pozor, aby vzájemnou komunikaci omezili na

nejnutnější minimum a aby se zdrželi jakéhokoli úsměvu či vřelejší-

ho projevu.

A jednoho dne mladší z obou Gladovianů jménem Tomasz

Brigon přišel za svým starším kolegou Hamishem M ansou s trochu

křečovitým, ale potěšeným úsměvem, a řekl: „Tak se to tomu saro-

ninskému tupci konečně povedlo.“

„Kterému?“ zeptal se M ansa.

„Tomu, co se jmenuje, jako kdyby někdo kýchal. Já tu jejich

hloupou saroninštinu neumím. Ale v každém případě s pravou saro-

ninskou tupostí špatně naprogramoval počítač A-5.“

M ansa vyděšeně vzhlédl: „A co se stalo?“

„Ještě nic. Ale jakmile hustota slunečního větru stoupne nad

1.3, vypne se polovina slunečních elektráren a několik počítačů vy-

hoří.“

„A co jsi s tím udělal?“ vytřeštil oči M ansa.

„Nic,“ odpověděl Brigon. „Byl jsem u toho a viděl jsem to.

Teď je to na záznamu. Ten Saroninec se na začátku práce identifiko-

val, takže až elektrárny vypadnou a počítače vyhoří, bude celý svět

vědět, že za to může ten pitomý Saroninec.“ Brigon se labužnicky

protáhl a s potěšením řekl: „Celý svět bude zuřit a ten nemožný Sa-

ronin bude mít obrovskou ostudu.“

M ansa zavrtěl hlavou: „Jenže mezitím se přeruší dodávky

energie na Zemi a možná se nepodaří systém uvést znova do chodu

celé měsíce nebo třeba i rok dva.“

„Spousta času na to,“ pokýval Brigon, „aby svět smetl Saronin

z povrchu zemského, takže slavný národ Gladovie se bude moci

ujmout území, které nám právem náleží.“

„Ale přemýšlej trochu,“ namítl M ansa. „Když najednou ubude

tolik energie, bude mít svět jiné starosti než nějaká křižácká tažení,

- 98 -

protože se bude muset sám zachraňovat před katastrofou. Dojde k

výpadkům v průmyslu, k nebezpečí hladomoru, shromáždí se bojov-

né davy postižených, nastanou souboje o dostupnou energii - napros-

tý chaos.“

„Tím hůř pro Saronin -“

„Ale ten chaos zasáhne i Gladovii. Náš slavný národ závisí na

dodávce sluneční energie přesně stejně jako Saronin a jako celý svět.

Bude z toho světová katastrofa, kterou - kdo ví - může Gladovia utr-

pět víc než Saronin. To se nedá předem odhadnout.“

Brigon překvapením otevřel ústa a zatvářil se znepokojeně.

„Opravdu myslíš, že by se to mohlo stát?“

„Samozřejmě. M usíš jít za tím člověkem, co se jmenuje, jako

když někdo kýchá, a požádat ho, aby si svou práci znovu prověřil.

Nemusíš říkat, že víš, že tam něco nehraje. Prostě jsi u toho byl a

najednou jsi měl takový divný pocit, že něco není v pořádku. Řekni,

že máš takové tušení. A když tu chybu najde a opraví, neposmívej se

mu. Bylo by to nebezpečné. A udělej to rychle! Pro slavný národ

Gladovie! A samozřejmě pro svět.“

Brigon neměl na vybranou. Udělal to a nebezpečí bylo odvrá-

ceno.

Poučení:

Lidé vždycky nejvíc milují sami sebe. Ale ve světě tak navzá-

jem propojeném, že to, co uškodí jednomu, uškodí všem, je nejlep-

ším způsobem lásky k sobě samému láska ke všem ostatním.

- 99 -

Johnson vzpomínal, jak to starci dělávají, a já jsem byl varo-

ván, že bude mluvit o čipařích - o těch divných lidech, kteří se na

obchodní scéně mihli v období jedné generace na začátku našeho

jednadvacátého století. Ale koneckonců jsem si na jeho účet dal dob-

rou večeři a byl jsem připraven naslouchat.

A náhodou to skutečně bylo první slovo, které řekl. „Čipaři,“

začal, „nebyli tou dobou vůbec regulovaní. Dneska už je jejich vyu-

žití tak kontrolované, že z nich nikdo nic nemá, ale tenkrát - jeden z

nich udělal z tohohle podniku ten desetimiliardový koncern, jakým je

dnes. Víte, já jsem ho vybíral.“

Podotkl jsem: „Prý dlouho nevydrželi.“

„Tenkrát ne. Vypálili se. Když se někomu na klíčová místa

nervového systému dodají mikročipy, vyhoří mu takříkajíc dráty. Pak

odcházeli na odpočinek - s trochu prázdnou hlavou, víte.“

„Divím se, že na to někdo dobrovolně přistoupil.“

„No, idealisté byli samozřejmě zděšení, proto taky došlo k té

regulaci, ale pro čipaře to nebylo tak zlé. M ikročipy mohli využít jen

určití lidé - asi z osmdesáti procent to byli muži, kdoví proč - a po-

kud byli aktivní, žili si jako magnáti. A pak se jim vždycky dostalo té

nejlepší péče. Nijak se to nelišilo od špičkových sportovců; zamlada

deset let aktivního života a pak důchod.“

Johnson upil ze své sklenice. „Neregulovaný čipař mohl ovliv-

nit city jiných lidí, víte, pokud byl správně čipovaný a měl talent.

M ohl dělat úsudky na základě toho, co vycítil v myslích ostatních, a

mohl podpořit některá rozhodnutí konkurentů nebo je naopak oslabit

- ve prospěch vlastní společnosti. Nebylo to nečestné. Ostatní podni-

ky měly své vlastní čipaře a ti dělali totéž.“ Povzdechl si. „Dneska

jsou takové věci zakázané. Škoda.“

Řekl jsem nedůvěřivě: „Slyšel jsem, že nelegálně se čipuje do-

dnes.“

- 100 -

Johnson zavrčel a odsekl: „Bez komentáře.“

Přešel jsem to a on pokračoval. „Ale ještě před třiceti lety bylo

všechno otevřené. Naše společnost byla jen malá nepodstatná složka

globální ekonomiky, ale objevili jsme dva čipaře, kteří byli ochotní

pro nás pracovat.“

„Dva?“ O tomhle jsem ještě neslyšel.

Johnson se na mě lstivě podíval. „Ano, opravdu jsme to doká-

zali. M oc se o tom nemluví, museli jsme je chytře naverbovat a bylo

to malinko - jenom nepatrně - nezákonné, dokonce už tenkrát. Samo-

zřejmě jsme je nemohli najmout oba. Přimět dva čipaře, aby pracova-

li společně, to nejde. Řekl bych, že jsou jako šachoví velmistři. Když

je posadíte do stejné místnosti, automaticky se navzájem vyzvou na

souboj. Neustále by spolu soupeřili, snažili by se jeden druhého

ovlivnit a umlčet. Nepřestali by s tím -přesněji řečeno nemohli by s

tím přestat - a oba by se během půl roku vypálili. To za cenu značné

ztráty zjistilo několik společností, když se čipařů začalo používat

poprvé.“

„Umím si to představit,“ zamumlal jsem.

„No a vzhledem k tomu, že jsme nemohli mít oba a mohli jsme

přijmout jen jednoho, chtěli jsme samozřejmě toho silnějšího, a to se

dalo určit jen tak, že je postavíme proti sobě, ale přitom je nenechá-

me navzájem se zničit. Dostal jsem to na starost a bylo mi jasně na-

značeno, že pokud vyberu toho, který se nakonec ukáže nevhodný,

bude to taky můj konec.“

„A jak jste na to šel?“ Věděl jsem samozřejmě, že uspěl. Před-

sedou správní rady firmy celosvětového významu se člověk nestane

pro nic za nic.

Johnson řekl: „M usel jsem improvizovat. Nejdřív jsem si kaž-

dého zvlášť prověřil. Ti dva byli mimochodem známi pod kódovým

označením.

Tou dobou bylo třeba jejich pravou identitu tajit. Když se o ně-

kom vědělo, že je čipař, byl napůl k nepotřebě. V našich záznamech

to byli C-12 a F-71. Oběma bylo ke třiceti. C-12 byl bez závazků, F-

71 byl zasnoubený a měl se ženit.“

„Ženit?“ opakoval jsem poněkud překvapeně.

„Samozřejmě. Čipaři jsou lidé a čipaři-muži byli pro ženy vel-

mi přitažliví. Bylo jisté, že budou bohatí, a když odešli na odpočinek,

- 101 -

vládla jejich penězi obvykle manželka. Pro mladou ženu to nebyla

špatná partie.

Takže jsem je dal dohromady včetně snoubenky F-71. Doufal

jsem upřímně, že bude hezká, a taky byla. Když jsem ji uviděl, bylo

mi, jako bych dostal ránu do žaludku. Byla to ta nejkrásnější žena,

jakou jsem kdy viděl - vysoká, tmavooká, měla nádhernou figuru a

vyzařovala z ní žhavá sexualita.“

Johnson se na chvíli zamyšleně odmlčel a pak pokračoval:

„Řeknu vám, že jsem měl sto chutí pokusit seji získat sám, ale bylo

nepravděpodobné, že žena, která má čipaře, by ho vyměnila za bez-

významného úředníka, a já jsem tou dobou nic jiného nebyl. Zaměnit

jednoho čipaře za druhého bylo něco jiného - a bylo mi jasné, že na

C-12 udělala stejný dojem jako na mě. Vůbec z ní nespouštěl oči.

Tak jsem nechal celou tu situaci běžet samospádem, abych zjistil,

kdo tu mladou ženu nakonec získá.“

„A který to byl?“ zeptal jsem se.

„Proběhly dva dny ostrého mentálního souboje. Nejspíš jeden

druhého připravili o měsíc pracovního života, ale ta dívka nakonec

odešla s C-12 jako svým novým snoubencem.“

„Aha, takže za firemního čipaře jste vybral C-12.“

Johnson se na mě pohrdlivě podíval. „Zbláznil jste se? Nic ta-

kového. Samozřejmě jsem vybral F-71. C-12 jsme umístili do jedné

naší malé pobočky. Nikomu jinému by už nebyl nic platný, chápejte,

protože jsme ho znali.“

„Ale to mi asi něco uniklo. F-71 ztratil snoubenku a C-12 ji

získal. To přece znamená, že C-12 byl lepší.“

„M yslíte? Čipaři v podobném případě nedávají najevo city; as-

poň ne zjevně. Čipaři musejí z pracovních důvodů skrývat své

schopnosti, takže je pro ně profesionální nutností zachovat kamennou

tvář. Ale já jsem je dobře sledoval - šlo mi ostatně i o vlastní místo -

a když C-12 se ženou odcházel, zahlédl jsem na rtech F-71 slabý

úsměv a zdálo se mi, že se mu v očích vítězně zablýsklo.“

„Ale přišel přece o snoubenku.“

„A nenapadlo vás, že o ni chtěl přijít a že nebylo nijak snadné

se jí zbavit? M usel zapracovat na C-12, aby ji chtěl, a na ženě, aby

stála o to, aby ji chtěl - a dokázal to. Vyhrál.“

- 102 -

Přemýšlel jsem o tom. „Ale jak jste si mohl být jistý? Jestli ta

žena byla tak hezká, jak říkáte - jestli z ní tak vyzařovala sexualita,

tak by si ji F-71 nejspíš chtěl udržet.“

„Ale o to se přece postaral F-71, aby vypadala tak žádoucí,“

vysvětlil zachmuřeně Johnson. „M ířil samozřejmě na C-12, ale s

takovou silou, že přebytek stačil drasticky zasáhnout i mě. Když bylo

po všem a C-12 s ní odcházel, nebyl jsem už pod tím vlivem a viděl

jsem, že je na ní něco tvrdého a přepjatého - měla takový nehezký,

dravčí lesk v očích.

Takže jsem pro firmu vybral F-71 a nic lepšího jsme si nemohli

přát. Firma teď vypadá tak, jak ji znáte, a já jsem předsedou správní

rady.“

- 103 -

Jonáš Willard se rozhlédl a poklepal taktovkou o stupínek před

sebou. Řekl: „Všichni rozuměli? Je to jen cvičná scéna, na které si

vyzkoušíme, jestli víme, co děláme. Prošli jsme to už tolikrát, že od

všech očekávám profesionální výkon. Připravte se. Připravte se

všichni.“

Znovu se rozhlédl. U každého z hlasových záznamů byl jeden

člověk a tři další pracovali na projekci obrazu. Sedmý byl pro hudbu

a osmý pro svrchovaně důležité pozadí. Ostatní čekali stranou, až na

ně přijde řada.

Willard řekl: „Takže jdeme na to. Nezapomeňte, že ten stařec

strávil celý svůj život jako tyran. Je zvyklý, že všichni skáčou, jen

kývne, že se všichni třesou, když se zamračí. To všechno už je pryč,

ale on to neví. Setkává se se svou dcerou, ve které vidí jen poslušnou

holčičku, která se sklopenou hlavou udělá všechno, co jí řekne, a

nemůže uvěřit, že stojí před velitelskou královnou. Sem s králem.“

Objevil se Lear. Vysoký, bílé vlasy i vousy, trochu neuprave-

ný, s ostrým, pronikavým pohledem.

Willard mávl: „Nesmí být shrbený. Shrbený ne. Je mu osmde-

sát, ale sám se nepovažuje za starého. Zatím ne. Vzpřímený. Každým

coulem král.“ Obraz se pozměnil. „To je ono. A hlas musí být silný.

Nesmí se chvět. Ještě ne. Jasné?“

„Jasné, šéfe,“ kývl muž od záznamu Learova hlasu.

„Dobře. Teď královna.“

A už tu byla, skoro tak vysoká jako Lear, stála vzpřímeně a str-

nule jako socha, řasnaté roucho pečlivě upravené, všechno přesně na

svém místě. Její krása byla chladná a nemilosrdná jako led.

„A šašek.“

M alý človíček, hubený a křehký, jako vyděšený chlapec, ale s

tváří příliš starou na chlapce, a ostrým pohledem v očích, které vypa-

daly tak velké, jako by měly pohltit celou jeho tvář.

- 104 -

„Dobré,“ kývl Willard. „Připravte vévodu z Albany. Nastupuje

poměrně brzo. Začínáme scénu.“ Znovu poklepal na pódium, pohlédl

letmo do popsané režijní knihy před sebou, taktovkou ukázal na zá-

znam Learova hlasu a zlehka jí pohupoval, aby ukázal, v jakém tem-

pu si Learovu řeč představuje.

Lear začal: „Jak jest, dcero? Co ta pruha na čele? Zdá se mi, že

se odnedávna příliš zamráká.“

Přeruší ho šaškův hlas, pisklavý, flétnový: „To's mi býval jinší

hoch, než ti bylo třeba všímati si jejího mračení.“

Goneril, královna, se při té řeči pomalu obrátí k šaškovi, její

oči se na okamžik změní v koule pronikavého světla - na tak krátký

okamžik, že přihlížející spíš vnímají ten dojem, než aby to skutečně

viděli. Šašek dokončí svou řeč s narůstajícím strachem a zacouvá za

Leara v slepé snaze najít ochranu před tím palčivým pohledem.

Goneril pak vykládá Learovi, jak se věci mají, a při její řeči se

ozývá slabý praskot ledu, zatímco hudba téměř neslyšně hraje tiché

disonantní akordy.

A Goneriliny požadavky nejsou ani příliš přehnané, protože si

přeje spořádaný dvůr a ten nemůže mít, dokud se Lear pořád ještě

považuje za tyrana. Ale Lear nemá náladu na to naslouchat hlasu

rozumu. Rozvášní se a začne být jedovatý.

Vstoupí vévoda z Albany. Je to Gonerilin manžel - s kulatou

tváří, nevinný, užasle se rozhlíží kolem. Co se to děje? Jeho domi-

nantní manželka a zuřící tchán ho úplně zastiňují. A v téhle chvíli se

Lear pustí do jedné z největších a nejsžíravějších kleteb v celé litera-

tuře. Přehání to. Goneril zatím ještě neudělala nic, za co by si zaslou-

žila něco takového, ale Lear se už neovládá. Říká:

„Slyš, přírodo, slyš, drahá bohyně!

slyš! Zvrať svůj záměr, jestli 's hodlala

tu bídnou stvůru matkou učinit —

Do lůna jejího vprav neplodnost!

Ať zprahnou její rodné útroby,

by z prokletého těla nevzniklo

jí děcko ke cti. Počít musí-li,

stvoř její dítě z hněvu, aby vzrostlo

jí v trýzeň hnusně nepřirozenou.

Ať vryje vrásky v její mladé čelo t

- 105 -

a kanoucími slzmi vyleptá

jí brázdy v lících; péči mateřskou

a dobrodiní splať jí výsměchem

a pohrdáním, aby cítila,

oč ostřejší než hadí zub to jest

mít dítě nevděčné!“

Ovladač při této řeči zesílil Learův hlas, přidal k němu vzdále-

né sykání, jeho tělo bylo náhle vyšší a jaksi méně hmotné, jako by se

změnilo v pomstychtivou lítici.

Goneril stála po celou dobu nepohnutě, ani jednou necouvla,

ani jednou sebou bolestně netrhla, ale její krásná tvář bez jakékoli

popsatelné změny jako by hromadila zlo, takže na konci Learovy

kletby sice stále ještě vypadala jako archanděl, ale jako archanděl

padlý. Z jejího zjevu zmizela veškerá možná lítost a zbyla jen nebez-

pečná velkolepost ďábla.

Šašek zůstal po celou dobu za Learovými zády a chvěl se. Vé-

voda z Albany byl přímo ztělesněním zmatku, kladl zbytečné otázky,

zdálo se, že by rád vstoupil mezi oba protivníky, ale zjevně se to

obával udělat.

Willard poklepal taktovkou a řekl: „Stačí. M áme to nahrané a

já bych teď chtěl, abyste se na tu scénu všichni podívali.“ Zvedl tak-

tovku do výše a syntetizér v zadní části studia začal s přehrávkou.

Sledovali ji mlčky a Willard pak řekl: „Bylo to dobré, ale snad

všichni uznáte, že to nebylo dost dobré. Požádám vás teď, abyste mě

pozorně poslouchali, a já vám vysvětlím, o co se tady pokoušíme.

Počítačové divadlo není nic nového, jak jistě všichni víte. Hlasy a

obrazy byly zlepšeny tak, že přesahují lidské možnosti. Nemusíte

přerušovat dlouhou řeč, abyste se nadechli; rozsah a kvalita hlasu

jsou téměř neomezené; obrazy se mohou měnit tak, aby odpovídaly

slovům a činům. Ovšem tato technika byla doposud využita jen k

dětinským účelům. M y teď máme v úmyslu vytvořit první vážné

digi-drama, které kdy svět viděl, a nespokojím se s ničím než s tím

nejlepším. Chci inscenovat největší hru napsanou největším dramati-

kem historie: Krále Leara od Williama Shakespeara.

Nechci změnit jediné slovo. Nechci jediné slovo vynechat. Ne-

chci hru modernizovat. Nechci odstranit archaismy, protože ta hra

tak, jak je napsána, má svou nádhernou melodičnost a jakákoli změ-

- 106 -

na jí ublíží. Ale jak v tom případě oslovíme běžné publikum? Ne-

mám na mysli studenty, nemám na mysli intelektuály, mám na mysli

každého. M ám na mysli lidi, kteří se ještě nikdy nedívali na Shake-

speara a kteří si dobrou hru představují jako muzikálovou frašku.

Tahle hra je místy archaická a lidé nemluví v blankversech. Dokonce

je ani nejsou zvyklí slyšet z jeviště.

M usíme tedy přeložit to, co je archaické a neobvyklé. Hlasy,

které jsou nadlidské, budou jen svým zabarvením a změnami inter-

pretovat slova. Obrazy se budou měnit tak, aby slova podpořily.

Ta Gonerilina změna vzhledu v průběhu Learovy kletby byla

dobrá. Divák si uvědomí, jak ji to zničilo, i když její železná vůle jí

nedovolí, aby to vyslovila. Divák v důsledku toho pocítí stejný niči-

vý účinek i na sobě, i když některá slova, která Lear užije, jsou mu

neznámá.

V téhle souvislosti nesmíme zapomenout na šaška, ten musí při

každém svém výstupu vypadat starší. Je to hned od začátku slabý a

nemocný člověk, kterému ztráta Cordelie zlomila srdce, který se k

smrti děsí Goneril a Regan, kterého ničí bouře, před níž ho jeho jedi-

ný ochránce Lear ochránit nemůže - a tím myslím stejně tak bouření

Learových dcer jako řádění počasí. Když se v 6. scéně III. jednání

vytratí ze hry, musí být jasné, že zemře. Shakespeare to neříká, ale

šaškova tvář to říkat musí.

Ovšem s Learem musíme něco udělat. Tvůrce hlasu byl na

správné cestě, když k němu přidal ten syčivý zvuk. Lear dští jed, je

to muž, který přišel o moc a nemá jiné útočiště než zlá a přepjatá

slova. Je to kobra, která nemůže zaútočit. Ale nechci, aby ten sykot

byl zjevný dřív, než přijde čas. Víc mě ale zajímá pozadí.“

Pozadí měla na starosti M eg Cathcartová. Vytvářela pozadí už

od samých počátků digi-dramatu.

„Co chcete mít v pozadí?“ zeptala se chladně Cathcartová.

„M otiv hada,“ odpověděl Willard. „Když mi ho tam přidáte,

může Lear méně syčet. Samozřejmě nechci, abyste tam promítla ha-

da. Když je něco moc zjevné, nepůsobí to. Chci tam mít hada, které-

ho by lidé cítili, aniž by si tak docela uvědomili, proč ho cítí. Chci,

aby věděli, že tam had je, ale zároveň to vlastně nevěděli, takže by je

to zamrazilo až do morku kostí stejně jako ta Learova řeč. Takže až

pojedeme znova, M eg, dejte tam hada, který není had.“

- 107 -

„A jak to mám udělat, Jonáši?“ oslovila ho Cathcartová klidně

křestním jménem. Znala svou cenu a věděla, že je nenahraditelná.

Odpověděl: „Nevím. Kdybych to věděl, tak bych dělal pozadí a

nebyl bych jenom obyčejný režisér. Já vím jen to, co chci. Vy to mu-

síte udělat. Vytvořte dojem vlnitosti, dojem šupin. Až do určitého

bodu. Všimněte si, jak Lear říká: ,Oč ostřejší než hadí zub to jest mít

dítě nevděčné.' V tom je síla. Celá ta řeč k tomu směřuje a je to jeden

z nejznámějších citátů z celého Shakespeara. A jsou tam sykavky.

Dvě ,č', dvě ,s' a ,š', dokonce i to ,z' v ,hadí zub' se tak dá vyslovit.

Tam se dá syčet. Když po zbytek řeči sykot co nejvíc potlačíte, mů-

žete ho tady přidat, ukázat jeho tvář v detailu a dát jí jedovatý výraz.

A pokud jde o pozadí, ten had - v téhle chvíli se o něm koneckonců

mluví - ten had se může na pozadí ukázat. Letmý záběr otevřené tla-

my a zubů, ostrých zubů - na okamžik se musejí objevit tesáky, když

Lear řekne ,hadí zub'.“

Willard si náhle připadal velice unavený. „Končíme. Zítra to

zkusíme znova. Chtěl bych, abyste si všichni prošli celou tu scénu a

snažili se vymyslet, jakou techniku pro ni použijete. Jen prosím vás

myslete na to, že v té hře nejste sami. Vaše práce musí ladit s ostat-

ními, takže budu jen rád, když o tom budete mezi sebou mluvit - a

především, když budete poslouchat, co vám říkám já, protože já jedi-

ný nemusím obsluhovat žádný přístroj a vidím tu hru jako celek. A

když vám místy budu připadat stejně tyranský jako Lear, nedá se nic

dělat. Je to moje práce.“

Willard se blížil k velké scéně v bouři, k nejobtížnější části této

velice obtížné hry, a připadal si úplně vyčerpaný. Leara vyhnaly jeho

dcery do zuřící bouře, do lijáku a deště, jen ve společnosti šaška, a on se z toho krutého zacházení div nezbláznil. Pro něj ani bouře není tak

zlá jako jeho dcery.

Willard ukázal taktovkou a objevil se Lear. Ukázal jinam a k

Learově levé noze se náhle tiskl zapomenutý šašek. Třetí gesto a ob-

jevilo se pozadí vyvolávající dojem bouře, vyjícího větru, prudkého

deště, praskotu hromu a šlehání blesků.

Bouře, přírodní úkaz, ovládla scénu, ale zároveň se zvětšovala i

Learova postava, až vypadala vysoká jako hora. Bouře v jeho citech

byla stejná jako bouře živlů a jeho hlas nezůstal nic dlužen skučícímu

větru. Jeho tělo ztrácelo podstatu a chvělo se s větrem, jako by on

- 108 -

sám byl bouřkovým mrakem zápasícím s bouřlivým ovzduším jako

rovný s rovným. Lear, který prohrál se svými dcerami, vyzýval bou-

ři, ať si dělá, co umí. Zvolal hlasem, který už zdaleka nebyl lidský:

„Duj, větře, až si tváře roztřepíš!

zuř! duj! — Vy slapy, smrště oblačné

své spousty chrlete, až zatopíte

nám naše věže nad větrničky!

Vy sirnaté, o závod s myšlenkou

se křižující ohně, předchůdci

střel perunových, duby drtících,

mou bílou hlavu sežhněte! - Ty hrome

vše otřásající, splošť těhotnou

tu světa kulatost a roztříšti

kde který kadlub přírody a znič

na jednu ránu všechny zárodky,

jež tvoří nevděčného člověk!“

Šašek ho ječivým hlasem přeruší, takže Learův vzdor je v tom

protikladu ještě hrdinštější. Zapřísahá Leara, aby se vrátil do hradu a

usmířil se se svými dcerami, ale Lear ho ani neslyší. Hřímá dál:

„Hřmi do syta! Srš ohni! dešti lej!

Déšť, blesk, hrom, vítr nejsou dcery mé.

Vás, živly, pro nevlídnost nekárám;

vám nikdy nerozdal jsem království,

vás dětmi nenazval; vy poslušnost

mi nejste dlužný; tedy nechtě jen

svou hroznou zvůli na mne dopadat. –

Zde jsem, váš otrok, chudý, bezbranný,

a vetchý, povržený, starý muž.“

Vévoda z Kentu, Learův věrný služebník (i když ho Lear v zá-

chvatu zuřivosti vyhnal) Leara najde a snaží se ho dovést do nějaké-

ho přístřeší. Po mezihře na hradě vévody z Gloucesteru se scéna vra-

cí k Learovi v bouři, který je doveden, nebo spíše dotažen do chatrče.

A v té chvíli se Lear konečně naučí myslet na druhé. Trvá na

tom, aby šašek vešel první, a sám se zdrží venku, aby přemýšlel (ne-

- 109 -

pochybně poprvé v životě) o utrpení těch, kdo nejsou králi ani dvo-

řany.

Jeho obraz se zmenšil a divoký výraz v tváři se vyhladil. Hlavu

zvedl do deště a jeho slova zněla vzdáleně, jako by pocházela ne tak

docela od něj, jako by naslouchal někomu jinému, kdo předčítá jeho

řeč. Koneckonců to už nemluvil ten starý Lear, ale nový a lepší Lear,

zjemnělý a obroušený utrpením. Kent ho úzkostlivě sleduje a snaží se

ho odvést do chatrče a M eg Cathcartové se daří vytvářet obraz žeb-

ráků jen třepotáním hadrů, zatímco Lear říká:

„Vy nazí ubožáci, kdekoliv

té kruté bouře šlehům čelíte,

jak vaše hlavy střechou nekryté,

ty boky hladové a sedrané

a děravé ty laty ochrání

vás před nepohodou, jak tato jest?

O toho příliš málo dbával jsem!

Teď, nádhero, ber lék a zlobě čel,

bys cítila, co cítí ubožáci,

bys uštědřila jim svůj přebytek,

a osvědčila tak, že nebesa

jsou spravedlivější,“

„To nebylo špatné,“ řekl nakonec Willard. „Už se to skoro po-

vedlo. Ale M eg, jen ty hadry nestačí. Dokázala bys vytvořit dojem

vpadlých očí? Ne slepých. Oči tam jsou, ale propadlé.“

„To myslím půjde,“ kývla Cathcartová.

Willardovi se tomu ani nechtělo věřit. Utratilo se víc peněz,

než čekal. Celý projekt trval mnohem déle, než předpokládal. A vše-

obecné vyčerpání bylo daleko větší, než očekával. Ale přesto se na-

táčení chýlilo ke konci.

Ještě musel dodělat scénu usmíření - tak prostou, že vyžaduje

svrchovanou jemnost. Nebude v ní žádné pozadí, žádné vylepšované

hlasy, žádné obrazy, protože v téhle chvíli je Shakespeare prostý.

Nebylo třeba nic víc než prostota.

- 110 -

Lear byl stařec, jen stařec. Cordelie, která ho našla, byla milu-

jící dcera, neměla v sobě majestát Goneril ani krutost Regan, jen ti-

chou lásku.

Lear, v němž shořelo jeho šílenství, pomalu začíná chápat situ-

aci. Cordelii zpočátku téměř nepozná a domnívá se, že je mrtev a ona

je nebeské zjevení. Nepoznává ani věrného Kenta.

Když se ho Cordelie snaží přivést zpátky k rozumu, Lear řek-

ne:

„Žert netropte si ze mne, prosím vás;

jsem vetchý, pošetilý, starý muž;

přes osmdesát let, ni hodinu

víc ani méně. — A když pravdu řeknu,

mám strach, že dobře nejsem při smyslech.

Mně zdá se nějak, jako bych vás znal

a toho mule též; však pochybuji,

neb vskutku ani nevím, kde to jsem,

a mocí nemohu si vzpomenout

na tyto šaty, aniž vím, kde byl

jsem dnešní noc. Jen se mi nesmějte;

neb jak jsem živ, mně zdá se, tato paní

Že moje dítě jest, Cordelie.

Cordelie mu řekne, že ano, a on pokračuje:

„...Jsou tvoje slzy vlhké? –

ba ano, jsou. Jen neplač, prosím tě.

Jed máš-li pro mne, chci ho vypíti.

Vím, že mne nemiluješ, neb tvé sestry,

jak pamatuji se, mi ublížily.

Ty příčinu máš; ony nemají.“

Ubohá Cordelie nedokáže odpovědět nic než: „Ne, žádné ne-

mám, žádné příčiny.“

A konečně se Willard mohl zhluboka nadechnout a říct: „Udě-

lali jsme všechno, co se dalo. Zbytek je v rukou diváků.“

- 111 -

O rok později se Willard, nyní nejslavnější člověk v zábavním

průmyslu, setkal s Gregorym Laborianem. Došlo k tomu téměř náho-

dou a z valné části zásluhou snahy společného přítele. Willard mu za

to nebyl nijak vděčný.

Pozdravil Laboriana tak zdvořile, jak byl schopen, a chladně

pohlédl na časomíru na zdi.

Řekl: „Nerad bych vypadal nepříjemně nebo nespolečensky,

pane -ehm - ale jsem velice zaměstnaný člověk a nemám mnoho ča-

su.“

„To samozřejmě chápu, ale právě proto jsem s vámi chtěl mlu-

vit. Určitě chcete točit další digi-drama.“

„To mám samozřejmě v úmyslu, ale,“ Willard se suše usmál,

„na Krále Leara se těžko navazuje a já nemám chuť vytvořit něco, co

by v porovnání s ním vypadalo jako škvár.“

„Ale co když nikdy nenajdete nic, co by se Králi Learovi vy-

rovnalo?“

„To nepochybně nenajdu, ale něco najdu určitě.“

„Já takového něco mám.“

„Ano?“

„M ám příběh, román, ze kterého by šlo natočit digi-drama.“

„Nezlobte se, ale já se skutečně nemůžu zabývat vším, co mi

sem lidi nosí.“

„Já vám nenabízím žádný rukopis ze šuplíku. Ten román vyšel

a měl velmi dobrou odezvu.“

„Promiňte. Nechtěl jsem vás urazit. Ale když jste se představo-

val, vaše jméno mi nic neřeklo.“

„Laborian. Gregory Laborian.“

„Pořád mi to nic neříká. Nic jsem od vás nečetl. Nikdy jsem o

vás neslyšel.“

Laborian povzdechl. „Rád bych řekl, že to jste jediný, ale

nebyla by to pravda. Ale přinesl jsem vám jeden výtisk k přečtení.“

Willard zavrtěl hlavou. „To je od vás milé, pane Laboriane, ale

nechci ve vás vzbuzovat klamné naděje. Nemám čas ho číst. A i

kdybych ho měl - prosím, pochopte mě - nemám do toho chuť.“

„M ohu vám to vynahradit, pane Willarde.“

„Jakým způsobem?“

„M ohu vám zaplatit. Nerad bych to bral jako úplatek, jen na-

bídku peněz, které si zasloužíte za práci s mým románem.“

- 112 -

„M yslím, že nechápete, pane Laboriane, kolik peněz stojí pr-

votřídní digi-drama. Přepokládám, že nejste multimilionář.“

„Ne, to nejsem, ale mohu vám zaplatit sto tisíc globodolarů.“

„Jestli to má být úplatek, tak vám určitě nebude nic platný. Za

sto tisíc globodolarů bych nemohl natočit ani jedinou scénu.“

Laborian znovu povzdechl. Velké hnědé oči vypadaly odušev-

něle. „Já to chápu, pane Willarde, ale když mi věnujete ještě pár mi-

nut -“ (protože Willardovy oči znovu zamířily k časomíře).

„Dobře, ještě pět minut. Víc času skutečně nemám.“

„Víc ani nepotřebuji. Nenabízím vám peníze na to, abyste na-

točil digi-drama. Víte dobře, a já to vím taky, pane Willarde, že mů-

žete jít za kýmkoli řekněme z deseti lidí v téhle zemi a říct jim, že

budete točit digi-drama, a dostanete tolik peněz, kolik budete potře-

bovat. Po Králi Learovi vám nikdo nic neodmítne, dokonce se vás

ani nebude ptát, co máte v úmyslu dělat. Nabízím vám sto tisíc glo-

bodolarů pro vaši vlastní potřebu.“

„V tom případě to je úplatek, a to na mě neplatí. Na shledanou,

pane Laboriane.“

„Počkejte. Já vám nenabízím elektronický převod. Nenavrhuji,

že oba vložíme své finanční karty do automatu a těch sto tisíc globo-

dolarů se převede z mého účtu na váš. M luvím o zlatě, pane Willar-

de.“

Willard už vstal ze židle, připraven otevřít dveře a vyprovodit

Laboriana ven, ale teď zaváhal. „Jak to myslíte, o zlatě?“

„Chci říct, že mám k dispozici sto tisíc globodolarů ve zlatě,

myslím, že ho je asi sedm a půl kilo. Nejsem sice multimilionář, ale

jsem na tom celkem dobře a to zlato rozhodně nebude kradené. Bu-

dou to mé vlastní peníze a mám nárok vybrat si je ve zlatě. Nic ile-

gálního na tom není. Nabízím vám sto tisíc globodolarů v pětistov-

kových mincích - dvě stě pětistovek. Ve zlatě, pane Willarde.“

Zlato! Willard váhal. Peníze, vyměňované elektronicky, nic

neznamenaly. Od určité obecné úrovně výš už neexistuje nic takové-

ho jako pocit bohatství nebo chudoby. Svět fungoval na základě plas-

tikových karet (z nichž každá byla kódovaná na vzorec nukleinové

kyseliny) a finančních automatů, a celý svět převáděl, převáděl, pře-

váděl.

Zlato, to bylo něco jiného. Dá se vzít do ruky. Každý kus něco

váží. Když jich je víc pohromadě, je to blyštivá nádhera. Je to bohat-

- 113 -

ství, které se dá cítit a ocenit. Willard ještě nikdy neviděl zlatou min-ci, natož aby si ji ohmatal a potěžkal. A dvě stě mincí!

Peníze nepotřeboval. Nebyl si ale tak jistý, že nepotřebuje to

zlato.

Řekl poněkud zahanbeně: „O jakém románu jste to mluvil?“

„Science fiction.“

Willard se ušklíbl. „Nikdy nečtu science fiction.“

„Tak to je načase, abyste si rozšířil obzory, pane Willarde. Pře-

čtěte si tu moji. Když si mezi každými dvěma stránkami představíte

zlatou minci, budete mít své dvě stovky.“

A Willard, který za tu slabost sám sebou poněkud pohrdal, ře-

kl: „Jak se ta kniha jmenuje?“

„Tři v jednom.“

„A máte ji s sebou.“

„Jednu jsem přinesl.“

A Willard vztáhl ruku a vzal si ji.

To, že měl Willard málo času, nebyla rozhodně lež. Trvalo mu

přes týden, než si našel chvíli na přečtení knihy, i když se mu před

očima lesklo dvě stě zlatých mincí a lákalo ho k tomu.

Pak chvíli seděl a přemýšlel. Potom zavolal Laboriana.

Druhý den ráno byl Laborian zase ve Willardově kanceláři.

Willard bez úvodu začal: „Pane Laboriane, přečetl jsem si vaši

knihu.“

Laborian kývl a nedokázal skrýt úzkost, která se mu objevila v

očích. „Doufám, že se vám líbila, pane Willarde.“

Willard zvedl ruku a pokýval jí ze strany na stranu. „Jakž takž.

Říkal jsem vám, že science fiction nečtu, takže nevím, jak dobrá ne-

bo špatná je tahle -“

„Ale co na tom záleží, pokud se vám líbila?“

„Nejsem si jistý, jestli se mi líbila. Nejsem na takové věci

zvyklý. V tom románu máte tři pohlaví.“

„Ano.“

„A říkáte jim racionál, emocionála a parentál.“

„Ano.“

„Ale nepopisujete je.“

Laborian se zatvářil zahanbeně. „Nepopsal jsem je, pane Wil-

larde, protože jsem nemohl. Jsou to cizí stvoření, naprosto cizí. Ne-

- 114 -

chtěl jsem tu jejich cizost předstírat tak, že bych jim prostě dal mod-

rou kůži nebo dvě tykadla nebo třetí oko. Chtěl jsem, aby byli nepo-

psatelní, tak jsem je prostě nepopsal, chápejte.“

„Chcete říct, že vám představivost selhala.“

„N-ne. To bych neřekl. Jen prostě nemám tenhle druh předsta-

vivosti. Já vůbec nikoho nepopisuji. Kdybych měl napsat povídku o

sobě a o vás, patrně bych se nenamáhal s popisem ani jednoho z

nás.“

Willard se na Laboriana díval a ani se nesnažil zakrýt pohrdání.

M yslel sám na sebe. Střední velikosti, tělo kolem pasu trochu povo-

lené, měl by něco shodit, zárodky druhé brady a mateřské znaménko

na pravém zápěstí. Světle hnědé vlasy, tmavomodré oči, bambulovitý

nos. Co je na takovém popisu těžkého? To přece dokáže každý. Když

má člověk nějakou imaginární postavu, stačí myslet na někoho sku-

tečného - a popsat ho.

Třeba Laborian: tmavá pleť, vlnité černé vlasy, zdá se, že by

potřeboval oholit, ale tak nejspíš vypadá pořád, vystouplý ohryzek,

malá jizva na pravé tváři, tmavohnědé oči, dost velké, jeho jediný

pěkný rys.

Willard řekl: „Já to nechápu. Co jste to za spisovatele, když

vám dělá potíže něco popsat? Co vlastně píšete?“

Laborian řekl tiše, jako by se proti podobnému obvinění nemu-

sel hájit poprvé: „Četl jste Tři v jednom. Napsal jsem i jiné romány a

všechny jsou v podobném stylu. Převážně konverzace. Když píšu,

tak věci nevidím, já je slyším, a moje postavy většinou hovoří o myš-

lenkách - o soupeřících myšlenkách. V tom je moje silná stránka a

mým čtenářům se to líbí.“

„Ano, ale co s tím mám dělat já? Nemohu vytvořit digi-drama

založené jen na konverzaci. M usím vytvořit obraz, zvuk a sublimi-

nální poselství, a na vaší knize se nemám čeho chytit.“

„Takže uvažujete o tom, že budete Tři v jednom točit?“

„Jen když mi dáte něco, s čím bych mohl pracovat. M yslete,

pane Laboriane, myslete! Třeba parentál. Ten je zjevně hloupý.“

„Hloupý ne,“ zamračil se Laborian. „Jen jednostranný. Nemá v

hlavě nic jiného než děti, skutečné i potenciální.“

„Neohrabaný! Pokud jste v knize nepoužil pro parentála přímo

tohle slovo, a já si teď zrovna nevzpomenu, jestli ano nebo ne, tak

jsem rozhodně toho dojmu nabyl. Krychlový. Je takový?“

- 115 -

„No, rozhodně je jednoduchý. Rovné linie. Ne krychlový. Delší

než širší.“

„Jak se pohybuje? M á nohy?“

„Nevím. O tom jsem vážně nikdy nepřemýšlel.“

„Hm. A racionál. Ten je chytrý, hladký a rychlý. Jaký je? Vej-

čitý?“

„To by šlo. O tom jsem sice taky nikdy neuvažoval, ale šlo by

to.“

„A bez nohou?“

„Žádné jsem nepopsal.“

„A co ta prostřední? To je jediná ,ona' ve vaší knize - ti druzí

dva jsou ,on'.“

„Emocionála.“

„Správně. Emocionála. S tou jste si dal víc práce.“

„Samozřejmě. O ní jsem přemýšlel nejvíc. Pokoušela se za-

chránit cizí inteligenci - nás - na cizí planetě Zemi. Sympatie čtenáře

musejí být na její straně, i když neuspěje.“

„Usoudil jsem, že byla spíš jako oblak, že vůbec neměla žádný

pevný tvar, že se mohla rozplývat a houstnout.“

„Ano, ano. Přesně tak.“

„Vznáší se nad zemí nebo létá vzduchem?“

Laborian přemýšlel a pak zavrtěl hlavou: „Nevím. Řekl bych,

že v tomhle se budete muset rozhodnout podle svého.“

„Aha. A co sex?“

Laborian náhle ožil: „To je ta klíčová věc. Já ve svých romá-

nech nikdy nemám víc sexu, než je bezpodmínečně nutné, a i pak

jsem se vždycky dokázal zdržet popisu -“

„Vy nemáte sex rád?“

„Ale mám ho rád, o to nic. Jen ho nemám rád ve svých romá-

nech. Všichni ostatní ho do knih dávají a upřímně řečeno myslím, že

čtenáři už považují za osvěžující, že v těch mých není; přinejmenším

moji čtenáři ano. A znovu podotýkám, že moje knihy si vedou velmi

dobře. Kdyby to tak nebylo, nemohl bych utratit sto tisíc dolarů.“

„No dobře, já se vás kvůli tomu nesnažím snižovat.“

„Samozřejmě vždycky se najdou lidé, kteří tvrdí, že tam sex

nemám, protože to zkrátka neumím napsat, takže - nejspíš z čiré je-

šitnosti - jsem vytvořil tenhle román prostě proto, abych ukázal, že to

- 116 -

dovedu. Celý román se zabývá sexem. Samozřejmě je to mimozem-

ský sex, ne takový jako náš.“

„Přesně. Proto se vás musím zeptat na jeho mechanismus. Jak

to dělají?“

Laborian vypadal chvíli nejistě. „Splývají.“

„Já vím, že jste použil tohle slovo. Chcete tím říct, že se sjed-

nocují? Vrství se?“

„Asi ano.“

Willard povzdechl. „Jak můžete napsat knihu, aniž byste něco

věděl o tak podstatné její části?“

„Nemusím to popisovat do podrobností. Čtenář si prostě udělá

určitý dojem. Jak se můžete na něco takového ptát, když podstatnou

součástí digi-dramatu jsou subliminální poselství?“

Willard stiskl rty. Teď ho Laborian dostal. „Tak dobře. Vrství

se. Jak vypadají, když se navrství?“

Laborian zavrtěl hlavou. „Tomu jsem se vyhnul.“

„Ale uvědomujete si, doufám, že já se vyhnout nemůžu.“

Laborian kývl. „Ano.“

Willard znovu povzdechl a řekl: „Podívejte, pane Laboriane,

předpokládejme, že se rozhodnu to digi-drama udělat - i když jsem se

ještě nerozhodl. Budu to muset udělat úplně podle svého. Nepřipus-

tím žádné vaše zásahy. Když jste tu knihu psal, vyhnul jste se tak

velké porci zodpovědnosti, že vám prostě nemůžu dovolit, abyste se

najednou rozhodl, že se chcete podílet na mém tvůrčím procesu.“

„To je mi naprosto jasné, pane Willarde. Žádám jen to, abyste

zachoval můj příběh a co nejvíc mého dialogu. Všechny vizuální,

zvukové a subliminální aspekty jsem ochoten nechat úplně ve vašich

rukou.“

„Chápete, doufám, že to nebude jen záležitost ústní dohody, o

jaké kdosi v našem průmyslu asi před jedním a půl stoletím prohlásil,

že nemá ani cenu papíru, na kterém byla napsána. Bude to muset být

pevná písemná smlouva, kterou sestaví moji právníci a která vás vý-

slovně vyloučí z účasti.“

„M oji právníci si ji rádi projdou, ale ujišťuji vás, že si nebudu

hrát se slovíčky.“

„A kromě toho,“ pokračoval přísně Willard, „budu chtít zálohu

na ty peníze, které jste mi nabídl. Nemůžu si dovolit riskovat, že si to rozmyslíte, a nemám náladu se s vámi dlouze soudit.“

- 117 -

Při těchto slovech se Laborian zamračil. Řekl: „Pane Willarde,

lidé, kteří mě znají, nikdy neberou v potaz mou finanční poctivost.

Vy mě neznáte, takže tu poznámku přejdu, ale už ji prosím neopakuj-

te. Kolik chcete jako zálohu?“

„Polovinu,“ stručně odpověděl Willard.

Laborian kývl: „Já mám lepší nápad. Jakmile získáte nezbytné

závazky od lidí, kteří budou ochotni vložit peníze do tohoto digi-

dramatu, a jakmile bude sepsána smlouva mezi námi, dám vám těch

sto tisíc dolarů předem do posledního centu, ještě než začnete natáčet

jedinou scénu z té knihy.“

Willard vytřeštil oči a nedokázal se nezeptat: „Proč?“

„Protože vás chci pobídnout. A co víc, jestli se to digi-drama

ukáže být příliš obtížné, pokud to nepůjde nebo pokud vám z toho

vyjde něco, co nebude přijatelné - moje smůla -, můžete si těch sto

tisíc nechat. Tohle riziko jsem ochoten na sebe vzít.“

„Proč? Kde je v tom jaký háček?“

„Žádný háček. Chci si vsadit na nesmrtelnost. Jsem populární

spisovatel, ale nikdy o mně nikdo neřekl, že jsem velký spisovatel. Je

pravděpodobné, že moje knihy zemřou se mnou. Natočte Tři v jed-

nom jako digi-drama a natočte ho dobře, a pak je možné, že aspoň to

bude žít dál a moje jméno tak budou lidé znát navěky,“ smutně se

usmál, „nebo aspoň nějakou dobu. Ovšem -“

„Aha,“ kývl Willard. „Už se k tomu dostáváme.“

„No jistě. M ám sen a jsem ochoten pro něj hodně riskovat, ale

nejsem úplný blázen. Dám vám těch sto tisíc dřív, než začnete, a

když to nevyjde, můžete si je nechat, ale ta platba bude elektronická.

Pokud ovšem vytvoříte dílo, které mě uspokojí, vrátíte ten elektro-

nický dar a já vám dám sto tisíc globodolarů ve zlatých mincích.

Nemáte co ztratit, i když pro umělce, jako jste vy, musí být zlato

mnohem dramatičtější a uspokojivější než impulzy na finanční kar-

tě.“ A Laborian se jemně usmál.

Willard řekl: „Chápejte, pane Laboriane! I já budu riskovat.

Riskuji, že ztratím hodně času a úsilí, které jsem mohl věnovat na-

dějnějšímu projektu. Riskuji, že vytvořím digi-drama, které bude

neúspěšné a které mi pokazí pověst vybudovanou Learem. V mé

branži jste jen tak dobrý jako váš poslední výtvor. Budu to konzulto-

vat s určitými lidmi -“

„Ale důvěrně, prosím.“

- 118 -

„Samozřejmě! A pořádně si to promyslím. Zatím jsem ochoten

na váš návrh přistoupit, ale nesmíte to brát jako definitivní závazek.

Dosud ne. Ještě si promluvíme.“

Jonáš Willard a M eg Cathcartová seděli spolu u oběda v jejím

bytě. Když se dostali ke kávě, řekl Willard neochotně jako člověk,

který se pouští do tématu, o němž by raději nemluvil: „Četla jsi tu

knihu?“

„Četla.“

„A co si o ní myslíš?“

„Nevím,“ zamžourala na něj Cathcartová zpod tmavě rezavých

vlasů, které jí v chumáčích padaly do čela. „Aspoň ne tolik, abych to

posoudila.“

„Takže ty taky nejsi fanoušek science-fiction?“

„No, nějakou science-fiction jsem četla, nebo spíš většinou fan-

tasy, ale nic takového jako Tři v jednom. Ale o Laborianovi jsem slyšela. Píše takzvanou ,tvrdou science-fiction'.“

„Tvrdé by to tedy bylo. Nevím, jak by se to dalo točit. Ta kníž-

ka, i když je třeba dobrá, není prostě nic pro mě.“

Cathcartová na něj ostře pohlédla. „A jak víš, že to není nic pro

tebe?“

„Koukej, je důležité, aby člověk věděl, co nemůže dělat.“

„A tys už od narození věděl, že nemůžeš dělat science-fiction?“

„Na tyhle věci mám instinkt.“

„To tvrdíš ty. Co kdybys nejdřív zauvažoval o tom, co by se

dalo dělat s těmi třemi nepopsanými postavami a co bys k nim chtěl

přidat subliminálně, a pak si teprve nechal od instinktu vykládat, co

dělat můžeš a co ne. Například jak bys dělal parentála, který je v celé

knize ,on', i když právě parental rodí děti? To mi připadá jako ne-

smysl, když chceš něco vědět.“

„Ne, ne,“ zarazil ji okamžitě Willard. „Tohle ,on' mi nevadí.

Laborian by byl mohl vymyslet třetí zájmeno, ale to by nedávalo

smysl a čtenář by se tím leda zalkl. M ísto toho si zájmeno ,ona' re-

zervoval pro emocionálu. Ona je ústřední postava a od ostatních

dvou se obrovsky liší. Když použije ,ona' pro ni a jenom pro ni, za-

měří tím na ni čtenářovu pozornost, protože čtenář se musí soustře-

ďovat na ni. A co víc, na ni se musí soustřeďovat i divák digi-

dramatu.“

- 119 -

„Takže ty jsi o tom přece jen přemýšlel.“ Šibalsky se usmála.

„A to bych se vůbec nedozvěděla, kdybych tě nepopíchla.“

Willard v rozpacích poposedl. „No, on něco takového říkal La-

borian, takže v tomhle ohledu si tak úplně nemůžu dělat zásluhy. Ale

vraťme se k parentálovi. Chci to s tebou probrat proto, že všechno

bude záviset na subliminální sugesci, pokud se to opravdu rozhodnu

dělat. Parental je kvádr, obdélník.“

„Pravoúhlý rovnoběžnostěn, tak by se tomu myslím řeklo v

prostorové geometrii.“

„Nech toho. M ně je jedno, jak by se tomu řeklo v prostorové

geometrii. Jde o to, že to nemůže být prostě kvádr. M usíme mu dát

osobnost. Parental je ,on', ale rodí děti, takže budeme muset sugero-

vat určitý hermafroditický rys. Hlas nesmí být ani jasně mužský, ani

jasně ženský. Nejsem si jistý, jestli vím přesně, jaké zabarvení a zvuk

hlasu budu potřebovat, ale to už asi budu muset pokusem a omylem

dotáhnout s tvůrcem hlasu. Hlas ale samozřejmě není to jediné.“

„Co ještě?“

„Nohy. Parental se pohybuje, ale není tam nikde žádný popis

končetin. M usí mít nějaký ekvivalent rukou, protože jimi dělá různé

věci. Ukradne nějaký zdroj energie, kterou sytí emocionálu, takže

budeme muset vytvořit ruce, které jsou sice mimozemské, ale jsou to

ruce. A taky potřebujeme nohy. Spoustu silných podsaditých nohou,

které se rychle pohybují.“

„Něco jako housenka? Nebo stonožka?“

Willard se ušklíbl. „To nejsou moc příjemná srovnání, co?“

„No, to už bude moje práce, subliminovat - jestli se to tak dá

říct - stonožku a přitom žádnou neukázat. Jenom náznak řady nohou,

dvojitá vytrácející se řada výběžků, které se jen mihnou - takový vi-

zuální leitmotiv pro parentála, kdykoli se objeví.“

„Hm, chápu, jak to myslíš. Budeme to muset vyzkoušet a uvi-

díme, co nám ještě projde. Racionál je ovoid. Laborian připustil, že

může mít vejčitý tvar. Můžeme si představit, že se při pohybu vlastně

valí, ale mně to připadá naprosto nevhodné. Racionál je hrdý a dů-

stojný. Nemůžeme ho nechat dělat nic směšného, a kdyby se kutálel,

tak by to směšné bylo.“

„M ůžeme mu vytvořit lehce zaoblený plochý spodek a může se

po něm klouzat jako tučňák po břiše.“

- 120 -

„Nebo jako slimák po vrstvě slizu. Ne. To bychom si nepo-

mohli. Uvažoval jsem o třech zatahovacích nohách. Jinými slovy

kdyby stál na místě, byl by hladce ovoidní a byl by na to hrdý, ale

když by se začal hýbat, vynořily by se tři silné nohy a on by po nich

mohl jít.“

„Proč tři?“

„V tom pokračuje dál ten motiv tří; tři pohlaví, chápej. Může to

být něco mezi během a skákáním. Přední noha se zapře a drží, kdežto

zadní dvě se po obou stranách přitáhnou.“

„Jako třínohý klokan?“

„Přesně! Dokážeš subliminovat klokana?“

„M ůžu to zkusit.“

„Emocionála je samozřejmě ze všech tří neobtížnější. Co se dá

dělat s něčím, co nejspíš není než souvislý oblak plynu?“

Cathcartová o tom uvažovala: „A co takhle vytvořit dojem dra-

périí, ve kterých nic není? Pohybovaly by se jako zjevení, přesně

jako jsi udělal Leara v té scéně v bouři. Byla by vítr, byla by vzduch,

byla by mlžné a průsvitné drapérie, které by to všechno představova-

ly.“

Willardovi se ten nápad líbil. „Poslyš, to není špatné, M eg. A v

subliminární rovině - dokázala bys Helenu Trojskou?“

„Helenu Trojskou?“

„ANO! Pro racionála a parentála je emocionála ta nejkrásnější

věc, kterou kdy kdo viděl. Jsou do ní blázni. Je mezi nimi silná, sko-

ro nesnesitelná sexuální přitažlivost - přitažlivost jejich druhu sexu -

a my to musíme publiku sdělit jejich očima. Kdybys dokázala nějak

předat obraz sošné Řekyně s vyčesanými vlasy a nařasenými šaty - ty

by přesně odpovídaly tomu, co si představujeme pro emocionálu - a

kdyby vypadala jako ty sochy a malby, které každý zná, mohl by to

být leitmotiv emocionály.“

„Jednoduché věci na mě tedy nechceš. Sebemenší vpád lidské

postavy zničí celou náladu.“

„Však tam taky nebudeme vkládat lidskou postavu. Jen její ná-

znak. Je to důležité. Skutečná lidská postava by mohla tu náladu zni-

čit, ale naznačovat lidské postavy budeme stejně muset celou dobu.

Publikum musí o těch podivných bytostech uvažovat jako o lidech.

Jinak to nejde.“

„Budu o tom přemýšlet,“ pochybovačně pokývala Cathcartová.

- 121 -

„A to mi připomíná další věc. To splývání. Ten jejich trojstran-

ný sex. Pokud jsem to dobře pochopil, tak se vrství. A podle knihy je

v tom klíčovou postavou emocionála. Parental a racionál bez ní sply-

nout nemohou. Ona je nezbytnou součástí procesu. Ale ten pitomec

Laborian to samozřejmě detailně nepopisuje. V každém případě ne-

můžeme nechat parentála a racionála, aby se prostě rozběhli za emo-

cionálou a skočili na ni. To by okamžitě celé drama zničilo, ať by-

chom už jinak dělali cokoli.“

„Souhlas.“

„Takže musíme udělat jednu věc - tedy to mě jen tak napadlo -

emocionála se musí zvětšit, drapérie se roztáhnou a zahalí (jestli je to to správné slovo) parentála i racionála. Drapérie je zakrývají a my

nevidíme, jak to přesně probíhá, ale blíží se k sobě pořád víc a víc, až splynou.“

„Budeme muset zdůraznit ty drapérie,“ řekla Cathcartová. „A

budeme to muset udělat co nejpůvabněji, aby vynikla především krá-

sa toho všeho, ne jen erotika. A budeme potřebovat hudbu.“

„Ale ne předehru z Romea a Julie, prosím tě. Třeba waltz, pro-

tože to splývání trvá dlouho. A žádný známý. Nechci, aby si ho pub-

likum broukalo. Vůbec nejlepší by byly jen útržky, aby obecenstvo

získalo dojem waltzu, ale aby ho doopravdy neslyšelo.“

„Těžko přijdeme na to, jak to udělat, dokud to nevyzkoušíme a

neuvidíme, jak to vypadá.“

„No jistě, všechno, co tady povídám, je jen první návrh a podle

okolností to možná všechno ještě změníme. A co orgasmus? Ten

budeme muset nějak naznačit.“

„Barvou.“

„Hmmm.“

„Ta je lepší než zvuk, Jonáši. Nemůžeš tam mít výbuch. A ani

žádný sopečný rachot nebo tak. Barvu. Barvu bez zvuku. To by mělo

stačit.“

„Jakou barvu? Nějaký oslepující záblesk by se mi taky nelíbil.“

„Ne. M ůžeš zkusit jemnou růžovou, která bude velice pomalu

tmavnout a nakonec se změní v hodně tmavě rudou.“

„Nejsem si tím jistý. Budeme to muset vyzkoušet. M usí to být

jednoznačné a dojímavé, ale publikum se nesmí hihňat ani přijít do

rozpaků. Už vidím, jak vyzkoušíme všechny barevné změny v celém

- 122 -

spektru a stejně pak nakonec zjistíme, že to všechno závisí na tom,

co s tím ty uděláš subliminálně. A teď ještě ty trojjediné bytosti.“

„Cože?“

„No však víš. Po posledním splývání zůstane už navrstvení tr-

valé a vznikne dospělá forma všech těch tří prvků společně. V té

chvíli je asi budeme muset udělat lidštější. Ne úplně lidské, chápej.

Jen lidštější. Slabý náznak lidské podoby, a tady už nejen sublimi-

nárně. Budeme potřebovat hlas, který bude něčím připomínat všech-

ny tři, a já nevím, jak tvůrce hlasu něco takového dokáže. Naštěstí se

ty trojjediné bytosti v příběhu moc nevyskytují.“

Willard zavrtěl hlavou. „A tím se dostáváme k drsné

skutečnosti, že totiž to digi-drama možná vůbec natočit nepůjde.“

„Proč ne? Já měla pocit, že už máš v zásadě vyřešené všechny

podstatné problémy.“

„Ale ne ten nejpodstatnější. Jen si to vezmi: v Králi Learovi

jsme měli lidské postavy, víc než lidské postavy. Byly tam spalující

city. A co je tady? Krychličky a o války a drapérie. Řekni mi, čím se

bude Tři v jednom lišit od kresleného filmu?“

„No především je kreslený film dvourozměrný. I při složité

animaci je plochý a barvy má bez stínů. Kromě toho bývá satirický

a -“

„To já všechno vím. To mi nemusíš vykládat. Ale neřekla jsi

jednu podstatnou věc. Co digi-drama má a kreslený film ne, to jsou

subliminální náznaky, jaké se dají vytvořit jen pomocí složitého

počítače v rukou génia s obrovskou představivostí. Co moje digi-

drama má a kreslený film ne, to jsi ty, M eg.“

„Ze skromnosti jsem o tom nechtěla mluvit.“

„Zapomeň na skromnost. Snažím se ti vysvětlit, že všechno –

všechno - bude záviset na tobě. Ten příběh je smrtelně vážný. Naše

emocionála se snaží zachránit Zemi z čirého idealismu; není to její

svět. V knize neuspěje, a v mé verzi neuspěje také. Žádné laciné

šťastné konce.“

„Země ale není doslova zničena.“

„Ne, to není. Bude ještě čas ji zachránit, jestli se Laborian ně-

kdy dostane k tomu, aby napsal pokračování, ale v tomhle příběhu se

ten pokus nepodaří. Je to tragédie a já ji tak chci natočit - stejně tra-gicky jako Leara. Žádné směšné hlásky, žádné komické vložky, žád-

né satirické šlehy. Všechno vážně. Vážně. Vážně. A aby to tak do-

- 123 -

padlo, v tom budu závislý na tobě. To ty se musíš postarat, aby obe-

censtvo reagovalo na parentála, racionála a emocionálu, jako by to

byli lidé. Všechny jejich podivnosti se musejí vytratit a diváci je mu-

sejí vnímat jako inteligentní bytosti na stejné úrovni s lidstvem a

možná ještě na vyšší. Dokážeš to?“

Cathcartová suše podotkla: „M ně se to jeví tak, že hodláš trvat

na tom, že to dokážu.“

„Na tom taky trvám.“

„V tom případě se starej, ať to můžeme rozjet, a mě nech mezi-

tím na pokoji. Potřebuju čas na přemýšlení. Spoustu času.“

První dny natáčení, to byla nefalšovaná katastrofa. Každý člen

štábu měl svůj výtisk knihy, pečlivě, skoro chirurgicky upravený, ale

žádná scéna nebyla úplně vynechána.

„Budeme se držet knihy tak přesně, jak se dá, a během natáčení

ji vylepšíme, jak to jen půjde;“ prohlásil Willard sebejistě. „A nejdřív se podíváme na ty trojité bytosti.“

Obrátil se k šéfovi tvůrců hlasu: „Pracovali jste na tom?“

„Snažil jsem se všechny tři hlasy spojit.“

„Poslechneme si to. Všichni ticho!“

„Nejdřív vám pustím parentála,“ řekl tvůrce hlasu. Ozval se

slabý tenorový hlas, který se nehodil k hranaté postavě, jakou vytvo-

řil vizualista. Willard se nad tím nesouladem trochu ušklíbl, ale

parental byl nesouladný - mužská matka. Racionál se pomalu kýval

zpředu dozadu a měl trochu nadutý hlas; světlý baryton s trochu pří-

liš pečlivou výslovností.

Willard ho přerušil: „Ať se racionál méně kývá. Diváci nesmějí

dostat mořskou nemoc. Kývá se, když se hluboce zamyslí, ne pořád.“

Pak spokojeně pokývl při pohledu na Duiny drapérie, které se

docela povedly, stejně jako jasný a nekonečně sladký sopránový hlas.

„Nikdy nesmí ječet,“ varoval přísně Willlard. „Dokonce ani

když se rozvášní.“

„Nebude,“ kývl tvůrce hlasu. „Problém je ovšem v tom všech-

ny ty hlasy smísit pro trojjedinou bytost tak, aby každý z nich byl

vzdáleně rozpoznatelný.“

Všechny hlasy tiše zněly, aniž by bylo rozumět slovům. Začaly

spolu jakoby splývat, až začal mluvit výsledný hlas.

- 124 -

Willard ale okamžitě nespokojeně zavrtěl hlavou. „Ne, tohle by

rozhodně nešlo. Nemůžeme z těch hlasů dělat skládačku. To by byla

ta trojjediná postava směšná. Potřebujeme jeden hlas, který něčím

připomíná všechny tři.“

Tvůrce hlasu to zřejmě urazilo. „To se vám snadno řekne. Ale

jak to máme podle vás udělat?“

„To je jednoduché,“ odsekl nemilosrdně Willard. „Já vám to

prostě přikážu. Řeknu vám, až se vám to povede. A Cathcartová -

kde je Cathcartová?“

„Tady jsem,“ vynořila se zpoza svých přístrojů. „Kde jinde

bych byla?“

„Ta subliminace se mi nelíbí. Jestli se nepletu, tak ses snažila

vyvolat dojem mozkových závitů.“

„Kvůli inteligenci. Trojjediné bytosti představují vrchol inteli-

gence těch mimozemšťanů.“

„Tomu rozumím, ale místo toho se ti podařilo vyvolat dojem

červů. Budeš muset vymyslet něco jiného. A vzhled té trojjediné

bytosti se mi taky nelíbí. Vypadá jen jako velký racionál.“

„On je jako velký racionál,“ odpověděl jeden z vizualistů.

„Je v té knize tak popsaný?“ ostře se otázal Willard.

„No, přesně takhle ne, ale měl jsem dojem -“

„Vaše dojmy mě nezajímají. Tady rozhoduji já.“

Jak den pokračoval, Willard byl v čím dál horší náladě. Při-

nejmenším dvakrát se jen stěží ovládl, podruhé ve chvíli, kdy zjistil,

že v jednom koutě studia kdosi všechno tiše sleduje.

Hněvivě k němu vyrazil: „Co tady děláte?“

Byl to Laborian, který klidně odpověděl: „Dívám se.“

„Naše smlouva stanoví -“

„Že vám nesmím nijak zasahovat do práce. Neříká se tam, že

nemůžu tiše přihlížet.“

„Leda se rozčílíte. Takhle se digi-drama točí vždycky. M usí se

překonat spousta překážek a celý štáb by znervózňovalo, kdyby je

autor sledoval a nesouhlasil.“

„Já neříkám, že nesouhlasím. Jsem tu jen proto, abych odpoví-

dal na otázky, pokud mi budete chtít nějaké položit.“

„Otázky? Jaké otázky?“

Laborian pokrčil rameny: „Nevím. Něco vám třeba nebude jas-

né a budete chtít nějaký tip.“

- 125 -

„Aha,“ ironicky pokýval Willard, „a vy mě budete učit, jak

mám dělat svou práci.“

„Ne, budu vám odpovídat na otázky.“

„No dobře, jednu bych měl.“

„Výborně,“ a Laborian vytáhl malý magnetofonek. „Kdybyste

laskavě mohl výslovně říct, že mi kladete otázku a že si přejete,

abych vám na ni odpověděl, ale že tím neporušuji naši smlouvu. A

hned pak se do toho můžeme dát.“

Willard se na poměrně dlouhou dobu odmlčel a díval se na La-

boriana, jako by ho podezříval z nějakého podvodu; pak promluvil

do magnetofonu.

„Výborně,“ kývl Laborian. „Jaká je to otázka?“

„M ěl jste nějakou představu o vzhledu těch trojjediných bytos-

tí?“

„Naprosto žádnou,“ odpověděl bezstarostně Laborian.

„Jak je to možné?“ Willardovi se chvěl hlas, jako kdyby doda-

tek „vy idiote“ zadržel jen s největším úsilím.

„Jednoduše. To, co nepopíšu, si čtenář sám představí. Každý

čtenář to předpokládám udělá tak, jak se to líbí jemu. To je výhoda

psaní. Digi-drama bude mít mnohem větší publikum, než může mít

kniha, ale zaplatíte za to tím, že mu musíte předložit obraz.“

„Jistě,“ kývl Willard. „Skutečně podnětná odpověď.“

„To nebyla odpověď. M ám návrh.“

„Jaký?“

„Hlavu. Dejte trojjediné bytosti hlavu. Parental, racionál ani

emocionála hlavu nemají, ale všichni tři vzhlížejí k trojjediným jako

k bytostem s inteligencí přesahující jejich vlastní. To je celý len roz-

díl mezi trojjedinými a třemi oddělenými. Inteligence.“

„Hlavu?“

„Ano. Inteligenci si spojujeme s hlavami. Hlava obsahuje mo-

zek, obsahuje smyslové orgány. Kde není hlava, tam nedokážeme

věřit v inteligenci. Měkkýši jako ústřice nebo škeble hlavu nemají a

nepřipadají nám proto o nic inteligentnější než třeba stéblo trávy. Ale

jejich příbuzná chobotnice je taky měkkýš, a u ní jsme ochotni inteli-

genci připustit, protože má hlavu - a oči. Dejte těm trojjediným i

oči.“

- 126 -

Práce ve studiu samozřejmě ustala. Všichni se shromáždili tak

blízko, jak považovali za rozumné, a naslouchali rozhovoru mezi

režisérem a autorem. Willard se zeptal: „Jaký druh hlavy?“

„Jaký chcete. Stačí jen boule naznačující hlavu. Divák to už

pochopí.“

Willard se obrátil a rozkřikl se: „Tak do práce, do práce. Vy-

hlásil snad někdo pauzu? Kde jsou vizualisté? Zpátky ke stroji a za-

čněte zkoušet hlavy.“

Náhle se otočil a skoro hrubě řekl Laborianovi: „Děkuju!“

„Bude zač, až jestli to vyjde,“ pokrčil rameny Laborian.

Zbytek dne strávili zkoušením hlav, hledali nějakou, která by

nevypadala jako směšná boule a přitom nebyla otrockou kopií lidské

hlavy, a oči, které by nebyly ani užaslými kruhy, ani zlomyslnými

štěrbinami. Pak Willard konečně vyhlásil konec práce a zavrčel:

„Zkusíme to znovu zítra. Pokud někdo přes noc dostanete nějaký

skvělý nápad, řekněte ho M eg Cathcartové. Ona mi ho předá, když

bude za něco stát.“ A podrážděně polohlasem dodal: „Stejně bude

muset mlčet.“

Willard pravdu měl i neměl. M ěl ji v tom, že mu nikdo nedodal

žádný skvělý nápad, a neměl ji, protože najeden přišel sám.

Řekl Cathcartové: „Poslyš, dokázala bys naznačit cylindr?“

„Cože?“

„Takovou tu věc, co se nosila za viktoriánských časů. Koukej,

když parental vnikne do doupěte trojjediných, aby tam ukradl zdroj

energie, tak sám o sobě nevyvolává nijak zvlášť impozantní dojem,

ale říkala jsi mi, že můžeš naznačit přílbu a dlouhou čáru, která vy-

volá dojem kopí. Bude na rytířské výpravě.“

„Já vím,“ kývla, „ale třeba to nebude fungovat. Budeme to mu-

set vyzkoušet.“

„Samozřejmě, ale naznačuje to správný směr. Když tam dosta-

neme náznak cylindru, vyvolá to dojem, že trojjediný je aristokrat.

Přesný tvar hlavy a očí už bude v té chvíli méně podstatný. Dá se to

udělat?“

„Všechno se dá udělat. Otázka zní: pomůže to?“

„Vyzkoušíme to.“

- 127 -

A během práce vznikl z tohohle nápadu ještě další. Cylindr

vnukl tvůrci hlasu myšlenku: „Co kdybychom trojjedinému dali brit-

ský přízvuk?“

Willarda to poněkud vyvedlo z míry. „Proč?“

„No, Britové hovoří melodičtěji než my. Aspoň ti z vyšších

vrstev. Americká angličtina je spíš plochá, a to platí i o oddělených.

Kdyby trojjediný mluvil spíš britsky než anglicky, mohl by jeho ja-

zyk se slovy klesat a stoupat - tenor a baryton a občas i kviknutí sop-

ránu. Tak by se naznačily ty tři hlasy, ze kterých se ten výsledný vy-

tvořil.“

„A dokážete to?“ zeptal se Willard.

„M yslím, že ano.“

„Tak to zkusíme. Není to špatný nápad - pokud vyjde.“

Bylo zajímavé sledovat, jak se celý štáb zahryzl do emocioná-

ly.

Především ta scéna, v níž emocionála prchá po krátké hádce s

ostatními emocionálami, zaujala každého.

Willard napjatě začal: „Tohle bude jedna z velkých dramatic-

kých scén. Rozehrajeme ji tak velkoryse, jak to půjde. M usejí to být

samé drapérie, drapérie, drapérie, ale nesmějí se motat jedny do dru-

hých. Každé musejí být samostatné. Dokonce i ve chvíli, kdy se dra-

périe poženou proti publiku, chci, aby každé byly v jiném odstínu

bílé. A Duiny drapérie se musejí od všech ostatních lišit. Chci, aby se

trochu třpytila, jednak aby byla jiná a jednak protože to je naše emo-

cionála. Jasné?“

„Jasné,“ odpověděl šéf vizualistů. „To zvládneme.“

„A ještě něco. Všechny ostatní emocionály štěbetají. Jsou to

ptáčci. Naše emocionála neštěbetá a ostatními pohrdá, protože je

inteligentnější než ony a ví to. A když pak prchá -“ Zarazil se a chvíli přemýšlel. „Nemohli bychom se nějak vyhnout Jízdě Valkýr'?“

„Nic takového,“ ohradil se okamžitě zvukař. „Pro tenhle účel

nikdo nic lepšího nesložil.“

Cathcartová se do toho vložila: „Ano, ale můžeme použít jen

útržky. Pár taktů bude mít stejné účinky jako celek, a já do toho mů-

žu přidat náznak vlajících hřív.“

„Hřív?“ opakoval Willard pochybovačně.

- 128 -

„Samozřejmě. Za tři tisíce let zkušeností s koňmi v nás zakoře-

nila představa cválajícího hřebce jako ztělesnění rychlosti. Všechny

naše mechanické stroje jsou příliš statické - bez ohledu na to, jak

rychle letí. A já to mohu zařídit tak, aby hřívy zapadaly do vláni dra-

périí, aby je zdůrazňovaly a podtrhovaly.“

„To zní dobře. Zkusíme to.“

Willard věděl, kde nastane poslední překážka. V závěrečném

splynutí. Svolal štáb - částečně k přednášce, částečně proto, aby se

ujistil, že všichni chápou, oč ve scéně jde, a částečně aby odložil

chvíli pravdy, kdy se to všechno skutečně pokusí vyjádřit obrazem,

zvukem a subliminací.

Začal: „Takže: emocionála chce zachránit tu druhou planetu -

Zemi - jen proto, že nesnese pomyšlení na zbytečnou zkázu inteli-

gentních bytostí. Ví, že trojjediní pracují na vědeckém projektu ne-

zbytném pro dobro jejího světa a slepém k nebezpečí, jemuž vystavu-

je svět cizí - náš.

Snaží se cizí svět varovat a neuspěje. Konečně chápe, že hlav-

ním účelem splývání je vytvořit nové tři bytosti - emocionálu, racio-

nála a parentála, a pak že prijde poslední splynutí, které z původních

tří vytvoří troj-jedinou bytost. Rozumíte? Oddělení jsou jakási lar-

vální forma a trojjediný je dospělý.

Ale emocionála nechce splynout. Nechce vytvořit novou gene-

raci. A vůbec ze všeho nejméně chce vytvořit trojjedinou bytost a

podílet se na něčem, co považuje za dílo zkázy. Je ovšem k závěreč-

nému splynutí zlákána uskokem a příliš pozdě si uvědomí, že se ne-

jen stane trojjedinou bytostí, ale navíc takovou, která bude víc než

ostatní zodpovědná za vědecký projekt, jenž zničí cizí svět.

To všechno mohl Laborian popsat slovy, slovy, slovy, ale my

to budeme muset udělat silněji a bezprostředněji obrazem a také sub-

liminací. A o to se teď pokusíme.“

Pokoušeli se tři dny, než byl Willard konečně spokojen.

Unavená a nerozhodná emocionála se rozpíná a Cathcartová

subliminálně naznačuje pocit „ne-jistá, ne-jistá“. Racionál a parental

jsou obklopeni a blíží se k sobě, mnohem rychleji než v předchozích

případech - spěchají s vrstvením, aby se ho ještě nepodařilo zastavit -

- 129 -

a emocionála si příliš pozdě uvědomuje význam toho všeho a bojuje

- bojuje -

A prohraje. Zničující pocit prohry, když z vrstvení vykročí no-

vá trojjediná bytost, mnohem lidštější než cokoli, co se zatím v digi-

dramatu objevilo - hrdá, lhostejná.

Vědecký proces bude pokračovat. Země dál směřuje k záhubě.

A přitom to hlavní - podstata všeho, oč se Willard snažil - byl

fakt, že uvnitř trojjediné bytosti stále ještě částečně existuje emocio-

nála. Objevilo se lehké zašustění drapérie a divák věděl, že porážka

přece jen není konečná.

Emocionála se bude nějakým způsobem pokoušet dál, i když je

ztracena v bytosti větší než ona sama.

Všichni se dívali na dokončené digi-drama. Poprvé ho viděli

jako celek a ne jako soubor částí. Uvažovali při tom, jestli je potřeba

něco vystříhat, něco předělat. (Teď ne, myslel si Willard, teď ne. Až

pak, až se vzpamatuje a dokáže se na to dívat objektivněji.)

Seděl zhrouceně ve svém křesle. Vložil do toho příliš mnoho

ze sebe. Připadalo mu, že je v tom všechno, co chtěl, aby v tom bylo;

že udělal všechno, co udělat chtěl; ale do jaké míry to bylo jen zbož-

né přání?

Když bylo po všem a poslední chvějivý výkřik poražené a přes-

to ještě neporazené emocionály dozněl, řekl: „Tak to bychom měli.“

A Cathcartová podotkla: „To je skoro tak dobré, jako byl tvůj

Král Lear, Jonáši.“

Ozvalo se všeobecné souhlasné mručení a Willard se kolem

sebe kriticky rozhlédl. Tohle samozřejmě všichni musejí říkat, ať už

je to jaké je, ne?

Podíval se na Gregoryho Laboriana, jejich pohledy se střetly.

Spisovatel neříkal nic a jeho tvář byla bez výrazu.

Willard sevřel rty. Aspoň od něj může očekávat názor, který

bude nebo nebude podložený zlatem. Willard měl jeho sto tisíc. Teď

uvidí, jestli zůstanou elektronické.

Řekl - a ze samé nejistoty to znělo velitelsky: „Laboriane. Chci

s vámi mluvit v kanceláři.“

Takhle sami spolu byli naposledy dlouho předtím, než se digi-

drama začalo točit.

- 130 -

„Tak co?“ zeptal se Willard. „Co si o tom myslíte, pane Labo-

riane?“

Laborian se usmál: „Ta žena, co dělá subliminální pozadí, říka-

la, že to bylo skoro tak dobré jako váš Král Lear, pane Willarde.“

„Slyšel jsem to.“

„Naprosto se mýlila.“

„To si myslíte?“

„Ano. A teď právě záleží na tom, co si myslím já. Naprosto se

mýlila. Vaše Tři v jednom je mnohem lepší než váš Král Lear.“

„Lepší?“ Willard se unaveně usmál.

„M nohem lepší. Uvažujte o tom, s jakým materiálem jste pra-

coval v Králi Learovi. Měl jste Williama Shakespeara a jeho texty,

které zpívaly, které byly samy o sobě hudbou; měl jste Williama

Shakespeara a jeho postavy, které, ať už byly dobré nebo zlé, chytré

nebo hloupé, věrné nebo zrádné, měly nadživotní velikost; měl jste

Williama Shakespeara a jeho dvě vzájemně se překrývající zápletky,

které se navzájem posilovaly a rvaly diváka na kusy.

Čím jste přispěl ke Králi Learovi? Dodal jste rozměry, pro kte-

ré neměl Shakespeare technologické možnosti; ale to jediné, co i ty

nejsložitější technologie, celý váš štáb i vaše vlastní nadání mohly

udělat, bylo poněkud posílit dílo největšího literárního génia všech

dob, které napsal na vrcholu svých sil.

Ale v Třech v jednom, pane Willarde, jste pracoval s mými

slovy, která nezpívala; s mými postavami, které nebyly velké; s mou

zápletkou, která nikoho nervala. Pracoval jste se mnou, s běžným

spisovatelem, a vytvořil jste něco velkého, něco, na co se nezapome-

ne ještě dlouho po mé smrti. Aspoň jedna moje kniha bude žít dál

zásluhou díla, které jste vytvořil. Vraťte mi mých elektronických sto

tisíc, pane Willarde, a já vám dám tohle.“

Sto tisíc se znovu přesunulo z jedné karty na druhou a Laborian

pak s námahou vytáhl tlustou aktovku na stůl a otevřel ji. Z ní vytáhl

skříňku zavřenou na malý háček. Opatrně ho uvolnil a zvedl víko.

Uvnitř se třpytily kusy zlata, každý označený symbolem planety Ze-

mě, západní polokoulí na jedné a východní na druhé straně. Dvě stě

velkých kusů zlata, každý v hodnotě pět set globodolarů.

Willard s posvátnou úctou vzal do ruky jednu zlatou minci.

Vážila kolem pětatřiceti gramů. Vyhodil ji do vzduchu a chytil ji.

„To je krása,“ řekl.

- 131 -

„Jsou vaše, pane Willarde,“ řekl Laborian. „Děkuju, že jste pro

mě natočil to digi-drama. Stojí za každý kousek toho zlata.“

Willard s pohledem upřeným na zlato odpověděl: „Přiměl jste

mě natočit digi-drama podle vaší knihy nabídkou zlata. Abych to

zlato získal, přinutil jsem se k většímu výkonu, než jaký jsem pova-

žoval za možný. Děkuju vám za to, a máte pravdu. Stálo to za každý

kousek toho zlata.“

Vložil zlatou minci znovu do skříňky a zavřel ji. Pak skříňku

vzal a podal ji zpátky Laborianovi.

- 132 -

Část druhá

O science fiction

- 133 -

Předpokládejme, že byste se chtěli rozjet z jednoho konce Spo-

jených států na druhý, třeba z Portlandu ve státě M aine do Portlandu

ve státě Oregon. To je přibližně 4 800 kilometrů. Cesta kolem světa

po rovníku je jen o něco víc než osmkrát tolik, asi 40 000 kilometrů.

Od Země k M ěsíci je to jen asi devětkrát víc, než kolik měří ten

rovníkový výlet, asi 380 000 kilometrů. A dál? K Venuši je to při

jejím největším přiblížení asi stokrát dál než na Měsíc; je asi

40 000 000 kilometrů daleko. A teď právě je Pluto Zemi vůbec nej-

blíž, jak může být, ale i tak je víc než stokrát dál než Venuše. Je asi 4

275 000 000 kilometrů vzdálený.

Zatím jsme ještě zůstali v naší sluneční soustavě, ale za ní leží

hvězdy. A dokonce i ta nejbližší hvězda je asi devěttisíckrát vzdále-

nější než Pluto. Je to Alfa Centauri a leží 38 000 000 000 000 kilo-

metrů daleko. A to je nejbližší hvězda.

Vzdálenost přes celou galaxii M léčné dráhy je třiadvacettisíc-

krát větší než vzdálenost od Země k Alfě Centauri. Galaxie Andro-

medy, nejbližší velká galaxie od té naší, představuje asi třiadvaceti-

násobek průměru galaxie M léčné dráhy. A od nás k nejvzdálenější-

mu kvazaru je asi čtyřtisíckrát dál než od nás k Andromedě.

A co čas? Na M ěsíc to trvá pár dnů; na Venuši nebo M ars pár

měsíců; k obřím planetám sluneční soustavy pár let. Ale dál už se dá

těžko letět tak, aby to ještě mělo smysl.

Abychom se dostali za současného stavu vědy a techniky třeba

jen k nejbližší hvězdě, trvalo by to stovky nebo tisíce let. NASA za-

tím vyslala sondy jen k Saturnu, a to je pořád hraní na vlastním

dvorku. Nejdelší pouť ale představují interstelámí lety, cesty ke

hvězdám.

A právě o cesty ke hvězdám se nejvíc zajímají autoři i čtenáři

science fiction. Naše sluneční soustava je příliš dobře známá a příliš

omezená. V sluneční soustavě (mimo Zemi) velmi pravděpodobně

- 134 -

není život - rozhodně ne inteligentní život. M usíme se tedy pustit na

nejdelší pouť a vydat se ke hvězdám, pokud máme najít mimozem-

ské přátele, soupeře a nepřátele. Už v roce 1928 ve Vesmírném skři-

vanovi (The Skylark od Space) podnikl E.E. (Doc) Smith první vý-

pravu ke hvězdám v historii science fiction a čtenáři byli nadšeni.

Starý dobrý Doc se ovšem poněkud mlhavě vyjadřoval o tom,

jak se jeho mezihvězdným lodím podařilo překonat tak obrovské

vzdálenosti, a abych řekl pravdu, dnes na tom nejsme o moc lépe.

Vypočítejme si jednotlivé možnosti:

1. Můžeme neustále zrychlovat; letět rychleji a rychleji a

rychleji, až poletíme dost rychle na to, abychom obrovské mezigalak-

tické vzdálenosti překonali během měsíců, možná i dní.

Námitka: Fyzikové se pevně drží svého přesvědčení, že

rychlost světla ve vakuu, tj. 299 793 kilometrů za hodinu, nemůže

nikdo překonat. A při této rychlosti by stejně trvalo celé roky

doletět k nejbližší hvězdě a miliony let pak dostat se k nejbližší

velké galaxii.

2.

I když jsme omezeni rychlostí světla, může to stačit.

Když se přibližujeme rychlosti světla, plynutí času v letícím objektu

se neustále zpomaluje a při samotné rychlosti světla čas neplyne vů-

bec. V rychlosti světla by tedy posádka mezihvězdného korábu přele-

těla obrovské vzdálenosti prakticky v jediném okamžiku.

Námitka: Mezihvězdný a mezigalaktický prostor je tu a

tam zaneřáděný vodíkovými atomy. V rychlosti světla by tyto

atomy zasáhly loď s energií a silou částic kosmického záření a to

by rychle zabilo posádku i pasažéry mezihvězdného korábu. Loď

by pravděpodobně nemohla letět rychleji než tempem jedné de-

setiny rychlosti světla, a při takové rychlosti nejsou časové efekty

tak velké, aby nám byly k něčemu platné.

3.

Předpokládejme, že bychom před loď připevnili něco

jako „atomoborec“. Posbíral by všechny atomy před sebou, čímž by

zabránil problémům s kosmickými paprsky a navíc by nashromáždil i

materiál pro pohon termonukleárního motoru.

- 135 -

Námitka: Takové atomoborce by musely mít průměr něko-

lika tisíc kilometrů, aby byly účinné. Postavit něco takového by

představovalo obrovské a možná neřešitelné problémy.

4. Můžeme se úplně vyhnout omezení rychlostí světla - a

to použitím tachyonů, subatomových částic, které se pohybují mno-

hem rychleji než světlo a které se dokonce ani nemohou pohybovat

pomaleji než rychlostí světla.

Námitka: Tachyony existují jen teoreticky a ve skutečnosti

ještě detekovány nebyly. Většina fyziků si myslí, že ani nikdy

nebudou. A i kdyby detekovány byly, nikdo ještě ani zdaleka

nepřišel na to, jak je využít.

5.

M ožná bychom se mohli vyhnout limitu rychlosti

světla tím, že poletíme černými děrami. O těch se aspoň určitě ví, že

existují.

Námitka: Dokonce i jestli černé díry existují (a astronomo-

vé se na tom ještě jednoznačně neshodli), nikoho zatím nena-

padlo, jak by se k nim mohl mezihvězdný koráb přiblížit a nebýt

při tom zničen jejich slapovými silami. Kromě toho zdaleka ne-

panuje shoda v tom, že by člověk pomocí průletu černými děrami

mohl rychle překonat velké vzdálenosti.

6.

V tom případě můžeme najít nějaký jiný způsob, jak

tenhle vesmír opustit. M ohli bychom pak cestovat hyperprostorem ve

„skocích“, které by nás okamžitě přenesly na obrovské vzdálenosti.

Námitka: Hyperprostor zatím existuje jen ve fantazii spiso-

vatelů science-fiction.

7. No

dobře, tak se můžeme smířit s limitovanou rych-

lostí světla, ale zmrazit posádku i pasažéry a zařídit, aby zase přišli k sobě po tisících let, až se dostanou k cíli cesty.

- 136 -

Námitka: Nikdo doopravdy neví, jestli je možné lidi zmra-

zit, aniž bychom je zabili; nebo zda, i kdyby v takových zmraze-

ných tělech zůstala jiskra života, by se dokázala zachovat po tisí-

ce let.

8.

V tom případě se zdá, že nezbývá než se plazit - ces-

tovat normální rychlostí, mnohem nižší než rychlost světla, a se vše-

mi lidmi na palubě při plném vědomí. To znamená, že potrvá tisíce

let, než dosáhneme i té nejbližší hvězdy, takže mnoho generací bude

muset strávit celý život na palubě mezihvězdného korábu. To by

mohlo být snesitelné, pokud je loď dostatečně velká.

Námitka: Vlastně žádná, pokud to lidé budou chtít podnik-

nout.

Tolik umíněný realismus. Ve science fiction máme sklon věřit,

že dnes zdánlivě neřešitelné problémy budou vyřešeny - možná i

zcela nečekanými způsoby.

Předkládáme vám proto třináct povídek, které se všechny za-

bývají mezihvězdnými koráby. Zkoumají se v nich nejrůznější stra-

tegie letů na dlouhé vzdálenosti, které jsem právě popsal, a jedna

nebo dvě, které jsou pro mě příliš vzdálené, než abych se o nich vů-

bec zmínil.

A co víc, povídky se zabývají účinkem dlouhých cest na lidi na

palubě kosmické lodi a událostmi, které se tam mohou stát.

Protože je nepravděpodobné, že by někdo takovou cestu pod-

nikl ještě za našeho života (a už vůbec ne dokončil, pokud se skuteč-

ně ukáže, že jedinou praktickou alternativou je pomalý let trvající

celé generace), jsou tyto vzrušující spekulace science-fiction jediný

způsob, jak můžeme, byť jen v zastoupení, prožít ty dlouhé pouti,

které patří k nezbytným snům každé nespoutané fantazie.

- 137 -

Proč jsem se namáhal s vymýšlením vesmíru, kterého by mohli

využít jiní spisovatelé? Ne, nejde o peníze ani o slávu. Většina hono-

ráře a všechna sláva bude popravu patřit autorům, kteří skutečně na-

psali povídky v této knize a (jak doufám) v pozdějších dalších pokra-

čováních. Můj vlastní příjem bude minimální a je to tak správné.

Ale měl jsem další důvody a ty bych rád podrobněji vysvětlil,

protože mimo jiné jsou mezi nimi i moje výčitky svědomí. Takové

výčitky (pro ty z vás, kteří podobný pocit nikdy nezažili) jsou hrozně

nepříjemné, otravují člověku život a znemožňují mu skutečně si užít

jakéhokoli věhlasu nebo majetku, který získá. Výčitky člověka tíží a

on se neustále obává (obvykle imaginárního) obviňujícího pohledu

veřejnosti.

V mém případě k tomu došlo takhle. Nepsal jsem ještě víc než

deset nebo patnáct let, když jsem začal mít nepříjemné podezření, že

začínám být poměrně dost známý jako spisovatel science fiction.

Dokonce se už o mně mluvilo jako o jednom z „Velké trojky“, při-

čemž ti druzí dva byli Robert A. Heinlein a Arthur C. Clarke.

A jak ubíhala desetiletí, bylo to čím dál horší. Nejen že jsme

byli prokleti svou spisovatelskou plodností, ale také dlouhověkostí,

takže stejná Velká trojka zůstala velkou skoro po půl století. Heinlein

zemřel v roce 1988 ve věku 80 let, ale Clarke je ve chvíli, kdy tyhle

řádky píšu, pořád ještě zdravý a silný - a totéž zjevně platí o mně.

Výsledkem je to, že dnes, kdy se mnoho spisovatelů pokouší

zdolat srázy science fiction, musí je určitě dost rozčilovat, když vidí, že vrchol je obsazen starými odepsanými veličinami, které se ho drží

svými artritickými pařáty a ne a ne vypadnout. Jak to vypadá, neza-

staví nás ani smrt, protože Heinleinovi už po jeho úmrtí vyšla další

kniha a v tisku jsou reedice jeho starších věcí.

- 138 -

Vzhledem k omezenému prostoru na policích knihkupectví (a i

těch je velmi omezený počet) se na nich velké množství knih science

fiction a fantasy objeví jen nakrátko, než je smetou nové přírůstky.

Jen pár knih vydrží veřejnosti na očích déle než měsíc, než jsou na-

hrazeny jinými. Ovšem s výjimkou (jak někteří spisovatelé s tichým

zavrčením dodávají) „megahvězd“.

„No a co?“ slyším vás říkat tím vaším láskyplným a milým

způsobem. „Tak jsi prostě megahvězda a tvoje knihy se pořád prodá-

vají a ekonomická budoucnost tvoje i těch, kdo tě přežijí, je zabezpe-

čena. Co je na tom špatného?“

Ne, není na tom nic tak špatného, ale tady právě vstupují do

hry ty výčitky svědomí. Dělá mi starosti, kolik nováčků vytlačí mé

staré trvalky, kolik jich rozdrtím vahou svého jména.

Snažil jsem se to sám před sebou ospravedlnit. (Udělal bych

cokoli, abych se nemusel na setkáních science fiction uhýbat a scho-

vávat za dveřmi, kdykoli jde kolem jiný spisovatel.)

Především jsme začínali v raných dobách science fiction - ne-

jen Velká trojka, ale jiní tak důležití autoři, jako je Lester del Rey,

Poul Anderson, Fred Pohl, Clifford Simak, Ray Bradbury a taky ně-

kteří, kteří zemřeli mladí: například Stanley Weinbaum, Henry Kutt-

ner a Cyril Kornbluth. Tehdy v počátcích platily časopisy jen jeden

cent za slovo nebo ještě méně, a nic jiného než časopisy nebylo.

Žádní nakladatelé, kteří by vydávali naše knihy v tvrdých deskách,

žádné paperbacky, žádný Hollywood - nebo to aspoň nestálo za řeč.

Roky a desetiletí jsme vytrvali, i když podmínky byly spíš k

živoření než k životu, a právě díky našemu úsilí popularita science

fiction postupně vzrůstala až k situaci, kdy dnešní začátečníci mohou

za jeden román dostat víc než tehdy dostal kdokoli z nás za deset let

nepřetržitého plahočení. Takže pokud jsou na tom dnes někteří z nás

neobyčejně dobře, je možné tvrdit, že jsme si to zasloužili.

Za druhé, z poněkud osobnějšího pohledu: v roce 1958 jsem se

rozhodl, že jsem už science fiction napsal dost. Úspěšně jsem psal

literaturu faktu různých typů a připadalo mi, že bych se uživil, kdy-

bych se soustředil na literaturu faktu (a abych pravdu řekl, dával

jsem jí i sám přednost). M ohl jsem tak přenechat science fiction ta-

lentovaným mladým spisovatelům, kteří se začínali v oboru prosazo-

vat.

- 139 -

V letech 1958 až 1981, tedy skoro po čtvrt století, jsem prak-

ticky žádnou science fiction nenapsal. Vznikl jeden román a několik

povídek, ale to je všechno. A mezitím se objevila „nová vlna“. Styl

psaní se drasticky změnil a já jsem měl čím dál větší pocit, že jsem

zastaralý a že bych měl zůstat mimo science fiction.

Potíž byla v tom, že to všechno nebylo nic platné. Knihy

science fiction, které jsem napsal v padesátých letech, se ne a ne pře-

stat tisknout a v šedesátých a sedmdesátých letech se pořád prodáva-

ly. A protože jsem psal sérii populárně vědeckých esejů pro časopis

Fantasy and Science Fiction, zůstával jsem stále v povědomí čtenářů science fiction. Takže jsem pořád byl jedním z Velké trojky.

V roce 1981 pak na mě můj nakladatel naléhal (nebo spíš NA-

LÉHAL), abych napsal další román, já jsem to udělal a on se k mé

hrůze objevil na seznamu bestsellerů. Následkem bylo, že od té doby

jsem musel každý rok napsat nový román.

M oje výčitky svědomí by se tím byly jen ještě zhoršily, ale dě-

lal jsem všechno možné, abych jim obrousil drápy. Například jsem se

zcela záměrně rozhodl, že vzhledem k tomu, že mé jméno nabylo

určité váhy a významu, použiji ho co nejvíce ku prospěchu oboru a

ne ku prospěchu vlastnímu.

Se svými milými a schopnými přáteli M artinem Harrym Gre-

enbergem a Charlesem Waughem (a občas i s jinými) jsem pomáhal

sestavit mnoho antologií. Vyšlo jich už přes stovku, často s mým

jménem na titulu. Jejich přínosem je, že znovu vynesou na světlo

mnoho povídek, které stojí za to představit novým generacím čtenářů

science fiction. A kromě potěšení pro čtenáře to také znamená nějaké

ty peníze pro některé autory - veterány, i povzbuzení do další práce.

Ostatně myšlenka, že s mým jménem se budou antologie lépe prodá-

vat a budou mít větší účinek, je mi samozřejmě příjemná.

M noho románů mladých autorů bylo vydáno pod hlavičkou

„Isaac Asimov uvádí“. Ty knížky se tak snad poněkud lépe prodávají

a dokonce (možná) mají i výhodu v knihkupectvích.

Dokonce jsem poskytl jiným právo použít některé náměty, kte-

ré jsem ve svých knihách vytvořil. Například existuje dvanáct knih,

které mají společný titul „Robouniversum Isaaka Asimova“. Napsali

je mladí spisovatelé, kteří ode mne dostali výslovné povolení použít

mé tři zákony robotiky, a ke každé z nich jsem napsal předmluvu o té

- 140 -

či oné fázi robotiky. Knížky se docela dobře prodávají a je zřejmé, že

přítomnost mého jména nezaškodí.

Pak se objevil jiný způsob, jak mé jméno využít. M arty Green-

berg navrhl, že místo toho, aby spisovatelé využívali „vesmír“, který

jsem už vytvořil a použil, bylo by dobře, abych vymyslel nějaký úpl-

ně nový, který jsem nikdy nepoužil, a daroval ho nějakému naklada-

telství, které by bylo ochotno nechat spisovatele tvořit povídky zalo-

žené na zásadách tohoto „vesmíru“ - a samozřejmě najít spisovatele,

kteří by to chtěli zkusit.

Nadšeně jsem souhlasil. Koneckonců právě jsem vymyslel pro

svůj román z roku 1989 Nemesis nové zázemí, které jsem zatím v

žádné své science fiction neměl, a nepřipadalo mi tedy nijak těžké

vymyslet „Isaakův vesmír“ pro jiné spisovatele. (Použití jména

„Isaac“ v titulu byl M artyho nápad, ale já jsem se ho dychtivě chytil.

Napsal jsem přes šedesát knih - a zdaleka to nejsou všechno antolo-

gie - na jejichž tilulu je buď „Asimov“ nebo „Isaac Asimov“, ale

ještě žádnou jen s „Isaac“ - až tuhle.)

Když jsem vymýšlel nový „vesmír“, nemohl jsem samozřejmě

vynechat některé věci. Budeme pracovat v rámci naší vlastní galaxie,

v které jsem stanovil existenci 25 000 000 hvězdných systémů obsa-

hujících obyvatelný svět, a všechno to spojují zařízení umožňující

cestovat a komunikovat rychlostí vyšší, než je rychlost světla. Zkrá-

ceně se tomu říká „hyperprostorové cestování a komunikace“.

To jsem měl ve vesmíru své Nadace a jiných románech s Na-

dací spojených, ale dál se už moje vesmíry liší.

V mé sérii o Nadaci a s ní spojených knihách je v Galaxii jen

jedna inteligentní rasa - naše vlastní. Všechny obyvatelné světy ko-

lonizovali lidé a důsledkem je čistě lidská galaxie. Asi jsem byl prv-

ní, kdo napsal větší romány postavené na tomto tématu, a udělal jsem

to proto, abych se vyhnul složitostem vznikajícím z mnohosti inteli-

gencí. Chtěl jsem mít možnost vypořádat se s lidstvem a jeho pro-

blémy podrobným a čistě lidským způsobem a učinit je ještě jasněj-

šími tím, že je ukážu přes lupu o velikosti celé galaxie. A to jsem

taky nakonec udělal - i když samozřejmě nedokonale, protože nejsem

žádný Shakespeare ani Tolstoj.

Ovšem byl jsem si pochopitelně vědom toho, že existuje i jiný

vesmír s mnoha inteligencemi. Dnes to pořád vídáme v televizních

seriálech jako je Star Trek a v mnoha starších „vesmírných kovboj-

- 141 -

kách“. V nich se ovšem neustále zápasí s nebezpečím selhání před-

stavivosti, které vede k tomu, že jiné inteligence se vypodobní, jako

by se od nás lišily jen povrchově - zelenými obličeji, tykadly nebo

vrásčitými čely, ale přes to všechno jsou to pořád primáti. Nedá se to

klást za vinu Star Treku, protože tam museli role příslušníků jiných

inteligentních ras hrát lidé, ale tištěné science fiction, v nichž všichni inteligentní tvorové jsou primáti (nebo, pokud jsou zlé, ještěři), mi

připadají nedostatečné.

Galaktická hlídka E. E. Smithe a její pokračování se zabývala

vesmírem s mnoha inteligencemi uloženými ve výrazně odlišných

fyziologiích a když jsem ty příběhy jako mladík četl, líbilo se mi to.

Zvlášť mě těšil ten pocit, který se Smith snažil navodit, totiž mentál-

ní svazek mezi jedinci, kteří spolu fyzicky neměli nic společného.

Něco takového jsem tedy chtěl mít i ve svém vesmíru, ale chtěl

jsem, aby můj kosmos konkrétněji popisoval jednotlivé druhy a víc

se zabýval různými politickými, ekonomickými a společenskými

problémy galaxie. Mělo v tom být méně z „vesmírné kovbojky“ a

více kvazi-historie, něco mezi Galaktickou hlídkou a Nadací.

Chtěl jsem vesmír s miliony obydlených planet, na každé z

nichž je původní život, jedinečný a omezený jen fantazií spisovatele.

Ovšem existuje jen šest inteligentních druhů - které se od sebe znač-

ně liší:

1. Pozemšťané.

2. Vodní druh, trochu podobný pozemským delfínům.

3. Křehký, kostnatý druh podobný hmyzu, přizpůsobený atmo-

sféře s nízkým podílem kyslíku a s neonem místo dusíku.

4. Vlnivý druh bez končetin, ale s roztřepenými ploutvemi, kte-

rý je jaksi hadovi ty.

5. M alý druh s křídly, přizpůsobený husté atmosféře.

6. Silný, pomalu se pohybující, mohutný druh bez jakýchkoli

výrůstků, přizpůsobený gravitaci vyšší, než je pozemská.

Tyto inteligence ovládají nejen svou domovskou planetu. Je

možno si je představit, jak putují galaxií a osídlují a kolonizují plane-ty, které jim vyhovují. Všeobecně se dá říct, že svět vhodný pro je-

den druh není nijak zvlášť žádoucí pro žádný jiný, a protože planet

každého typu je dost, není třeba uchylovat se k obrovským výdajům

- 142 -

na přizpůsobení některé planety potřebám vlastního druhu. Inteligen-

ce tedy mohou spolu v galaxii žít, aniž by si navzájem šlapaly na

paty. Není o co bojovat, nebereme-li v úvahu neopodstatněnou ne-

chuť jedné rasy ke druhé, protože každá z nich se všem ostatním jeví

neuvěřitelně ošklivá a každá z nich může mít společenské zvyky a

způsoby myšlení, které jsou pro ostatní nechutné.

Jednotlivé inteligence však potřebují být v kontaktu, protože

vzájemný obchod je užitečný pro všechny a protože pokrok v techno-

logii dosažený jednou rasou může být užitečný i pro ostatní (a každá

inteligence má vlastní technologické speciality, z nichž některé jsou

pro ostatní z nějakého důvodu nestravitelné). Jelikož občas může

docházet ke sporům, musí existovat nějaká forma politických a spo-

lečenských mechanismů, které by je řešily. Dokonce tu a tam dochá-

zí k ohrožením, která si vyžádají celogalaktickou spolupráci. A co

víc, každá inteligence může být rozdělena do několika vzájemně ne-

přátelských subkultur.

Takže, jak vidíte, vesmír, který jsem vymyslel (a který jsem

poměrně podrobně popsal nakladatelům a spisovatelům ochotným s

ním pracovat) poskytuje spoustu problémů, z nichž některé by moje

představivost docela jistě dobře nezvládla, a má dostatečně široké

hranice, aby spisovateli poskytl místo pro vlastní fantazii...

Uvidíte, jak se to povedlo, na výběru povídek v tomto svazku,

který (jak vřele doufáme) bude jen první ze série. Hezké počtení - a

jestli se vám to bude líbit, napište nám to. Zmenší to moje výčitky

svědomí a takového něco vždycky přijde vhod.

- 143 -

Já že pomáhám redigovat knihu o létajících talířích? Já, Isaac

Asimov? Vždyť já patřím přece v otázce létajících talířů k předním a

velmi hlasitým skeptikům!

Změnil jsem snad najednou názor? Uvěřil jsem v existenci léta-

jících talířů?

To záleží na tom, co tou otázkou míníte. Věřím, že mnoho lidí

vidělo na obloze něco, co nedokázali vysvětlit?

Určitě! Samozřejmě! To si pište! Vidět něco, co nedokážete

vysvětlit, je velmi obvyklé. Pokaždé, když sleduji kouzelníka při

představení, vidím něco, co nedokážu vysvětlit.

Ovšem když vidím něco, co neumím vysvětlit, předpokládám,

že existuje nějaké úplně normální objasnění, takové, které zapadá do

struktury vesmíru, jak ji probádala moderní věda. Nečekám hned, že

si to nelze vysvětlit jinak než nadpřirozenými jevy nebo nějakou od-

tažitou hypotézou, jejíž pravděpodobnost je prakticky nulová.

Proto také nemám sklon vysvětlovat každé světlo na obloze ja-

ko kosmickou loď plnou mimozemšťanů.

Lidé, kteří přijímají divočejší hypotézu o létajících talířích, se

dnes snaží dodat si důvěryhodnosti tím, že je nazývají „neidentifiko-

vané létající objekty“, „unidentified flying objects“, zkráceně UFO.

M nohokrát jsem už byl tázán, zda „věřím“ v UFO.

Obvykle odpovím: „Předpokládám, že slovem UFO míníte

,neidentifikované létající objekty'. Rozhodně věřím, že mnozí lidé

viděli ve vzduchu nebo na obloze věci, které nedokázali identifiko-

vat, a to jsou UFO. Jenže mnoho lidí nedokáže identifikovat planetu

Venuši nebo fatu morgánu. Ale jestli se mě ptáte, zda věřím, že ně-

který z těch ohlášených záhadných objektů je kosmická loď mimo-

- 144 -

zemšťanů, musím říct, že jsem velmi skeptický. Ale to by byl ostatně

stejně identifikovaný létající objekt, a na to se neptáte, že?“

Záhadné objekty na nebi byly hlášeny v průběhu celé lidské

historie. Obvykle se vykládaly podle toho, čím se právě příslušná

doba zabývala nejvíc. Za starověku a středověku a v primitivních

společnostech se vykládaly jako andělé, démoni, duchové a podobně.

V technologických společnostech se samozřejmě považovaly nejdřív

za balony, pak vzducholodě, pak letadla a nakonec kosmické lodi.

Samozřejmě pokud jsou to vesmírné lodi dnes, byly to vesmír-

né lodi po celou tu dobu, a našli se už lidé, kteří například Ezechielo-

vo vidění v Bibli vykládají jako pozorování mimozemské kosmické

lodi.

M oderní vlna pozorování létajících talířů začala 24. června

1947, kdy obchodník Kenneth Arnold prohlásil, že viděl jasné disko-

vité objekty, jak rychle letí vzduchem poblíž M ount Rainier. Podle

tvarů, které popsal, vznikl název „létající talíře“.

Nic zvláštního se nemuselo stát, protože divoké zprávy o nej-

různějších věcech se v novinách objevují den co den a zase utichají.

V tomto případě ovšem zpráva zaujala Raymonda A. Palmera, který

byl tehdy redaktorem časopisu science fiction Amazing Stories.

Palmer měl sice všech pět pohromadě, ale rozhodně neměl nic

proti tomu zvýšit náklad způsobem vyhovujícím lidem, jimž nějaké

to kolečko v hlavě přebývalo. To už dokázal svou předchozí prací o

naprosto bláznivém tématu, kterou nazval: „Velká holičská záhada“.

Teď se chopil létajících talířů a sám samotinký z nich vyrobil

mezinárodní mánii. To je jedno spojení (a významné) mezi létajícími

talíři a science fiction.

Připomínám, že vůči Rayi Palmerovi jsem poněkud sentimen-

tální. V roce 1938 koupil první povídku science fiction, kterou jsem

kdy prodal, a poslal mi úplně první šek, který jsem si kdy vydělal

jako profesionální spisovatel. Ovšem svědomí mě nutí říct, že celá

léta po tomto ušlechtilém skutku jsem nikdy neměl příležitost věřit

jedinému jeho slovu.

Na druhém konci spektra v otázce létajících talířů stojí profesor

Allen J. Hynek. Je to vážený a učený vědec, který strávil zkoumáním

důkazů celá desetiletí a který je stále pevně přesvědčen, že na nich

něco je. Nepřijímá hypotézu o mimozemských kosmických lodích,

- 145 -

ale domnívá se, že v pozadí tohoto fenoménu leží něco záhadného,

co by mohlo způsobit revoluci ve vědě, pokud bychom to pochopili.

Ovšem za celá ta léta, co fenomén zkoumá, zjistil - nic! Jeho

práce nejenže nezpůsobila revoluci ve vědě, ale nepřidala k světu

přírodních věd ani jediné okrajové téma.

Tak jak je možné, že pomáhám s touto antologií?

A tady se dostáváme k druhému spojení mezi létajícími talíři a

science fiction. Celá ta myšlenka létajících talířů - sama představa

tisíců a tisíců kosmických lodí vznášejících se nad námi, které při-

tom, jak se zdá, nikdy neudělají nic, co by na nás mělo nějaký vliv -

dodala spisovatelům science fiction nekonečnou zásobu materiálu

pro jejich příběhy.

Všichni jsme napsali nějakou tu povídku o létajících talířích. Já

sám také, a jedna z nich je zahrnuta i v téhle knize.

Všeobecně řečeno, musíme se vyrovnat se situací, kdy nás na-

vštíví mimozemská kosmická loď, ale z nějakého důvodu se drží

mimo dohled, nebo se z nějakého důvodu rozhodne nedělat nic, nebo

se rozhodne něco udělat a z nějakého důvodu neuspěje, nebo sejí z

nějakého důvodu nepodaří přesvědčit pozemšťany o tom, že je sku-

tečná. Víte, spisovatelé science fiction jsou duševně zdraví a rozumní

a musejí proto najít nějaký důvod, proč tolik kosmických lodí nedělá

nic. Výsledek je obvykle zábavný, satirický nebo ironický; někdy i

tragický. Často to bývají příběhy zábavné a dobré - takže jsme jich

pro vaše potěšení dost velké množství shromáždili v téhle knize.

Přesvědčte se sami, jestli je všechno zlé pro něco dobré a jestli

se i ten nejhloupější nápad může v rukou zkušených spisovatelů

science fiction proměnit v něco zvláštního a cenného.

- 146 -

Nájezd je nepochybně stejně starý jako lidstvo samo. Lovecké

skupiny se spolu jistě občas setkaly, i když třeba jen náhodou. Každá

z nich musela mít pocit, že ta druhá jsou vetřelci. Zjevně slabší strana se musela stáhnout. Pokud nebylo tak jasné, kdo je slabší, mohlo

dojít k výhružkám nebo dokonce i ke krátkému boji, kterým se věc

rozhodla.

Jakmile se způsob života změnil na zemědělský a sedláky drže-

la na jednom místě jejich pole a zásobárny potravin, stala se právě

tahle skladiště nepřekonatelným lákadlem pro okolní kočovníky;

nájezdy začaly být strašnější, protože zemědělci nemohli prchnout,

ale museli zůstat na místě a bojovat.

Začínají se objevovat záznamy o starých civilizacích, náhle za-

plavených a přemožených nájezdníky. Sumery přemohli krutějští

nájezdníci už kolem r. 2200 př. n. l. Egypťané upadli do moci

Hyksósů krátce po roce 1700 př. n. l. A tak bychom mohli pokračo-

vat donekonečna.

Když vezmeme v úvahu, že lidé, kteří byli přepadeni (až do

velmi nedávné doby), věděli jen velmi málo o světě za hranicemi

vlastní kultury, musel pro ně nájezd představovat neuvěřitelný šok,

náhlý příval neznámých z neznáma. Bylo tomu tak zvlášť v případě,

že nájezdníci hovořili divnými jazyky, nosili divné šaty, měli divné

zvyky a občas dokonce i vypadali divně.

Pro poslední příklad, kdy byli předkové naší kultury vystaveni

hrůzám nečekané invaze, se stačí vrátit do roku 1240, kdy M ongolo-

vé (malí, podsadití, šikmoocí) vtrhli do Evropy na svých odolných

stepních koních. Evropa o nich nic nevěděla, nemohla ani tušit, že

jsou na postupu (asijská království už rabovali dvacet let). Evropané

věděli jen to, že tito strašliví jezdci, kteří se pohybovali s neuvěřitelnou rychlostí a organizací a vítězili v každé bitvě, rozdrtili Rusko,

Polsko, M aďarsko, pronikali do Německa a postoupili až téměř do

- 147 -

Itálie, to všechno za jediný rok. A pak odešli a hnali se znova na vý-

chod, přičemž cestou ještě smetli Bulharsko. (Odjeli proto, že v

M ongolsku zemřel jejich chán a armáda se musela vrátit kvůli volbě

jeho nástupce. Nic, co mohli udělat Evropané, by je bylo nezastavi-

lo.) Ale Mongolové byli „poslední barbaři“. Částečně i díky tomu,

že byla ustavena mongolská říše, se staly styky mezi Čínou a Evro-

pou snadnějšími. Věci jako tisk, magnetický kompas a (především)

střelný prach pronikaly z Číny na západ, a Evropané tyto věci - které

technicky pokročilejší Číňané z nějakého důvodu nevyužili - ohro-

mujícím způsobem zužitkovali.

A přibližně od roku 1420 se vlna nájezdů obrátila. „Civilizova-

ní“ Evropané se svými loďmi a zbraněmi vtrhli na pobřeží všech

světadílů a nakonec pronikli i do vnitrozemí, až Evropa ovládla svět

politicky a vojensky (a také, jak je tomu ostatně dodnes, kulturně).

Ale co si o tom mysleli neevropané? Co Afričané, kteří sledo-

vali, jak odnikud připlouvají portugalské lodi a odvážejí je pryč jako

otroky; Asiaté, kteří se dívali, jak přijíždějí portugalské, holandské a anglické lodi a staví obchodní základny, odčerpávají zisk a zacházejí

s nimi jako s méněcennými; američtí Indiáni, kteří hleděli na příjezd

španělských korábů, jež přemohly a zničily jejich civilizaci? M useli

mít dojem, že se přihnaly obludy z nějakého jiného světa.

Ovšem všechny nájezdy, alespoň toho druhu, o němž mluvím,

byly nájezdy lidí. Ať už se mohli jevit jakkoli divní - M ongolové

Evropanům nebo Španělé Inkům - byli to jasně lidé. (Došlo také k

invazím nebo nákazám „nelidského“ typu - krysy, kobylky, morové

bakterie „černé smrti“, virus AIDS - ale ty nepatří k tématu této

předmluvy, a ostatně i to byly formy pozemského života.)

Co kdyby ale nájezdníky byly inteligentní bytosti, které by ne-

byly lidské a vlastně ani pozemské? Taková možnost nikoho vážně

nenapadla až do chvíle, kdy bylo s určitostí zjištěno, že planety jsou

jiné světy a že vesmír je možná plný ještě dalších planet mimo dosah

našeho vlastního slunce.

Nejprve byly jiné světy námětem „podivuhodných cest“. Lidé

letěli na Měsíc (v literatuře už ve 2. století našeho letopočtu a později čím dál častěji), ale nevzpomínám si na žádný příběh, kdy by obyvatelé Měsíce přiletěli na Zemi.

- 148 -

V roce 1752 francouzský satirik Voltaire napsal knihu M icro-

mégas, v níž návštěvníci ze Saturnu a Síria pozorují Zemi, ale to se

nedá brát doslova. Návštěvníci jsou jen Voltairův způsob, jak nechat

Zemi posoudit se zřejmou objektivitou zvenčí, aby tak lépe vynikly

její rozpory a pošetilosti.

V roce 1877 byly na M arsu objeveny tenké černé kresby. Ty si

někteří lidé vyložili jako „kanály“ a americký astronom Percival

Lowell byl přesvědčen, že jsou to umělé vodní toky postavené inteli-

gentními bytostmi, které se snaží využít led v polárních čepičkách k

záchraně zemědělství na stále vyprahlejší planetě. V devadesátých

letech minulého století o tom napsal několik knih, které vyvolaly

slušné pozdvižení.

Britský spisovatel science fiction Herbert George Wells tuto

myšlenku dále využil a v roce 1898 vydal Válku světů, první vý-

znamný příběh o nájezdu a pokusu o dobytí Země pokročilejší inteli-

gencí z jiného světa (v tomto případě M arsu). Vždycky jsem se do-

mníval, že Wells kromě toho, že chtěl napsat vzrušující příběh s do-

cela novou zápletkou, také vytvořil hořkou satiru na Evropu. V době,

kdy ji psal, Evropané (především Britové) právě dokončili dělení

Afriky, a to bez nejmenšího ohledu na lidi, kteří tam žili. Proč tedy

neukázat Britům, jak by jim bylo, kdyby s nimi pokročilejší inteli-

gence zacházela stejně bezohledně, jako oni zacházeli s Afričany?

Wellsův román založil nový podobor svého žánru - příběhy o

mimozemském nájezdu. To, jak Wells nechal M arťany nelítostně

využívat lidstvo (kvůli vzrušení a, jak jsem přesvědčen, i satiře);

snad vzpomínka na mongolský vpád; pocit viny nad tím, jak Evropa-

né olupovali všechny ostatní kontinenty; to všechno dohromady udě-

lalo z mimozemských nájezdníků většinou bezcitné dobyvatele.

Ve skutečnosti nemáme důvod si myslet, že by to tak bylo. Po-

kud zatím víme, k Zemi se nikdy žádní nájezdníci zvenčí nedostali a

z mnoha různých důvodů se dá tvrdit, že ani nikdy nedostanou.

Ovšem kdyby už přece přiletěli, nemáme žádný důvod a priori před-

pokládat, že by nepřiletěli přátelsky a zvědavě, aby učili a učili se.

Ovšem síla ostudné historie samotného lidstva a konvence lite-

rární fikce jsou tak mocné, že jen málo lidí by bylo ochotno uvažovat

o mimozemských nájezdnících přicházejících v míru jako o reálné

možnosti. Dokonce když se na kosmické sondy určené k tomu, aby

opustily sluneční soustavu a vydaly se na pouť vesmírem, umísťova-

- 149 -

ly nahrávky a plakety, aby je cizí inteligence (pokud existují) mohly

jednou, za miliony let, nalézt a dozvědět se z nich, že kdysi existovali pozemšťané - našli se tací, kteří to považovali za nebezpečné. Proč

svou existenci rozhlašovat? Proč povzbuzovat bojovné mimozemš-

ťany, aby sem přiletěli plenit a ničit?

V této sbírce tedy najdete příběhy o mimozemských nájezdech.

Vybrali jsme nejrůznější soudobá pojetí tohoto problému, některá

vzrušující, některá zamyšleně filosofická, některá dokonce i humor-

ná. Rozebírají tuto možnost ze všech úhlů a rozšiřují představivost,

jak by to ostatně dobrá science fiction měla dělat.

- 150 -

Jak se zdá, zkušenosti ze science fiction ukazují, že dlouhé pří-

běhy mají výhodu oproti krátkým. Z dvou stejně dobrých povídek

vám v paměti víc utkví ta delší.

M á to svůj důvod. Čím delší příběh je, tím víc se autor může

rozmáchnout. Pokud je příběh dost dlouhý, může se ponořit do záple-

tek a vedlejších zápletek a všelijak je složitě propojit. Může se pustit do rozsáhlých popisů, podrobného vykreslení postav, přemýšlivých

výkladů a filosofických diskusí. Může čtenáře klamat, skrývat

důležité informace, zavádět a mást a pak vynést na světlo

zapomenutá témata a postavy ve chvíli, kdy to vyvolá největší efekt.

Ale v každém pořádném příběhu, ať je jakkoli dlouhý, je něja-

ká pointa. Spisovatel ji tam ani nemusí vložit vědomě, ale je tam.

Čtenář ji možná vědomě nehledá, ale když ji tam nenajde, bude mu

scházet. Pokud je pointa hloupá, nenápaditá, triviální nebo chybí vů-

bec, povídka tím trpí a čtenář zareaguje smrtícím: „A co má být?“

Dlouhé a složité příběhy mohou mít pointu dobře ukrytou pod

vrstvami materiálu. Akademici, pro které je hledání pointy obzvlášť

vzrušující, mohou své studenty nutit k lovu na ni, a literární díla,

která jsou obzvlášť hluboká a bohatá, mohou vyvolat nesčetné učené

práce, které se budou zabývat odhalováním a vysvětlováním point a

subpoint.

Ale podívejme se teď na opačný extrém. Jak se povídka stále

zkracuje, všechny ozdůbky a příkrasy, které umožňuje délka, musejí

zmizet. V krátké povídce nemohou být žádné vedlejší zápletky; není

čas na filosofii; jakýkoli popis nebo charakterová kresba se musí od-

být stručně.

Pointa musí ovšem zůstat. Protože na ní se nedá šetřit, má v

menším celkovém objemu krátké povídky větší váhu.

- 151 -

A konečně ve velmi krátké povídce je vynecháno všechno

kromě pointy. Velmi krátká povídka se omezuje výhradně na pointu

a tuto pointu vám předkládá jako jehlu vypálenou z foukačky; jehlu,

která může polechtat nebo bodnout a zanechat ve vás účinek na

dlouhou dobu.

Předkládáme vám tedy několik point vytvořených na fantastic-

kém pozadí a technikou science fiction. Abych byl přesný, je jich sto,

každá vypálená z foukačky mistra (abych byl skromný, je tam také

pár mých vlastních povídek), a ke každé jsem sám předeslal jedno-

řádkový reklamní slogan.

A protože by nemělo smysl napsat předmluvu delší než povíd-

ky, které uvádí, a protože ke své pointě už jsem se dostal - končím.

- 152 -

Co je to robot? M ohli bychom ho krátce a stručně definovat ja-

ko „uměle vytvořený objekt, který se podobá člověku“. Když mlu-

víme o podobnosti, uvažujeme především o vzhledu. Robot vypadá

jako člověk.

M ůže být například pokryt měkkým materiálem, který připo-

míná lidskou kůži. Může mít vlasy, oči, hlas a všechny rysy a náleži-

tosti člověka, takže by byl co do vnějšího vzhledu od lidské bytosti

nerozlišitelný.

To ovšem není nijak podstatné. Robot, jak se objevuje ve

science fiction, je skoro vždycky vyrobený z kovu a člověku se po-

dobá jen stylizovaně.

Zkusme tedy zapomenout na vzhled a uvažovat jen o tom, co

robot dokáže. Předpokládáme, že roboti jsou schopni vykonávat růz-

né práce rychleji nebo výkonněji než lidé. Ale v tom případě je každý

stroj robotem. Šicí stroj dokáže šít rychleji než člověk, pneumatické

kladivo dokáže proniknout do tvrdého povrchu rychleji než člověk

bez pomůcek, televize dokáže zachytit a uspořádat radiové vlny, kte-

ré my nevnímáme, a tak dále.

M usíme tedy použít termín robot jen pro stroj, který je specia-

lizovanější než běžné přístroje. Robot je stroj spojený s počítačem,

schopný vykonávat úkoly, které jsou příliš složité pro jakýkoli živý

mozek kromě lidského a jsou takového druhu, jaký nemůže vykoná-

vat žádný stroj bez počítače.

Jinými slovy, abychom to vyjádřili co nejstručněji:

robot = stroj + počítač

Je tedy zřejmé, že skutečný robot nemohl vzniknout před vyná-

lezem počítače ve 40. letech, a nemohl být praktický (v tom smyslu,

- 153 -

že by byl dost malý a dost laciný, aby se dal použít v každodenním

životě) až do vynálezu mikročipů v letech sedmdesátých.

Ovšem myšlenka robota - umělého zařízení, které napodobuje

jednání a třeba i vzhled člověka - je stará, možná tak stará jako lidská představivost.

Za starých dob počítače nebyly, a tak si naši předkové museli

vymyslet jiný způsob, jak pseudolidské schopnosti vložit do umělých

objektů. Využívali k tomu neupřesněných nadpřirozených sil a spo-

léhali se na božské schopnosti, nedosažitelné pouhým lidem.

V osmnácté knize Homérovy Illiady se tak vypráví, že Héfais-

tos, řecký bůh kovářů, má kruče „několik dívek... vytvořených ze

zlata přesně jako živé dívky; mají v hlavě rozum, mohou mluvit a

používat svaly, mohou příst a tkát a konat svou práci.“ To jsou sa-

mozřejmě roboti.

Ostrov Kréta v době své největší moci vlastnil prý bronzového

obra jménem Talos, který neustále hlídkoval na pobřeží, aby odrazil

jakékoli přibližující se nepřátele.

Za starověku a středověku prý učenci vytvořili umělé živé by-

tosti pomocí tajných umění, kterým se naučili nebo která odhalili -

umění, jejichž prostřednictvím využívali božské nebo ďábelské síly.

Nejznámějším středověkým vyprávěním o robotech je pro nás

dnes příběh rabího Lowa z Prahy šestnáctého století. Ten prý vytvořil

umělou lidskou bytost - robota - z hlíny, přesně jako Bůh vytvořil z

hlíny Adama. Hliněná socha, ať už jakkoli připomíná lidskou bytost,

je „neztvárněná hmota“ (hebrejské slovo pro to je „gólem“), protože

nenese znaky života. Rabi Low ovšem svému golemovi tyto znaky

života dal za použití svatého božího jména a robota zapřáhl do práce:

měl chránit životy Židů proti jejich pronásledovatelům.

Vždycky ovšem vznikla určitá nervozita, když se lidé začali

zabývat znalostmi, které právem patřily jen bohům nebo démonům.

Převládal pocit, že je to nebezpečné, že se tyto síly mohou vymknout

lidské kontrole. Tento postoj je nejznámější z legendy o „čarodějově

učni“, mladíkovi, který znal dost kouzel na to, aby uvedl do pohybu

nějaký proces, ale zase ne dost, aby ho zastavil, když přestal být uži-

tečný. Naši předkové byli dostatečně inteligentní, aby si tuto možnost

uvědomovali a měli z ní strach. V hebrejském mýtu o Adamovi a

Evě je hříchem získání vědomostí (snědení plodu ze stromu poznání

- 154 -

dobrého a zlého; to jest znalosti všeho), pro něj byli vyhnáni z ráje a

podle křesťanských teologů přivolali na celé lidstvo prokletí „prvot-

ního hříchu“.

V řeckých mýtech titán Prométheus poskytl lidem oheň (tedy

technologii) a byl za to strašlivě potrestán rozzuřeným Diem, nejvyš-

ším z bohů.

Na počátku novověku byly zdokonaleny mechanické hodiny a

drobné mechanismy, které je poháněly („hodinové strojky“) - pruži-

ny, převody, kroková ústrojí, hřebenová kolečka a tak dále - bylo

možno využít i k pohonu jiných zařízení.

Osmnácté století bylo zlatým věkem „automatů“. Byly to pří-

stroje, které mohly, pokud měly zdroj energie, například nataženou

pružinu nebo stlačený vzduch, vykonávat složité činnosti. Vyráběli

se vojáčci na hraní, kteří pochodovali; kačenky na hraní, které kváka-

ly, koupaly se, pily vodu, zobaly zrní a vyvrhovaly je; chlapečci na

hraní, kteří dokázali namočit pero do inkoustu a napsat dopis (samo-

zřejmě vždycky týž dopis). Podobné automaty se vystavovaly a byly

ohromně populární (a občas vynesly svým majitelům slušný zisk).

Byla to samozřejmě slepá ulička, ale díky ní se udržela naživu

myšlenka na mechanická zařízení, která by mohla dělat víc než jen

triky s hodinovým strojkem, která by byla téměř živá.

A co víc, věda rychle postupovala a v roce 1798 italský anatom

Luigi Galvani zjistil, že pod vlivem elektrického výboje se mohou

mrtvé svaly škubat a stahovat se, jako by byly živé. Bylo by možné,

že tajemstvím života je elektřina?

Z toho přirozeně vznikla myšlenka, že umělý život může být

vytvořen na přísně vědeckých principech a ne jen pomocí bohů či

démonů. A tato myšlenka vedla ke knize, kterou někteří považují za

první dílo moderní science fiction - k Frankensteinovi od M ary

Shelleyové, který vyšel v roce 1818.

V této knize Victor Frankenstein, anatom, sbírá části čerstvě

zemřelých lidí a za použití nových vědeckých objevů (ty se v knize

blíže nepopisují) přivede celek k životu. Vytvoří tak cosi, čemu se v

knize říká jen „monstrum“. (Ve filmu byla tím principem života elek-

třina.)

Ovšem přechod od nadpřirozena k vědě neodstranil strach z

nebezpečí obsaženého ve znalostech. Ve středověké legendě o gole-

- 155 -

movi rabiho Lowa se obluda vymkne kontrole a rabi jí musí vzít boží

jméno a zničit ji. V moderním příběhu o Frankensteinovi hrdina ta-

kové štěstí neměl. Od monstra v hrůze utekl a monstrum - s hněvem,

který kniha téměř ospravedlňuje - z pomsty zabilo ty, které

Frankenstein miloval, a nakonec i Frankensteina samého.

A to se stalo hlavním tématem příběhů science fiction, které se

objevily po Frankensteinovi. Na vytváření robotů se pohlíželo jako

na jasný příklad drzé zpupnosti lidstva a jeho snahy vzít na sebe po-

mocí pokřivené vědy božskou úlohu. Vytvoření lidského života s

duší bylo neodvolatelným právem Boha. Když se o něco podobného

pokusil člověk, musel vytvořit bezduchou zkomoleninu, která se nut-

ně musela stát tak nebezpečnou jako gólem nebo Frankensteinovo

monstrum. Vytvořením robota tedy člověk nakonec vždycky potres-

tal sám sebe a myšlenka, že „jsou věci, které lidstvo prostě vědět

nemá“, se znova a znova vracela.

Slovo „robot“ ovšem nikdo nepoužil až do roku 1920 (shodou

okolností to byl rok, kdy jsem se narodil). V tom roce český dramatik

Karel Čapek napsal hru R.U.R., o Angličanovi Rossumovi, který

masově vyráběl umělé lidi. Ti měli na světě vykonávat těžké práce,

aby skuteční lidé mohli žít volně a v pohodlí.

Čapek tyto umělé lidi nazval „roboti“, podle českého slova pro

nedobrovolnou těžkou práci. Titul hry ostatně znamená „Rossum's

Universal Robots“, což je jméno hrdinovy firmy.

V této hřeje ovšem to, co nazývám „frankensteinovským kom-

plexem“, ještě o několik stupňů posíleno. Zatímco monstrum M ary

Shelleyové zničilo jen Frankensteina a jeho rodinu, Čapek své roboty

nechal získat city a pak, z odporu k svému zotročení, vyhladit celou

lidskou rasu.

Hra byla uvedena v roce 1921 a byla dost populární (ačkoli

když jsem ji četl, připadala mi podle mého čistě osobního názoru

hrozná), aby se slovo „robot“ začalo všeobecně používat. Dnes se

umělý člověk nazývá „robot“ ve všech jazycích, aspoň pokud vím.

Během dvacátých a třicátých let pomáhalo R. U.R. posilovat

frankensteinovský komplex a (s některými pamětihodnými výjim-

kami, jako byla „Helena O'Loyova“ od Lestera del Reye a řada

„Adam Link“ od Eando Bindera) se tlupy hřmotných, vražedných

robotů objevovaly v jednom příběhu za druhým.

- 156 -

V třicátých letech jsem byl nadšeným čtenářem science fiction

a ta neustále se opakující zápletka s roboty mě už unavovala. Já jsem

na roboty tímhle způsobem nenahlížel. Viděl jsem v nich stroje - sice

pokročilé stroje, ale stroje. M ohli by být nebezpeční, ale určitě by

měli zabudované bezpečnostní pojistky. Ty pojistky mohly být vadné

nebo nedostačující nebo mohly selhat pod nečekaným typem tlaku;

ale taková selhání mohla na druhou stranu přinést zkušenosti, na je-

jichž základě se daly další modely zdokonalit.

Koneckonců každé zařízení má svá nebezpečí. Objev řeči při-

nesl komunikaci - a lži. Objev ohně přinesl vaření - a žhářství. Objev

kompasu zlepšil navigaci - a zničil civilizace v M exiku a v Peru. Au-

tomobil je úžasně užitečný - a zabíjí Američany po desetitisících

ročně. Pokroky medicíny zachránily miliony životů - a posílily popu-

lační explozi.

V každém případě se nebezpečí a zneužívání dá brát jako do-

klad, že „jsou věci, které lidstvo prostě vědět nemá“, ale nemůžeme

přece čekat, že se zbavíme všech znalostí a vrátíme se k úrovni aus-

tralopitheků. Dokonce i z teologického hlediska se dá tvrdit, že Bůh

by přece nedal lidem mozek k myšlení, kdyby nechtěl, aby se toho

mozku využívalo k vytváření nových věcí, k jejich moudrému využi-

tí, k zavádění bezpečnostních pojistek, které by předešly využití ne-

moudrému - a k tomu, abychom si vedli, jak to jen v rámci našich

nedokonalých možností nejlépe jde.

V roce 1939, když mi bylo devatenáct, jsem se proto rozhodl

napsat robotí povídku, v níž bude robot moudře použit, nebude ne-

bezpečný a bude vykonávat to, co vykonávat má. Protože jsem po-

třeboval zdroj energie, dal jsem mu „pozitronický mozek“. To slovo

nic neznamenalo, ale představovalo nějaký neznámý zdroj energie,

který je užitečný, pružný, rychlý a malý - něco jako tou dobou ještě

nevynalezený počítač.

Povídka se nakonec jmenovala „Robbie“ a nevyšla hned, ale já

jsem psal další povídky ve stejném duchu - po konzultaci se svým

redaktorem Johnem W. Campbellem, Jr., kterého tenhle můj nápad

velmi zaujal - a nakonec byly všechny vydány.

Campbell mě nutil, abych svou představu o bezpečnostních po-

jistkách zabudovaných do robotů vyjádřil přesně a abych se jen ne-

tvářil, jako by šlo o samozřejmý a jasný fakt, a já jsem to udělal ve

své čtvrté robotí povídce „Hra na honěnou“, která vyšla v roce 1942

- 157 -

v březnovém vydání Astounding Science Fiction. V tom čísle na

straně 100, v prvním sloupci, asi ve třetině stránky (čirou náhodou si

to pamatuji) jedna z mých postav říká druhé: „Podívej, začneme tře-

mi základními pravidly robotiky.“

Ukázalo se, že to bylo úplně první známé použití slova „robo-

tika“ v tisku, slova, které dnes představuje zavedený a široce použí-

vaný termín pro vědu a techniku stavby, údržby a použití robotů.

Oxfordský slovník mi ve 3. svazku dodatků přiznává autorství toho

slova.

Já jsem samozřejmě nevěděl, že to slovo vymýšlím. Ve své

mladické nevinnosti jsem předpokládal, že takové slovo existuje, a

neměl jsem ani ponětí, že ještě nikdy nebylo použito.

„Tři základní pravidla robotiky“, o kterých v tom místě byla

řeč, vešly nakonec ve známost jako „Asimovovy tři zákony roboti-

ky“, a tady jsou:

1.

Robot nesmí ublížit člověku nebo svou nečinností do-

pustit, aby člověku bylo ublíženo.

2.

Robot musí uposlechnout příkazů člověka, kromě pří-

padů, kdy tyto příkazy jsou v rozporu s prvním záko-

nem.

3.

Robot musí chránit sám sebe před zničením, kromě

případů, kdy tato ochrana je v rozporu s prvním nebo

druhým zákonem.

Ukázalo se, že tři zákony (což jsem samozřejmě nemohl před-

vídat) se staly těmi nejslavnějšími, nejčastěji citovanými a nejvliv-

nějšími větami, které jsem kdy napsal. (A udělal jsem to, když mi

bylo jednadvacet, takže občas přemýšlím, jestli jsem od té doby vy-

konal ještě něco, co by i nadále ospravedlňovalo mou existenci.)

M oje robotí povídky měly na science fiction velký vliv. Nepři-

stupoval jsem k robotům emocionálně - vytvářeli je technici, před-

stavovali technický problém, který si žádal řešení a který se také ře-

šil. Povídky podávaly dost přesvědčivý obraz budoucí technologie a

nebyly to žádné morální poučky. Roboti byli stroje, ne metafory.

Výsledkem bylo, že staromódní robotí příběhy prakticky vy-

mřely v celé science fiction na vyšší než komiksové úrovni. I jiní

spisovatelé začali brát roboty jako stroje a ne jako metafory. Roboti

- 158 -

začali být všeobecně vnímáni jako dobří, kromě případů, kdy došlo k

nějaké poruše, a i pak bylo možno je opravit a vylepšit. Ostatní spi-

sovatelé necitovali tři zákony - ty byly jaksi vyhrazeny pro mě - ale

předpokládali je, a s nimi i čtenáři.

A co mě ohromilo ještě víc, moje povídky měly podstatný vliv

i na vnější svět.

Je dobře známo, že první vědci, kteří experimentovali s rake-

tami, byli silně ovlivněni knihami H. G. Wellse. A ti, kdo první zača-

li experimentovat s roboty, byli stejným způsobem ovlivněni mými

robotími povídkami, z nichž devět jsem v roce 1950 sebral v knize Já

robot. Byla to moje druhá vydaná kniha a od té doby se vydává zno-

va a znova už čtyři desetiletí.

Joseph F. Engelberger, který v 50. letech studoval na Kolum-

bijské univerzitě, narazil na knihu Já robot a to, co četl, ho zaujalo

tolik, až se rozhodl, že zasvětí svůj život robotům. Přibližně v té době se na jakémsi koktejlu setkal s Georgem C. Devolem, Jr. Devol byl

vynálezce, který se také zajímal o roboty.

Společně založili firmu Unimation a pustili se do vymýšlení

způsobů, jak uvést roboty do praxe. Nechali si patentovat mnoho

zařízení a v polovině 70. let už vytvořili nejrůznější druhy praktic-

kých robotů. Potíž byla v tom, že potřebovali počítače, které by byly

malé a laciné - ale jak se objevil mikročip, rázem měli i ty. Od té

chvíle se Unimation stala nejpřednější robotickou firmou světa a En-

gelberger zbohatl tak, že se mu o tom nikdy ani nesnilo.

Vždycky mi velkoryse přiznával velkou část zásluh. Setkal

jsem se i s jinými robotiky, například s M artinem M inským a Šimo-

nem Y. Nofem, kteří rovněž rádi přiznali, jaký význam pro ně měla

dávná četba mých robotích povídek. Nof, který je Izraelec, četl Já

robot poprvé v hebrejském překladu.

Robotici vzali tři zákony robotiky vážně a převzali je jako ideál

bezpečnosti robotů. Typy robotů, které se zatím v průmyslu používa-

jí, jsou v zásadě tak jednoduché, že se bezpečnostní pojistky musejí

zabudovat zvenčí. Ovšem je prakticky jisté, že roboti budou stále

všestrannější a schopnější a že tri zákony nebo něco jim podobného

se jednou určitě budou vkládat do jejich programu.

Já sám jsem s roboty nikdy skutečně nepracoval, dokonce jsem

ani žádného neviděl, ale nikdy jsem o nich nepřestal přemýšlet. Do

dneška jsem napsal aspoň pětatřicet povídek a pět románů, v nichž

- 159 -

vystupují roboti, a dovolím si tvrdit, že jestli budu mít ještě kdy, na-

píšu další.

M oje robotí povídky a romány se zřejmě staly samy o sobě

klasikou a se vznikem série románů „Robouniversum“ vytvořily širší

literární svět i pro ostatní spisovatele. Za těchto okolností nebude

možná na škodu projít mé robotí povídky, charakterizovat některé,

které považuji za zvlášť významné, a vysvětlit, proč si to o nich mys-

lím.

1. „ROBBIE“ (Robbie): To byla první robotí povídka, kte-

rou jsem napsal. Vytvořil jsem ji mezi 10. a 22. květnem roku

1939, když mi bylo devatenáct a právě jsem končil univerzitu.

Vydat ji byl trochu problém, protože John Campbell ji odmítl a

Amazing Stories také. Nakonec ji 25. března 1940 přijal Fred

Pohl a vyšla v září 1940 v časopise Super Science Stories, který

redigoval. Fred Pohl byl Fred Pohl, a tak změnil název na

„Zvláštní kamarád“, ale když jsem ji zahrnul do své knihy Já

robot, vrátil jsem jí znova původní titul a ve všech dalších pře-

vtěleních už se objevila jen jako „Robbie“.

Kromě toho, že „Robbie“ je moje první robotí povídka, je

významný i tím, že v něm George Weston říká své ženě na obra-

nu robota, který vykonává roli chůvy: „Nemůže být jiný než věr-

ný, láskyplný a laskavý. Je to stroj - je tak udělaný“ Hned v mé

první povídce se tak objevuje první zárodek toho, co se později

stalo „prvním zákonem robotiky“, a také základní fakt, že roboti

se vyrábějí se zabudovanými bezpečnostními pravidly.

2. „ROZUM“ (Reason): „Robbie“ by sám o sobě nic ne-

znamenal, kdybych už nenapsal žádné další robotí povídky,

zvlášť když se objevil v jednom z méně významných časopisů.

Napsal jsem ovšem druhou robotí povídku „Rozum“ a ta se

Johnu Campbellovi líbila. Po malé revizi se objevila v dubnu

1941 v Astounding Science Fiction a tam si získala pozornost.

Čtenáři si všimli, že existuje něco jako „pozitroničtí roboti“, a s

nimi si toho všiml i Campbell. To umožnilo všechno ostatní, co

následovalo.

- 160 -

3. „LHÁŘ“ (Liar!): Hned v následujícím čísle Astounding v

květnu 1941 se objevila moje třetí robotí povídka „Lhář“. Ta je

důležitá v tom, že se v ní poprvé představila Susan Calvinová,

která se stala ústřední postavou mých prvních robotích příběhů.

Povídka byla původně napsaná dost neohrabaně, do značné míry

proto, že se zabývala vztahy mezi pohlavími v době, kdy jsem já

sám neměl ještě za sebou ani první schůzku s dívkou. Naštěstí se

učím rychle a tohle je jediná povídka, ve které jsem provedl pod-

statné změny, než vyšla v Já robot.

4. „HRA NA HONĚNOU“ (Runaround): Další důležitá ro-

botí povídka vyšla v březnu 1942 v Astounding. Byla to první

povídka, ve které jsem vypsal tři zákony robotiky doslova, místo

abych je bral jako samozřejmou a každému známou věc. Jedna

postava, Gregory Powell, v ní říká jiné postavě, Michaelu Dono-

vanovi: „Podívej, začneme třemi základními pravidly robotiky -

těmi třemi pravidly, která jsou do robotova pozitronického moz-

ku vložena nejhlouběji.“ Pak je odříká.

Později jsem je nazval zákony robotiky a byly pro mě důle-

žité hned trojnásobně:

a) Pomáhaly mi tvořit zápletky a umožnily mi napsat mno-

ho povídek i několik románů založených na robotech. V nich

jsem se soustavně zabýval důsledky tří zákonů.

b) Staly se zřejmě tím nejslavnějším, co jsem v literatuře

vymyslel, a ostatní je neustále citovali. Kdyby všechno, co jsem

napsal, mělo být jednou zapomenuto, tři zákony robotiky zmizí

určitě poslední.

c) Ta svrchu citovaná pasáž „Hry na honěnou“ je náhodou

úplně prvním případem, kdy bylo v tisku použito slovo „roboti-

ka“. Oxfordský slovník angličtiny mi tedy připisuje, jak jsem už

říkal, zásluhu o jeho autorství (stejně jako o autorství slov „robo-

tický“, „pozitronický“ a „psychohistorie“). Šel dokonce až tak

daleko, že poskytl prostor pro citaci tří zákonů. (Všechny ty věci

jsem vytvořil před dvaadvacátými narozeninami a jak to vypadá,

pak už jsem nic dalšího neudělal, což ve mně budí poněkud po-

chmurné myšlenky.)

- 161 -

5. „DŮKAZ“ (Evidence): To byla jediná povídka, kterou

jsem napsal v době, kdy jsem strávil osm měsíců a šestadvacet

dní v armádě. V jednu dobu jsem přesvědčil laskavého knihov-

níka, aby mě nechával v zamčené knihovně přes oběd, takže jsem

mohl na povídce pracovat. Je to první povídka, v níž jsem využil

humanoidního robota. Stephen Byerley, humanoidní robot, o

kterého šlo (i když v povídce jsem tak úplně jasně neurčil, jestli

to je robot nebo ne), je prvním předchůdcem R. Daneela Oli-

vawa, humanoidního robota, který se objevil v řadě mých romá-

nů. „Důkaz“ vyšel v září 1946 v Astounding Science Fiction.

6. „MALÝ ZTRACENÝ ROBOT“ (Little Lost Robot): Mo-

ji roboti bývají většinou dobrá stvoření. Dokonce v mých povíd-

kách postupně nabývali morálních a etických kvalit, kterými

daleko překonali lidi, a v Daneelově případě se téměř přiblížili

božskosti. Neměl jsem ovšem v úmyslu omezit se na představu

robotů jako spasitelů. Namířil jsem si to tam, kam mě vedla moje

nespoutaná představivost, a dokázal jsem docela dobře vidět i

nepříjemné stránky fenoménu robotů.

Teprve před pár týdny (vzhledem k době, kdy tohle píšu)

jsem dostal dopis od čtenáře, který mě peskoval za to, že v jedné

mé robotí povídce, jež právě vyšla, jsem ukázal nebezpečnou

stránku robotů. Obvinil mě, že mi selhaly nervy.

Mýlil se, jak je vidět z „Malého ztraceného robota“, v němž

je robot padouch, i když vyšla skoro před půl stoletím. Pohled na

rub robotů není výsledkem selhání nervů způsobeného mým po-

kročilým věkem nebo sešlostí. Dělalo mi to starost po celou mou

kariéru.

7. „KONFLIKT NIKOLI NEVYHNUTELNÝ“ (The Evi-

table Conflict): Tahle povídka byla pokračováním „Důkazu“ a

vyšla v červnu 1950 v Astounding. Byla to první moje povídka,

která se zabývala především počítači (v povídce jsem jim říkal

jen „stroje“) a ne roboty jako takovými. Rozdíl není velký. Robo-

ta můžete definovat jako „stroj s počítačem“ nebo „mobilní počí-

tač“. Počítač zase můžete brát jako „nepohyblivého robota“. V

každém případě jsem mezi těmi dvěma nijak jasně nerozlišoval,

a i když stroje, které se v povídce přímo fyzicky neobjevují, jsou

- 162 -

jasně počítače, bez váhání jsem povídku zahrnul do své sbírky

povídek o robotech Já robot, a ani vydavatel, ani čtenáři nepro-

testovali. Je pravda, že v povídce se vyskytuje Stephen Byerley,

ale to, že je robot, nehraje žádnou roli.

8. „VOLEBNÍ PRÁVO“ (Franchise): Byla to první povíd-

ka, ve které jsem psal o počítačích jako počítačích a vůbec jsem

je nebral jako roboty. Vyšla v časopise If: Worlds of Science

Fiction v srpnu 1955 a tou dobou už jsem o existenci počítačů

dobře věděl. Můj počítač se jmenuje „Multivac“ a je to větší a

složitější verze tou dobou existujícího počítače „Univac“. V téhle

a jiných povídkách z té doby, ve kterých se objevil Multivac,

jsem ho popsal jako obrovitý stroj, čímž jsem propásl šanci

předpovědět miniaturizaci a zjemňování počítačů.

9. „POSLEDNÍ OTÁZKA“ (The Last Question): Moje

představivost mě ovšem nezradila nadlouho. V „Poslední otáz-

ce“, která poprvé vyšla v listopadu 1956 ve Science Fiction

Quarterly, jsem se zabýval miniaturizací a zjemňováním počíta-

čů a sledoval jsem je v průběhu bilionu let vývoje (počítače i člo-

věka) k logickému závěru - abyste se ale dozvěděli k jakému, bu-

dete si muset povídku přečíst. Je to nepochybně má nejoblíbeněj-

ší ze všech povídek, které jsem během své kariéry napsal.

10. „POCIT MOCI“ (The Feeling of Power): Miniaturizace

počítačů se jako malé vedlejší téma objevila i v téhle povídce. Ta

vyšla v únoru 1958 v If a patří také k mým oblíbeným. V povídce

jsem se zabýval kapesními počítači, které se na trhu objevily až

deset nebo patnáct let po tom, co povídka vyšla. A co víc, byla to

jedna z povídek, v nichž jsem přesně předpověděl i společenské

dopady technologického pokroku, ne jen technologický pokrok

samotný.

Povídka se zabývá možností, že lidé ztratí neustálým použí-

váním počítačů schopnost zvládat jednoduchou aritmetiku. Na-

psal jsem ji jako satiru, v níž se mísily humorné pasáže s hořkou

ironií, ale měl jsem pravdu víc, než jsem tušil. Dnes mám kapesní

kalkulačku a je mi líto času, který bych musel věnovat na ode-

čtení 182 od 854. Používám tu zatracenou kalkulačku. „Pocit

- 163 -

moci“ je jedna z těch povídek, které se nejčastěji objevily v anto-

logiích.

Povídka svým způsobem ukazuje negativní stranu počítačů,

a ve stejné době jsem psal i povídky, které poukazovaly na mož-

né pomstychtivé reakce zneužívaných počítačů i robotů. Pokud

jde o počítače, vznikla povídka „Jednou“ (Someday), která vyšla

v srpnu 1956 v Infinity Science Fiction, a o robotech (v podobě

automobilů) je „Sally“, která se objevila v květnovém-červ-

novém vydání Fantastic roku 1953.

11. „ŽENSKÁ INTUICE“ (Feminine Intuition): Moji robo-

ti jsou prakticky vždycky mužského rodu, i když třeba ne přímo

ve smyslu pohlaví. Koneckonců jim dávám mužská jména a jsou

pro mě „on“. Na návrh ženy - redaktorky Judy-Lynn del Reyové

- jsem napsal „Ženskou intuici“, která vyšla v říjnu 1969 v The

Magazine of Fantasy and Science Fiction. Ukázal jsem v ní, že

dokážu vytvořit i robotku. Byla sice pořád kovová, ale měla štíh-

lejší pas než moji obvyklí roboti a taky ženský hlas. Později, v

knize „Roboti a Impérium“, jsem měl kapitolu, ve které se obje-

vuje humanoidní robotka. Hrála zápornou roli, což možná pře-

kvapí ty, kdo znají můj často vyjadřovaný obdiv k ženské polo-

vině lidstva.

12. „DVĚSTĚLETÝ ČLOVĚK“ (The Bicentennial Man):

Tato povídka, která se poprvé objevila v roce 1976 v paperbac-

kové antologii původní science fiction Stellar #2 sestavené Judy-

Lynn del Reyovou, byla mou nejpromyšlenější úvahou o vývoji

robotů. Sledovala přitom úplně jiný směr než „Poslední otázka“.

Šlo v ní o touhu robota stát se člověkem a o způsob, jak tuto tou-

hu krok za krokem naplňoval. Znovu jsem dovedl zápletku až do

logického konce. Když jsem s povídkou začínal, neměl jsem vů-

bec v úmyslu ji napsat takhle. Psala se sama, kličkovala a spřá-

dala se v psacím stroji. Je to moje třetí nejoblíbenější z mých

povídek. Před ní stojí jen „Poslední otázka“, o níž už jsem se

zmiňoval, a „Ošklivý chlapeček“ (The Ugly Little Boy), v níž ne-

jde o roboty.

- 164 -

13. „OCELOVÉ JESKYNĚ“ (The Caves of Steel): Mezitím

jsem na popud Horace L. Golda, redaktora Galaxy, napsal ro-

mán o robotech. Nejdřív jsem se tomu vzpíral, protože jsem měl

pocit, že moje nápady kolem robotů snesou jen povídkovou dél-

ku. Gold mi ovšem navrhl, abych napsal detektivku, v níž by byl

detektivem robot. Poslechl jsem jen částečně. Mým detektivem

byl naprosto lidský Eliáš Baley (podle mého názoru snad ta nej-

přitažlivější postava, kterou jsem kdy vymyslel), ale měl robotího

pomocníka E. Daneela Olivawa. Měl jsem pocit, že kniha je do-

konalou syntézou detektivky a science fiction. Vyšla ve třech čás-

tech na pokračování v říjnu, listopadu a prosinci 1953 v Galaxy a

nakladatelství Doubleday ji vydalo jako román v roce 1954.

Překvapila mě reakce čtenářů na knihu. I když Eliáš Baley

se jim líbil, jejich zájem se zcela soustředil na Daneela, kterého já jsem považoval za pouhou vedlejší postavu. Zvlášť jasný byl

souhlas žen, které mi psaly. (Třináct let poté, co jsem vymyslel

Daneela, se rozběhl televizní seriál Star Trek, v němž pan Spock

charakterem Daneela velmi připomíná - ne že by mi to nějak

vadilo -, a všiml jsem si, že o něj se divácky také obzvlášť zajíma-

ly. Nebudu se pokoušet to rozebírat.)

14. „NAHÉ SLUNCE“ (The Naked Sun): Popularita Eliáše

a Daneela mě přiměla napsat pokračování, Nahé slunce, které

vyšlo jako třídílný seriál v říjnu, listopadu a prosinci 1956 v

Astounding a jako knihu je vydal Doubleday v roce 1957. Úspěch

se opakoval, takže bylo přirozeně logické pustit se do třetího ro-

mánu. Dokonce jsem se do něj v roce 1958 dal, ale pak mi do to-

ho přišlo to a ono - a nakonec jsem ho dokončil až v roce 1983.

15. „ROBOTI ÚSVITU“ (The Robots of Dawn): Je to třetí

kniha ze série o Eliáši Baleym a R. Daneelovi a vyšla u Double-

day v roce 1983. V ní jsem uvedl druhého robota R. Giskarda

Reventlova, a tentokrát mě nepřekvapilo, když se stal stejně po-

pulárním jako Daneel.

16. „ROBOTI A IMPÉRIUM“ (Robots and Empire): I

když jsem už musel nechal Eliáše Baleyho zemřít (stářím), měl

jsem pocit, že nebude problém napsat čtvrté pokračování této

- 165 -

série, pokud nechám naživu Daneela. Čtvrtá kniha Roboti a Im-

périum vyšla u Doubleday v roce 1985. Eliášova smrt vyvolala

určitou reakci, ale nebylo to nic ve srovnání se smrští lítostivých

dopisů, která se strhla, když mě zápletka donutila nechat zemřít

R. Giskarda.

M ožná jste si všimli, že tři z povídek, které jsem vypsal jako

„významné“ - „Volební právo“, „Poslední otázka“ a „Pocit moci“ -

nejsou zahrnuty ve sbírce, kterou držíte v ruce. Není to přehlédnutí,

ani tím nechci naznačit, že se do té sbírky nehodí. Jde o to, že ty tři

najdete v dřívější antologii Sny robotů (Robot Dreams), která je do-

provodnou sbírkou k téhle knize. Nebylo by vůči čtenáři fér, aby ty

povídky vyšly v obou sbírkách.

Abych to vynahradil, zařadil jsem do Vizí robotů (Robot

Visions) devět robotích povídek, které jsem neuvedl mezi „význam-

nými“. Nechci tím naznačit, že těch devět povídek je horších, zna-

mená to jen, že neznamenají průlom do žádné nové oblasti.

Z těch devíti povídek je mou oblíbenou „Koumes“ (Galley

Slave - doslova „Galejník“), protože v ní jde o práci, kterou bych

upřímně rád robotovi přenechal. Jen málo lidí si v životě užilo téhle

dřiny tolik jako já.

,,Lenny“ (Lenny) ukazuje lidskou stránku Susan Calvinové,

která se v jiné povídce neobjevuje, kdežto „Jednou“ (Someday) je

moje spanilá jízda do oblasti patosu. „Vánoce bez Rodneyho“

(Christmas Without Rodney) je humorná povídka o robotech, kdežto

„M yslí!“ (Think!) je spíš pochmurná. „Zrcadlový obraz“ (M irror

Image) je jediná moje povídka, v níž vystupuje R. Daneel Olivaw,

jeden z hrdinů mých robotích románů. „M oc špatné!“ (Too Bad!) a

„Rasista“ (Segregationist) jsou robotí povídky na lékařské téma. A

konečně „Vize robotů“ (Robot Visions) byla napsána přímo pro tuto

sbírku.

Jak se ukázalo, byly moje robotí příběhy skoro stejně úspěšné

jako moje knihy o Nadaci, a jestli chcete něco vědět (samozřejmě

šeptem, a nikomu to prosím vás neříkejte), mám své robotí příběhy

raději. Nakonec ještě pár slov o esejích v této knize. První esej jsem

napsal v roce 1956. Všechny ostatní se objevily až v roce 1974 nebo

později. Proč ta osmnáctiletá přestávka?

- 166 -

Je to jednoduché. První robotí povídku jsem napsal, když mi

bylo devatenáct, a psal jsem je pak celých třicet let, aniž bych kdy

věřil, že roboti někdy začnou skutečně existovat - aspoň ne za mého

života. Důsledkem toho bylo, že jsem ani jednou nenapsal skutečně

vážný esej o robotice. Stejně dobře bych byl mohl psát vážné eseje o

galaktických říších a o psychohistorii. Ta práce z roku 1956 ostatně

také není vážná rozprava o robotice, ale jen úvaha o využití robotů v

science fiction.

Až teprve v polovině sedmdesátých letech, po vynálezu mikro-

čipu, se počítače staly natolik malými, natolik přizpůsobivými a

natolik lacinými, aby se počítačem řízené stroje daly prakticky použít

ve výrobě. Tak se objevili průmysloví roboti - v porovnání s mými

imaginárními roboty byli velice jednoduší, ale zjevně představovali

krok stejným směrem.

A náhodou právě v roce 1974, zrovna když se roboti stávali

skutečností, jsem začal psát eseje o nejnovějších pokrocích vědy,

nejdřív pro časopis American Way a pak pro Syndikát Los Angeles

Times. Bylo tedy jen přirozené napsat tu a tam něco o skutečné robo-

tice. Kromě toho nakladatelství Byron Preiss Visual Publications,

Inc. začalo vydávat pozoruhodnou sérii knih pod společným názvem

Robouniversum Isaaca Asimova (Isaac Asimov's Robot City) a po-

žádalo mě, abych napsal pro každou z nich esej o robotice. Tak se

stalo, že až do roku 1974 jsem prakticky nenapsal žádný esej o robo-

tice, kdežto později jich pěkných pár bylo. Koneckonců není moje

chyba, že věda konečně dohání některé moje jednodušší nápady.

- 167 -

Lidé mají prakticky neměnný zvyk hledat zlatý věk v minulos-

ti, a to jak ve vlastním životě, tak v životě své společnosti. Je to přirozené. Především na tom něco je - aspoň v osobním životě. Ti z nás,

kdo jsou staří (nebo i ti v pozdním mládí, jako jsem já) nepochybně

vzpomínají na dobu, kdy byli mladší a silnější a hubenější a živější a

méně rozvrzaní a mohli častěji a unavili se méně často a tak dále.

Jestli tohle není zlatý věk, tak co už jím je?

A tento pohled se přirozeně rozšiřuje dál až do té míry, že ta-

ková společnost, jaká byla v letech naší puberty, je pro nás příkla-

dem, jak by společnost měla vypadat. Každá změna, k níž od té doby

došlo, je vnímána jako úpadek, degenerace, ohavnost.

Kromě toho jsou tu samozřejmě klamy paměti, která minulost

zahaluje laskavým závojem, vylučuje z ní nepříjemnosti a zklamání a

zvětšuje radosti. Přidejte k tomu klamy historie, které samozřejmě

kladou větší důraz na hrdinství, na houževnaté odhodlání, na občan-

ské ctnosti a přehlížejí bídu, zkaženost a nespravedlnost.

A neplatí to i pro podoblast science fiction? Nepamatuje snad

každý čtenář, který už čte jedno nebo dvě desetiletí, nějaký „zlatý

věk“? Nestěžuje si snad, že vědeckofantastické povídky už nejsou

tak dobré, jak bývaly? Nesní snad o tehdejší klasice?

Samozřejmě. Všichni to děláme. Já také.

Existuje jeden „Zlatý věk science fiction“, který byl skutečně

oficiálně definován a zůstává stále na stejném místě, a to je období

mezi lety 1938 a 1950, přičemž vrcholnými roky jsou léta 1939 -

1942.

John W. Campbell, Jr. se v roce 1938 stal redaktorem časopisu

Astounding Stories, změnil jeho název na Astounding Science

Fiction, změnil jeho styl, našel nové spisovatele a povzbuzoval dří-

- 168 -

vější autory, aby si rozšířili obzory. Pomohl v rozjezdu mně, L.

Sprague de Campovi, Lesteru del Reyovi, Theodoru Sturgeonovi,

Eriku Franku Russellovi, Halu Clementovi, Arthuru C. Clarkovi a

mnoha jiným; a všichni vytvořili příběhy, které se zařadily v našem

žánru ke klasickým. V roce 1939 například s vynikajícími povídkami

vpadli raketovým stylem na scénu Robert A. Heinlein a A. E. Van

Vogt.

Podívejme se ale na Zlatý věk blíž a nevzrušeně.

Především: jak se na tuto dobu pohlíželo v čase, kdy probíhala?

Říkali si snad všichni čtenáři: „No tedy, páni, fakt, já žiju ve Zlatém

věku?“

Nevěřte tomu. Jistě, mladí čtenáři, kteří na tuhle půdu právě

vkročili, byli fascinováni, ale starší čtenáři, kteří četli už od konce 20. let, ti nikoli. M ísto toho často mluvili o „starých dobrých časech“

a toužili po svém zlatém věku Tremainových Astounding, které vy-

cházely od roku 1933 do roku 1938.

Abych pravdu řekl, já jsem k těm starým zkamenělinám taky

patřil. I když se mi příběhy Campbellovy éry moc líbily a s potěše-

ním jsem k nim sám přispíval, já jsem snil o první polovině třicátých

let. Pro mě nebyl ztělesněním science fiction Heinlein (i když jsem

uznával jeho hodnotu) - byla to „Vesmírná legie“ (The Legion of

Space) od Jacka Williamsona; „Galaktická hlídka“ (Galactic Patrol)

od E. E. Smithe; byla to „M inulost, současnost, budoucnost“ (Past,

Present, and Future) od Nata Schachnera; byl to „Tumithak z kata-

komb“ (Tumithak of the Corridors) od Charlese R. Tannera.

Dokonce i dnes existuje organizace zvaná „První fandom“ (je-

jímž jsem členem), do které mohou patřit jen ti, kdo byli fanoušky

science fiction před rokem 1938.

A jako byly zlaté věky před Zlatým věkem, byly i zlaté věky

ještě mladších čtenářů po Zlatém věku. Ostatně Terry Carr právě

vydal vynikající antologii povídek z let 1939 - 1942, nazvanou Kla-

sická science fiction: První zlatý věk (Classic Science Fiction: The

First Golden Age).

Kolik jich ještě bylo? Já bych řekl, že od toho prvního tak asi

každé tři roky jeden - pro tu či onu skupinu čtenářů.

Co myslíte, byly povídky z vašeho zlatého věku skutečně zla-

té? Přečetli jste si je v poslední době znova?

- 169 -

Já jsem si znova přečetl povídky ze svého zlatého věku a zjistil

jsem, že výsledky byly značně nevyrovnané. Některé povídky, nad

nimiž jsem jako teenager slintal blahem, se teď ukázaly nestravitelné

a trapné. Pár z nich (třeba „Tumithak z katakomb“) podle mého ná-

zoru obstálo velmi dobře.

Bylo mi ovšem jasné, že obecná úroveň psaní byla před čtyři-

ceti lety mnohem nižší než obecná úroveň pozdější. To mi ostatně

připadá jako trvalé pravidlo. Časopisecká science fiction za poslední

půlstoletí neustále rostla a vzdalovala se svým brakovým počátkům.

Pro mě to platí také. Umím si představit, že mnozí lidé, kteří se

jako teenageři rozplývali nad „Soumrakem“, Trilogií o Nadaci a

sbírkou Já robot, zjistili, že když si je přečetli jako třicátníci, ztratily poněkud na lesku. (Naštěstí pro mě je hodně takových, kteří to nedě-

lají - a konečně pořád se objevují noví teenageři, kteří se rádi nechají oslnit.)

Proč se kvalita psaní tak zvedla?

Především už SF tolik nekonkurují jiné žánry. Pulpové časopi-

sy zanikly. Křídové časopisy prakticky beletrii netisknou vůbec. Za-

tímco před několika desetiletími vědeckofantastické časopisy - s ma-

lým nákladem a ještě menšími honoráři - nemohly na trhu soupeřit a

dokázaly získat jen nejoddanější nadšence, dnes se nemůže začínající

spisovatel obrátit téměř nikam jinam, nemůže dělat skoro nic jiného.

O prostor v časopisech science fiction se tedy tvrději soupeří,

takže se na jejich strany dostanou větší přirozené talenty - a posunují

výš látku, o jejíž překonání se ostatní nováčci musejí snažit.

Já například pochybuji, že bych v roce 1979 dokázal pronik-

nout do science fiction jen s tím nadáním, jaké jsem měl, když jsem

tam pronikl v roce 1939. (Noví spisovatelé se tím ale nemusejí ne-

chat odradit - v roce 1979 se učí v lepší škole než já v roce 1939.)

Také se dnes víc ví o vědě.

Spisovatelé mého zlatého věku věděli o vědě jen málo víc, než

posbírali z děsivých novinových článků té doby (což je totéž jako

učit se sexu ve škarpě).

Dnes naopak i ti spisovatelé science fiction, kteří nejsou ob-

zvlášť vědecky vzdělaní a ani vědu nijak zvlášť nepoužívají ve svých

povídkách, vědí o ní víc a využívají jí šikovněji (když už to dělají)

než rozvrzaní staří giganti minulosti. Noví spisovatelé za to nemo-

hou. Žijeme dnes ve společnosti, v níž věda naplňuje každý komuni-

- 170 -

kační prostředek a snad i vzduch, který dýcháme - a rostoucí řady

schopných spisovatelů science fiction se starají, aby tyto zprávy byly

kvalitní.

Co nás tedy čeká?

Budeme mít povídky od lepších spisovatelů, které se budou za-

bývat více vzrušujícími a detailnějšími tématy inteligentnějším vě-

deckým způsobem.

M áme se bát, že to všechno skončí, že věda předhání science

fiction a že budeme všichni bez práce?

Ne! Vědci dělají pravý opak. Dodávají nám denně nové čerstvé

nápady: nové myšlenky, nové možnosti.

Jen za posledních pár dní jsem četl, že v atmosféře Venuše by-

ly objeveny plyny, které naznačují, že Venuše nevznikla stejným

způsobem jako Země. Četl jsem o možnosti vyslat modulovaný papr-

sek neutrin, který by mohl umožnit komunikaci skrz Zemi a ne ko-

lem ní. Četl jsem, že ve Slunci možná neustále tikají nějaké vnitřní

hodiny a že nepravidelnosti slunečních skvrn představují jakousi

povrchovou modifikaci - ale co je to za hodiny a k čemu ty modifi-

kace, to nevíme.

Každá z těch věcí může posloužit jako východisko pro povíd-

ku, kterou by nebylo možno napsat ještě loni, tím méně před třiceti

lety. A budou to povídky napsané s dnešními schopnostmi a zna-

lostmi.

Je to vzrušující doba pro společnost, pro vědu, pro science

fiction, pro spisovatele science fiction, pro čtenáře science fiction.

George, Joel a já se přípravou tohoto časopisu čím dál víc bavíme; a

doufáme, že i vy se čím dál víc bavíte při čtení.

Proč ne? M áme před sebou zlatý věk!

- 171 -

V roce 1928 vyšel v Amazing Stories „Vesmírný skřivan“ od

Edwarda E. Smithe a okamžitě byl uznán za významný milník v

science fiction.

Do té doby se všechny příběhy o cestování vesmírem týkaly

prakticky výhradně slunečního systému. Lety na Měsíc a na M ars

byly nejoblíbenější. O návštěvách z jiných hvězdných soustav sice

občas padla zmínka (jako v případě návštěvníka ze Síria ve Voltairo-

vě knize „M icromégas“), ale nebyly podstatné.

Smith ovšem použil mezihvězdné lety jako běžnou věc a své

hrdiny a padouchy zasadil do dějového rámce obsahujícího celou

galaxii. Bylo to poprvé, co se něco takového stalo, a čtenáři příběh

přímo hltali a dožadovali se dalších. „Superscience“ povídky se staly

hitem desetiletí. Smith si v tomto oboru udržel prvenství celých dva-

cet let, i když John W. Campbell byl v první polovině své kariéry

těsně druhý.

Smith a Campbell viděli galaxii osídlenou mnoha, mnoha inte-

ligentními druhy. Skoro na každé planetě nějaký žil a zvlášť Smith

byl vynalézavý ve vymýšlení nezemských tvarů a charakteristik

svých mimozemšťanů.

Tato „mnohainteligenční galaxie“ není dnes už ve science

fiction tak významná jako kdysi, ale můžete ji najít v současné tele-

vizi. Ve Star Treku a jeho slabších nápodobách to občas vypadá, jako

by se kosmická loď nemohla vydat jakýmkoli náhodně zvoleným

směrem, aniž by do týdne narazila na inteligentní rasu (obvykle tak

či onak nepřátelskou). Vizuální média nemají tolik možností tyto

mimozemšťany vynalézavě ztvárnit, protože pod vrstvou makeupu

nebo plastiku je obvykle herec. M imozemští tvorové tedy jsou když

ne lidé, tak aspoň jasně primáti.

- 172 -

V této souvislosti ovšem nastolil spisovatel science fiction Hal

Clement zajímavou otázku, které já říkám „Clementův paradox“.

Vesmír už existuje nějakých patnáct miliard let, a pokud různě

mezi hvězdami vzniklo mnoho civilizací, musely se objevit kdykoli v

uplynulých dvanácti miliardách let (když předpokládáme, že první z

nich trvalo tři miliardy let, než vznikla).

Z toho by mělo vyplývat, že lidští objevitelé, kteří by objevili

mimozemskou civilizaci, by zjistili, že je ve valné většině případů

stará jednu až dvanáct miliard let (za předpokladu, že má obzvlášť

dlouhý život). Pokud tak dlouhý život neměla a vydržela řekněme

milion let nebo méně, než dospěla k přirozenému nebo násilnému

konci, pak prakticky na všech planetách hostících takové civilizace

by musely zůstat stopy ruin, nebo možná i dvě nebo víc vln ruin.

V menší míře na relativně mladých planetárních systémech by

ke vzniku civilizace mělo teprve dojít například během milionu až

miliardy let.

Je tedy velmi malá pravděpodobnost, že se setkáme s civilizací

na přibližně stejné úrovni, jako je ta naše.

A přesto (to je ten Clementův paradox) spisovatelé science

fiction soustavně předvádějí mimozemské civilizace, které jsou po

technologické stránce na úrovni poměrně blízké naší. Občas jsou

trochu primitivnější nebo trochu pokročilejší, ale když vezmeme v

úvahu tempo, jakým dnes postupuje věda na Zemi, zdá se, že mimo-

zemšťané jsou nejvýš pár tisíc let za námi nebo pár stovek let před

námi. Jak málo je něco takového pravděpodobné!

Ovšem pokud já vím, spisovatelé science fiction si s něčím ta-

kovým hlavu nelámou. Já rozhodně ne.

Protože jsem začal publikovat v roce 1939, kdy byl Edward E.

Smith na vrcholu úspěchu (i když John Campbell právě nechal psaní

a pustil se do redigování Astounding), vyzkoušel jsem přirozeně sám

„mnohainteligenční galaxii“.

Příkladem je moje osmá vydaná povídka „Homo Sol“, která

vyšla v září 1940 v Astounding. V ní existovala galaktická říše slo-

žená z civilizovaných bytostí z mnoha, mnoha planetárních systémů -

v každém planetárním systému žil jiný typ inteligentních tvorů. Kaž-

dý měl ve jméně název domovské hvězdy, takže byl třeba „Homo

Arcturus“, „Homo Canopus“ atd. V zápletce šlo o nástup technolo-

- 173 -

gického věku na Zemi a o možný vstup pozemšťanů („Homo Sol“,

jak jistě chápete) do říše.

A nastal souboj mezi Johnem Campbellem a mnou. John měl

dojem, že lidé pocházející ze severozápadní Evropy (jako byl on)

tvoří předvoj lidské civilizace a všichni ostatní za nimi pokulhávají.

Tento svůj názor rozšířil i na galaktické měřítko, takže pozemšťané

pro něj byli „severozápadní Evropané“ galaxie. Nelíbilo se mu, aby

pozemšťané prohrávali s mimozemšťany nebo aby se o pozemšťa-

nech hovořilo jako o tvorech v jakémkoli smyslu méněcených. I když

pozemšťané zaostávali technologicky, měli by stejně vyhrát, protože

byli vždycky chytřejší, statečnější, měli lepší smysl pro humor nebo

prostě něco.

Já ovšem předky ze severozápadní Evropy nemám a popravdě

řečeno (nezapomínejte, že se psal rok 1940 a nacisté vyhlazovali

evropské Židy), ani jsem je nijak zvlášť neobdivoval. Měl jsem pocit,

že pozemšťané, pakliže představují tyto severovýchodní Evropany v

campbellovském smyslu, by klidně mohli být v mnoha ohledech hor-

ší než jiné civilizované rasy; že by pozemšťané mohli prohrát s mi-

mozemšťany; že by si možná dokonce zasloužili prohrát.

Ovšem John Campbell zvítězil. Jednak to byl charismatický a

přesvědčivý člověk a mně bylo sotva dvacet, jednak jsem ho hrozně

obdivoval a moc jsem si přál mu svoje povídky prodávat. Vzdal jsem

se tedy, upravil jsem povídku tak, aby vyhovovala jeho předsudkům,

a od té doby se za to stydím.

Ovšem neměl jsem v úmyslu už nikdy nechat k něčemu po-

dobnému dojít znova. Napsal jsem pokračování „Homo Sol“, které

jsem nazval „Imaginární“, a v něm jsem se sporu vyhnul tak, že se

pozemšťané vůbec neobjevují (a Campbell povídku odmítl). Napsal

jsem další povídku, v níž pozemšťané bojují se zlými mimozemský-

mi pány, a měl jsem dojem, že to bude v pořádku, protože páni byli

průhledný symbol pro nacisty (a Campbell ji nakonec odmítl také).

Ovšem pořád jsem měl chuť psát „superscience“ povídky podle

svého a dál jsem hledal takovou strategii, která by mi to umožnila,

aniž bych přitom narazil na Campbellův odpor.

Řešení jsem našel, když jsem poprvé přemýšlel o své „Nada-

ci“. Pro ni jsem potřeboval galaktickou říši stejně jako v „Homo

Sol“, a chtěl jsem mít volnou ruku, abych si ji mohl vytvořit, jak

jsem chtěl. Odpověď, když mě konečně napadla, byla tak úplně jed-

- 174 -

noduchá, že jsem se jen divil, proč mi trvalo tak dlouho, než jsem na

ni přišel. M ísto abych vytvořil galaxii bez lidí jako v „Imaginárním“,

vytvořím si říši, kde nebude nikdo jiný než lidé. Dokonce do ní ne-

dám ani roboty.

Tak se zrodila „výhradně lidská“ galaxie.

Vyšlo to až pozoruhodně dobře. Campbell neměl jedinou ná-

mitku; nikdy nenavrhl, že bych tam měl vložit pár mimozemských

ras; nikdy se nezeptal, proč tam nejsou. Propadl duchu těch příběhů a

přijal mou galaktickou říši za mých podmínek, a já jsem se už nemu-

sel zabývat problémy podřadnosti a nadřazenosti ras.

A ani já sám jsem se nikdy nezdržoval nějakým logickým zdů-

vodňováním výhradně lidské galaxie. Měl jsem, co jsem chtěl, a byl

jsem spokojený.

Nekladl jsem si například otázku, proč jsou lidé jedinými inte-

ligentními tvory v galaxii. Může to být tak, že i když planet je obrov-

ské množství, jen několik z nich je obyvatelných; nebo že sice

existuje mnoho obyvatelných, ale jen na málokteré se vyvine život;

nebo i když je na mnoha planetách život, jen na málokteré vznikne

inteligentní život nebo dokonce civilizace. Ovšem nijak jsem se

nesnažil některým z těchto způsobů výslovně vysvětlit to, co jsem

popisoval. Teprve v svém novém románu Nadace na hranicích

(Foundation 's Edge), napsaném čtyřicet let poté, co série začala,

jsem začal zkoumat logické důvody, které k tomu vedly.

Na začátku jsem si ani nekladl otázku, jestli je ten nápad nový.

O mnoho let později jsem si začal myslet, že přede mnou ještě nikdo

nevytvořil výhradně lidskou galaxii. Jak se zdá, je to můj vynález (i

když jsem připraven na to, že mě opraví nějaký historik science

fiction, který o tom ví víc než já).

Pokud jsem tu koncepci skutečně vymyslel, ukázala se být do-

cela užitečná, i když si odmyslíme souboj mezi Campbellem a mnou

(Campbell o žádném souboji ostatně vůbec nevěděl). Tím, že jsem

odstranil mimozemský prvek, dala se hra a souhra mezi lidskými

bytostmi sledovat na obrovském plátně. Spisovatelé se mohou zabý-

vat (jen) mezilidskými vztahy na různých světech a v různých spo-

lečnostech a to vytváří nejrůznější zajímavé možnosti.

A co víc, výhradně lidská galaxie nabízí způsob, jak obejít

Clementův paradox - a možná jediný způsob, jak ho obejít.

- 175 -

„Psychohistorie“ je jedno ze tří slov (o kterých vím), u nichž

mi Oxfordský slovník angličtiny přiznává autorství. Ta druhá dvě

jsou mimochodem „robotika“ a „pozitronický“.

Není to nijak neobvyklé. Každý spisovatel science fiction si

vymýšlí slova a ta občas skutečně proniknou do jazyka (ono o anglič-

tině je známo, že ochotně přijímá neologismy - což je podle mého

názoru jedna z jejích silných stránek).

Čím méně nápadité a čím samozřejmější slovo je, tím pravdě-

podobněji bude přijato, a já nemám sklon vytvářet nijak divoká slo-

va. Takže když byl v roce 1935 objeven a pojmenován pozitron, a

když se ve dvacátých letech stal „robot“ obecně přijatým názvem pro

automat podobný člověku, bylo jen otázkou času, kdy se v tisku ob-

jeví slova „pozitronický“ a „robotika“. Že jsem byl patrně v obou

případech první, to je čirá náhoda.

Když jsem poprvé použil v tisku slovo „pozitronický“ (bylo to

v povídce „Rozum“, která vyšla v dubnu 1941 v Astounding Science

Fiction) jako přirozenou obdobu slova „elektronický“, myslel jsem,

že to slovo už existuje. Totéž platí i pro „robotiku“, kterou jsem prv-

ně použil v povídce „Hra na honěnou“ vydané v březnovém čísle

Astounding Science Fiction roku 1942.

V případě „psychohistorie“ jsem ovšem tušil, že se to slovo

běžně nepoužívá a že ho možná ještě vůbec nikdo nepoužil. (Oxford-

ský slovník mimochodem cituje jeden příklad jeho výskytu už v roce

1934). Poprvé jsem je upotřebil v příběhu „Nadace“, který vyšel v

květnu 1942 v Astounding Science Fiction.

Vymyslel jsem to slovo proto, že jsem přišel za Johnem Camp-

bellem se svým nápadem na Nadaci a začali jsme debatovat o tom,

jakým směrem se mám v téhle sérii ubírat. Celkem upřímně jsem

přiznal, že mám v úmyslu použít jako model a základní vodítko pro

vytváření zápletek Sestup a pád říše římské od Edwarda Gibbona, ale

- 176 -

potřeboval jsem něco, co by z toho udělalo science fiction. Nemohl

jsem to prostě nazvat říše galaktická a pak s tím zacházet jen jako s

přerostlým římským impériem.

Navrhl jsem tedy, abychom přidali fakt, že existuje matematic-

ká metoda, kterou se pomocí statistických dat dá předpovídat bu-

doucnost, a nazval jsem ji „psychohistorie“. M imochodem to bylo

mizerné slovo, které nevyjadřovalo to, co mělo doopravdy znamenat.

M ěl jsem to nazvat „psychosociologie“ (první použití toho slova Ox-

fordský slovník klade do roku 1928). Ovšem díky Gibbonovi jsem se

tou dobou tak upjal na historii, že jsem nedokázal vymyslet nic než

psychohistorii. V každém případě se Campbellovi ten nápad líbil, a

tak jsme se do toho mohli pustit.

Svou koncepci psychohistorie jsem vytvořil podle kinetické te-

orie plynů, kterou mi vtloukali do hlavy při hodinách fyzikální che-

mie. M olekuly plynů se pohybují zcela náhodně kterýmkoli směrem

v trojrozměrném prostoru, a to nejrůznějšími rychlostmi. Ovšem člo-

věk přesto může poměrně slušně popsat, jaké ty pohyby v průměru

budou, a z těchto průměrných pohybů s neuvěřitelnou přesností vy-

pracovat zákony, které v plynech platí.

Jinými slovy, i když se nedá předpovědět, co udělá jednotlivá

molekula, můžeme předpovědět přesně, co se stane, když těch mole-

kul bude moře.

Aplikoval jsem tedy tuto myšlenku na lidi. Každý jednotlivý

člověk sice má „svobodnou vůli“, ale velký dav lidí by se měl chovat

do značné míry předpověditelně, a analýza takového „davového cho-

vání“, to byla právě moje psychohistorie.

M usel jsem stanovit dvě podmínky, aby to fungovalo, a nesta-

novil jsem je náhodou. Vybral jsem je proto, abych psychohistorii

víc přiblížil kinetické teorii. Nejdřív jsem musel mít k dispozici velké množství lidí, stejně jako kinetická teorie pracovala s velkým množ-

stvím molekul. Ani jedno by při malém množství nefungovalo. Právě

z toho důvodu se mé galaktické impérium skládá z pětadvaceti mili-

onů světů, z nichž na každém průměrně žijí čtyři miliardy lidí. To

představuje celkovou lidskou populaci sto tisíc bilionů. (V hloubi

duše jsem byl přesvědčen, že to nestačí, ale nechtěl jsem čtenářovu

důvěru pokoušet víc, než bylo nezbytně nutné.)

Za druhé jsem musel zachovat faktor „náhodnosti“. Nemohl

jsem od lidí čekat, že se budou chovat stejně náhodně jako molekuly,

- 177 -

ale mohli by se k takovému chování blížit, kdyby neměli tušení, co

se od nich čeká. Bylo tedy nutné předpokládat, že lidé obecně nevě-

dí, co psychohistorie předpověděla, a nemohou tomu tedy přizpůso-

bovat své jednání.

M nohem později mě napadla ještě třetí podmínka, na kterou

jsem dřív nepřišel prostě proto, že jsem ji považoval za úplně samo-

zřejmou. Kinetická teorie předpokládá, že plyny se skládají výhradně

z molekul, a psychohistorie bude fungovat jen tehdy, když ty spousty

inteligentních bytostí budou výhradně lidé. Jinými slovy: přítomnost

mimozemšťanů s jinou než lidskou inteligencí by mohla celý ten

nápad odrovnat. Podobná situace třeba v příštích knihách o Nadaci

skutečně nastane, ale zatím jsem se ve své galaktické říši mimolid-

ským inteligencím vyhnul (zčásti proto, že jsme se s Campbellem

velmi zásadně neshodli na tom, jaká by byla jejich role, kdyby exis-

tovaly, a protože ani jeden z nás se nehodlal vzdát).

Posléze jsem si myslel, že moje psychohistorie zmizí z pově-

domí lidí, protože tento termín začali používat psychiatři pro studie

psychiatrického zázemí jedinců (třeba Woodrowa Wilsona, Sigmun-

da Freuda nebo Adolfa Hitlera), kteří nějak významně ovlivnili histo-

rii. Vzhledem k tomu, že jsem měl majetnický zájem o termín psy-

chohistorie ve smyslu prognostické studie bezejmenných mas lidí,

tohle nové použití se mi nelíbilo.

Ale jak čas běžel, začal jsem to brát filosofičtěji. Koneckonců

je možné, že mezi molekulami a lidmi se nedá vytvořit žádná analo-

gie a že lidské chování se možná nedá žádným způsobem předpoví-

dat. Když se matematici začali podrobně zajímat o to, čemu se dnes

říká „chaos“, připadalo mi, že se pravděpodobně ukáže, že lidská

historie je v zásadě „chaotická“, takže žádná psychohistorie existovat

nemůže. Ostatně otázka, zda se psychohistorie vypracovat dá nebo

ne, je ústředním tématem románu, který jsem nedávno dopsal, Pře-

dehra k Nadaci, v níž je vykreslen Hari Seldon (zakladatel psycho-

historie) jako mladý muž, který se právě snaží tuto vědu rozvinout.

Představte si tedy, jak je pro mě vzrušující zjištění, že se vědci

stále více zajímají o mou psychohistorii, i když si možná neuvědo-

mují, že se ten obor tak jmenuje, a nikdy třeba nečetli žádnou z mých

knih o Nadaci, takže o mém podílu nevědí. (Co na tom? M yšlenka je

důležitější než já.)

- 178 -

Před pár měsíci mi Tom Wilsdon, čtenář z Ardenu v Severní

Karolíně, poslal výstřižek z M achine Design z 23. dubna 1987. Píše

se v něm tohle:

„Počítačový model původně vytvořený k simulaci turbulence v

kapalinách byl použit k modelování skupinového chování. Vědci z

Národních laboratoří v Los Alamos zjistili, že existuje podobnost

mezi skupinovým chováním a jistými fyzikálními jevy. Pro účely ana-

lýzy přiřadili parametrům modelu jednotlivé fyzické charakteristiky, například úroveň vzrušení, strach a velikost davu. Interakce davu se velmi blížily rovnicím turbulentního proudění. I když analýza nedokázala přesně předpovědět, co skupina udělá, údajně může pomoci

určit nejpravděpodobnější následky určité události.“

A také Roger N. Shepard, profesor psychologie na Stanford

University, uveřejnil 11. září 1987 v časopise Science článek nazva-

ný „Směřování k univerzálnímu zákonu zevšeobecnění v psycholo-

gii“.

Bohužel, i když jsem se usilovně snažil ho přečíst, matematic-

ká část pro mě byla příliš obtížná a dokonce i nematematické části mi

poskytly jen nejasné a zastřené pochopení. V každém případě, tady je

shrnutí článku, jak bylo uvedeno na jeho začátku:

„Psychologický prostor pro každou sadu stimulů se stanoví ur-

čením metrických vzdáleností mezi stimuly tak, že pravděpodobnost,

že naučená reakce na každý stimul bude zevšeobecněna na jakýkoli

jiný, je neproměnnou monotónickou funkcí vzdálenosti mezi nimi.

Tato pravděpodobnost generalizace do značné míry (i) se exponenci-

álně zhoršuje se vzdáleností, a (ii) činí tak podle jedné z dvou metrik v závislosti na vztahu mezi dimenzemi, v jejichž rozsahu stimuly va-riují. Tyto empirické pravidelnosti lze matematicky odvodit z obec-

ných principů druhů v přírodě a probabilistické geometrie, která

může prostřednictvím evoluční intemalizace řídit chování všech mys-

lících bytostí.“

Jak jsem už řekl, nijak zvlášť tomu nerozumím, ale mám pocit,

že Hari Seldon by to pochopil bez potíží. Taky mi z ničeho nic dělá

starost, že psychohistorie možná vznikne během příštího století. Já

- 179 -

jsem její rozvoj umístil 20 000 let do budoucnosti. Bude to další pří-

pad, kdy moje vědeckofantastická představivost směšně selhala?

- 180 -

Dostal jsem dopis od Nancy Bykowské z Bolingbrooku v Illi-

nois, která mimo jiné píše: „V posledních letech jsem si všimla ten-

dence vydávat trilogie a série. Docela ráda si přečtu sérii založenou

na stejném prostředí, ale může to člověka dost rozčílit, když jednotli-

vé knihy nejsou uzavřené příběhy... Ale existují autoři, kteří jako by

schválně psali seriály tak, abychom si museli koupit jejich příští kni-

hu. M yslím, že jsem někde četla, že nakladatelé podobné způsoby

uvažování podporují. Ptám se vás proto, jestli jste trilogii o Nadaci

napsal na žádost nakladatele, nebo prostě vznikla proto, že ta myš-

lenka byla na jeden svazek příliš velká?“

I já jsem si všiml dnešní tendence vydávat romány v celých tr-

sech. (Pro filmy to platí také. Jednou budeme mít film jménem Roc-

ky XVII. kontra Superman XI.)

Ale proč to tak je? Proč tolik autorů píše série nebo vzájemně

spojené romány?

Jeden velmi zjevný důvod je ten, že si tím zjednoduší život.

M ísto aby pro každý příběh museli vymýšlet nové sociální zázemí,

mohou použít to, které už vytvořili. Spisovatel tak může začít s ro-

mánem v hotovém prostředí a občas i s hotovými postavami. Pokud

sami nejste spisovatelé, neumíte si představit, kolik duševního utrpe-

ní a psychické námahy to ušetří.

Kromě toho čtenáři, kterým se nějaká kniha líbí, často vítají

návrat stejných postav a prostředí. Výsledkem je, že tlak na pokračo-

vání nebo i na delší sérii obvykle aspoň zpočátku vznikne ze strany

těchto čtenářů, ne autora nebo vydavatele.

Nakladatelé samozřejmě vítají každou knihu, která má vysokou

šanci na úspěch a zisk. Vždycky raději přijmou rukopis od zavedené-

ho autora než od nováčka, protože si obvykle mohou být jisti, že ten

- 181 -

první přinese zisk, kdežto ten druhý představuje riziko. Z podobného

důvodu jsou nakladatelé raději, když zavedený autor napíše další

pokračování populární série, než aby se vydal úplně novým směrem.

Kniha ze série je větší jistota, a nakladatelé mají rádi jistoty skoro tak jako vy nebo já.

Jsou tedy tyto série psány jen proto, aby donutily čtenáře kou-

pit si proti své vůli další knihu? Samozřejmě že ne. Když se čtená-

řům nějaká kniha nelíbí, pravděpodobně si nekoupí její pokračování.

Když se jim líbí první tři knihy ze série a čtvrtá je zklame, je méně

pravděpodobné, že si koupí pátou.

Krátce řečeno, když si nějaká série uchová oblibu a ziskovost,

je pravděpodobné, že se potáhne donekonečna. Když oblíbená není

nebo její popularita klesá, obvykle to znamená rychlý konec.

Dokonce se dá říct, že série nepokračují proto, aby neochotné

čtenáře zlákaly ke koupi knih, které v podstatě nechtějí číst, ale právě naopak: obětí bývá spisovatel, ne čtenář. Koneckonců psát dlouhou

sérii vzájemně propojených knih může být pro autora časem strašně

únavné. Ze svých postav a prostředí už třeba vymačkal všechnu šťá-

vu a možná by se hrozně rád zase pustil jiným směrem, aby si tak

ulevil a protáhl si křečovitou a obolenou mysl.

Spisovatel tedy sérii uzavře a jde si po svém - a zvedne se bou-

ře. Čtenáři hlasitě vyjadřují svou nespokojenost a dožadují se další

knihy ze série. Donese se to nakladatelům a ti, protože nemají v

úmyslu nechat si ujít zisk, pak vyvinou nátlak na autora, který je

svou sérií obvykle mnohem méně nadšený než všichni ostatní - a

nakonec prostě psát musí. A v tom případě každému, kdo mu řekne:

„Ty ze sebe všechny ty nekonečné bláboly stejně chrlíš jen proto,

abys čtenáře donutil kupovat tvoje knížky,“ se dostane pravděpodob-

ně jedné do zubů, pokud je spisovatel povahy násilné, nebo smutné-

ho pohledu, pokud je autor tak jemný a milý jako já.

M luvím ze zkušenosti. První tři knihy ze série o Nadaci jsou

kompilace jednotlivých povídek napsaných pro Astounding Science

Fiction v letech 1942 - 1950. Psal jsem je na naléhání redaktora, ale

po nějakou dobu jsem mu vždy s nadšením vyhověl.

Po osmi letech jsem jich ovšem měl dost a v roce 1950 jsem se

rozhodl, že už nenapíšu ani jednu. Odolával jsem veškerým prosbám

o další pokračování série Nadace a ignoroval jsem všechny hrozby

po celé třicet dva roky! A pak nakonec u Doubledaye začali vrčet a

- 182 -

mít pěnu u úst, takže jsem souhlasil, že napíšu Nadaci na hranicích a

Nadaci a Zemi, čtvrtou a pátou knihu série.

Tak tady to máte, paní Bykowská. Sérii o Nadaci jsem aspoň

zčásti napsal pod nátlakem nakladatele (a čtenářů), ale také pojedná-

vají o tématu příliš velkém, než aby se vešlo do jedné povídky nebo

románu, a každá část série, ať je to povídka nebo román, je samostat-

ná.

Ale je snad tenhle nápad se sériemi povídek a románů vynález

science fiction? To rozhodně ne. Dokonce to ani není moderní jev.

Stejné tlaky, které dnes vedou k psaní dalších a dalších dílů, působily

už za starých časů, takže pokračování a série musejí být tak staré

jako psaní samo.

Pokračováním Illiady byla Odyssea, a další řečtí básníci těžili z

neporovnatelné popularity těchto dvou eposů a psali své vlastní epo-

sy o událostech, které těmto dvěma předcházely, které po nich násle-

dovaly a které se odehrály mezi nimi (žádný z nich se ovšem nedo-

choval).

Velcí řečtí dramatikové měli tendenci psát hry v trilogiích.

Aischylos vystavěl trilogii kolem Agamemnóna, Sofokles kolem

Oidipa atd.

Když postoupíme blíž k současnosti, M ark Twain vytvořil

Torna Sawyera, a když byl úspěšný, přidal pokračování - Huckleber-

ryho Finna, a když ten byl ještě úspěšnější, napsal ještě několik dal-

ších příběhů s Tomem a Huckem, a když ty úspěšné nebyly, nechal

toho. Samozřejmě že série se nemusí soustředit na „pokračování zá-

pletky“. Může sestávat ze sledu nezávislých příběhů, které mají

ovšem společné prostředí a stejného hlavního hrdinu. Velmi úspěš-

nou sérií tohoto druhu byly Doylovy příběhy o Sherlocku Holmeso-

vi. Doyle vytvořil v Sherlocku Holmesovi tak přitažlivou postavu, že

se ho čtenáři nemohli nabažit.

Doyla povídky brzo unavily a začal Sherlocka Holmese doslo-

va nenávidět, protože v očích veřejnosti vyrostl natolik, že úplně za-

stínil Doyla samého. Zoufalý Doyle Sherlocka Holmese zabil - a pak

byl přinucen ho znovu vzkřísit. To je extrémní případ, kdy se autor

stal obětí (i když Doyle na tom velice zbohatl). Jiné série detektivek

se stejným detektivem (Hercule Poirot, Nero Wolfe atd.) už následo-

valy celkem logicky.

- 183 -

Když jsem byl mladý, série povídek se stejnými hrdiny byly

velice obvyklé. Vycházely knihy s Nickem Carterem, s Frankem

M erriwellem a další. Existovaly časopisy, které v každém čísle uvá-

děly novelu s nějakou oblíbenou postavou jako Stín, Pavouk, Doc

Savage, Tajný agent X, Operátor 5 atd.

Takové věci přirozeně ovlivnily i science fiction. Během třicá-

tých a čtyřicátých let napsal Neil R. Jones asi dvacet povídek s profe-

sorem Jamessonem a skupinou jeho robotích společníků s lidskými

mozky; Eando Binder napsal deset povídek s jiným robotem - Ada-

mem Linkem; Nelson Bond vytvořil deset povídek o milém prosťáč-

kovi jménem Lancelot Biggs.

Ovšem první úspěšnou sérii románů ve science fiction napsal

E. E. Smith. V letech 1928 - 1934 vydal tři romány o Skřivanovi a v

letech 1934 - 1947 pět knih o Lensmanech („čočkařích“, majitelích

čoček).

Ve čtyřicátých letech vytvořil Robert A. Heinlein něco úplně

nového ve své sérii Budoucí historie. Zápletky se zdály být vzájemně

nezávislé a odehrávaly se v značně odlišných dobách, ale všechny

zapadaly do souvislého historického vývoje slunečního systému,

takže v povídkách, které byly umístěny do pozdější doby, se objevo-

valy odkazy na události z povídek umístěných časově dříve.

Já jsem začal v roce 1942 další sérii tohoto druhu s Nadací.

Prostředí jsem rozšířil na celou galaxii a metodicky jsem sledoval

historii od povídky k povídce, nepřeskakoval jsem. Později jsem

propojil i robotí sérii a sérii o Impériu, takže moje vlastní série o budoucí historii sestává teď z třinácti románů - a nejspíš přibudou další.

Následovaly další série typu Nadace, nejúspěšnější z nich byla

Duna od Franka Herberta.

V žánru fantasy měla velký úspěch trilogie J. R. R. Tolkiena

Pán prstenů, která inspirovala řadu napodobenin. Judy-Lynn del Re-

yová a její manžel Lester díky své zázračné schopnosti vycítit trendy

povzbuzovali autory, aby psali série románů, a vydávali je ve svých

Del Rey Books, takže teď máme doslova záplavu knižních sérií.

Ta móda možná pomine, ale dokud trvá, přináší nám pro potě-

šení spoustu příjemného.

- 184 -

M artin H. Greenberg a já jsme společně sestavovali pro Daw

Books sérii antologií, v nichž vycházely nejlepší povídky určitého

roku. Začali jsme tím nejlepším z roku 1939 (kniha vyšla v roce

1979) a rok za rokem jsme pokračovali až do roku 1986, v patnáctém

svazku bylo to nejlepší z roku 1953. Ve chvíli, kdy tyhle řádky píšu,

je v tisku šestnáctý svazek - to nejlepší z roku 1954, a připravuje se

svazek sedmnáctý s výběrem roku 1955.

Ke každé z těch knih M arty píše obecný úvod, ve kterém popi-

suje události daného roku jak ve skutečném světě science fiction, tak

v imaginárním světě neznáma. Pak oba ke každé z povídek ve svazku

doplníme úvod. M artyho úvod se zabývá kariérou toho kterého spi-

sovatele, já píšu o tom či onom tématu, k němuž můj podivínský

mozek inspiroval buď autor, nebo povídka.

M artyho úvody vždycky dychtivě čtu, protože mi pokaždé o

autorovi řeknou víc, než vím, ale samozřejmě ne víc, než vědět chci.

Všiml jsem si jedné věci, která ve mně vyvolala určitou zvěda-

vost: že spisovatelé science fiction vydrží tak deset let, nebo spíš

míň.

To znamená, že píší science fiction, občas v hojném množství,

nějakých deset nebo méně let, a pak jejich práce řídnou, až se vytratí

docela. Občas se ani nevytrácejí, ale přestanou naráz. Nutí mě to

uvažovat proč.

Jedno vysvětlení samozřejmě je, že si najdou jiný, výnosnější

trh. John D. M acDonald psal zpočátku science fiction a pak byl veli-

ce úspěšný v thrillerových detektivkách. John Jakeš ve svých počát-

cích psal science fiction a pak uspěl s historickými romány.

Jiné vysvětlení je, že zemřou - dokonce i spisovatelé science

fiction umírají. V padesátých letech zemřeli Cyril Kornbluth a Henry

Kuttner, oba na vrcholu kariéry, a později se totéž stalo Philipu K.

Dickovi a Franku Herbertovi.

- 185 -

Ale jsou i takoví, kteří prostě ukončí plodnou kariéru, aniž by

přešli na jiné pole, a přesto, že zůstávají velice živí. Dokonce si

vzpomínám i na jména čerstvých mladých spisovatelů, kteří poctívali

stránky tohoto časopisu v jeho prvních číslech a o nichž už ani my,

ani nikdo jiný mnoho neslyší.

Proč to tak je? Dojdou jim nápady? Nebo je prostě unaví psa-

ní? Pustila se science fiction po nových cestách, které jim nejsou

sympatické?

Prostě nevím.

M ožná to platí pro všechny druhy psaní, nejen pro science

fiction. M ožná to platí pro jakoukoli tvůrčí činnost. Třeba je „vyčer-

pání“ obecný jev, který by se měl studovat víc než dosud - což je

samozřejmě úkol pro psychology, ne pro mě.

Ale pokud je vyčerpání běžné, co tedy ty případy, v nichž se

vyčerpání nedostaví? M ohlo by být možná stejně užitečné studovat

ty, kdo jsou proti vyčerpání imunní a kdo píší kvalitní science fiction

stále, hojně a úspěšně řekněme čtyřicet let a víc a kteří nejeví žádné

známky toho, že by je ta námaha měla zlomit.

V poslední době jsem si všiml, že takovým lidem někteří pozo-

rovatelé našeho žánru říkají „dinosauři“. M ám podezření, že to má

být pejorativní označení; to jest že se to nepoužívá jako lichotka. Z

toho, co se říká o takzvaných dinosaurech, jsem usoudil, že stejně

jako skuteční dinosauři jsou i tihle autoři považováni za zastaralé,

neohrabané a vyčpělé.

Ten název je ovšem obzvlášť nevhodný proto, že první, na co

si vzpomeneme při pomyšlení na skutečné dinosaury, je to, že vy-

mřeli, zatímco nejpozoruhodnější na spisovatelských dinosaurech je

právě to, že nevymřeli. Z toho, jaké poznámky se činí na adresu těch-

to dinosaurů, jsem usoudil, že ti, kdo to slovo používají, jsou poně-

kud roztrpčeni právě tím, že dinosauři nevymřeli a že si příliš dlouho

osobují právo na příliš mnoho místa ve světle reflektorů.

To je ovšem jejich problém. Já osobně bych dal přednost slovu

„vytrvalci“, což není ani pejorativní, ani lichotivé, ale prostě faktic-

ké.

Jaký musí spisovatel science fiction být, aby se dal zařadit me-

zi vytrvalce?

Především, když už jsem hovořil o úspěšném, stálém a plod-

ném spisovatelském životě v délce přinejmenším čtyřiceti let, musí

- 186 -

být vytrvalci aspoň šedesát, musí být naživu a pořád pracovat. Přiro-

zeně je nutné, aby začal psát poměrně mladý a aby od té doby neu-

stále dřel a dřel.

Takhle z hlavy si vzpomínám na devět spisovatelů, kteří tyto

předpoklady splňují, a jsou to:

1) JACK WILLIAMSON. První povídka mu vyšla v roce

1928, když mu bylo dvacet. Soustavně píše už devětapadesát let a

dnes je mu osmdesát. Pro mě je to nepochybný a milovaný doyen

science fiction. Jeho „Vesmírná legie“, která mi vyrazila dech jako

teenagerovi, vyšla před třiapadesáti lety.

2) CLIFFORD D. SIMAK. První povídka mu vyšla v roce

1931, když mu bylo sedmadvacet. Soustavně píše šestapadesát let a

dnes je mu osmdesát dva. Jeho „Město“ (City; česky ovšem v l. vy-

dání jako „Když ještě žili lidé“) vyšlo před třiačtyřiceti lety a „Kos-

mičtí inženýři“ (Cosmic Engineers) před osmačtyřiceti.

3) L. SPRAGUE DE CAMP. První povídka mu vyšla v roce

1937, když mu bylo třicet. Soustavně píše devětačtyřicet let a je mu

teď sedmdesát devět. Jeho „Jinak přijde tma“ (Lest Darkness Fall),

kterou jsem četl, místo abych studoval na veledůležitý test z fyzikální

chemie (a nikdy jsem toho nelitoval), vyšla před osmačtyřiceti lety.

4) ISAAC ASIMOV. (Nemysleli jste si, doufám, že z nějaké-

ho zvráceného smyslu pro skromnost vynechám sám sebe?) První

povídka mi vyšla v březnu 1939, když mi bylo devatenáct. Soustavně

píšu osmačtyřicet let a je mi teď šedesát sedm. M oje povídka „Sou-

mrak“ (Nightfall) vyšla před čtyřiceti šesti lety.

5) ROBERT HEINLEIN. První povídka mu vyšla v srpnu

1939, když mu bylo dvaatřicet. Soustavně píše osmačtyřicet let a je

mu teď osmdesát. Jeho „Občas něco vybouchne“ (Blowups Happen)

vyšlo před sedmačtyřiceti lety.

6) FRITZ LEIBER. První povídka mu vyšla v srpnu 1939,

když mu bylo devětadvacet. Soustavně píše osmačtyřicet let a je mu

- 187 -

teď sedmdesát šest. Jeho „M anželka čarodějka“ (Conjure Wife) vyšla

před čtyřiačtyřiceti lety.

7) FREDERIK POHL. Těžko se to dá určit, protože spousta z

jeho prvních prací vyšla pod nějakým tím pseudonymem, ale nepo-

chybně jeho povídka vyšla v roce 1941, když mu bylo jednadvacet.

Soustavně píše šestačtyřicet let a je mu teď šedesát sedm. Jeho „Tuč-

ná planeta“ (Gravy Planet) - v rozšířeném vydání jako „Obchodníci s

vesmírem“ (Space M erchants) vyšla před pětatřiceti lety.

8) ARTHUR C. CLARKE. První povídka mu vyšla v roce

1946, když mu bylo devětadvacet. Soustavně píše jednačtyřicet let a

je mu teď sedmdesát. Jeho „Záchranná výprava“ (Rescue Party) vy-

šla před jednačtyřiceti lety.

9) POUL ANDERSON. První povídka mu vyšla v roce 1947,

když mu bylo jednadvacet. Soustavně píše čtyřicet let a je mu teď

šedesát jedna. Jeho „Pomocná ruka“ (Helping Hand) vyšla před se-

dmatřiceti lety.

Netvrdím, že je ten seznam určitě konečný. Jen tak z hlavy si

vzpomínám na tři další možné vytrvalce. První povídka Lestera del

Reye vyšla v roce 1938 a A. E. van Vogt a Alfred Bester oba poprvé

publikovali v roce 1939. V posledních desetiletích toho ovšem mno-

ho nevydali, takže v jejich případě nemůžu vyčerpání s čistým svě-

domím vyloučit.

Když se na ten seznam podíváme, můžeme myslím dojít k urči-

tým závěrům. Především všichni vytrvalci byli fanoušky science

fiction od velmi raného věku a tenhle žánr jim učaroval na celý život.

To je prostě nezbytné.

Za druhé nikdo z nich nesmí při psaní trpět. Spousta dobrých

spisovatelů, dokonce i velkých spisovatelů, psaní nemiluje a musí se

k němu nutit. To jim sice nebrání psát dobře, ale brání jim to psát

hodně, a mezi má kritéria pro vytrvalce patří, že píše stále a plodně.

Za třetí každý z nich odolává nutkání opustit science fiction.

Není pravděpodobné, že by vytrvalci uměli psát jen SF a nic jiného.

Pokud já vím, tak Simak, Pohl a Anderson napsali dobrou literaturu

faktu; Clarke a de Camp napsali velkou spoustu dobré literatury fak-

- 188 -

tu; a já jsem jí napsal přímo moře. Kromě toho Pohl píše i normální

romány (teď právě mu vychází kniha jménem Černobyl - velmi ne-

obvyklá a nikoli science fiction). De Camp napsal vynikající histo-

rické romány. A já jsem napsal poměrně dost detektivek. V každém

případě ovšem, ať už se vytrvalci zatoulají kamkoli, vždycky se vrátí

ke science fiction.

Tak tady to máte. „Dinosauři“? M yslím, že ne. M yslím, že vy-

trvalci (dokonce i já) jsou důležité sloupy science fiction. Jsem zvě-

dav, kolik se jich ještě v budoucnu objeví.

(Poznámka redakce: Znalci si vypočtou, že tento článek napsal

Asimov v roce 1987. Od té doby však bohužel zemřeli čtyři z jeho

„vytrvalců“- v roce 1988 Heinlein a Simak a v roce 1992 Leiber a

Asimov sám)

- 189 -

V roce 1516 anglický učenec Thomas M ore (1478 - 1535) vy-

dal knihu (v latině) s dlouhým názvem - tehdy to byla móda -, který

byl rovněž latinský. Když v roce 1551 konečně poprvé vyšla anglic-

ky, titul byl uveden jako „Prospěšné a zábavné dílo o nejlepším stavu

veřejného bohatství a o novém ostrově zvaném Utopia“ (A fruteful

and pleasant Worke of the beste State of a publyque Weale, and of

the newe yle, called Utopia). M y o té knize mluvíme prostě jako o

Utopii.

V knize M ore popsal fungování toho, co považoval za ideální

lidskou společnost, představovanou ostrovním národem Utopie, je-

muž vládne pouze a výhradně rozum. Jeho popis takové společnosti

je tak ušlechtilý a racionální, že by mohl budit závist ještě dnes.

O skutečném světě si ovšem M ore žádné iluze nedělal. Slovo

„utopia“ pochází z řeckého „ou“ (ne) a „topos“ (místo), takže to

znamená „nikde“. Jinými slovy, M ore si uvědomoval, že jeho ideál

nikde na Zemi neexistoval (a dodnes neexistuje). Jeho kniha, popisu-

jící ideální společnost, posloužila také jako jasný protiklad pranýřují-

cí skutečné vlády jeho doby, zvlášť vládu jeho rodné Anglie, kterou

samozřejmě znal nejlépe.

Ovšem došlo velmi snadno k omylu. Popisovaná Utopie byla

tak nádherné místo, že nebylo těžké si představit, že první slabika

pochází z řecké předpony „eu -“ ve významu „dobrý“, takže z Utopie

se stalo ne „nikde“, ale „dobré místo“.

Slovo „utopie“ vstoupilo do angličtiny i do jiných evropských

jazyků ve významu ideální společnost. Adjektivum „utopický“ ozna-

čuje jakýkoli plán, který se na pohled zdá prospěšný, ale není prak-

tický a nedá se nijak realisticky uskutečnit.

M ůžeme hovořit o utopické literatuře - písemných líčeních,

popisujících ideální společnosti. M oreova kniha je klasický, ale ne

první příklad. Devatenáct století před Utopií vznikla Platónova Re-

- 190 -

publika, popis ideálního státu řídícího se rozumem. Ještě dříve se

popisy ideálních států objevovaly v mytologické nebo náboženské

literatuře v podobě pominuvších zlatých věků nebo budoucích vy-

koupení. Výborným příkladem toho prvního je rajská zahrada, toho

druhého pak jedenáctá kapitola knihy Izajášovy.

Tvorba utopických líčení neupadla ale ani v době po M oreovi.

Nejvlivnějšími příklady z nedávné doby jsou Pohled do budoucího

ráje (Looking Backward), vydaný roku 1888 Edwardem Bellamym

(1850 - 1898), který líčil Spojené státy v roce 2000 pod ideální socia-

listickou vládou, a Walden dvě (Walden Two), který roku 1948 vy-

dal B. F. Skinner (1904 - ) aktéry popisuje ideální společnost založe-

nou na vlastních Skinnerových teoriích řízení společnosti.

Ovšem ne všechny takové utopie jsou přesvědčivé. Pokud člo-

věk nepřijímá náboženské konvence, je těžké věřit ve zlaté věky ne-

bo ve spasení. A předpokládat se nedá ani to, že by někdy lidstvu

vládl skutečný rozum a nic jiného.

V devatenáctém století však na pole utopií vstoupil nový prvek.

Vznikla možnost, že vědecký a technologický pokrok mohou nastolit

utopii takříkajíc zvenčí. Jinými slovy, přestože lidé zůstávají stejně

iracionální a nedokonalí jako vždycky, pokrok vědy může poskyt-

nout nadbytek potravy, vyléčit nemoci a duševní poruchy, vysledovat

a zrušit iracionální popudy atd. Dokonalá technika by vyvážila nedo-

konalé lidstvo. Sklon přijímat tento postoj a malovat budoucnost v

zářivých technologických barvách dosáhl takového stupně, že tomu,

co my nazýváme science fiction, říkají v Německu „utopické příbě-

hy“.

Ve skutečnosti ale není vůbec pravděpodobné, že průměrný

spisovatel napíše skutečně utopický příběh. Není to zajímavé. Člověk

může takovou společnost jen popsat, podrobně vysvětlit, jak je dob-

rá, jak skvěle funguje a jak se jí daří nezhroutit se. Nemohou v ní být

žádná dramata, žádné problémy, žádné riziko, žádná hrozba katastro-

fy, žádné unikání jen o vlásek. Kdyby bylo něco takového možné,

nebyla by už utopie utopií. Je tedy jasné, že utopické příběhy jsou už

ze samé podstaty věci strašně nudné. Jediná utopická kniha, kterou

jsem skutečně dokázal přečíst, byl Pohled do budoucího ráje, a i když

to byl ve své době bestseller a dodnes má své nadšené příznivce, řek-

nu vám rovnou, že kdyby mohla nuda zabíjet, pak přečíst si ji by

znamenalo rozsudek smrti.

- 191 -

Utopické knihy jsou tak nudné, že ani nemohou naplnit své po-

slání poukazovat na omyly a chyby skutečně existujících společností.

Nemůžete být těmito chybami znechuceni, pokud při tom usnete.

Vznikl tedy způsob, jak jednotlivé společnosti napadnout při-

měji. M ísto popisování dobrého protikladu člověk popíše skutečné

zlo, ale do krajnosti ho přežene. M ísto společnosti, v níž je všechno

ideálně dobré, se popisuje společnost, v níž je všechno ideálně špat-

né.

Slovo, kterým se označuje naprosto špatná společnost, je „dys-

topie“, v němž první slabika pochází z řecké předpony „dys -“ ve

významu „abnormální“ nebo „defektní“. Dystopie je „špatné místo“.

M ůžete si tedy domyslet, co to asi je „dystopická literatura“.

Dystopie jsou ze samé své podstaty zajímavější než utopie.

M iltonův popis dystopického pekla v prvních dvou knihách Ztrace-

ného ráje (Paradise Lost) je mnohem zajímavější než utopické nebe

ve třetí knize. A v Pánu prstenů se nedá mnoho vyprávět o pobytu

Společenstva v utopické říši elfů Lórienu, ale příběh nabývá na in-

tenzitě i zajímavosti tím víc, čím víc se blížíme dystopickému M or-

doru.

Ale mohou dnes vůbec být dystopie, když věda a technika tak

rychle postupují?

Samozřejmě! Stačí jen předpokládat, že věda a technika přispí-

vají k zlu (což není nijak obtížné).

A přesto čistě dystopické příběhy jsou stejně nudné a nesnesi-

telné jako ty čistě utopické. Vezměte si třeba tu nejslavnější čistě

dystopickou knihu moderní doby, 1984 George Orwella (1903 -

1950), vydanou v roce 1948 (ve stejném roce jako Walden dvě). Po-važuji ji za strašně špatnou knihu. Stal se z ní velký hit (podle mého

názoru) jen proto, že se svezla na vlně studenoválečného cítění ve

Spojených státech.

Čistě utopická kniha může hrát jen jednu notu: „Není to báječ-

né - báječné - báječné?“ Čistě dystopický příběh může hrát jen jednu

notu: „Není to odporné - odporné - odporné?“ Jenže z jedné noty

melodii neuděláte.

Co tedy má dělat spisovatel science fiction, když jak utopické,

tak dystopické příběhy jsou nudné?

Nesmí zapomínat, že jsou špatné jen tehdy, když jsou čisté,

takže je třeba se vyhýbat extrémům. M iltonovo peklo bylo zajímavé

- 192 -

díky vykreslení Satana, odvážného i za nejtěžší situace, pociťujícího

výčitky svědomí i uprostřed nejhlubšího zla. M iltonovo nebe zajíma-

vé nebylo, protože tváří v tvář všemocnému a vševědoucímu Bohu

už nemohlo existovat žádné zlo. Jeho dystopie nebyla čistá, jeho uto-

pie ano.

Zlo M ordoru se dalo snést díky Frodově odvaze a lidskosti a

příběh by byl zůstal zajímavý i tehdy, kdyby Frodo nakonec neuspěl.

Podstatná byla jeho odvaha a lidskost, ne jeho úspěch.

Podstatou příběhu je zápas jedné věci proti druhé: živé bytosti

proti neosobnímu vesmíru; živé bytosti proti jiné živé bytosti; jedné

stránky živé bytosti proti jiné stránce jí samé.

V každém případě musíte umožnit čtenáři, aby se ztotožnil as-

poň s jednou stranou toho zápasu, aby získala jeho zájem a sympatie.

Říkám „aspoň“ s jednou stranou, protože když skutečně umíte psát,

může se vám podařit ho přimět, aby se ztotožnil s oběma a cítil se

citově rozervaný.

Strana nebo strany, s nimiž se ztotožňujete, musí bojovat od-

vážně, inteligentně a slušně - nebo se to aspoň učit. Příběh nezapůso-

bí, pokud se musíte stydět za stranu, již jste přijali za svou.

Obě strany musejí mít šanci vyhrát. Je lákavé kupit své vlastní

straně do cesty překážky, aby tak konečné vítězství vašeho hrdiny

bylo nečekanější, napínavější a triumfálnější, ovšem v tom případě si

musíte být jisti, že vaše strana opravdu vyhraje. Nemůžete napsat

příběh o Davidovi a Goliášovi, ve kterém by David nevyhrál, a jak je

člověk v četbě stále znalejší a zkušenější, může mu to připadat příliš

zřejmé a dokonce i příliš nerealistické.

Připadá mi tedy, že nejlepší, co se dá dělat, je brát příběh jako

boj mezi stranami, které jsou obě směsí dobrého a zlého (to jest

umístit ho někam mezi oba extrémy utopie a dystopie), a nevychylo-

vat příliš pravděpodobnosti ani na jednu stranu. Vyjádřit se můžete i

bez toho, že byste byli nuceni k šťastnému konci, a to tak, abyste v

čtenáři vyvolali maximální napětí a nejistotu. Čtenář nejen že nebude

vědět, jak jeho strana vyhraje, ale jestli vůbec vyhraje a dokonce

možná ani to, která strana je skutečně ta jeho.

Samozřejmě netvrdím, že je to jednoduché.

- 193 -

Jsem velkým propagátorem „bratrstva science fiction“. Napsal

jsem na to téma úvodník přesně se stejným názvem do pátého čísla

IAsfm (leden - únor 1978). Rád o nás horlivých spisovatelích a čte-

nářích science fiction uvažuji jako o partě bratrů (a sester, samozřej-

mě), kteří se mají navzájem rádi a podporují se.

Bohužel tato situace má i rysy, které nejsou tak docela příjem-

né. Rozeberme si tyto nehezké rysy, protože pokud má oblast science

fiction zůstat tak ideální, jak si všichni přejeme, musíme vidět i ne-

bezpečí. M ožná je nebudeme schopni překonat, ani když je uvidíme,

ale docela určitě to nedokážeme, když je neuvidíme.

Například pokud budeme skutečně malou a intimní skupinkou

(jako jsme bývali za Zlatého věku Campbellova, i když tahle moje

vzpomínka může plynout jen z nostalgie), existuje nebezpečí, že mů-

žeme své řady nespravedlivě a malicherně uzavřít proti cizincům.

Vzpomínám si například, jak M ichael Crichton napsal Kmen

Andromeda (The Andromeda Strain) a dostal se jím na žebříček

bestsellerů. V té době nebylo ještě nijak běžné, aby se z knih science

fiction a fantasy stávaly bestsellery, a teď se to najednou povedlo

„cizinci“. Ale proč byl cizinec? No, přece nepsal pro časopisy. Ne-

jezdil na setkání. Nebyl jeden z nás.

V různých fanouškovských časopisech se pak objevily recenze

a já jsem měl tehdy dojem, že byly všechny do jedné nepříznivé.

Nemůžu posoudit, do jaké míry byly ty kritiky oprávněné, protože

sám jsem tu knihu nikdy nečetl (nejspíš jsem měl taky dojem, že je

Crichton cizinec), ale podle mého názoru se v nich objevilo víc jedu,

než bývá v nepříznivých recenzích obvyklé.

Bylo to fér? Ne, nebylo. Crichton, velmi nadaný spisovatel, byl

značně úspěšný i později, jak v dalších knihách (některé z nich neby-

ly science fiction), tak ve filmech. Naše výhrady mu neublížily a

- 194 -

nepotřebuje nás. Když se podíváme zpátky, dospějeme k názoru, že

někteří z nás byli malicherní.

Nesnažím se tu ani kázat z nějakého vyššího morálního stano-

viska a naznačovat, že jsem sám nad takové věci povznesený. Vůbec

ne. Krátce po II. světové válce jsem prošel obdobím, kdy jsem rea-

goval hrozně (i když jen sám v sobě), a na tu dobu dodnes vzpomí-

nám se zahanbením.

Když je člověk součástí malé a relativně nedůležité kliky a hře-

je se v její soudržnosti a kamarádství, co se stane, když se jeden člen

kliky náhle povznese a proslaví se i v divokém vnějším světě?

Ve čtyřicátých letech byl Robert Heinlein rychle uznán za nej-

lepšího spisovatele science fiction z nás ze všech (a podle názoru

mnohých je pořád ještě velmistrem), a tak jsem ho bral i já. Nezávi-

děl jsem, protože jsem byl jen začátečník a věděl jsem, že mnoho

spisovatelů je lepších než já. Kromě toho se mi Bobovy knihy moc

líbily. A především to byl jeden z nás, psal pro stejné časopisy, jezdil na stejná setkání, dopisoval si s námi, říkal mi křestním jménem a

ode mne očekával totéž, a tak dál.

Ale potom, krátce po II. světové válce, se Bob Heinlein podílel

na filmu Cíl cesty: Měsíc (Destination: M oon). Nebyl to moc dobrý film; rozhodně z něj nebyl takový hit jako později z 2001: Vesmírné

odyssey (2001: A Space Odyssey) nebo z Hvězdných válek (Star Wars). Ale byl to první film někoho z nás, a i když jsem neřekl ani

slovo, byl jsem tajně nešťastný. Bob opustil naši skupinu a proslavil

se ve světě nevěřících.

A aby to bylo všechno ještě horší, The Saturday Evening Post

mu otiskla „ Zelené pahorky Země“ (The Green Hills of Earth) a ty měly slušný ohlas. Byla to skutečná vědeckofantastická povídka a

vyšla ve „snobském“ křídovém časopise; a to dokonce v tom něj

snobštějším ze snobských. Všichni jsme snili o tom, že nám v SEP

něco vyjde (já také), ale bylo to jako snít o rande s M arylin M onroe.

Člověk věděl, že je to jen sen, a neměl ani v úmyslu zkoušet ho usku-

tečnit. A Bob to teď dokázal. Nejen že to zkusil; on to dokázal.

Nevěděl jsem tehdy, jestli jen lituji, že jsme ho ztratili, protože

jsem si myslel, že teď už se mezi nás nikdy nevrátí; nebo jestli jsem

byl prostě zelený závistí. Věděl jsem jen to, že mám čím dál nepří-

- 195 -

jemnější pocit. Bylo to jako duševní žaludeční křeč a úplně mi to

kazilo radost z toho, že jsem spisovatelem science fiction.

Takže jsem se hádal sám se sebou - ne proto, že bych byl tak

ušlechtilý, ale proto, že mi bylo mizerně a chtěl jsem se cítit líp. Pře-svědčil jsem sám sebe, že Bob prostě proráží nové stezky a že je úpl-

ně jedno, kdo to dělá, hlavně že k tomu došlo. Ty nové stezky se ote-

vřely nejen pro Boba Heinleina, ale pro science fiction, a my všichni,

kdo jsme psali nebo četli science fiction, bychom měli být vděční a

děkovat mu za to, protože dřív nebo později budeme mít z Bobova

průkopnictví užitek.

A byla to pravda. Bobovou zásluhou se začala science fiction

líbit i lidem, kteří science fiction normálně nečetli a kteří samotnou

tou představou opovrhovali, a následkem toho začalo být i pro nás

všechny ostatní snazší publikovat mimo specializované časopisy -

dokonce i v SEP. (I já sám jsem tam nakonec otiskl dvoudílný seriál,

ale to bylo až v době, kdy už byl časopis dávno za vrcholem slávy.)

A protože jsem si to takhle sám v sobě přebral, později mi už

tak mizerně nebylo. Když pod hlavičkou nakladatelství Doubleday

vyšla moje první kniha Oblázek na obloze (Pebble in the Sky), bě-

hem několika měsíců ji následovala Marťanská kronika (M artian

Chronicles) Raye Bradburyho. Nemusím vám říkat, že Rayova kniha

tu mou zastínila. Nevadilo mi to, protože jsem si říkal, že čím lépe si

Rayova kniha povede, tím víc lidí bude číst science fiction v knižní

podobě, a někteří z nich budou určitě hledat další a zakopnou při tom

o tu moji. A bylo to tak. Oblázek vydělává peníze ještě teď, po

šestatřiceti letech.

A i když může někoho rozčilovat, že M ichael Crichton mohl

do našeho oboru vtrhnout přímo z lékařské fakulty, pustit se rovnou

do románu a skončit s ním na žebříčku bestsellerů, takže se nad ním

kdekdo rozplýval - co je na tom špatného? Udělal to (nejspíš neúmy-

slně) pro nás. Dodal science fiction na vážnosti v očích těch, kdo ji

považují za něco ne právě seriózního, a usnadnil i nám ostatním do-

stat se tu a tam na žebříček bestsellerů.

Neměli bychom na něj vrčet, ale spíš ho oslavovat.

Další věc. Parta bratrů (a sester) spolu vychází nejlépe, když

není příliš o co soupeřit. Dokud jsme všichni dostávali nejvýš jeden

nebo dva centy za slovo (jak to bývalo v tom nádherném Campbello-

vě Zlatém věku) a neměli jsme šanci na vydání knihy, na překlady a

- 196 -

filmy; dokud jediná pocta, které se nám mohlo dostat, bylo první

místo v „Analytické laboratoři“, což znamenalo bonus půl centu za

slovo; dokud o nás nikdy neslyšel nikdo mimo naši malou skupinu -

o co jsme se měli prát? I ti nejúspěšnější z nás byli prakticky pořád

stejně chudí jako ti poslední, takže nebyl důvod na sebe navzájem

vrčet a cenit zuby.

Dnes se ovšem časy změnily. Je nás mnohem víc a někteří pí-

šeme bestsellery. I nejúspěšnější spisovatel osmdesátých let Stephen

King je svým způsobem jeden z nás. Už nejde o pár tisíc dolarů; ve

hře je pár milionů. A pod tím tlakem veškeré bratrství bledne, ohýbá

se a hroutí.

Nepíšu recenze, ale čtu je, a už zase začínám cítit nepřiměře-

nou dávku jedu, kdykoli některý spisovatel rozebírá práci jiného čle-

na bratrstva. A co víc, každoroční cena Nebula, kterou udílejí hlaso-

váním členové Sdružení amerických spisovatelů science fiction,

zjevně rok co rok vyvolává nepřátelství a spory. V sázce je prostě

příliš.

Jeden mladý člen bratrstva (mně připadal jako dítě) si mi tuhle

stěžoval, že „mladí autoři“ (mladí pro něj) soupeří příliš ostře. Nee-

xistuje už to přátelství, které vládlo za našich časů (tím myslel svoje

a moje, i když v době, kdy on se narodil, já jsem už byl vydávaný

autor).

I přesto si myslím, že má pravdu.

Svým způsobem nemůžu toužit po návratu starých dobrých ča-

sů, kdy jsme byli všichni stejně chudí. Ve vzpomínkách mi to připa-

dá jako krásná doba, ale vzpomínám si na nesmrtelný výrok Sophie

Tuckerové: „Byla jsem chudá a byla jsem bohatá, a být bohatá je

lepší.“

Ale musíme za to něčím zaplatit? M usí se vytrácet kamarád-

ství? M usí zmizet vzájemná přátelská podpora?

Proč nemyslíme na to, že science fiction je stále ještě poměrně

specializovaný žánr; že spisovatelé SF musejí znát mnohem víc a mít

mnohem jedinečnější schopnosti než obyčejní spisovatelé; že čtenáři

SF také požadují víc, protože potřebují víc? Nemůžeme si pamatovat,

že v tom všem jedeme společně? Že ti vpředu dláždí cesty pro ty

vzadu? Že se kdykoli může objevit někdo z toho divného vnějšího

světa, nebo ještě divnějšího světa mládí, a vykolíkovat pro nás

všechny nové území, a že bychom takové lidi měli s radostí vítat?

- 197 -

Buďme přáteli. Existují nekonečné světy mysli a citů, které

můžeme dobýt, a budeme postupovat jistěji, pokud se budeme navzá-

jem podporovat, ne se spolu rvát.

- 198 -

Tu a tam jsem slýchal říkat, že povídka jako literární žánr je

ztracená, že časopisy, které pěstovaly povídku, jsou mrtvé, že litera-

tura se dnes soustřeďuje na román.

Kdyby to byla pravda, bylo by to špatné; ale samozřejmě to tak

úplně pravda není. Přinejmenším v oboru science fiction povídka

doslova kvete a čtenáři se jí nemohou nasytit. Vlastně každá dobrá

SF povídka může počítat s periodickým vzkříšením v antologiích

jednoho či několika autorů. Některé moje povídky vyšly v antologi-

ích i třicetkrát, a to rozhodně nejsem držitelem rekordu. M ám pode-

zření, že jak Ray Bardbury, tak Harlan Ellison (abych jmenoval jen

dva) by mohli uvést povídky, které byly otištěny ještě mnohem víc-

krát než kterákoli z mých.

A to je něco, co je pro science fiction kdovíproč charakteristic-

ké - obrovské množství a nejrůznější typy antologií. M ám dojem, že

to v literatuře ještě nebylo.

Proč to tak je? Proč právě science fiction a ne jiný podobor po-

pulární literatury chrlí nekonečné série antologií obrovského množ-

ství druhů?

M ám podezření, že aspoň částečně za to může neobvyklé nad-

šení oddaných čtenářů science fiction. Určitá povídka zasáhne tako-

vého čtenáře jako rána kladivem. Přidejte k tomu fakt, že časopisec-

ká science fiction má obvykle jepičí život. M álo mladých čtenářů si

časopisy déle schovává. I když je začnou sbírat, po pár letech přijde

vysoká škola nebo sňatek nebo vůbec jiné zájmy; a sbírka se rozpad-

ne, rozejde, zmizí.

Ale vzpomínka na ty obzvlášť dobré povídky přetrvá a postup-

ně se kolem nich vytváří téměř nadpřirozená zář. Už dávno jsem pře-

stal počítat dopisy čtenářů, v nichž mi sdělují, že kdysi, když byl svět

- 199 -

ještě mladý, četli povídku o tom a o tom. Nevzpomínají si na název,

na autora, na to, kde vyšla, prostě na nic, než že byla o tom a o tom;

ale mohl bych jim sdělit, co to bylo za povídku a kde by ji mohli

najít?

Občas si na povídku vzpomenu podle malých náznaků, které

uvedou, a mohu jim chybějící informaci poskytnout. Častěji ale ne.

Takže, jak vidíte, antologie nabízejí druhou možnost. Občas

čtenářům vrátí povídky, které kdysi milovali a pak ztratili. Jednou

jsem záměrně vymyslel antologii (Před Zlatým věkem, Before the

Golden Age, Doubleday 1974), abych uvedl některé povídky, které

jsem miloval a ztratil já sám.

Občas je lepší, když se takové povídky nenajdou, protože ve

skutečnosti nehýří tak duhovými barvami, jaké jim propůjčila fanta-

zie; ale občas to za to stojí. Když jsem v roce 1974 při přípravě té

antologie znovu četl „Tumithaka z katakomb“, zjistil jsem, že je to

stroj času, který mě na hodinku nebo dvě vrátil do mých chlapeckých

let.

První antologie časopisecké science fiction vyšla v roce 1943.

Byla to Kapesní kniha science fiction (The Pocket Book of Science Fiction), kterou sestavil Donald A. Wollheim. M imo jiné obsahovala

i povídku Stanleyho G. Weinbauma „M arťanská odysea“ (A M artian

Odyssey), kterou jsem nikdy nečetl, protože mi uniklo to číslo, kde

vyšla poprvé. M ohl jsem si ji poprvé vychutnat, když jsem si koupil

tu antologii. A to je další služba, kterou nabízejí takové knihy.

Umožní vám získat zpět povídky, o nichž jste ani nevěděli, že jste o

ně přišli.

V roce 1946 se objevila první vázaná antologie časopisecké

science fiction, To nejlepší ze science fiction (The Best of Science Fiction), kterou sestavil Groff Conklin. Byla to antologie, o kterou

jsem se zajímal až s bolestnou naléhavostí, protože byla první, která

obsahovala moji povídku - „Slepá ulička“ (Blind Alley). Ta nikdy

nepatřila k mým nejoblíbenějším; vlastně jsem ji už tenkrát považo-

val za poněkud druhořadou a ten názor jsem nezměnil dodnes.

Ovšem později jsem zjistil, že na Groffovy názory na kvalitu se dá

spoléhat, takže možná „Slepou uličku“ podceňuji.

V každém případě Astounding, časopis, v němž „Slepá ulička“

původně vyšla, si tou dobou ponechával všechna práva; ale John

Campbell trval na tom, že honorář z antologie musí patřit autorům.

- 200 -

Tak jsem udělal ten velký objev, že za stejnou povídku je možno

dostat zaplaceno dvakrát a tudíž možná i bůhvíkolikrát. (Jedině tak si

spisovatel science fiction může vydělat na živobytí, takže to nebylo v

žádném případě nepodstatné zjištění.)

Ve stejném roce vyšla i nejúspěšnější antologie všech dob. By-

la to Dobrodružství v čase a prostoru (Adventures in Time and

Space), sestavená Raymondem J. Healym a J. Francisem

M cComasem. Byl to velký tlustý svazek a jeho povídky čerpaly

prakticky výhradně ze Zlatého věku Astounding. Obsahoval i mou

povídku „Příchod noci“ (Nightfall). Tak jsem poprvé zjistil, že jedna

z mých vlastních povídek je už považována za klasiku.

Úspěch Healyho a M cComasovy antologie otevřel stavidla.

Nemám nejmenší ponětí, kolik antologií od té doby vyšlo, ale jsem si

naprosto jistý, že neexistuje žádné číslo jakéhokoli časopisu science

fiction, které by nebylo pečlivě prohledáno, zda v něm není nějaký

neobjevený drahokam - a že neexistuje ani žádný drahokam nebo i

polodrahokam, který by ještě nebyl objeven a znovuobjeven a zno-

vuobjevován.

Později jsem se k tomuto proudu přidal i já. Nejsem v hře na

antologie tak docela nováček, protože jsem redigoval Vítěze Huga

(The Hugo Winners, Doubleday 1962) i následné svazky z let 1971 a

1977, které všechny byly celkem úspěšné.

Nikdy jsem se ovšem nenechal do žádného podobného díla za-

táhnout příliš, protože každá antologie představuje spoustu únavné

úřednické práce - výběr, získávání práv, platby atd. Výsledkem bylo,

že do roku 1978 jsem měl za sebou jen devět antologií, což je dost

málo na člověka mých velkoobchodních sklonů, který se domnívá, že

nic nestojí za to dělat, pokud to nestojí za to dělat hodně.

Při své deváté antologii Sto skvělých velmi krátkých povídek

science fiction (One Hundred Great Science Fiction Short-Short

Stories, Doubleday 1978) jsem učinil báječný objev, že můj přítel

M artin Harry Greenberg - vysoký, trochu obtloustlý, inteligentní,

svědomitý, pracovitý a veselý - nachází podivně zvrácené potěšení

právě v takových věcech, jako je získávání práv a vyřizování plateb,

které jsem já dělal strašně nerad.

Pak jsme společně objevili Charlese G. Waugha, rovněž vyso-

kého, pracovitého, inteligentního a svědomitého, ale méně obtloust-

lého a podstatně vážnějšího než M artin nebo já. Ukázalo se, že zná

- 201 -

každou vědeckofantastickou povídku, která kdy vyšla, pamatuje si

všechny jejich statistiky a všechny zápletky a dokáže každou z nich

okamžitě najít. Požádejte ho o povídku o mimozemšťanech z Uranu,

kteří se rozmnožují dělením, a umím si představit, že vám druhý den

donese tři různé sady kopií.

Tím se všechno změnilo. V roce 1979 a 1980 jsem pomáhal se-

stavovat celých dvanáct antologií a ve chvíli, kdy píšu tyhle řádky,

jich je šest v tisku a další se připravují. (Všechny jsem nedělal s M artinem a Charlesem: pár z nich také s Alicí Lauranceovou, jež oplývá

jedním rysem, který ti první dva postrádají - krásou; a jednu i s J. O.

Jeppsonovou, s níž jsem blízce spřízněn, a to sňatkem.)

Tyto poslední antologie mají často z bezostyšně komerčních

důvodů na obálce hrozně nafouknuté moje jméno, a to přes moje

protesty, protože na nich odvádím jen stejnou práci jako ostatní.

Na druhou stranu neodvádím ani méně práce než ostatní, a tro-

chu mi vadí, když je někdo přesvědčen, že prostě jen inkasuji peníze

za použití svého jména. Ještě bych přešel, že mi někdo přisuzuje ta-

kovou nepoctivost, protože všichni velcí lidé musejí snášet pomluvy;

ale nerad bych přišel o uznání za všechnu svou práci.

Charles, M artin a já spolu neustále konzultujeme poštou i tele-

fonicky a všichni se občas pouštíme do všeho; ale samozřejmě exis-

tuje i dělba práce. Charles se zvlášť nadře s vyhledáváním povídek a

jejich kopírováním. M artin se zvlášť nadře na obchodních detailech.

A pokud jde o mě - no, všechny povídky mi přistanou na hlavě;

já je všechny čtu a dělám konečný výběr (to, co vyřadím, už vyřaze-

né zůstane). A protože já žiju v New Yorku, obvykle taky obíhám

nakladatele, když je to potřeba.

Konečným výsledkem je to, že každý z nás dělá to, co mu nej-

víc vyhovuje, takže příprava antologií se pro nás všechny stala zába-

vou. Samozřejmě pracuji s neustálou hrůzou, že by se M artinovi ne-

bo Charlesovi mohlo něco stát; ale při mém ostrovtipném výslechu

jak Sally Greenbergová, tak Carol-Lynn Waughová jasně přiznaly,

že naprosto chápou, jak je důležité, aby své manžele udržely v čin-

nosti; a já v tom na ně s důvěrou spoléhám.

- 202 -

Je asi celkem přirozené, že ti z nás, kdo jsou zapálenými fa-

noušky science fiction, by v ní rádi našli něco víc než jen prostředek

nezávazné zábavy. Měla by mít důležitý význam.

Už mnohokrát jsem vypočítával argumenty, které mě vedou k

předpokladu, že takový význam skutečně má. M yslím si tohle:

Způsob lidského života byl vždycky vystaven drastickým a ví-

ceméně nezvratným změnám, obvykle (nebo, jak jsem přesvědčen,

vždycky) vyvolaným nějakým pokrokem vědy nebo techniky. Tak se

život navždy změnil objevem ohně - nebo kola - nebo zemědělství -

nebo metalurgie - nebo tisku.

Tempo změn také neustále rostlo; protože tyto změny obvykle

posilují bezpečí lidstva, které se následkem toho víc množí, což zase

znamená, že je víc jedinců schopných vymyslet, zavést a rozvíjet

další pokroky vědy a techniky. Kromě toho každý pokrok slouží za

základ dalšího pokroku, takže účinky se kumulují.

Během posledních dvou staletí začalo být tempo změn tak

rychlé, že pokrok byl viditelný i v průběhu jediného lidského života.

To vyvolalo tlak na schopnost jedince i celé společnosti vyrovnat se s

podobnými změnami, protože vždycky převládá pocit, že by k žád-

ným změnám docházet nemělo. Člověk je zvyklý na věci tak, jak

jsou.

Během posledních třiceti let se tempo změn zvýšilo natolik, že

vyvolalo jakousi společenskou závrať. Zdá se, že už se nedá vůbec

plánovat, protože plány zastarávají stejně rychle, jako se provádějí.

Jakmile rozpoznáme nějaký problém, je třeba okamžitě jednat; a ať

už začneme jednat jakkoli rychle, je pozdě; problém změnil svou

podstatu a vzdálil se nám.

- 203 -

Co je ještě horší, technologickým a vědeckým pokrokem jsme

dospěli do stádia, kdy disponujeme dostatečnou silou na to, aby zni-

čila civilizaci (kdyby byla zneužita) nebo ji pozvedla do neslýcha-

ných výšin (pokud ji použijeme správně).

Když je v sázce tolik a situace je tak rozbouřená, co můžeme

dělat?

M usíme se naučit poměrně přesně předvídat a při vytváření

plánů nepočítat jen s tím, co existuje nyní, ale co pravděpodobně

bude existovat za pět let - nebo za deset - nebo za dvacet - prostě v

době, kdy se to které řešení pravděpodobně uskuteční.

Ale jak můžeme brát změny v úvahu správně, když valná vět-

šina lidí naprosto odmítá brát změny v úvahu vůbec? (Tak třeba vět-

šina Američanů, místo aby dnes dělala plány na rok 1990, svým ne-

dávným jednáním dokázala, že si přeje nastolit znovu rok 1955).

A tady vstupuje do hry science fiction. Science fiction je jediné

odvětví literatury, které přijímá fakt změny, nevyhnutelnost změny.

Bez prvotního předpokladu, že dojde ke změně, by nic takového jako

science fiction neexistovalo, protože science fiction není nic, co ne-

zahrnuje události odehrávající se ve společenském nebo fyzickém

prostředí významně odlišném od našeho. Science fiction je nejlepší

tehdy, když události, které popisuje, by se vůbec nemohly stát jinde

než ve společenském nebo fyzickém prostředí významně odlišném

od našeho.

To neznamená, že by vědeckofantastické příběhy měly být věš-

tecké, že by měly popisovat něco, co se stane, dřív, než to může začít

být důležité. Dokonce ani nemusejí popisovat něco, co by se vůbec

mohlo stát.

Sama existence změn, přijetí změn stačí. Lidé, kteří čtou

science fiction, si časem uvědomí, že věci budou vypadat jinak.

M ožná lépe, možná hůř, ale jinak. M ožná tak, možná onak, ale jinak.

Pokud bude dost lidí číst science fiction nebo bude aspoň do-

statečně ovlivněno lidmi, kteří čtou science fiction, může začít změ-

nu přijímat dostatečně velká část populace (i když třeba jen rezigno-

vaně a neochotně), takže vládní činitelé budou moci počítat se změ-

nami, aniž by přitom narazili na tvrdý odpor veřejnosti. A kdo ví,

možná pak civilizace přežije.

Ale to je pořád všechno velice chatrné; a i když já sám přijí-

mám tuto úvahu bez výhrad (ostatně jsem ji, pokud vím, sám vymys-

- 204 -

lel), je mi jasné, že ostatní ji mohou odbýt mávnutím ruky jako

zaujatou obhajobu od člověka, jenž nechce, aby ty bláboly, které

píše, byly považovány za pouhé... bláboly.

Dobře tedy; už spisovatelé science fiction nějak ovlivnili svět?

Už něco z toho, co autoři science fiction napsali, natolik ovlivnilo

skutečné vědce, techniky, politiky nebo průmyslníky, aby to vyvolalo

důležité změny?

Co třeba lety do vesmíru nebo cesta na Měsíc?

Už od římských dob vznikala spousta podobné literatury; a jak

Jules Verne, tak H. G. Wells napsali v devatenáctém a na počátku

dvacátého století velmi populární příběhy o cestách na Měsíc.

Ti vědci a technici, kteří se začali raketovou technikou realis-

ticky zabývat, rozhodně četli science fiction; není pochyb o tom, že

jejímu vlivu byli vystaveni takoví lidé jako Robert Goddard a Wer-

ner voň Braun.

Tím nechci říct, že se něco o raketách naučili ze science

fiction. Wells použil k své cestě na měsíc antigravitační přístroj a

Verne gigantické dělo, a obě tato zařízení se dají jako prostředek k

cestování na Měsíc okamžitě vyloučit.

Povzbudili ovšem obrazotvornost, stejně jako všichni ostatní

spisovatelé science fiction, kteří tento žánr zaplavili, jak dvacáté století postupovalo, a kteří začali podobné knihy psát ve velkém (i když

ne vždycky ve vysoké kvalitě). To všechno připravilo stále víc a víc

lidí na myšlenku takových cest.

Když byly během II. světové války vytvořeny rakety jako vá-

lečná zbraň, bylo tedy už dost techniků, kteří v nich viděli prostředky

vědeckého výzkumu, orbitálních letů, cest na Měsíc i dál. A veřej-

nost - a dokonce ani průměrní kongresmani - se jim nevysmála, pro-

tože science fiction jim předem vy dláždila cestu.

Ani tohle se nemusí někomu zdát dostačující - je to příliš obec-

né - příliš široké.

Co konkrétní vlivy? Udělal nějaký konkrétní spisovatel něco,

co by ovlivnilo některého konkrétního člověka tak, že se svět změ-

nil?

I to se stalo. Příkladem je maďarský fyzik Leo Szilard, který v

polovině třicátých let začal uvažovat o možnosti jaderné řetězové

reakce, jež by mohla být základem atomové bomby; který pochopil,

že jeho myšlenka se stala velmi reálnou možností, v roce 1939, kdy

- 205 -

bylo objeveno štěpení uranu; který pohnul nebem i zemí, aby pře-

svědčil spojenecké vědce, že se mají dobrovolně podrobit cenzuře,

takže informace se nedonesly k nacistickému nepříteli; který pře-

svědčil Einsteina, že má přesvědčit prezidenta Roosewelta, aby uvedl

v život rozsáhlý projekt vývoje atomové bomby.

Víme, jak to změnilo svět (jestli k horšímu nebo k lepšímu, to

je teď jedno, ale rozhodně by se mi nelíbilo, kdyby na počátku 40. let

získal atomovou bombu Hitler), takže můžeme říct, že svět změnil

Leo Szilard.

A jak vůbec Szilard na svou myšlenku přišel? Podle jeho vlast-

ních slov ho to napadlo proto, že četl povídku od H. G. Wellse (vy-

danou v roce 1902), v níž se vyskytla „atomová bomba“ - tak ji po-

jmenoval sám Wells.

A další případ. Právě teď se čím dál častěji objevují u montáž-

ních linek průmysloví roboti. V Japonsku se robotizují celé továrny.

A co víc, i sami roboti začínají být stále všestrannější, schopnější,

„inteligentnější“. Není přehnané říci, že za pár desetiletí tato roboti-

zace změní trvale tvář společnosti (za předpokladu, že civilizace bu-

de i nadále existovat).

M ůžeme za to připsat zásluhu někomu konkrétnímu? Není sa-

mozřejmě snadné tu poctu přisoudit jedinému člověku, ale ten, kdo si

to patrně zaslouží nejvíc, se jmenuje Joseph F. Engelberger a je pre-

zidentem Unimation, firmy, která vyrobila víc než třetinu všech pou-

žívaných robotů a instalovala jich víc než kdokoli jiný.

Engelberger založil svou společnost koncem 50. let, a co

myslíte, jak ho to napadlo?

Podle toho, co o tom říká on sám, se o několik let dříve, když

ještě studoval na vysoké škole, nadchl pro myšlenku robotů poté, co

si přečetl Já robot od Isaaka Asimova.

Ujišťuji vás, že když jsem psal ve čtyřicátých letech své příbě-

hy o pozitronických robotech, měl jsem jasný a prostý úmysl. Chtěl

jsem jen napsat pár povídek, prodat je do časopisu, vydělat si nějaké

peníze na školné a vidět své jméno v tisku. Kdybych byl psal cokoli,

jen ne science fiction, nic jiného by se taky nestalo.

Ale psal jsem science fiction - a tak dnes měním svět.

- 206 -

V mých raných vědeckofantastických povídkách většinou ne-

byly ženy vůbec. M ělo to dva důvody, společenský a osobní. Nejdřív

ten společenský.

Než se začalo ve Spojených státech obecně připouštět, že děti

nenosí čáp, v časopisech science fiction prostě nebyl vůbec žádný

sex. Nebyla to záležitost vkusu, ale věc zvyku, který měl platnost

zákona - a co já vím, možná to skutečně takový místní zákon byl. V

každém případě slova nebo činy, nad nimiž by se kožená tvář místní-

ho cenzora mohla zardít, byly naprosto nepřípustné.

Ale pokud nebyl sex, tak co s ženskými postavami? Nemohou

mít vášně a city. Nemohou se na ději podílet s mužskými postavami

jako rovné s rovnými - to by přineslo příliš mnoho komplikací, do

kterých by se mohl vplížit nějaký ten sex. Nejlepší bylo držet je pěk-

ně v ústraní, dovolit jim tak leda ječet hrůzou, být unášeny a zachra-

ňovány a na konci se hezky usmát na hrdinu. (Pak už se to dalo udě-

lat bezpečně, protože KONEC všechno zachránil.)

Je ovšem třeba přiznat, že časopisy science fiction se proti této

situaci nijak zvlášť nebránily. A tím se dostáváme k tomu osobnímu

důvodu. Ve třicátých a čtyřicátých letech byli čtenáři vědeckofantas-

tických časopisů většinou (vlastně téměř výhradně) muži. A co víc,

mladí intelektuálští muži. Typický čtenář science fiction byl hubený

kluk s brýlemi a akné, uzavřený a terorizovaný „tvrďasy“ kolem se-

be, kteří byli právem podezřívaví vůči každému, kdo uměl číst.

Rozumí se samo sebou, že tihle chlapci nevěděli nic o děvča-

tech. M yslím, že se většinou ani neodvážili přiblížit se k nim, a po-

kud ano, byli pohrdlivě odmrštěni, a i když nebyli, nevěděli, co dál.

Tak proč by proboha měli chtít nacházet tenhle podivný poddruh i v

- 207 -

povídkách, které četli? Ještě se nedostali z fáze „Nesnáším holky

(přeloženo: bojím se jich)“.

M ožná to přeháním, a určitě existovalo i dost tvrdých mladíků

a sukničkářských mladíků, kteří četli science fiction, ale všeobecně si

myslím, že právě tito „hubení intelektuálové“ psali dopisy do časopi-

sů, v nichž protestovali proti jakémukoli vměšování ženskosti. Já to

vím. Psal jsem podobné dopisy sám. A v dobách, kdy jsem četl a

oceňoval každou vědeckofantastickou povídku, která byla napsána,

pravidelně jsem strhával mnoho bodů za jakýkoli náznak románku,

bez ohledu na to, jak vydezinfikovaný byl.

V době, kdy jsem napsal a prodal prvních pár svých povídek,

jsem ještě neměl žádnou schůzku s dívkou. Nevěděl jsem o nich nic

kromě toho, co jsem mohl pochytit pokradmým pohledem z dálky. Je

tedy přirozené, že v mých povídkách žádné ženy nebyly.

(Jednou jsem dostal dopis od ženy, která mi za tento nedostatek

lála. Pokorně jsem jí odepsal a vysvětlil jsem jí důvod - prohlásil

jsem, že na začátku své spisovatelské kariéry jsem byl doslova a do

písmene nevinný, pokud šlo o ženy. Ale ona i na to měla odpověď.

Plamennými slovy mi odepsala: „To není omluva!“)

Ale časy se mění!

Především se změnila společnost. Během II. světové války se

tak často mluvilo o dechu svobody, až skutečně přišel a oslabil

cenzora, který s kyselým reptáním ustoupil. Objev antikoncepční

pilulky předznamenal osvobození žen od nechtěného těhotenství a

oslabil dosavadní dvojí standard morálky.

Kromě toho lidé dospívají. Dokonce ani já jsem nezůstal ne-

vinný.

O dvacátých narozeninách jsem měl skutečnou schůzku. A o

dva roky později jsem se setkal s jistou ženou, zamiloval se na první

pohled a všechny stopy strachu mě náhle opustily. Za pět měsíců

jsem se oženil a to byste se divili, jak jsem se změnil! Hrdě se hono-

sím plaketou, kterou mi věnovali na jednom setkání příznivců

science fiction. Na kovové destičce je vyryto, zač jsem takovou po-

ctu dostal. Stojí tam „Proutník k pomilování“.

Ale science fiction za tímto trendem přece jen poněkud zaosta-

la. Staré zvyky se nemění tak snadno. M oje vlastní povídky se napří-

klad i nadále vyhýbaly sexu, pokud nebyl organickou součástí děje, a

i pak se vyskytoval jen v nejnutnější míře, a tohoto pravidla se držím

- 208 -

dodneška. Svého strachu jsem se zbavil (viz mých pět svazků ne-

zbedných veršíků), ale svého smyslu pro slušné mravy ne.

Co tedy doopravdy vyvolalo tu změnu a přiblížilo science

fiction hlavnímu proudu současné literatury?

Podle mě to nebyl společenský vývoj; nebyli to odvážní mladí

spisovatelé; nebyly to Russová a Le Guinová a ty další.

Byl to příchod žen mezi čtenářstvo science fiction!

Kdyby čtenáři science fiction zůstali prakticky výhradně muži -

i kdyby se jim akné vyléčila a mládí poněkud vyprchalo -, myslím,

že by science fiction zůstala mužsky šovinistická v tom nejhrubším

možném smyslu.

Dnes tvoří určitě třetinu a možná polovinu čtenářů science

fiction ženy. Vzhledem k tomuto faktu a také proto, že se obecně

uznává, že ženy jsou přinejmenším stejně výřečné jako muži a že

jsou (aspoň dnes) připraveny odsoudit mužský šovinismus a dožado-

vat se, aby s nimi bylo zacházeno jako s lidmi, není už možné v tom-

to padoušství pokračovat.

Dokonce i já jsem se musel sklonit před závanem slušnosti. V

mém novém románě Nadace na hranicích jsou ze sedmi ústředních

postav čtyři ženy - každá je jiná, všechny jsou dokonale schopny se o

sebe postarat a ze všech jde strach. (M imochodem Susan Calvinovou

jsem uvedl už v roce 1940 a ona úspěšně kráčela mužským světem,

nic od nikoho nechtěla a nikomu neustupovala. Jen mě tak napadlo,

že bych se o tom měl zmínit.)

A co přitáhlo čtenářky? Nejspíš existuje řada důvodů, ale jed-

nomu z nich dávám přednost. Uši pana Spocka.

Nemám nejmenší pochyby o tom, že prvním příkladem slušné

science fiction, která si získala masové publikum, byl před skoro

dvaceti lety televizní seriál Star Trek. A světe div se, zaujal stejně

tolik žen jako mužů. M yslím, že je prakticky jisté, že ty ženy přitáhl

především neotřesitelný pan Spock. A z příčin, které se nepokusím

ani hádat, je zvlášť přitahovaly jeho uši.

Jen málo z „trekkies“ se pustilo i do tištěné science fiction (ji-

nak by byly všechny časopisy zbohatly), ale určité malé procento

ano, a to stačilo, aby se čtenářstvo časopisů feminizovalo. A myslím

si taky, že to bylo jen dobře.

- 209 -

Když tedy časopisy listovalo tolik žen, byly samozřejmě víta-

nější i autorky a jejich pohledy na věci se setkávaly s většími sympa-

tiemi čtenářů - a také začalo být logické přijímat ženy-redaktorky.

Nerad bych, abyste mě špatně pochopili. I v prvních dobách

science fiction samozřejmě existovaly ženy-autorky i ženy-

redaktorky. Když jsem byl mladý, autory některých z mých nejoblí-

benějších povídek byli A. R. Long a Leslie F. Stone. Nevěděl jsem,

že jsou to ženy, ale bylo to tak. Kromě toho byly i vynikající redak-

torky - M ary Gnaedingerová, Bea M ahaffeyová a Cele Goldsmitho-

vá. S paní Gnaedingerovou jsem se nikdy nesetkal, ale s Beou a Cele

ano, a mohu dosvědčit, že kromě toho, že byly chytré, charakterní a

byly to osobnosti, byly obě také krásné. (Já vím, že to není podstatné,

ale říkal jsem si, že nezaškodí se zmínit.)

Takže když nás opustil George Scithers, potěšilo mě, když

Kathleen M oloneyová souhlasila, že se stane novou redaktorkou.

Nikdy mě ani na okamžik nenapadlo, že by žena nějakou práci ne-

zvládla jen proto, že je žena, a Kathleen se do toho pustila přímo s

bouřlivým potěšením. Zavedla zajímavé změny a vtiskla časopisu

svou osobnost.

Ale pak se objevil v takových případech obvyklý padouch -

nabídka, které „se nedá odolat“. M ožná právě Kathleenina zdejší

práce vyvolala zájem jiných nakladatelství a - no, šanci na postup ve

zvolené profesi člověk zahodit nemůže, a tak jsme přišli o Kathleen.

Ale všechno není ztraceno. Už mnohokrát jsem se zmiňoval o

okouzlující Shawně M cCarthyové, které to báječně myslí a které je

každému milá z toho prostého důvodu, že je milá. M ně milá je.

Shawna byla věrnou pravou rukou nejdřív Georgeovi a pak

Kathleen. Při tom se naučila o vydávání úplně všechno a nabyla (za-

plať pánbůh) ctižádosti zaujmout vedoucí místo.

Takže když Kathleen odešla, řekl jsem: „M usí to být Shawna“,

a všichni se mnou souhlasili, Shawna obzvlášť.

Takže tady je. Čtenáři - muži i ženy - představuji vám Shawnu!

- 210 -

V listopadu 1983 jsme v Asimov's otiskli jako hlavní povídku

„Evangelium podle Gamaliela Crucise“ (Gospel According to Gama-

liel Crucis) od vynikajícího autora M ichaela Bishopa. Téma bylo

citlivé - příchod spasitele, neboli v podstatě druhý příchod Kristův.

Ještě zajímavější jako vědeckofantastická povídka je to proto,

že spasitel je mimozemšťan a není v našich očích ani nijak zvlášť

přitažlivý, protože ona (!) je to obrovská kudlanka nábožná. To mi

připadá naprosto oprávněné, protože pokud ve vesmíru existuje něja-

ký jiný život, zvlášť život inteligentní, mohl by člověk čekat, že sku-

tečně univerzální Bůh by měl stejnou starost o ně jako o nás a napro-

sto by nebral ohled na fyzickou podobu, protože důležitá je jen „du-

še“, ta vnitřní intelektuální a morální identita.

A co víc, Bishop se rozhodl povídku ještě posílit tím, že jí dal

biblickou podobu, rozdělil ji na kapitoly a verše a použil i náznaky

příslušného biblického jazyka.

Výsledkem bylo mistrovské dílo, které jsme zjevně považovali

za podařené, jinak bychom ho nebyli otiskli. I tak jsme ovšem byli

připraveni na to, že některým čtenářům mohou být látka nebo styl

nepříjemné nebo je dokonce urazit.

Jeden dopis byl ovšem dost rozhořčený. Jeho pisatel byl „silně

znechucen“ a považoval povídku za „zesměšnění Písma“, a protože v

povídce nenašel žádné jiné kvality, byl přesvědčen, že byla napsána

právě jen jako parodie.

S tím se dá samozřejmě polemizovat, ale vyřešit tento spor ne-

lze. Pokud čtenář v povídce vidí jen parodii, nepřesvědčíme ho žád-

nými argumenty, že nemá pravdu. Na hodnotu jakéhokoli umělecké-

ho díla budou vždycky existovat rozdílné názory, často založené ni-

koli na rozumu, ale na citech.

- 211 -

Ale je v tom ještě něco všeobecnějšího. Je tu otázka, jak by

měla science fiction přistupovat k náboženství, zvlášť k našemu ná-

boženství. (Jen málo lidí si láme hlavu s tím, jak se zachází s něja-

kým jiným náboženstvím, když přece jedině to naše je pravé.)

Nikdo nechce zbytečně urážet lidi, a náboženství je citlivá

otázka, jak všichni víme. Nebylo by v tom případě nejlepší vyhnout

se při psaní science fiction náboženství úplně? Jak pravil náš rozhoř-

čený pisatel, „podle mého názoru... urážet jakoukoli větší nábožen-

skou skupinu není dobrý způsob, jak si získat přátele a prodávat ča-

sopisy.“

Ano, to víme, a protože si chceme získávat přátele a prodávat

časopisy, nikdy bychom vědomě nezahanbili a neponížili třeba jen

malou skupinu našich čtenářů jen tak pro nic za nic.

Ale redigujeme také seriózní časopis science fiction, který, jak

upřímně doufáme, otiskuje povídky, jež mají literární hodnotu, a

samou podstatou literatury je fakt, že se zabývá velkými myšlenkami

a problémy lidské historie. Onen komplex myšlenek, který spadá pod

hlavičku „náboženství“, náleží k těm nejústřednějším a nejzákladněj-

ším, a byla by ostuda vyhlásit ho za nedotknutelný. Kdyby se měl

nějaký časopis uchýlit k autocenzuře v otázkách náboženství, zna-

menalo by to v podstatě sklonit se před těmi silami, které nevěří v

naši ústavně zaručenou svobodu slova a tisku. Kdybychom to udělali,

byli bychom v nejhlubším slova smyslu neameričtí.

Kromě toho, kdybychom se snažili vyhýbat se tomuto citlivé-

mu tématu, kde by to skončilo? Já osobně se snažím ve svých povíd-

kách náboženství vyhnout úplně, leda že tam prostě nezbytně být

musí. Budiž, nezbytně nutné bylo v některých mých prvních příbě-

zích o Nadaci a v „Příchodu noci“, takže jsem je použil. A kdykoli

uvedu nějaký náboženský motiv, musí to náboženství vypadat

neurčitě křesťansky, protože je to jediné náboženství, o kterém něco

vím, i když je nevyznávám. Nějakému čtenáři se pak může zdát, že

„zesměšňuji“ křesťanství, ale není to pravda.

Ono je ostatně nemožné psát science fiction a přitom skutečně

ignorovat náboženství. Co když na jiných světech najdeme inteli-

gentní bytosti? M ají ony nějaké náboženství? Je náš Bůh univerzální

a je to také jejich Bůh? Co s tím uděláme? Co s tím udělají oni?

O té otázce se skoro nikdy nemluví, ale protože by na ni prak-

ticky jistě došlo, kdyby podobné bytosti byly skutečně objeveny,

- 212 -

znamená to, že se science fiction vyhýbá realitě, když volí snadné

řešení a předstírá, že nic takového jako náboženství neexistuje.

Nebo si vezměte cestování časem. Nevím, kolik už bylo napsá-

no povídek o tom, jak se někdo vrátil v čase, aby zabránil atentátu na

Lincolna, ale co kdyby se někdo vrátil v čase, aby zabránil Ježíšovu

ukřižování? Kdyby bylo cestování časem opravdu možné, určitě by

to někoho napadlo.

Jen si představte ty změny, které by se na podkladě něčeho ta-

kového mohly odehrát. Kdyby byl Ježíš zachráněn cestou na Golgo-

tu, a kdyby k té záchraně došlo pomocí moderní techniky - helikopté-

ry nebo ještě něčeho pokročilejšího, zatímco římští vojáci by byli

drženi v patřičné vzdálenosti přinejmenším palbou z pušek - nemuse-

li by tehdejší lidé být přesvědčeni, že Ježíše zachraňují nadpřirozené

síly? Nepřipadalo by jim, že přicházejí andělé, aby ochránili pravého

spasitele? Nestalo by se tím křesťanství okamžitě jediným a pravým

náboženstvím?

Ale je to skutečně tak? Bylo přece jasně Božím záměrem (za

předpokladu, že biblický Bůh existuje), aby se ukřižování uskutečni-

lo a aby se tak Ježíš stal božským odčiněním Adamova hříchu.

Dovolil by tedy, aby byl jeho plán zmařen?

Je to hezké dilema a spadá do science fiction zcela právem. Ale

koho kdy napadlo takovou povídku napsat, i když by to byla možnost

zabývat se tématem, které mnozí považují za nejdůležitější v celé

historii? Napsat takovou povídku by bylo krajně obtížné a já bych se

na to sám necítil, ale myslím si, že v jejím napsání spisovatelům

obecně brání spíš autocenzura.

M imochodem, co kdybychom se vrátili v čase a zjistili, že bib-

lický Ježíš vůbec neexistoval?

Pouhá existence cestování časem činí podobné úvahy téměř

neodolatelnými; bylo by tedy možné, aby velmi silně nábožensky

založení lidé měli námitky proti tématům cestování časem a nazývali

je rouhačskými jen proto, že něco podobného umožňují?

Pisatel také uvádí: „Doktore Asimove, vím, že jste ateista -“ a

naznačuje tím, že proto neberu ohled na pocity nábožensky založe-

ných lidí a že se snad dokonce snažím je zesměšnit.

Opravdu jsem ve svých dílech často dal jasně najevo, že jsem

se nikdy nesetkal s žádným přesvědčivým důkazem existence biblic-

kého Boha a že tuto existenci nejsem schopen přijmout na základě

- 213 -

pouhé víry. Jsem tedy ateista, ale, ačkoli to mnohé Američany asi

překvapí, ústava mi zaručuje právo jím být.

Ovšem i když jsem ateista, nesnažím se ostatní získávat na

svou stranu; nejsem misionář; neberu ateismus jako pravou víru, kte-

rou musím kdekomu vnucovat. Koneckonců jsem publikoval víc než

téměř kdokoli jiný, zatím je to asi 20 000 000 slov, a často jsem se

zabýval kontroverzními otázkami. Můžete si projít moje práce a hle-

dat v nich jakoukoli známku toho, že zesměšňuji náboženství jako

takové. Oponoval jsem lidem, kteří napadají vědecké objevy (třeba

evoluci) ve jménu náboženství a kteří to dělají bez důkazů, nebo (což

je ještě horší) pomocí zkreslených a falešných důkazů. Nepovažuji je

ovšem za skutečné věřící a vždycky poukazuji na to, že sami nábo-

ženství zneucťují a že jsou větším nebezpečím pro poctivou víru než

pro vědu.

A předpokládejme, že bych nebyl ateista. M oji rodiče byli Židé

a já jsem mohl být vychován jako ortodoxní Žid nebo se jím stát o

vlastní vůli. Dalo by se pak tvrdit, že samozřejmě dávám přednost

povídkám zesměšňujícím křesťanství?

Nebo co kdybych byl metodista; hledal bych pak povídky ze-

směšňující židovství, katolictví - nebo ateismus?

Kdybych měl chuť vést tenhle časopis tak, abych urážel „ja-

koukoli větší náboženskou skupinu“, nemusel bych být ateista. M ohl

bych to dělat, ať bych byl cokoli; stačilo by, abych byl bigotní, hlou-

pý nebo oboje.

Ve skutečnosti nejsem ani jedno, ani druhé, a znovu nabízím

jako důkaz své sebrané spisy. Pokud jde o Shawnu, ta sice nemůže

předložit podobné množství textů, ale pokud mohu posloužit jako

svědek, řeknu vám rovnou, že určitě není bigotní a ještě stokrát urči-

těji není hloupá.

Není třeba zdůrazňovat, jak mě mrzí, že našeho pisatele

„Evangelium podle Gamaliela Crucise“ urazilo. V ideálním světě

bychom nikdy neotiskli povídku, která by pobouřila kohokoli. V

tomto případě jsme se ovšem museli rozhodnout. Na jedné straně

jsme měli pozoruhodnou povídku, která se nebojácně zabývala důle-

žitou myšlenkou, a my jsme měli pocit, že to většina čtenářů pozná -

pokud ne hned, tak po zralé úvaze. Na druhé straně jsme měli povíd-

ku, která mohla některé naše čtenáře urazit.

- 214 -

Rozhodli jsme se. Kvalitě a důležitosti jsem dali přednost před

možností, že někoho urazíme. Doufáme, že náš rozzlobený pisatel se

nad celou věcí znovu zamyslí a pochopí, že povídka je mnohem víc

než jen parodie. M ožná pak dokonce přizná Bishopovi nějaké to plus

za dovednost a odvahu.

- 215 -

Často jsem říkal i psal, že kvalifikovaný spisovatel science

fiction se vyhýbá věcem, které jsou vědecky nemožné. Ale nemůžu

se přimět, abych toto pravidlo prohlásil za absolutní, protože existují

některé zápletky nabízející tak dramatické možnosti, že musíme pře-

hlédnout jejich naprostou nepravděpodobnost. Nejzářnějším příkla-

dem je cestování časem.

Existují nespočetné zákruty, jimiž se může ubírat zápletka, po-

kud svým postavám dovolíte pohybovat se po časové ose, a já napří-

klad jim odolat nedokážu, takže jsem napsal řadu povídek o cestová-

ní časem a k nim i jeden román - Konec věčnosti (The End of

Eternity).

M ůže vám projít určitým způsobem zředěná povídka o cesto-

vání časem, když necháte hrdinu pohybovat se směrem, jímž se po-

hybujeme všichni - ze současnosti do budoucnosti -, a obvyklé vě-

domí, které takový pohyb doprovází, pozastavíte tak, že ho (pro

stručnost používám zájmeno „on“, ale myslím tím „on nebo ona“)

necháte dlouhou dobu prospat, jak to bylo s Rip van Winklem (hrdi-

na povídky Washingtona Irvinga, pozn. překl.), nebo ještě lépe ne-

chat ho zmrazit na neurčitou dobu v teplotách tekutého dusíku. Ještě

lepší je využít teorie relativity a nechat svou postavu přesunout se do

budoucnosti tak, že jeho subjektivní čas zpomalíte pohybem v rych-

lostech blízkých rychlosti světla nebo pohybem v extrémně silném

gravitačním poli.

To jsou přijatelné způsoby, které neporušují strukturu vesmíru,

ale jsou to jednosměrné pohyby, které neumožňují návrat. Já jsem to

tak udělal v Oblázku na obloze, i když jsem tam použil neznámý (a

nespecifikovaný) přírodní zákon týkající se jaderného štěpení, které

bylo tou dobou úplná novinka. To byla slabina zápletky, ale já jsem

si ji odbyl v prvních pár stránkách a už jsem se k ní nevrátil a doufal

jsem, že si toho nikdo nevšimne. (Bohužel hodně lidí si všimlo.)

- 216 -

Stejný způsob se dá použít i k opakovaným skokům, pokaždé

do budoucnosti, nebo k tomu přenést někoho z minulosti do součas-

nosti.

Jakmile máte zařízení, které někoho vyšle do budoucna, žádali

byste od spisovatelů příliš, kdybyste chtěli, aby nepoužili nějakého

způsobu - třeba rány do hlavy - jak někoho poslat do minulosti.

(M ark Twain to dělá v „Yankeem z Connecticutu na dvoře krále Ar-

tuše“.) To má určité vědecké opodstatnění na subatomové úrovni,

kde jde o jednotlivé částice a není třeba brát v úvahu entropii. U oby-

čejných předmětů, kde entropie do hry vstupuje, takové opodstatnění

neexistuje.

Ale jakékoli jednosměrné skoky na kteroukoli stranu jsou jen

prostředkem k rozběhnutí povídky, která pak obvykle pokračuje ve

zcela reálném čase. To není pravá nebo čistá povídka o cestování

časem. V té se totiž postavy mohou pohybovat časem tam a zpátky

podle vlastního přání. Není také fér, když se to děje nadpřirozeným

zásahem, jak to dělá Charles Dickens ve Vánoční koledě (Christmas

Carol). M usí se to dělat umělým zařízením, které ovládá člověk.

První skutečná povídka o cestování v čase je Stroj času (The

Time M achine) H. G. Wellse, otištěná v roce 1895. Wells, který byl

pravděpodobně nejlepším spisovatelem science fiction všech dob*1,

to pečlivě zdůvodnil. Je třeba čtyř rozměrů, aby se přesně určila po-

loha nějakého předmětu: je někde na ose sever-jih, někde na ose vý-

chod-západ, někde na ose nahoře-dole a někde na ose minulost-

budoucnost. Nejen že existuje v určitém bodě trojrozměrného prosto-

ru, ale také v určitém okamžiku času. Pouhý trojrozměrný předmět je

stejná matematická abstrakce jako dvojrozměrná plocha nebo jedno-

rozměrná čára nebo bezrozměrný bod. Předpokládejme třeba, že

Velká čínská zeď existuje po nulový čas a sestává tedy jen ze tří di-

menzí. V tom případě by ale neexistovala vůbec a člověk by místem,

kde by měla být, mohl kdykoli projít.

Protože trvání je rozměr jako výška, šířka a tloušťka, a protože

můžeme podle chuti cestovat na sever a na jih, na východ nebo na

západ a (i když třeba jen poskakováním) nahoru a dolů, proč bychom

1 'Pokud se zdá, že druzí od těch dob dosáhli výš, je to jen proto, že stáli na Wellsových ramenou.

- 217 -

také nemohli cestovat do včerejška a do zítřka, jen co na to vymyslí-

me nějaké zařízení?

Nezapomínejte, že se psal rok 1895 a Wellsova analýza měla

tou dobou aspoň náznak opodstatnění. Pak ale přišel rok 1905 a s

ním Einsteinova speciální teorie relativity, a začalo být jasné, že čas

je rozměr, ale není stejný jako tři rozměry prostorové a že se nedá tak

brát.

Ale přesto byly Wellsovy argumenty tak podmanivé a záplet-

ky, které umožňovaly, tak lákavé, že spisovatelé science fiction pros-

tě obvykle ignorují Einsteina a následují Wellse. (Já sám to dělám v

Konci věčnosti.)

To, že cestování časem je prostě nemožné, jasně prozrazují i

známé „paradoxy“, které z toho vyplývají. Klasický příklad je: „Co

kdyby ses vrátil do minulosti a zabil svého dědečka, když byl ještě

malý kluk?“ V tom případě se, chápejte, vrah vůbec nenarodil, takže

kdo toho chlapečka vlastně zabil?

Ale nepotřebujete ani nic tak drastického. Co když se vrátíte a

změníte kteroukoli z těch drobností, které umožnily setkání vašeho

otce a matky, nebo zabráníte tomu, aby se do sebe zamilovali, když

se už potkali, nebo aby se vzali, když se už zamilovali. Co kdybyste

je prostě vyrušili v tom klíčovém okamžiku sexu a kdyby k němu

došlo až příští večer, takže by vajíčko oplodnila jiná spermie, než

původně měla? I to by znamenalo, že člověk, který ten čin vykonal,

nikdy nevznikl. Kdo to tedy provedl?

V podstatě kdyby se člověk vrátil do minulosti a udělal tam

cokoli, změnilo by to mnohé z toho, co následovalo, a možná všech-

no, co následovalo. Paradoxy, které z toho vyplývají, jsou tak složité

a beznadějné, tak dokonale to likviduje jakékoli představitelné pojetí

příčinnosti, že nejsnazší způsob, jak z toho iracionálního zmatku ven,

je předpokládat, že skutečné cestování časem je a navždycky bude

nemožné.

Ovšem jakákoli debata o těchto otázkách začne být tak filoso-

fická, že ztratím trpělivost a raději se zabývám něčím jednodušším.

Co kdybyste nasedli do stroje času a přenesli se čtyřiadvacet

hodin do budoucnosti. Předpokládáme, že se pohybujete jen v čase,

prostorové rozměry se nemění. Ovšem, jak je známo, Země se v troj-

rozměrném prostoru pohybuje velice složitým způsobem. Bod na

povrchu Země, na němž je umístěn stroj času, se pohybuje kolem

- 218 -

zemské osy. Země se pohybuje kolem středu gravitace systému Ze-

mě-M ěsíc a také kolem středu gravitace systému Země-Slunce; do-

provází Slunce na jeho cestě kolem centra galaxie, a galaxii na jejím

nedefinovaném pohybu kolem centra skupiny blízkých galaktických

soustav i kolem gravitačního středu celého vesmíru, pokud něco ta-

kového existuje.

Samozřejmě můžete namítnout, že stroj času se podílí na pohy-

bu Země a přesunuje se všude tam, kam se přesunuje Země. Vezmě-

me ale v úvahu jen pohyb Země (se sluneční soustavou jako takovou)

kolem centra galaxie. Její rychlost vzhledem k tomuto centru se od-

haduje asi na 220 kilometrů za vteřinu. Pokud se stroj času přesune o

čtyřiadvacet hodin do budoucnosti za jednu vteřinu, cestuje 220 ki-

lometrů x 86 400 (počet vteřin za den), tedy 19 008 000 kilometrů za

jedinou vteřinu. To je víc než třiašedesátinásobek rychlosti světla.

Pokud nechceme porušit omezení rychlosti světla, musí nám cesta o

den vpřed (nebo zpátky) časem trvat celých třiadvacet minut.

A co víc, předpokládám, že by se musela brát v úvahu i akcele-

race. Stroj času by musel akcelerovat na rychlost světla a pak z ní

zase zpomalit, a lidské tělo možná vydrží jen určité zrychlení ve

směru času. Když vezmeme v úvahu, že lidské tělo nikdy v celé his-

torii vůbec nezrychlovalo v časové dimenzi, může být vůči takové

akceleraci jen velmi málo odolné, takže by stroji času muselo trvat

podstatně déle než hodinu urazit tu jednodenní cestu - odhadem řek-

něme dvanáct hodin.

To by znamenalo, že cestováním v čase můžete nejvýš získat

půl dne denně. Strávit deset let cestou o dvacet let do budoucna by

asi nebylo příliš přijatelné. (Může stroj času vůbec nést životně důle-

žité systémy takových rozměrů?)

A co víc, nemyslím si, že honit Zemi by nestálo obvyklé množ-

ství energie jen proto, že to děláme po časové ose. Sice jsem tu ener-

gii nepřepočítával, ale jsem si jistý, že cestování časem je nepřekona-

telně obtížné, i bez ohledu na vědecké poznatky, které dokazují, že je

naprosto nemožné. Vynechme je tedy z vážných úvah.

Ale ne ze science fiction! Příběhy o cestování časem jsou příliš

zábavné, než aby byly zlikvidovány z pouhých přízemních ohledů na

nepraktičnost nebo dokonce nemožnost.

- 219 -

Část třetí

O psaní science fiction

- 220 -

Tu a tam se o mně objeví nějaký článek v novinách, obvykle ve

formě interview. Nevyhledávám podobné věci, protože nesnáším ten

rozruch kolem fotografování (které dnes k interview neodmyslitelně

patří) a riziko, že moje slova budou špatně citována nebo vyložena.

Ovšem nemůžu to odmítnout vždycky, protože přece jen ne-

jsem misantrop a protože o sobě rád mluvím. (Cože, vy jste si toho

všimli?)

Výsledkem jednoho takového rozhovoru byl článek, který vy-

šel v M iami Herald 20. srpna 1988. Byl to dlouhý a dost příznivý

článek (titulek zněl „Úžasný Asimov“) a bylo v něm jen velmi málo

nepřesností. Ovšem podle toho, co tam uvedli, jsem řekl, že z mé

knihy Smyslný oplzlý stařík (The Sensuous Dirty Old M an) se „zve-

dá žaludek“. Není to pravda. Řekl jsem, že z knih, které satirizuje,

Smyslná žena (The Sensuous Woman) a Smyslný muž (The

Sensuous M an), se zvedá žaludek. M oje kniha byla zábavná.

Také tam uvedli, že „Příchod noci“ (Nightfall) považuji za své

nejlepší dílo. To není pravda, ani zdaleka ne. Řekl jsem, že je to moje

„nejznámější“ dílo, což je úplně něco jiného.

Každý reportér, který se mnou dělá rozhovor, je obvykle ocho-

ten omezit se jen na něj, ale reportérka z M iami Herald byla podni-

kavější. Ptala se také mé drahé ženy Janet a mého bratra Stana, který

je viceprezidentem longislandského Newsday. Oba říkali samé hezké

věci, ale oni mě oba mají rádi.

Ovšem mluvila také s jistou dámou, která učí psaní science

fiction na Rutgersově univerzitě. Jmenuje se Julia Sullivanová a

myslím, že se s ní neznám, ale z toho, co řekla, je jasné, že je to žena zářné inteligence a neochvějného vkusu.

Chválila mě za vtipnost a jasnost psaní, ale na to jsem zvyklý.

Jenže ona řekla ještě něco: „...překvapuje mě. Občas si myslím, že se

- 221 -

už vyčerpal, a on pak přijde s něčím skutečně dobrým... M á ten nej-

větší cit pro zápletky ze všech spisovatelů science fiction.“

To je milé!

Nevzpomínám si, že by mě někdy dřív někdo pochválil za zá-

pletky, a tak se samozřejmě stalo, že jsem se v důsledku toho zamys-

lel nad vytvářením zápletek vůbec.

Zápletka je hrubý obrys toho, co se v příběhu stane. M ůžete

třeba říct: „Ono je to o jednom princi, víte? Jeho otec nedávno umřel

a matka si vezme jeho strýce, který se stane novým králem. To prin-

ce rozčílí, protože doufal, že bude králem sám, a toho strýce navíc

nikdy neměl moc rád. Pak se dozví, že někde viděli ducha jeho mrt-

vého otce -“

Především musíte chápat, že zápletka není příběh, stejně jako

kostra není živé zvíře. Je to jen vodítko pro spisovatele, stejně jako

kostra je vodítko pro paleontologa, který podle ní odhaduje, jak to

dávno vyhynulé zvíře asi vypadalo. Paleontolog musí kolem kostry

doplnit orgány, svaly, kůži atd., a to neskolený člověk nedokáže.

Stejně tak když dáte nespisovateli zápletku Hamleta, nedokáže podle

ní vytvořit nejen Hamleta, ale ani cokoli, co by se vůbec dalo číst.

Jak se tedy staví příběh kolem zápletky?

1)

Pokud chcete, můžete zápletku propracovat tak

podrobně a složitě, že se pak už s „výstavbou“ nemusíte moc na-

máhat. Události se řítí jedna za druhou a čtenář (nebo divák) je

hnán od jedné napjaté situace k další. Na nižší úrovni to najdete

u kreslených seriálů a ve starých filmových seriálech němé éry.

Obvykle se to považuje za vhodné především pro děti, kterým

nevadí, když je ženete dál a dál bez ohledu na logiku, realismus

nebo jakékoli jemnůstky. Děti dokonce obvykle rozčiluje cokoli,

co zdržuje, co jde mimo pouhou kostru děje, takže pár minut

milostného příběhu je pohrdlivě zavrženo jako „votrava“. Samo-

zřejmě pokud se to udělá dost dobře, vyjde vám něco jako Doby-

vatelé ztracené archy, při nichž jsem se skvěle bavil, i když se

tam najdou místa, která vůbec nedávají smysl.

2)

Také je možno jít do druhého extrému a zápletku v

podstatě vypustit. Nemusíte mít žádné vzájemně propojené udá-

losti. Stačí jen série drobnokreseb, jakou vytvořil Woody Allen v

- 222 -

Zlatých časech rádia (Radio Days). Nebo můžete vyprávět příběh určený jen k vytvoření nějaké nálady, k vyvolání emoce nebo k

osvětlení určitého rysu lidské povahy. Ani tohle není pro každé-

ho, i když pokud se to udělá dobře, uspokojuje to intelektuální

část čtenářského (a diváckého) spektra. Ti méně intelektuální si

mohou stěžovat, že příběh není žádný příběh, a ptát se: „Ale co

to mělo znamenat?“ nebo „Co se vlastně stalo?“ Příběh bez zá-

pletky je trochu jako volný verš, abstraktní umění nebo atonální

hudba. Vzdává se něčeho, co většina lidí považuje za neoddělitel-

né od té které umělecké formy, ale pokud se udělá dobře (a při-

sámbohu, je těžké udělat to dobře), překračuje hranice formy a

poskytuje obrovské uspokojení těm, kdo dokážou spisovatele

sledovat do výlučnějších říší umění.

3) Valnou

většinu publika - lidi, kteří nejsou ani dět-

mi či pologramotnými dospělými, ale ani kultivovanými estéty -

těší příběhy, které mají jasnou zápletku, zápletku, která je tak či

onak dobře vyplněna různými typy vedlejších prvků. O někte-

rých typech se zmíním.

3a) Můžete použít zápletku jako podklad pro humor či

satiru. Přečtěte si třeba knihy P. G. Wodehouse, Toma Sawyera

od Marka Twaina nebo Mikuláše Nicklebyho od Charlese Dic-

kense.

3b) Můžete použít zápletku pro bližší pohled na cha-

rakter lidí, kteří v příběhu vystupují. Literární obři jako Homér,

Shakespeare, Goethe, Tolstoj, Dostojevskij to uměli výjimečně

dobře. Protože lidé a jejich vztahy mezi sebou navzájem i vůči

vesmíru jsou mnohem složitější a méně předvídatelné než prosté

události, je schopnost úspěšně si poradit s „charakterizací“ často

používána k definici „velké literatury“.

3c) Můžete použít zápletku k rozvíjení myšlenek. Po-

stavy zalidňující příběh mohou mít různé pohledy na svět a ves-

mír, může jít o zápas, v němž se jedna strana snaží přesvědčit

nebo přinutit tu druhou, aby přijala její vlastní stanovisko. Když

se to má udělat správně, musí každá strana předložit svůj názor

- 223 -

(navenek jedna druhé, ale ve skutečnosti čtenáři) a čtenář musí

být v pokušení stranit jedné či druhé straně, aby byl napjatý,

která strana vyhraje. Když se to udělá obzvlášť dobře, neměl by

jeden z protichůdných názorů být černý a druhý bílý, ale oba by

měly představovat trochu odlišné odstíny šedi, aby se čtenář ne-

mohl hned jasně rozhodnout, ale musel přemýšlet a dojít k vlast-

nímu názoru. Tuhle verzi popisuji podrobněji než druhé dvě,

protože tak to dělám já.

Existuje ještě mnoho dalších způsobů, jak zacházet se záplet-

kou, ale důležité je zapamatovat si, že se navzájem nemusejí vylučo-

vat. Třeba humoristický román může být plný zcela vážných myšle-

nek a obsahovat zajímavé postavy.

Na druhou stranu spisovatelé mohou více či méně úmyslně

obětovat některé prvky zápletky, aby se mohli hodně podrobně vě-

novat tomu, čemu se věnovat chtějí. Já se třeba natolik upnu na před-

stavení svých dvou protichůdných názorů, že se ani nepokusím o

skvělou charakterizaci nebo zbavím příběh humoru. Výsledkem je,

že se často mluví o mých „papírových hrdinech“ a často mě obviňují,

že jsem „upovídaný“. Ale tato obvinění přicházejí obvykle od kriti-

ků, kteří nevidí (nebo možná nejsou dost inteligentní, aby viděli), o

co se snažím.

Ale tohle určitě paní Sullivanová neměla na mysli, když říkala,

že mám „největší cit pro zápletky“.

Domnívám se spíš, že tím mínila, že mé příběhy (zvlášť romá-

ny) mají velmi složité zápletky, které do sebe zapadají a ve kterých

nezůstává nic nedodělaného, že nestojí v cestě myšlenkám, které se

snažím ve svých příbězích prezentovat, a že jimi ani nejsou znejas-

ňovány.

Jak se to tedy dělá?

Rád bych vám to řekl. To jediné, co vím, je, že je potřeba dost

intenzivně uvažovat a že mezi uvažováním a psaním už mi zbývá jen

málo času na cokoli jiného. Naštěstí myslím i píšu dost rychle a sko-

ro bez váhání, takže toho stihnu udělat dost.

Což mi připomíná další část toho rozhovoru. Reportérka popi-

suje můj byt jako „plný různorodého účelového nábytku, vybraného

spíš kvůli pohodlí než kvůli stylu, podobně jako Asimovův šatník.

Při jedné nedávné přednášce měl na sobě westernovou kravatu, příliš

- 224 -

velké sako a pruhovanou košili s tím typem dlouhého a širokého lím-

ce, jaký se nosil v sedmdesátých letech.“

M á naprostou pravdu. Pokud jde o styl, jsem zmatkař. Ale ni-

jak mi to nevadí. Naučit se žít a oblékat v nějakém stylu by znamena-

lo hodiny a hodiny přemýšlení, vzdělávání, rozhodování atd. A to je

čas, který se mi nechce ubírat ze svého psaní.

Čemu byste dali přednost vy? Plodnému spisovateli Asimovovi

nebo manekýnu Asimovovi? Varuji vás. Oboje mít nemůžete.

- 225 -

Dostal jsem tuhle dopis od fanouška, který si koupil knížku

Agent z Byzance (Agent of Byzantium) od Harryho Turtledova vyda-

nou v sérii nazvané „Isaac Asimov uvádí“. (Proto také napsal mně.)

Na obálce je muž oblečený, jak říká můj pisatel, „do nějaké

římské vojenské uniformy, v levé ruce s římskou přílbicí.“ M á také

„velikou, moderní a nebezpečně vypadající zbraň“ a „elektronický

snímací přístroj“.

M ého pisatele ten anachronismus zaujal, knihu si koupil, přeče-

tl a „moc se mu líbila“. Ovšem nenašel v ní žádné místo, kde by ně-

kdo držel takovou zbraň a snímač, a připadal si podvedený. Ke koupi

a k přečtení knihy ho zlákala nepřesná kresba na obálce a on si mi na

to postěžoval.

Tak jsem o tom přemýšlel. Já vím o výtvarném umění tak má-

lo, že to nestojí za řeč, takže na ně samozřejmě odborník být nemůžu.

Ovšem ve slovním oboru neexistuje nic, čemu bych nerozuměl (pa-

desát let soustavné a úspěšné praxe mi dává právo něco takového

říct), takže na to půjdu z téhle strany.

Stížnost toho čtenáře beru jako protest příznivce „doslovnosti“

proti „metafoře“. Příznivec doslovnosti chce, aby jakékoli umělecké

dílo (ať slovní nebo obrazové) bylo přesné a precizní a všechny jeho

informace aby byly na první pohled zřejmé. M etafora (z řeckého

slova znamenajícího „přenos“) mění jednu informaci na jinou, ob-

dobnou, protože ta druhá je snadněji zobrazitelná, dramatičtější,

zkrátka poetičtější. Ovšem musíte si přitom uvědomit, že jde o pře-

nos, a pokud jste „fanatický doslovník“, mohu-li to tak říci, úplně

vám ujde jeho smysl.

Podívejme se třeba na Bibli. Děti Izraele se toulají po poušti a

přijdou ke hranicím Kanaanu. Jsou vysláni zvědové, aby zjistili, jaká

je situace, a odvaha je opustí. Najdou lid se silnými ohrazenými měs-

ty; s mnoha důmyslnými vozy a schopnými vojáky; s vyspělou tech-

- 226 -

nikou. Vrátí se a hlásí: „...všechen lid, který jsme v ní spatřili, jsou muži obrovské postavy. Viděli jsme tam obry... a zdálo se nám, že

jsme nepatrní jako kobylky, vskutku jsme v jejich očích byli takoví.“

Správně! Byli „obrovské postavy“ v tom smyslu, že měli vy-

spělou techniku. Byli to „obři“ techniky a Izraelci byli v porovnání

„kobylky“. Špehové měli pocit, že šance na to, že by Izraelci Kana-

ance porazili, je asi tak velká jako možnost, že by kobylka porazila

člověka.

V metaforickém smyslu je to dokonalé. Použití slov „obři“ a

„kobylky“ je dramatické a přesně vyjadřuje myšlenku. Ovšem jak

židovští, tak křesťanští fundamentalisté nabyli nejasného dojmu, že

Kanaanci byli šedesát metrů vysocí, takže obyčejní lidé byli v porov-

nání s nimi jako kobylky. Doslovnost vnucovaná fundamentalisty,

kteří čtou Bibli a nevidí nic než slova, je jednou z velkých tragédií

historie.

Nebo se podívejme na Shakespeara a jeho tragédii M acbeth.

M acbeth právě zabil Duncana, ruce má zkrvavené a je zděšen

svým činem. Lady M acbethové dělá starost, že její manžel náhle

ztratil odvahu, a radí mu, aby si z rukou umyl krev.

A M acbeth, jehož mysl je zcela zmatená, odpoví: „M á oceán

dost vody, aby smyl z mé ruky krev? Ne, to spíš moje ruka zrůžoví

nekonečné plochy vod a přetře zeleň na červeno.“

Je to velmi silný obraz, protože si dokážete živě představit za-

krvavenou ruku ponořenou do oceánu a širé moře, jak se od ní barví

do ruda, ale doslova to nedává smysl. Jak by mohlo pár kapek krve

obarvit oceán na červeno? Kdyby se všechna krev všech lidí na Zemi

nalila do oceánu, nezměnila by viditelně jeho celkovou barvu. M ac-

beth, jak se zdá, používá „hyperboly“ (krajní nadsázka, která občas

vyjádří příslušný smysl, ale obvykle ho jen zesměšní).

Tohle ovšem není hyperbola, ale metafora. Uvažujte: M acbeth

zabil muže, který ho měl rád a který ho zasypával poctami, takže

spáchal hrozný hřích nevděku. Co víc, zavražděný byl hostem v jeho

domě, takže M acbeth porušil posvátná a ušlechtilá pravidla pohos-

tinnosti. A konečně, zavražděný muž byl jeho králem a v Shakespea-

rově době se na krále pohlíželo jako na viditelného zástupce Boha na

zemi. Tento trojí zločin obtížil M acbethovu duši nekonečnou vinou.

Krev nemůže zbarvit oceán do červena, ale krev není krev, je

tu použita jako metafora pro vinu. Obraz rudnoucího oceánu posky-

- 227 -

tuje velmi dramatickou představu o nekonečné temnotě, která teď tíží

M acbethovu duši, a tu představu byste si neudělali, kdyby prostě jen

řekl: „Ach, má vina je nekonečná.“

Příznivec doslovnosti, který se pustí do výpočtů účinku zkrva-

vené ruky na oceán, nebude z četby nic mít.

Ještě jeden příklad. Třeba Coleridgeova „Píseň starého námoř-

níka“ (The Rime of the Ancient M ariner). Ve čtrnáctém verši třetí

části přijdou slova: „výš k rohatému měsíci, jenž jednu hvězdu zářící

si v každém cípu nes'.“

„Rohatý měsíc“ je samozřejmě srpek měsíce, a v každém cípu

nemůže být jasná hvězda. Srpek je ozářená část měsíce, ale jeho zby-

tek, i když na něj světlo nedopadá, je pořád na svém místě. Aby byla

v každé špičce jasná hvězda, musela by svítit stovkami kilometrů

měsíční hmoty. To je samozřejmě nemožné a nesčetní čtenáři se už

ušklíbají, jak byl ten Coleridge naivní.

Ale byl skutečně naivní? Báseň začíná velmi přirozeně a pros-

tě, dokud starý námořník nezabije albatrosa, milého a neškodného

ptáka. To je samo o sobě metafora. Koneckonců lidé zabíjeli milé a

neškodné ptáky odjakživa. V tomto případě ovšem zabití symbolizu-

je všechnu otrlou a lhostejnou hrubost lidského rodu a výsledkem je,

že loď a její posádka (která schvalovala námořníkův čin) vstoupí do

podivného světa, kde neplatí přírodní zákony a kde znovu vládne

chaos, protože Bůh odtud odešel. Atmosféra básně začíná být podiv-

ná a nezemská a normalita se začne vracet až ve chvíli, kdy námořník

v návalu lásky bezděky blahořečí všemu živému v moři.

M ám pocit, že Coleridge věděl, že v každé špičce měsíce ne-

může svítit hvězda, že to použil jen jako další příklad zmatku, jaký

zavládne ve světě, kde lidská krutost popře lásku, řád a Boží přítom-

nost. Je tedy jen správné, aby hvězda zářila tam, kde žádná hvězda

zářit nemůže.

Neuvědomit si tohle znamená neuvědomit si smysl celé básně a

pochopit jen její svižný rytmus a chytré rýmy - což je hodně, ale zda-

leka ne dost. Příznivec doslovnosti sám sebe zbavuje té nejlepší části

umění.

Zkusme teď tento pohled aplikovat na výtvarné umění. Když

požádáte umělce, aby nějaké literární dílo ilustroval přesně, děláte z

něj otroka psaného slova. Potlačujete jeho tvořivost a připravujete ho

o nezávislost mysli a schopností. Čím lepší umělec to je, tím je méně

- 228 -

pravděpodobné, že by takovou práci přijal (pokud by právě nutně

nepotřeboval peníze).

Umělec, který za něco stojí, neilustruje doslovný text, ale nála-

du příběhu. Snaží se svým uměním a svými schopnostmi prohloubit a

posílit smysl povídky a záměr autora.

Například v polovině prosince 1988 byla na titulní stránce

Asimov's ilustrace k mé povídce „Vánoce bez Rodneyho“. Není to

žádná konkrétní scéna z povídky. Vpředu je chlapec se zamračeným

a zatvrzelým výrazem. A co víc, převládající barvou je červená, což

pro mě symbolizuje hněv (metafora zardělé tváře rozzuřeného člově-

ka). To představuje vztek rozmazleného spratka, který hned nedostal

to, co chtěl, i hněvu, který vyvolal ve vypravěči povídky. Za chlap-

cem stojí složitý robot s jednou kovovou rukou opřenou o tvář, jako

by si nebyl jistý, co má dělat - to je jedno z vedlejších témat povídky.

M alíř Gary Freeman neilustruje povídku, ale rozvíjí ji a dodává jí

vizuální rozměr. A právě to byl jeho úkol, za to byl placen.

A tím se dostáváme k obálce Agenta z Byzance. Záměrem ma-

líře je zřejmě ilustrovat podstatu knihy, ne knihu jako takovou. V

pozadí je Konstantinopole, rozeznatelná podle pozlacené kupole

chrámu sv. Sofie. Vpředu stojí voják, který vypadá jako Byzantinec.

Dosud je to tedy historický román. Ale ten voják má také vysoce

technické předměty, které si spojujeme s moderní západní kulturou.

Je to tedy zjevně historický román zasazený do alternativní skuteč-

nosti. A přesně o tom ta kniha je. Obálka je přesná, říká nám to, co

potřebujeme vědět, uspokojuje vlastní představy výtvarníka, a to, že

detaily zobrazené techniky se nikde v povídce takhle přesně nena-

jdou, je úplně jedno.

- 229 -

Někdo se jednou zeptal Isaaka Newtona, jak se mu daří nachá-

zet řešení problémů, které ostatní mají za neřešitelné. Odpověděl:

„Tak, že o tom přemýšlím a přemýšlím a přemýšlím.“

Nevím, jakou jinou odpověď mohl kdo čekat. Udržuje se ro-

mantická představa, že existuje něco jako „inspirace“, že nějaká ne-

beská M úza slétne dolů, brnkne vám nad hlavou na harfu a šup, máte

hotovo. Ovšem jako všechny romantické představy je to právě jen

romantická představa.

Někteří lidé řeší problémy a dostávají nápady snáze než jiní;

možná mají živější představivost, dokážou lépe chápat vzdálené dů-

sledky; ale nakonec stejně dojde na přemýšlení. Důležité je, jak dob-

ře umíte přemýšlet, a ještě spíš, jak dlouho a vytrvale dokážete pře-

mýšlet, aniž by vás to zlomilo. M yslím, že určitě existují skvělé

mozky, které toho vytvoří jen málo nebo vůbec nic, protože se doká-

ží na své myšlenky soustředit jen velmi krátce; a jsou méně skvělé

mozky, které se dokážou s myšlenkami pachtit tak dlouho, až z nich

něco vyždímají.

To všechno mě teď napadlo proto, že jeden můj přítel, spisova-

tel science fiction, jehož práci ohromně obdivuji, se mě jen tak mezi

řečí velmi zahanbeně zeptal: „Jak ty dostáváš nápady?“

Bylo mi jasné, v čem je problém. Měl trochu potíže něco vy-

myslet a myslel si, že možná ztratil schopnost dostávat nápady, nebo

že ji nikdy skutečně neměl, a obrátil se na mě. Koneckonců já toho

píšu tolik, že mi určitě nápady potíže nedělají - a možná mám dokon-

ce nějaký zvláštní systém, který by mohli použít i jiní.

Ale já jsem mu velice vážně odpověděl: „Jak dostávám nápa-

dy? Tak, že přemýšlím a přemýšlím a přemýšlím, až mám chuť sko-

čit z okna.“

„Ty taky?“ podivil se se zcela zjevnou úlevou.

- 230 -

„No samozřejmě,“ odpověděl jsem. „Jestli máš problémy,

znamená to jenom, že jsi jeden z nás. Koneckonců kdyby bylo tak

jednoduché dostat nějaký nápad, psali by úplně všichni.“

Pak jsem začal o nápadech zcela vážně uvažovat. Je nějaký

způsob, jak vysledovat svůj vlastní systém? Existuje vůbec nějaký

systém, nebo člověk musí prostě myslet náhodně?

Vybavil jsem si, co se mi dělo v mysli, než jsem napsal svůj

nejnovější román Nemesis, který Doubleday vydal v říjnu 1989, a

napadlo mě, že by mohlo začínajícím autorům a možná dokonce i

čtenářům pomoci, kdybych popsal své předběžné úvahy o něm.

Začalo to, když mi moje redaktorka od Doubleday Jennifer

Brehlová řekla: „Ráda bych, aby váš příští román nebyl z žádné sé-

rie, Isaaku. Nechci, aby byl o Nadaci ani o robotech ani o Impériu.

Napište něco úplně nezávislého.“

Začal jsem tedy uvažovat, a probíhalo to ve zkratce asi takhle.

(Vypustím všechny plané začátky a slepé uličky a bloumání a poku-

sím se sledovat jen jednu rozumnou cestu.)

Romány o Nadaci, robotech a Impériu jsou všechny navzájem

propojené a všechny používají prostředí, kde jsou běžnou věcí mezi-

hvězdné lety nadsvětelnými rychlostmi. Z mých předchozích nezá-

vislých románů se Konec věčnosti zabýval cestováním v čase; Ani sami bohové byl o komunikaci mezi vesmíry; a Fantastická cesta II.

o miniaturizaci. Ani v jednom z nich nejsou mezihvězdné lety.

No dobře, tak co začít nový román s úplně novým prostředím.

Co takhle zavádění mezihvězdných cest a první mezihvězdné lety?

Okamžitě jsem si představil osídlenou sluneční soustavu, Zemi v

rozkladu, spoustu vesmírných osad na oběžné dráze kolem Měsíce a

na asteroidech. Představil jsem si, že vesmírné osady chovají nepřá-

telství vůči Zemi a naopak.

Tak jsem získal zdůvodnění pro snahu vytvořit techniku mezi-

hvězdných letů. Samozřejmě že vědecké objevy se dají dělat i samy

pro sebe (jako se hory zdolávají „protože jsou“), ale je lepší mít ně-

jaký méně vznešený důvod. Nějaká osada se může chtít dostat ze

sluneční soustavy a vytvořit úplně novou společnost, která by mohla

využít historických zkušeností a vyvarovat se některých pozemských

chyb.

Dobře, ale kam tedy poletí? Kdyby měli skutečné mezihvězdné

lety jako v mých románech o Nadaci, mohli by letět kamkoli, ale to

- 231 -

je moc velká volnost. Poskytuje to příliš mnoho možností a příliš

málo obtíží. Pokud lidstvo teprve vyvíjí techniku mezihvězdných

letů, nebude to zpočátku technika příliš efektivní a osada, která se

pokouší uniknout, může zjistit, že má jen omezené možnosti.

Kam tedy poletí teď? Logické místo je Alfa Centauri, nejbližší

hvězda, ale to je tak logické, že to není zajímavé. No ale co když

existuje nějaká jiná hvězda, jen zpoloviny tak vzdálená jako Alfa

Centauri? Na tu by se letělo snadněji.

Ale pokud existuje, proč ji nevidíme? Třeba je to rudý trpaslík

a má hodně malou jasnost, a kromě toho mezi ní a námi leží oblak

mezihvězdného prachu, který ji ještě víc zatemňuje, takže byla teprve

nedávno objevena.

V té chvíli jsem si uvědomil, že před pár lety existovaly jakési

úvahy o tom, že Slunce má možná hodně vzdáleného společníka -

rudého trpaslíka, který při každém oběhu prochází oblakem komet a

vyšle jich pár do nitra sluneční soustavy, kde se jedna nebo dvě mo-

hou srazit se Zemí a být tak příčinou periodického vymírání života.

Tomu rudému trpaslíkovi říkali Nemesis.

Ten nápad zřejmě zanikl, ale já jsem ho použil. Rozhodl jsem

se, že moji hrdinové poletí na blízkého rudého trpaslíka, kterému

budu říkat Nemesis, a to jméno použiji i pro celou knihu. Samozřej-

mě je málo pravděpodobné, že by kolem rudého trpaslíka mohla obí-

hat nějaká obyvatelná planeta, ale já jsem ji tam chtěl mít. Získal

bych tak větší možnosti, než kdyby se osada prostě stabilizovala na

oběžné dráze kolem rudého trpaslíka. To znamenalo, že jsem musel

vymyslet takový soubor podmínek, který (když se nebude příliš peč-

livě zkoumat) by vypadal, že umožňuje existenci obyvatelné planety.

M usel jsem tedy vymyslet plynného obra s oběžnicí o velikosti Ze-

mě, a právě ta oběžnice bude obyvatelná.

Teď jsem potřeboval problém. Samozřejmě se nabízelo to, že

Nemesis obíhá kolem Slunce a nakonec projde oblakem komet. To

jsem zavrhl, protože se to moc probíralo v médiích a já jsem chtěl

něco méně očekávaného. Rozhodl jsem se tedy, že Nemesis bude

samostatná hvězda, která se měla relativně těsně minout se sluneční

soustavou, což by mohlo mít nebezpečné gravitační efekty.

To nebyl špatný problém, ale potřeboval jsem i věrohodné ře-

šení. To chvíli trvalo, ale nakonec jsem jedno vymyslel. (Promiňte,

ale neřeknu vám jaké. Na to si budete muset tu knihu přečíst.)

- 232 -

Pak jsem potřeboval dobrou hlavní postavu, která poslouží jako

páteř celé knihy, kolem níž se bude všechno točit. Zvolil jsem si čtr-

náctiletou dívku s určitými rysy, které ji podle mého názoru činily

zajímavou.

Pak jsem potřeboval místo, od něhož by kniha mohla začít.

Rozhodl jsem se, že začnu se svou hlavní postavou a nechám ji říci

nebo udělat něco, co rozpoutá celý další řetězec událostí. Vybral

jsem si a pak už jsem na nic nečekal. Sedl jsem si a začal jsem psát.

M ůžete namítnout, že jsem ještě neměl román. Měl jsem jen

společenskou strukturu, problém, řešení, postavu a začátek. Kdy tedy

vytvořím všechny ty detaily, které patří do typicky složitých zápletek

mých románů (a Nemesis je hodně složitá)?

Je mi líto, ale ty vytvářím cestou. Nedělám to ovšem bez pře-

mýšlení. Když napíšu první scénu, zjistím, že než s ní skončím, na-

padne mě už druhá, a v jejím závěru už mám třetí, a tak dál až do

pětadevadesáté nebo tak, v níž román skončí.

Abych to mohl takhle dělat, musím přemýšlet, teď už v men-

ším a detailnějším měřítku, po celou dobu, co knihu píšu (což mi trvá

řekněme devět měsíců). Dělám to na úkor spánku a na úkor spousty

pozornosti, kterou bych měl věnovat lidem a věcem kolem sebe

(včetně občasného prázdného pohledu na svou drahou ženu Janet,

která se nikdy neopomene vyděsit, že „se něco děje“, kdykoli se do-

stanu do myšlenkové křeče).

Ale copak není možné, abych si někde ve dvou třetinách knihy

uvědomil, že jsem kdesi na začátku odbočil špatným směrem a že

jsem teď ve slepé uličce? Je to možné, ale ještě se mi to nestalo, a ani nečekám, že by k tomu došlo. Vždycky každou další scénu stavím na

tom, co už jsem udělal, a nikdy neuvažuji o nějakých možných alter-

nativách. Nemám prostě čas začínat znova.

Ovšem nechci celý ten proces dělat jednodušší, než ve skuteč-

nosti je. M usíte především vzít v úvahu, že mám pro podobné věci

přirozené nadání, a také to, že to už dělám půl století, a zkušenost je

důležitá.

V každém případě to, jak dostávám nápady, lépe vysvětlit ne-

umím.

- 233 -

Už mnohokrát jsem říkal, že píšu podle instinktu a že v tom, co

dělám, není nic záměrného nebo účelového. Následkem toho mě

vždycky udiví lidé, kteří analyzují můj způsob psaní a nacházejí v

něm nejrůznější jemné detaily, o nichž si nevzpomínám, že bych je

tam kdy vložil, ale které tam předpokládám jsou, jinak by je tam kri-

tici nemohli najít a poukázat na ně.

Nikdy jsem ale nebyl udiven natolik, jako když jsem nedávno

četl rozpravu o science fiction (kde a od koho, to si nevzpomínám,

protože jsem ji podrážděně zahodil hned, jak jsem se dostal k pasáži,

o které hodlám mluvit). Když se autor dostal ke mně, poukázal na to,

že můj styl je neobratný, moje dialogy šroubované, charakteristiku

prakticky nepoužívám, ale není prý pochyb o tom, že moje knížky se

„hltají“. Dokonce tvrdil, že jsem ten nejspolehlivější autor takových

knih ve science fiction.

Teprve když jsem ten materiál vyhodil a chvíli jsem nadával,

začal jsem přemýšlet o tom, co jsem četl. To, co ten autor tvrdil, mi

nedávalo smysl. Samozřejmě, mohl to být blázen, ale jen tak pro za-

jímavost předpokládejme, že nebyl. V tom případě ale, pokud bych

neovládal styl, dialogy ani charakteristiku, jak by mohl někdo moje

knížky „hltat“? Co by čtenář hltal (to jest co by ho nutilo pokračovat

ve čtení), kdyby to, co čte, nestálo za nic?

Proč vůbec člověk cokoli dočte do konce? Nejsamozřejmější

důvod je „napětí“. Čtenář se ocitá v bolestné situaci, kdy si není jistý, co se v jeho tiskovině dál stane, a zoufale to chce zjistit.

Připomínám, že napětí není nedílnou součástí literatury. Nikdo

nečte třeba Shakespearovy sonety proto, aby byl napnutý. Ani román

od P. G. Wodehouse nečtete kvůli napětí. Dobře víte, že Bertík Wo-

oster se z té směšné situace, ve které se ocitl, nějak dostane, a ostatně je vám to jedno. Čtete dál jen proto, že se dobře bavíte.

- 234 -

Většina knížek ovšem, zvlášť v méně vznešených oblastech li-

teratury, na napětí spoléhá. Nejjednodušší způsob napětí je vystavo-

vat svého hrdinu neustálým nebezpečím a tvářit se, jako by se z nich

určitě nemohl dostat. Pak ho z té situace přece jen vytáhnout - a hned

ho zase namočit do něčeho ještě horšího, a tak dále. A když už to tak

dál táhnout nemůžete, dopřát mu teprve konečné vítězství.

V nejjednodušší formě tenhle postup najdete třeba v komiksu o

Flashi Gordonovi, kde Flash po celé roky létal z jedné krize do dru-

hé, aniž by měl čas aspoň si otřít čelo (tím méně si odskočit). Nebo

třeba filmové seriály, jejichž typickým představitelem jsou Paulinina

nebezpečí (Perils of Pauline). V nich vydalo nebezpečí na patnáct

dílů a každý z nich končil nervákem. (Říkalo se tomu tak proto, že

protagonistka na konci visela na skále nebo uvízla v nějaké podobně

nebezpečné situaci, dokud se v příštím díle o týden později - týden,

který dětští diváci strávili s příjemně napjatými nervy - situace nevy-

řešila.)

Takovéhle napětí je prajednoduché. Jestli Flash nebo Paulině

přežijí, na tom záleží zase jen Flashovi a Paulině. Na jejich přežití

nezávisí nic významnějšího.

O krok dál se dostáváme v detektivkách, kde na úspěchu nebo

prohře může záviset hladké fungování justice; ve špionážních romá-

nech, kde na úspěchu nebo prohře může záviset přežití národa; nebo

ve science fiction, kde na úspěchu nebo prohře může záviset přežití

Země nebo dokonce celého vesmíru.

Když třeba vezmeme Vesmírnou legii (The Legion of Space)

od Jacka Williamsona, kterou jsem jako teenager četl se stejnými

pocity, s jakými jsem o půl desítky let dřív sledoval filmové seriály,

najdeme tam stejné nikdy nekončící nebezpečí, které hrozí zničit

naše milované hrdiny a bezpečnost Země s nimi. Ten druhý fakt do-

dává příběhu větší význam i větší napětí.

Když pak jdeme ještě výš, dostaneme se k příběhům o nekon-

čícím nebezpečí bitev mezi dobrem a zlem v téměř abstraktní podo-

bě. Nejlepším příkladem je určitě Pán prstenů od J. R. R. Tolkiena, ve kterém síly dobra, na konci krystalizované v osobě statečného a

trpícího malého Froda, musejí nějak přemoci skoro všemocnou sa-

tanskou postavu Saurona.

Připomínám, že k tomu, aby nějaká kniha byla skutečně účin-

ná, napětí samo nestačí. Když člověk jednou viděl Paulinina nebez-

- 235 -

pečí, podruhé už je vidět nepotřebuje, protože ví, jak hrdinka všechna

svá ohrožení překoná. Tím napětí opadne, a jak je pryč napětí, nezů-

stane už nic.

Existují ovšem díla plná napětí, která si čtete znova a znova, i

když je napětí už dávno pryč. Předpokládám, že je možné, aby člo-

věk čtoucí (nebo sledující) Hamleta poprvé byl zaujat především tím,

zda Hamlet přemůže svého zlého strýce nebo ne. Ale já jsem už četl

a viděl Hamleta mockrát a znám tu hru do posledního slova, a přesto

si ji vždycky vychutnám, protože krása jazyka je sama o sobě dosta-

tečná, a předivo zápletky je tak husté, že způsoby, jak hru inscenovat,

se nikdy nevyčerpají.

Stejně tak Pána prstenů jsem četl pětkrát a pokaždé se mi líbil

víc, protože když jsem se zbavil napětí, mohu si o to víc vychutnat

styl a strukturu knihy.

Teď se dostávám ke svému vlastnímu psaní, ale mohu je roze-

bírat, jen pokud vy čtenáři budete mít pořád na mysli, že nic z toho,

co hodlám popisovat, nedělám záměrně. Všechno do posledního de-

tailu je to instinktivní a já to chápu až teď, dodatečně.

Zřejmě jsem chtěl dospět dál než ke zjednodušené rovnováze

mezi zlem a dobrem; nechtěl jsem, aby se hrdina pouštěl do dobro-

družství a čtenář si přitom byl vždycky jistý, že by hrdina měl vyhrát

nad zlými padouchy, aby tak zachránil národ nebo společnost nebo

Zemi nebo vesmír.

Chtěl jsem situaci, kdy by si čtenář nemohl být jistý, která stra-

na je dobrá a která špatná, nebo v níž by mohl uvažovat, jestli třeba

obě strany nejsou směsicí dobra a zla. Chtěl jsem situaci, kde by i

samotný problém a nebezpečí byly nejisté a kde by rozuzlení nemu-

selo být vždycky skutečným rozuzlením, protože kdo ví, jestli z

dlouhodobého hlediska všechno jenom nezhorší.

Krátce řečeno, chtěl jsem napsat vědeckofantastickou historii,

v níž neexistuje žádný opravdový konec, žádné skutečné „a žili

šťastně až do smrti“, ale v níž i poté, co je problém navenek vyřešen,

vyvstane místo něj jiný.

Abych toho dosáhl, obětoval jsem všechno ostatní. Nesnažil

jsem se pouštět do žádných popisů, pokud nebyly bezpodmínečně

nutné, takže jsem vždycky pracoval „na prázdném jevišti“. Dialog mi

sloužil jen k tomu, aby naznačoval postup problému (pokud nějaký

byl) směrem k řešení (pokud nějaké bylo). Neztrácel jsem čas samo-

- 236 -

účelnými akcemi, charakteristikou nebo poetickými výlevy. Všechno

jsem se snažil udržet tak jasné a přímé, jak to šlo, aby se čtenář mohl

soustředit na všechny ty dvojznačnosti, které do knihy vložím, a uží-

rat se nad nimi.

(Jak tedy vidíte, kritici, kteří si stěžují, že mé knihy jsou příliš

rozvláčné a málo nebo vůbec akční, nepochopili vůbec, oč jde.)

Snažím se co nejlépe představit několik postav, z nichž každá

má jiný pohled na svět a každá své stanovisko hájí tak logicky, jak to

jen lze. Každá z nich si myslí, že jedná rozumně, že pracuje pro bla-

ho lidstva nebo aspoň té jeho části, k níž patří. Nepanuje všeobecná

shoda o podstatě problému a občas ani o tom, jestli vůbec nějaký

problém existuje, a když příběh skončí, občas ani sám hrdina není

spokojen s tím, co vykonal.

K tomuhle postupu jsem kousek po kousku dospěl ve svých

povídkách a románech a vrcholu dosáhl v příbězích o Nadaci.

V těch opravdu je napětí jednoduchého druhu. Udrží se malý

svět První nadace proti okolním mocnějším královstvím, a pokud

ano, jak? Přežije útok Impéria, mutovaného dozorce citů a Druhé

nadace?

Ale to není to hlavní napětí. Měla by První nadace přežít? Mělo

by vzniknout Druhé impérium? Bude Druhé impérium jen opaková-

ním neštěstí Prvního? Je správný názor kupců nebo starostů na to, co

by měla První nadace udělat?

Ve dvou pozdějších svazcích hrdina Golan Trevize stráví první

díl v mučivém rozhodování a druhý v mučivých pochybách, zda se

rozhodl správně. Zkrátka snažím se do knihy vložit všechny nejistoty

historie a ne nepravděpodobné jistoty nerealistického fiktivního svě-

ta.

A jak se zdá, funguje to, a moje knihy se „hltají“.

Ale mám k tomu ještě dál co říct, takže o napětí budu dál psát i

za měsíc v dalším úvodníku.

- 237 -

Kdy spisovatel není spisovatelem? Když ho požádají, aby psal

něco jiného, než na co se specializuje. Psaní není jednolitá záležitost.

Člověk, který umí dobře psát o vědě, nebo který dokáže vytvářet

úžasné populárně historické knihy, může být beznadějně ztracen,

když má napsat román. A platí to i naopak.

Dokonce ani člověk jako já, který je zběhlý jak v beletrii, tak v

literatuře faktu, a v obou podoborech má značně široký záběr, není

univerzální spisovatel. Neumím a nechci psát hry, ať už pro divadlo,

film nebo televizi. Nemám na to nadání.

Vlastně je překvapivé, jak jemné jsou hranice talentu. Funkce,

výhody a nevýhody beletrie se natolik liší tématem, že každý spiso-

vatel je spíš doma v jedné oblasti než v jiné. Já umím psát science

fiction a detektivky, ale značně bych se přeceňoval, kdybych se chtěl

pustit do „normálního“ románu nebo dokonce i do science fiction

„nové vlny“.

Zvláštní je, že záleží i na délce. M ysleli byste, že když někdo

píše příběh, může být jakkoli dlouhý. Když skončí rychle, je to po-

vídka; když trvá dlouho, je to román; když něco mezi tím, je to nove-

la.

To ale není pravda. Délka není jediný rozdíl. Román není

dlouhá povídka. Povídka není krátký román. Jsou to dva různé způ-

soby psaní.

Román má dost místa na klidné rozvíjení zápletky, dost prosto-

ru na podzápletky, pro podrobné vylíčení prostředí, pro popis, pro

vývoj postav, pro komické odlehčení.

Povídka se musí vyjadřovat přímo a bez odboček. Každá věta

musí sloužit přímo k rozvíjení zápletky.

Román je plocha; povídka je čára.

Když je román příliš krátký a vývoj příběhu musí být násled-

kem toho stručný, čtenář ho vnímá jako ošizený a tedy neuspokojivý.

- 238 -

Povídka, která je příliš dlouhá a odvádí čtenářovu pozornost od zá-

pletky, je rozvláčná a tedy neuspokojivá.

Jsou spisovatelé, kteří jsou doma v širokém rozmachu románu

a necítí se dobře v omezených hranicích povídky. Jsou spisovatelé,

kteří umějí skvěle podat pointu v povídkách, ale kteří jsou ztraceni v

dunivých komnatách románu. A jsou samozřejmě spisovatelé, kteří

umějí obojí.

Časopis, jako je náš, uveřejňuje samozřejmě především povíd-

ky. Plnit tuhle funkci je důležité z celé řady důvodů:

1.

Povídky stojí za to psát a stojí za to číst. M ohou pou-

žívat stručné pointy, jaké se do románů nehodí, a po-

dávat je způsoby v románu nepoužitelnými.

2.

Soubor povídek, který se co do rozsahu vyrovná jed-

nomu románu, nabízí větší rozmanitost než román; a

rozmanitost je příjemná věc.

3. Spisovatelé,

kteří jsou schopní povídkáři, musejí mít

kde tisknout.

4. Také

začínající autoři musejí mít kde tisknout; a pro

začátečníky je vhodné, aby začali povídkami. Dokon-

ce i když se ukáže, že jejich pravou doménou jsou ro-

mány, jsou pro počáteční cvik lepší povídky, protože

vyžadují méně času a úsilí. Tucet povídek nezabere

víc času než román a nabízí větší prostor pro experi-

mentování a pro „nalezení sebe sama“.

Když jsme - George, Joel a já - začínali s tímhle časopisem, by-

li jsme si všech těchto věcí vědomi a byli jsme rozhodnuti zasvětit

časopis výhradně povídkám. A jsme tak rozhodnuti dodnes.

Ovšem není tak snadné být úplně přísní. M ožná ani není vhod-

né být přísní za všech okolností. Jsou chvíle, kdy i ta nejlepší pravi-

dla je třeba trochu přizpůsobit.

Co nás například přitahuje k delším dílům?

- 239 -

Především se uděluje (ať už právem nebo ne) víc literárních

poct a peněžních odměn za romány než za povídky, takže pokud spi-

sovatel zvládá jakoukoli délku, obvykle se přikloní k románu.

Vzhledem k tomu, že do románu je potřeba vložit víc času a

úsilí, vydávají se tím směrem obvykle zkušení a osvědčení autoři. A

jak to jednou udělají, obvykle už se toho nevzdají. Dokonce začne

být obtížné je přesvědčit, aby na chvíli nechali být svůj poslední ro-

mán a napsali povídku.

Pokud se tedy budeme přísně držet povídkové oblasti, připra-

víme se o možnost použít díla některých z nejlepších praktiků našeho

oboru. Začátečníci, ať jakkoli dobří, mívají méně zkušeností a jejich

psaní je méně vybroušené.

Většinou nás to neodradí. Chceme začátečníky - a svěžest poje-

tí a přístupu obvykle vyváží případnou neobratnost techniky způso-

benou nezkušeností. Neobratnost se koneckonců časem obrousí - a v

té chvíli se nový talent téměř nevyhnutelně začne věnovat románům.

Občas tedy ustoupíme. Pokud přijde povídka od uznávaného

autora, která je neobvykle dobrá, ale trochu dlouhá, máme tendenci ji

otisknout. Skutečně jsme už v jediném čísle otiskli i povídky o roz-

sahu až 40 000 slov.

M á to své výhody. Pokud se vám povídka líbí, můžete se do ní

ponořit a vychutnávat si ty její kvality, které umožňuje délka a které

jinak získat nemůžete. A má to i své nevýhody. Pokud se vám povíd-

ka nelíbí a nedočtete ji, zbývá vám už jen půl časopisu a můžete si

připadat podvedení.

George musí toto riziko posoudit a rozhodnout, jestli se taková

dlouhá povídka bude obecně tak líbit, že výhoda převáží nad nevý-

hodou.

Ale co s romány? M áme je ignorovat?

Většina autorů románů nic nenamítá proti tomu dovolit časopi-

su, aby část románu nebo dokonce celý otiskl ještě dřív, než vyjde

knižně. A většina časopisů vítá možnost vydávat román na pokračo-

vání.

Všimněte si, jaké to má pro časopis výhody. Pokud je první

část seriálu napínavá a čtenáře zaujme, dá se čekat, že mnoho z nich

pak bude obcházet stánky s časopisy a nedočkavě se ptát po dalším

čísle. Pokud takhle zajímavých seriálů bude víc, čtenáři si časopis

raději předplatí, než aby riskovali, že některý díl propasou.

- 240 -

Vydavatelé časopisů proti tomu nemají nejmenší námitky. Do-

konce ani Joel.

M á to ovšem i nevýhody. Někteří čtenáři romány přímo nesná-

šejí. Jiní je třeba mají rádi, ale trpce jim vadí, když z ničeho nic

skončí a oni musejí čekat měsíc na pokračování, navíc s rizikem, že

jim některý díl unikne.

Jsme si vědomi těchto nevýhod i své zodpovědnosti za podporu

povídky, takže jsme hledali zlatou střední cestu.

Dnes je tolik románů a tak málo časopisů, že prostě není místo

na to vydat je všechny na pokračování. U mnoha dobrých románů je

tedy možno před vydáním otisknout jen část - takovou část, která

obstojí sama o sobě. Takové jsme záměrně hledali.

Není vždycky snadné najít kus románu, který je uzavřený. To,

že mu něco předchází nebo po něm něco následuje nebo oboje, prav-

děpodobně vyvolá v čtenáři nejasný pocit neúplnosti. Občas se tedy

snažíme otisknout několik úryvků, z nichž každý je samostatný nebo

skoro samostatný. To se už blíží seriálu, ale pokud se druhá část dá

snadno číst bez znalosti první, pak to seriál není. To musí zase po-

soudit George.

Ale jednou za dlouhý čas se staneme obětmi vlastního obdivu k

nějakému románu a zjistíme, že máme v ruce ukázku, kterou bychom

hrozně rádi otiskli, ale která je příliš dlouhá, než aby se vešla do jednoho čísla, a na dva samostatné kusy se rozdělit nedá.

Když tedy nevidíme jiné východisko, zhluboka se nadechneme

a - otiskneme ji na pokračování. Děláme to neradi a jen málokdy. Ale

málokdy není nikdy!

Když nevidíme jiné východisko, pak vás raději požádáme,

abyste si měsíc počkali, než abychom přišli o něco skutečně prvot-

řídního.

Ale málokdy.

- 241 -

V úvodníku minulého čísla jsem hovořil o Julesi Vernovi a je-

ho „neobyčejných cestách“, a z toho vznikly úvahy, jak těžké bylo

najít název pro to, co se tiskne v tomto časopise a v dalších jemu

podobných.

Tento časopis obsahuje „historky“; „historka“ je prostě zdrob-

nělina od „historie“, tedy uspořádaného a podrobného vyprávění o

událostech. Vyprávět se dá o událostech skutečných nebo vymyšle-

ných, ale zvykli jsme si předpokládat, že „historie“ je skutečná a

„historka“ vymyšlená.

„Povídka“ je něco, co se „povídá“. To něco může být vymyšle-

né, ale může to také být skutečné. Totéž platí i pro „příběh“, tedy

něco, co se „sběhlo“.

Výhradně pro vymyšlené a nikdy pro skutečné věci se používá

slovo „fikce“, které pochází z latinského slova „vymyslet si“. (Češti-

na ovlivněná francouzštinou ovšem dala přednost slovu beletrie, z

„belles lettres“, krásná literatura. Pozn. red.)

Tento časopis tedy obsahuje povídky - nebo historky - nebo

nejpřesněji řečeno fikci. Fikce může mít samozřejmě různé druhy v

závislosti na obsahu. Pokud události, o kterých se mluví, se týkají

hlavně lásky, jsou to „milostné příběhy“. Stejně tak můžeme mít „de-

tektivní povídky“, „strašidelné historky“, „kovbojské příběhy“, „po-

vídky z džungle“ a další. (V angličtině se často používá i přímo slovo

fikce: „love fiction“, „mystery fiction“, „jungle fiction“.) V tomto

časopise se objevují věci zabývající se tak či onak budoucími změ-

nami v úrovni vědy nebo z ní odvozené techniky. Zdálo by se tedy

jen logické, že se jim bude říkat „vědecké povídky“, „vědecké příbě-

hy“ nebo, nejpřesněji, „vědecká fikce“, „science fiction“.

- 242 -

Ale přitom jméno „science fiction“ - což je, když tak o tom

uvažujete, naprosto samozřejmý název - vzniklo dost pozdě.

Neobyčejným cestám Julese Věrna se ve Velké Británii říkalo

„vědecké fantazie“ a termín „vědeckofantastické povídky“ se užívá

dodnes. „Fantazie“ pochází z řeckého slova znamenajícího „předsta-

vivost“, takže to není tak úplně nevhodné, ale naznačuje to jen mini-

mální existenci jakýchkoli hranic. Když se dnes mluví o „fantasy“,

obvykle to znamená příběhy nevázané jakýmikoli vědeckými záko-

ny, kdežto příběhy science fiction jimi vázány jsou.

Další termín, který se používal ve dvacátých letech, byla „vě-

decká romance“. Slova romance a román se původně používala pro

cokoli, co vyšlo v „románských jazycích“ a bylo tedy určeno pro

zábavu. Seriózní díla se samozřejmě psala latinsky. Potíž je v tom, že

zvlášť „romance“ začala být postupně používána především pro mi-

lostné příběhy, takže „vědecká romance“ vyvolává nesprávné asocia-

ce.

Občas se také používal název „pseudovědecké příběhy“, ale to

je urážlivé. „Pseudo“ je z řeckého slova znamenajícího „falešný“, a i

když odhady vývoje vědy, které se používají ve science fiction, sku-

tečnou vědou nejsou, není to ani věda falešná. Je to „možná“ věda.

„Supervědecké příběhy“, další možný název, je dětinský.

V roce 1926, když Hugo Gernsback začal vydávat úplně první

časopis věnovaný výhradně science fiction, nazval ho Amazing

Stories, Úžasné příběhy.

Ujalo se to. Když se začaly objevovat jiné časopisy, používala

se často synonyma slova „úžasný“. Když byl svět mladý, měli jsme

na stáncích Astounding Stories (Ohromující příběhy), Astonishing

Stories (Udivující příběhy), Wonder Stories (Podivuhodné příběhy),

M arvel Stories (Zázračné příběhy) a Startling Stories (Překvapivé

příběhy).

Taková jména ovšem nepopisují podstatu příběhů, ale jejich

účinek na čtenáře, a to nestačí. Příběh vás může ohromit, udivit, pře-

kvapit; může vám připadat úžasný, podivuhodný a zázračný; a při-

tom to nemusí být science fiction. Nemusí to být dokonce ani belet-

rie. Bylo potřeba vymyslet něco lepšího.

Gernsback to věděl. Původně uvažoval o tom, že nazve svůj

časopis „Scientific fiction“, Vědecká fikce. Ovšem to se těžko vyslo-

vuje, zvlášť proto, že se tam opakuje slabika „fic“. Proč tedy obě

- 243 -

slova nespojit a jednu ze slabik nevypustit? Tak jsme získali „scienti-

fiction“.

Ovšem „scientifiction“ je ošklivé slovo, je těžko pochopitelné a

navíc může odradit i ty čtenáře, kteří je pochopí, pokud si slovo „vě-

decký“ ztotožňují s „obtížný“. Gernsback tedy toto slovo použil jen

jako podtitul: Amazing Stories: the M agazine of Scientifiction. Za-

vedl také „stf' jako zkratku pro „scientifiction“. Jak zkratka, tak slovo se občas používají dodnes.

Když se Gernsback musel vzdát Amazing Stories, začal vydá-

vat konkurenční časopis Science Wonder Stories (Podivuhodné vě-

decké příběhy). V prvním čísle (červen 1929) použil termín „science

fiction“ a zkratka „S.F.“ - nebo „SF“ bez mezer - získala popularitu.

Občas se to slovo objevilo i s pomlčkou, jako „science-fiction“, ale

dělá se to jen málokdy. Tím to ovšem nekončí.

Jak jsem uvedl v minulém vydání, někteří lidé mají pocit, že

sousloví „science fiction“ klade nespravedlivý důraz jen na vědecký

obsah příběhů. Zvlášť od roku 1960 má science fiction sklony přená-

šet aspoň část důrazu z vědy na společnost, z přístrojů na lidi. Stále

ještě se zabývá změnami v úrovni vědy a technologie, ale tyto změny

ustupují do pozadí.

M yslím, že to byl Robert Heinlein, kdo první navrhl, že by-

chom měli spíš hovořit o „spekulativní fikci“; a někteří další, napří-

klad Harlan Ellison, dnes tento návrh aktivně podporují. M ně ovšem

slovo „spekulativní“ nepřipadá vhodné. Je pětislabičné a nedá se pří-

liš snadno vyslovit. Kromě toho spekulativní může být prakticky

jakákoli beletrie. Historický román může být spekulativní; skutečná

detektivka může být spekulativní. „Spekulativní fikce“ nepopisuje

přesně náš obor a myslím, že se neujme. Abych pravdu řekl, myslím

si, že „spekulativní fikce“ vznikla jen proto, abychom se zbavili slo-

va „science“, tedy „věda“, ale zachovali zkratku „s.f.“.

A tím se dostáváme k Forrestu J. Ackermanovi, báječnému

člověku, kterého mám moc rád. M iluje slovní hříčky a žertíky, stejně

jako já, jenže Forry se nikdy nenaučil, že některé věci jsou svaté.

Nedokázal odolat a začal prosazovat „sci-fi“ jako analogii (v podobě

i výslovnosti) k „hi-fi“, známé zkratce pro „high fidelity“. „Sci-fi“

dnes hodně užívají ti, kteří science fiction nečtou. Zvlášť si ji oblíbili lidé od filmu a z televize. Takže možná, že to přece jen bude k ně-

čemu dobré.

- 244 -

M ůžeme „sci-fi“ definovat jako brak, kteří si nevědomí lidé

občas pletou se SF. Takže Star Trek je SF, kdežto Godzilla - setkání

s M othrou je sci-fi.

- 245 -

Každou chvíli mi přijde dopis od nějakého dychtivého adepta

spisovatelství, který mě žádá o pár „tipů“ na to, jak psát science fic-

tion.

Nejspíš se ti pisatelé domnívají, že existuje nějaká kouzelná

formulka, kterou si profesionálové žárlivě střeží, ale já že jsem tako-

vý dobrák, abych to vyslepičil, když se na mě půjde šikovně.

Jenže bohužel nic takového neexistuje: žádná kouzelná for-

mulka, žádné tajné triky, žádné skryté zkratky.

Bohužel vám musím říct, že je to skutečně záležitost dlouho-

dobé tvrdé práce. A pokud znáte nějakou výjimku z toho pravidla, je

to právě jen - výjimka.

Přesto ale podle mého názoru existují některé obecné zásady,

které mohou být užitečné. Tady jsou:

1) Na dráhu úspěšného spisovatele science fiction se musíte

připravovat - stejně jako byste se připravovali na jakoukoli jinou

vysoce specializovanou kariéru.

Především se musíte naučit zacházet s nástroji, stejně jako chi-

rurg se učí zacházet s těmi svými.

Základním nástrojem pro každého spisovatele je jazyk, což

znamená, že si musíte vytvořit dobrou slovní zásobu a vědět něco i o

tak prozaických věcech, jako je pravopis a gramatika.

Pokud jde o slovní zásobu, tam asi spory nenastanou, ale pra-

vopis a gramatika vám budou možná připadat jako zbytečnost. Ko-

neckonců, když budete psát báječné a skvělé příběhy, bude redaktor

určitě celý šťastný, že vám pravopis a gramatiku může opravit sám.

Není to pravda! Nebude.

A kromě toho - věřte veteránovi - když váš pravopis a gramati-

ka nebudou stát za nic, nebudete ani psát báječné a skvělé příběhy.

- 246 -

Člověk, který neumí používat pilu a kladivo, nikdy nevyrobí nádher-

ný nábytek.

I když jste byli ve škole pilní, máte širokou slovní zásobu, umí-

te správně napsat „výjimka“ a „permanentní“ a nikdy nepoužijete

slovních spojení jako „to by jste mohl“ a „odpověděl, aniž by nepo-

hnul brvou“, pořád ještě to nestačí. Existují i takové jemnosti jako

stavba věty a stavba odstavce. Existuje promyšlené spřádání záplet-

ky, zacházení s dialogem a tisíc jiných složitostí.

Jak se to naučíte? M áte číst knihy o tom, jak psát, navštěvovat

kursy psaní, jezdit na spisovatelské semináře? To všechno vás může

určitě inspirovat, ale nenaučí vás to věci, které opravdu chcete umět.

Skutečně se to naučíte jen jediným způsobem: pečlivým čtením

děl mistrů prózy. To neznamená, že jste odsouzeni k tomu léta usínat

nad nudnou klasikou. Dobří spisovatelé jsou vždycky okouzlující

spisovatelé - ty dvě věci jdou ruku v ruce. V angličtině mezi největší

spisovatele, kteří dokázali nejlépe použít správné slovo ve správnou

chvíli a kteří nejumněji a nejzručněji dokázali sestavovat věty a od-

stavce, patří podle mého názoru Charles Dickens, M ark Twain a P.

G. Wodehouse.

Čtěte tedy, ale čtěte pozorně. Klasici jsou vaše škola. Sledujte,

co dělají, a snažte se přijít na to, proč to dělají. Nemá cenu, aby vám

to vysvětloval někdo jiný; dokud to neuvidíte sami a nestane se vám

to samozřejmostí, nepomůže vám nic.

Ale co když přes veškerou snahu tu lekci pořád ne a nebudete s

to pochopit? No, je možné, že prostě nejste spisovatel. Není to žádná

hanba.

Vždycky se můžete dát na nějakou tu maličko podřadnější drá-

hu, třeba se stát chirurgem nebo ministrem. Nebude to samozřejmě

tak dobré; ale koneckonců na vrchol se všichni nevejdeme.

Za druhé: pro psaní science fiction nestačí znát jazyk; musíte

znát i vědu. M ožná ve svých příbězích nebudete vědu příliš používat;

ale i tak ji musíte znát, abyste to málo, co použijete, nakonec nepou-

žili špatně.

To neznamená, že musíte být profesionálním vědcem nebo že

musíte nějaký vědecký obor studovat na vysoké škole. Dokonce ani

ta vysoká škola není nutná. Znamená to ovšem, že budete ochotni

studovat vědu sami, pokud vaše formální vzdělání v tomto směru

nebylo valné.

- 247 -

Není to nemožné. Jedním z nejlepších spisovatelů „tvrdé“

science fiction je Fred Pohl - a ten nikdy nedokončil ani střední ško-

lu. Samozřejmě jen málo lidí je tak chytrých jako Fred, ale i když

budete psát podstatně hůř než on, budete ještě pořád docela dobří.

Naštěstí je dnes mnohem víc populárních knih o vědě, než ko-

lik jich vycházelo v předchozích generacích, takže se můžete hodně

dozvědět poměrně bezbolestně, když budete číst populárně vědecké

knížky takových spisovatelů science fiction, jako je L. Sprague de

Camp, Ben Bova nebo Poul Anderson - nebo i Isaac Asimov.

A co víc, i profesionální vědci dnes hodně píší pro veřejnost -

vezměte si třeba jen skvělé knížky Carla Sagana. A samozřejmě exis-

tují i populárně vědecké časopisy, třeba Scientific American.

Za třetí: i když se vyznáte ve vědě i ve psaní, není pořád ještě

pravděpodobné, že je dokážete šikovně spojit „z jedné vody načisto“.

Budete muset pilně číst samotnou science fiction, abyste se naučili

konvence a triky žánru - třeba jak propojit prostředí a zápletku.

2) Musíte tvrdě pracovat.

Poslední součástí výcviku je samotné psaní. A nesmíte ani če-

kat, až dokončíte přípravu. I vlastní psaní totiž do té přípravy patří.

Nemůžete nikdy úplně pochopit to, co dělají dobří spisovatelé,

pokud to nezkusíte sami. Hodně se naučíte, když zjistíte, že se vám

povídka rozpadá pod rukama - nebo naopak začíná držet pohromadě.

Pište tedy od samého začátku a nepřestávejte s tím.

3) Musíte být trpěliví.

Protože psaní samo je trénink, nemůžete čekat, že prodáte hned

první povídku, kterou napíšete. (Ano, já vím, Bobu Heinleinovi se to

povedlo, ale to byl Bob Heinlein. Vy jste jen vy.)

Ale proč by vás to koneckonců mělo odradit? Když jste vycho-

dili první třídu základní školy, taky to ještě nebyl konec, ne? Pokra-

čovali jste druhou třídou, pak třetí, čtvrtou a tak dále.

Jestliže každá povídka, kterou napíšete, představuje další krok

vašeho literárního vzdělání, nemělo by vám odmítnutí vadit. (Redak-

toři neodmítají spisovatele; odmítají popsané kusy papíru. Pozn. an-

gl. red.) Příští povídka bude lepší, a ta další ještě lepší, a nakonec -

- 248 -

Ale proč byste se tedy měli vůbec snažit ty povídky do časopi-

sů posílat? No přece když to neuděláte, jak se dozvíte, že jste koneč-

ně vychodili školu? Nikdy ostatně nevíte, kterou povídku prodáte.

M ožná prodáte dokonce hned tu první. Skoro určitě to tak ne-

bude, ale ta možnost tu je.

Samozřejmě i poté, co jednu povídku prodáte, s deseti dalšími

třeba neuspějete, ale jak se vám to povede jednou, je dost pravděpo-

dobné, že to nakonec dokážete znova, když budete vytrvalí.

Ale co když píšete a píšete a píšete, ale nevypadá to, že byste

se zlepšovali, a z odmítavých dopisů už byste si mohli udělat sbírku?

Zase to může znamenat, že nejste spisovatel a že se budete muset

spokojit s nějakým podřadnějším místem, třeba s funkcí předsedy

Nejvyššího soudu.

4) Musíte být rozumní.

Psát je ta nejbáječnější a nejuspokojivější práce na světě, ale

přece jen má jednu nebo dvě nepodstatné vady. M ezi ně patří i to, že

spisovatel se tím prakticky nikdy neuživí.

Ano, pár spisovatelů si vydělává spousty peněz - jsou to ti, o

nichž všichni slýcháme. Ale na každého spisovatele, který se topí v

penězích, připadne tisícovka těch, kteří se děsí složenky za nájemné.

Nemělo by to tak být, ale je.

Vezměte si třeba můj případ. Tri roky po tom, co jsem prodal

první povídku, jsem dospěl do stadia, kdy jsem prodal všechno, co

jsem napsal, takže se ze mě stal úspěšný spisovatel. Ovšem trvalo mi

ještě sedmnáct let kariéry úspěšného spisovatele, než jsem se skuteč-

ně pohodlně uživil jen psaním.

Pokud se tedy snažíte stát se spisovatelem, nezapomeňte, že

musíte mít ještě jiný způsob, jak se slušně uživit - a nedávejte výpo-

věď, jen co prodáte první povídku.

- 249 -

Existuje jedna velice užitečná kniha, nazvaná Encyklopedie

Science fiction (The Science Fiction Encyclopedia), kterou sestavil Peter Nicholls (Doubleday, 1979) a do které často nahlížím. Nedáv-no, když jsem v ní zase listoval a něco hledal, jsem narazil na násle-

dující pasáž:

„Intelektuální úroveň knihy nemusí být nutně vyjádřena marke-

tingovou nálepkou. M noho sf pro dospělé, například práce... Isaaca

Asimova, se velice líbí starším dětem a do jisté míry jsou na ně i za-

měřeny.“

Ty tři tečky v citátu naznačují vypuštění několika slov, v nichž

autor uvádí dva další spisovatele science fiction. Vypustil jsem je

proto, že jim původní tvrzení třeba vadí a že by neradi viděli, abych

tu poznámku šířil dál.

Pokud jde o mne, já proti tomu komentáři nenamítám nic, pro-

tože si mimochodem myslím, že je to pravda. Píšu své „dospělé“

knihy pro dospělé, ale vůbec mi nevadí, když je čte mládež, a snažím

se psát tak, aby jí moje knížky byly přístupné.

Proč?

Především tímhle způsobem píšu rád. Těší mě, když myšlenky

v mých románech jsou dost zajímavé a důvtipné, aby zaujaly inteli-

gentně uvažující dospělé, ale když je styl psaní zároveň dost jasný,

aby nedělal potíže ani inteligentnímu staršímu dítěti. Zvládnout tuhle

kombinaci je pro mě výzva a já mám výzvy rád.

Za druhé je to dobrý obchod. Když zlákáte dospělého, získali

jste někoho, kdo tu dnes je a zítra být nemusí. Zlákejte dítě a máte

věrného čtenáře nadosmrti.

Připomínám, že tak, jak píšu, nepíšu s nějakými postranními

úmysly; píšu tak z prvního důvodu, který jsem uvedl. Ovšem zjistil

- 250 -

jsem, že existuje i ten druhý důvod, a dávno jsem ztratil přehled o

tom, kolik lidí mi už říkalo, že má obrovské množství mých knih a že

„je to chytlo, když si přečetli tu a tu mou knihu, to jim bylo deset“.

Ale pokud mohou stejné knihy číst děti i dospělí, jaký je tedy

rozdíl mezi knihami skutečně pro dospělé (takovými, které by onen

autor hesla z Encyklopedie science fiction patrně posoudil jako díla s

„vysokou intelektuální úrovní“) a knihami skutečně pro děti?

Tak schválně. M ůže to být v použité slovní zásobě? Jsou v kni-

hách pro dospělé „těžká slova“ a v dětských „snadná“?

Do jisté míry to asi tak může být. Pokud si autor udělá fetiš z

užívání neobvyklých slov, jako třeba William Buckley (nebo Clark

Ashton Smith, abych jmenoval někoho z našeho vlastního oboru), je

pak jeho psaní neprůhledné pro děti i pro dospělé, protože podle

mých zkušeností průměrný dospělý nemá slovní zásobu o moc (nebo

o nic) větší než chytré dítě.

Na druhou stranu pokud autor používá správných slov, ať už

těžkých nebo lehkých, chytré dítě jejich význam uhodne z kontextu

nebo si je vyhledá ve slovníku. M yslím, že chytré dítě si rádo cvičí

mysl a vítá příležitost naučit se nové slovo. Nedělám si proto starosti

se slovní zásobou, ani když píšu knížky o vědě pro děti ze základní

školy. Občas třeba uvedu výslovnost některých vědeckých termínů, s

nimiž se pravděpodobně ještě nesetkaly, a občas je definuji, ale ne-

vyhýbám se jim, a jak jednou uvedu jejich výslovnost a definici, po-

užívám je bez omezení.

Je tedy rozdíl v dlouhých a krátkých větách?

To může být pravda jen v jediném smyslu: je obtížnější napsat

jasně dlouhou větu než napsat jasně větu krátkou. Pokud jste tedy

špatný spisovatel a chcete si být jistý, že vám děti porozumějí, držte

se krátkých vět. Bohužel dlouhá série krátkých vět, stejně jako dlou-

há pasáž bez „těžkých“ slov, pravděpodobně rozčílí kohokoli inteli-

gentního, ať je mladý nebo starý. Dítě to urazí obzvlášť, protože si

myslí (občas právem), že spisovatel se domnívá, že jen proto, že je

dítě mladé, je taky hloupé. Takovou knihu pak okamžitě zahodí.

(Tomu se mimochodem říká „podbízení se“ a o to já se nikdy nepo-

kouším.)

Vtip je v tom, že se musí psát jasně. Když píšete dost jasně,

není dlouhá věta nic hrozného. Pokud vystihnete správnou směs

dlouhého a krátkého, snadného a obtížného, a všechno podáte jasně,

- 251 -

tak s tím dítě nebude mít nejmenší potíže, to mi věřte. Samozřejmě to

musí být chytré dítě, ale těch je víc než inteligentních staříků, protože dětskou inteligenci ještě nestačil otupit život.

Jde tedy o námět? Zabývají se knihy pro dospělé smrtí, muče-

ním, zmrzačením, sexem (přirozeným i nepřirozeným) a jinými ne-

pěknostmi, zatímco v dětských knihách je všechno milé a hezké?

Víte přece, že to není pravda. Jen si vezměte současnou vlnu

„hororových“ filmů, které plní obrazovky krví, vraždou, mučením a

jsou zaměřeny na to, aby děsily. Děti je hltají a čím je v nich víc kr-

ve, tím víc jsou nadšené.

Dokonce ani cenzorům to mrzačení zřejmě nevadí. Pokud se

zvedne vlna pohoršeného křiku spravedlivých, kteří chtějí tu či onu

knihu vyhodit ze školních knihoven, nejčastěji mají námitky proti

„sprostým“ slovům a proti sexu. Ovšem já jsem svého času bydlel

jen půl bloku od nižší střední školy a poslouchal jsem její studenty

cestou tam a nazpátek. Poznal jsem tímto způsobem pár barvitých

obscenit, jak sexuálních, tak análních, protože už jsem zapomněl

něco z toho, co jsem se naučil jako kluk. Nemyslím, že samy děti

něco mají proti knihám obsahujícím hrubou mluvu a sexuální detaily

- ani že jim nerozumějí. Tenhle rozdíl mezi knihami pro dospělé a

pro děti není přirozený, ale vnucený nařízeními dospělých.

(Připouštím, že já ve svých knížkách pro děti nepoužívám ani

hrubou mluvu, ani sex, ale já koneckoncům nepoužívám žádnou hru-

bou mluvu a jen velmi málo sexu i ve svých knihách pro dospělé.)

Co tedy děj? Knížky pro dospělé se mohou zastavit u nejrůz-

nějších citlivých popisů nebo obratných a propracovaných rozborů

motivů atd. Knížky pro děti bývají výhradně akční. Je to pravda?

Ve skutečnosti ten rozdíl není mezi dospělými a dětmi, ale me-

zi pár lidmi (dospělými i dětmi) a většinou lidí (dospělých i dětí).

Většina lidí jakéhokoli věku ztrácí trpělivost s čímkoli jiným než s

dějem. Jen se podívejte na oblíbené dobrodružné pořady v televizi,

odmyslete si akci a zjistěte, co vám zbylo, a pak si uvědomte, že se

na ně dívají většinou dospělí.

Na druhé straně v mých knížkách je jen málo „akce“ (proto se

podle nich netočí filmy) a většinou se zabývají souboji myšlenek a

poněkud intelektuálními dialogy (jak upozorňují někteří kritikové,

často dost podrážděně), a přesto, jak praví Encyklopedie, se líbí dě-

tem. Klíčem je jasnost, ne děj.

- 252 -

M ůže to být záležitost stylu. Píšou se knihy pro dospělé složi-

tým a experimentálním stylem, kdežto knihy pro děti ne?

Samozřejmě, kniha pro děti napsaná složitým a experimentál-

ním stylem mnohem pravděpodobněji propadne než kniha napsaná

stylem přímým. Na druhou stranu totéž platí o knihách pro dospělé.

Rozdíl je v tom, že takový šroubovaný styl obvykle obdivují kritici u

knih pro dospělé, ale nikdy u knih pro děti. To znamená, že mnozí

dospělí, kteří se řídí podle kritiků, nebo kteří chtějí jen vypadat vzdě-

laně, si kupují neprůhledné a experimentální knihy, a pak je možná

ani nečtou, leda snad nějaké ty „neslušné“ pasáže, které v nich jsou.

Napadá mě třeba Proustovo Hledání ztraceného času. M oje drahá

manželka je čte slovo za slovem už podruhé, ale jsou okamžiky, kdy

vidím, jak jí na čele vyvstávají velké kapky potu.

Co různé rétorické kejkle? M etafory, narážky a všechno ostatní

jsou závislé na zkušenosti, a děti, ať jsou jakkoli chytré, ještě žádnou zkušenost nashromáždit nestačily.

Například moje povídky o Georgeovi a Azazelovi jsou čiré ni-

cotnůstky, ale jsou to ty „nejdospělejší“ povídky, jaké píšu. Použí-

vám v nich plnou slovní zásobu a složitou stavbu vět a pravidelně

spoléhám na čtenáře, že si doplní, co jsem vynechal. Můžu se zmínit

o „ošidných slibech nočního Elysia“ bez jakéhokoli vysvětlení, co

tím myslím. Mohu nazvat Eiffelovu věž „pitomým barákem, co ho

ještě nedodělali“ a spolehnout se, že čtenář ví, jak věž vypadá, takže

pochopí, že jde o poznámku nesprávnou, ale výstižnou. Ovšem po-

vídky mají být vtipné a všechny ty rétorické ozdoby k tomu přispíva-

jí. M ladý člověk, kterému některé narážky uniknou, by stejně měl

většinu z toho humoru pochopit a povídka by se mu měla líbit i tak.

Krátce a dobře, tvrdím, že neexistuje žádné přesné a jasné roz-

lišení mezi psaním „pro děti“ a „pro dospělé“. Dobrá kniha je dobrá

kniha a měla by se líbit dětem i dospělým. Pokud moje knihy mají

rádi ti i oni, slouží mi to jen ke cti.

- 253 -

Dostali jsme před časem zajímavý dopis od Grega Coxe ze stá-

tu Washington. Je krátký a já si dovolím jednu větu citovat celou:

„M oc se mi líbila doktorova povídka v květnovém čísle (,Démon

alkohol', ,The Evil Drink Does'), ale musím se zeptat: jak přišla mla-

dá dáma z údajně tak puritánské rodiny k takovému nepravděpodob-

nému (i když pěknému) jménu ,Ištar M istiková'???“

Je to dobrá otázka, ale vychází z jednoho předpokladu. V té

povídce Ištar poznamenává: „Byla jsem vychována nejpřísnějším

možným způsobem. Naprosto se nemohu chovat jinak než co nejko-

rektněji.“

Z toho můžete usoudit, že Ištařina rodina byli přísně doktrinář-

ští presbyteriáni nebo svrchovaně morální katolíci nebo tradicí spou-

taní ortodoxní Židé, ale pořád to bude jen váš úsudek. Já jsem o Išta-

řině náboženství neříkal vůbec nic.

Jistě, Ištar je babylonská bohyně lásky, obdoba řecké Afrodity,

a je tedy divné, že by tak své dítě pojmenovali puritánští rodiče, po-

kud je jejich puritanismus křesťanského nebo židovského původu.

Ale kdo říká, že to tak je? Ta rodina může být třeba skupina puritán-

ských druidů (dokonce i druidové mohou mít přísný morální kodex a

nejspíš ho i mají), kterým se jméno Ištar prostě líbilo pro to, jak zní.

Ale podívejme se na otázku jmen systematičtěji. Každý spiso-

vatel musí svým postavám dávat jména. Občas se najdou i výjimky,

třeba když spisovatel hovoří o omezeném počtu postav jako o „M la-

díkovi“, „Doktorovi“, „Skeptikovi“ a tak dále. Třeba P. G. Wode-

house ve svých golfových povídkách označuje vypravěče za „Nej-

staršího člena“ a nikdy mu nedává jméno. Je ovšem třeba se o něm

zmiňovat jen v několika prvních odstavcích a pak zůstává v pozadí

jen jako hlas bez těla. Ani v mých povídkách o Georgeovi a Azaze-

lovi nemá ta postava, která v nich hovoří v první osobě, žádné jméno.

Je to prostě „já“. Samozřejmě že vnímavý čtenář může usoudit (pod-

- 254 -

le charakteru Georgeových urážek), že ta postava se jmenuje Isaac

Asimov, ale zase je to jen předpoklad.

Až na podobné drobné výjimky tedy spisovatelé potřebují jmé-

na.

M ůžete si myslet, že s něčím takovým si nikdo hlavu lámat

nemůže, ale zjevně si ji láme. Dostal jsem už nespočet dopisů (ob-

vykle od teenagerů), na které zjevně neudělala dojem ani lehkost, s

níž spřádám složité zápletky a vymýšlím chytrá zařízení a překvapivé

konce, ale kteří píšou: „Jak se dokážete rozhodnout, jak máte svoje

postavy pojmenovat?“ Tohle je jim skutečně záhadou.

Protože jsem se pokoušel jim odpovědět, musel jsem se nad

tím zamyslet.

V populární literatuře určené pro širokou čtenářskou obec,

zvlášť pro mladé, se často užívají co nejsnazší jména. Autor nechce,

aby se mládež zasekla na výslovnosti neobvyklých jmen nebo aby se

jimi rozptylovala. Postavy se tedy jmenují Jack Armstrong nebo Pat

Reilly nebo Sam Jones. Takové příběhy jsou plné Billů, Franků a

Joeů, spárovaných s Harpery a Anderseny a Jacksony. I tohle je sou-

částí toho chlácholivého přesvědčení, že všechny slušné postavy,

především hrdinové, jsou původem ze severozápadní Evropy.

Přirozeně můžete mít i komické postavy nebo padouchy, a ti se

dají vyhledat mezi „nižšími“ rasami včetně příslušných jmen. Zlý

M exičan může být Pablo, komický černoch Rastus, mazaný Žid Abie

a tak dál.

Kromě toho, že jsou podobné postupy až nudně stejné, svět se

od třicátých let změnil. Hitlerovým přičiněním získal rasismus špatný

zvuk a po celém světě se začali prosazovat lidé, na něž se do té doby

hledělo svrchu jako na „domorodce“. Jména bylo tedy třeba vybírat s

poněkud větší představivostí a nevyhrazovat už tak zjevně hrdinství

pro „vlastní“ rasu a zločinnost pro „ty ostatní“.

Spisovatelé science fiction mají k tomu všemu ještě problém

navíc. Jaká jména se mají použít pro jiné než lidské postavy - roboty,

mimozemšťany atd.?

Tenhle problém autoři už řešili mnoha způsoby. Například se

dají mimozemšťanům přisoudit záměrně nevyslovitelná jména a na-

značit tak, že hovoří úplně cizím jazykem určeným pro jiné zvukové

orgány, než jsou lidské hlasivky. Třeba jméno Xlbnushk.

- 255 -

Tohle řešení se ovšem nedá používat dlouho. Žádný čtenář ne-

dokáže číst příběh, ve kterém pravidelně naráží na jméno Xlbnushk,

aniž by mu nakonec povolily nervy. M usí se koneckonců na tu kom-

binaci písmen dívat a pravděpodobně se ji bude pokaždé pokoušet i

vyslovit.

Kromě toho ve skutečném životě se složitá jména automaticky

zjednodušují. Třeba v geologii existuje něco, co se jmenuje „M oho-

rovičičova diskontinuita“. Pojmenovali to po jugoslávském objevite-

li. Nejugoslávci o tom obvykle mluví jako o „M oho diskontinuitě“.

Stejně tak z Xlbnushka by se pravděpodobně stal „Nuš“.

Jiná možnost je dát nelidským postavám (nebo dokonce i lidem

žijícím ve vzdálené budoucnosti, kdy byl odstraněn matoucí emocio-

nalismus) místo jmen kódy. Můžete mít třeba postavu jménem

„21M M 792“. Něco podobného povídce rozhodně dodá atmosféru

science fiction. A může to i vyjít. V příbězích o profesoru Jamesono-

vi od Neila Jonese, které vznikly před půl stoletím, byly postavami

organické mozky v kovových tělech a ty všechny měly jména slože-

ná z písmen a čísel. Člověk je nakonec navzájem rozeznal a ani si

nevšiml, že nemají obyčejná jména. Podobný systém ovšem projde

jen tehdy, když se použije zřídka. Kdyby všechny povídky - nebo

třeba jen většina povídek - měly postavy číslované, došlo by ke

vzpouře.

Já sám, když píšu o vzdálené budoucnosti nebo o mimozemš-

ťanech, používám jména, nikoli kódy, a to jména snadno vyslovitel-

ná; ale taková, která nepřipomínají žádná skutečná jména ani žádnou

rozpoznatelnou etnickou skupinu.

Především to vyvolává dojem „cizosti“, aniž by to čtenáře po-

dráždilo.

A kromě toho to minimalizuje možnost, že někoho urazím tím,

že použiji jeho nebo její jméno.

Tohle nebezpečí je dost značné. S nejzábavnějším příkladem se

setkal L. Sprague de Camp, když napsal v roce 1938 „Vodníka“

(„The M erman“). Hrdinou byl jistý Vernon Brock (což není obvyklé

jméno) a byl to ichtyolog (což není obvyklá profese). Když povídka

v prosinci 1938 vyšla v Astounding, šokovanému Spragueovi se

ozval opravdový Vernon Brock, který byl skutečně ichtyolog. Na-

štěstí to skutečného Brocka jen pobavilo a vůbec mu to nevadilo, ale

kdyby to byl nějaký nepříjemný mrzout, mohl ho žalovat. Sprague by

- 256 -

byl určitě vyhrál, ale stálo by ho to soudní poplatky, ztracený čas a

spoustu nepříjemností.

Občas stačí drobné změny pravopisu: Baley místo Bailey; Hari

místo Harry; Daneel místo Daniel. Jindy vytvářím jména dost odliš-

ná, především jména křestní: Salvor Hardin, Gaal Dornick, Golan

Trevize, Stor Gendibal, Janov Pelorat. (Doufám, že je píšu správně;

nenamáhal jsem se s dohledáváním.)

Se ženskými postavami zacházím podobně, i když obvykle do-

stávají jména neurčitě klasická, protože se mi líbí, jak to zní: Callia, Artemisia, Noÿs, Arcadia, Gladia atd.

M usím připustit, že když jsem s tím začal, čekal jsem podráž-

děné dopisy od čtenářů, ale kupodivu jsem nikdy žádný nedostal. Ve

velkém jsem to začal dělat v roce 1942 s první povídkou o Nadaci, a

za těch víc než čtyřicet let nepřišel ani jeden takový dopis. Budiž,

Damon Knight jednou v recenzi o Konci věčnosti hovořil o Noÿs

jako o „té ženě s divným jménem“, ale to bylo také to nejhorší, co

jsem o tom kdy slyšel.

A tak se znova dostávám k povídkám o Georgeovi a Azazelovi.

V nich používám jiný systém. Povídky o Georgeovi a Azazelovi mají

být humorné. Vlastně jsou to frašky a ani se nepokoušejí předstírat

realismus. Povídky jsou úmyslně přehnané. Můj obvyklý styl psaní je

(záměrně) tak jednoduchý, že tu a tam rád předvedu, jak umím být i

květnatý a ozdobný, když se mi chce.

Jenže jak tedy pro všechno na světě můžete čekat, že v takové

ozdobné povídce budou mít postavy obyčejná jména, i když povídky

jsou situovány do současnosti a (až na Azazela) v nich vystupují jen

pozemšťané, takže nemohu používat neexistující jména?

Namísto toho používám jména skutečná, ale vybírám si velice

okázalá a neobvyklá křestní jména. Postavy těch povídek se jmenují

třeba M ordecai Sims, Gottlieb Jones, M enander Block, Hannibal

West atd. Když spojím exotické křestní jméno se střízlivým příjme-

ním, ještě podtrhnu podivnost toho prvního. (Když tak o tom uvažuji,

měla být Ištar M istiková spíš Ištar Smithová.)

Nic z toho ovšem neplatí obecně. Tak to prostě dělám já. Jestli

chcete napsat SF povídku, rozhodně si vymyslete nějaký vlastní sys-

tém.

- 257 -

V srpnu 1985 jsem pro náš časopis napsal úvodník nazvaný

„Plagiátorství“, takže mě napadá, že bych se měl podívat i na rub té

mince. Koneckonců ačkoli plagiátorství zasluhuje pokárání, naprostá

originalita je prakticky nemožná.

Jde o to, že existuje neuvěřitelné množství knih, v nichž se ob-

jevila obrovská škála myšlenek a ještě obrovštější škála vět a způso-

bů, jak věci vyjádřit. Každý, kdo je dostatečně gramotný na to, aby

uměl dobře psát, četl samozřejmě spoustu nejrůznějších tiskovin - a

vzhledem k tomu, jaký je lidský mozek, zůstane mu značná část z

přečteného v paměti přinejmenším podvědomě a bude znovu vyvrže-

na na papír v ten nejméně pravděpodobný okamžik.

Například v roce 1927 vydal John Livingston Lowes (profesor

angličtiny na Harvardu) šestisetstránkovou knihu s názvem Cesta do

Xanadu (The Road to Xanadu), v níž vysledoval původ skoro každé

věty z „Písně starého námořníka“ (The Rime of the Ancient M ariner“

v nejrůznějších cestopisech, jež mohl mít básník Samuel Taylor

Coleridge k dispozici.

Snažil jsem se v mládí tu knihu přečíst, ale vzdal jsem to. M oh-

la zajímat leda jiného coleridgeovského badatele. Kromě toho jsem

nechápal, jaký to má smysl. I pokud ty věty skutečně byly roztrouše-

ny v nějakých deseti knihách, byly tam pro každého. Jedině

Coleridge napadlo dát je s nezbytnými úpravami dohromady a stvořit

z nich jednu z největších básní v anglickém jazyce. Coleridge možná

nebyl stoprocentně originální, ale byl dost originální na to, aby se z

básně stalo dílo génia. I k výběru a uspořádání je třeba obrovských

schopností.

Právě na to jsem jednou myslel, když jsem pracoval na knize

zvané Slova vědy (Words of Science) - to bylo ještě v době, kdy jsem aktivně učil na lékařské fakultě Bostonské univerzity. Kniha se sklá-

dala z 250 jednostránkových esejů o různých vědeckých termínech,

- 258 -

uváděla jejich odvozeniny, významy a různé historické zajímavosti.

Za tím účelem jsem měl na stole rozložený rozsáhlý slovník, protože

ty odvozeniny jsem si těžko mohl vymýšlet a zrovna tak jsem nemo-

hl spoléhat na vlastní paměť, že mi nabídne všechny správné detaily.

(M ám dobrou paměť, ale tak dobrou zase ne.)

Kolega z fakulty se u mě náhodou zastavil a nahlédl mi přes

rameno. Přečetl si, co jsem právě psal, podíval se na slovník a řekl:

„Poslyš, vždyť ty jen opisuješ slovník.“

Okamžitě jsem se zarazil, povzdechl jsem si, zavřel slovník, s

námahou jsem ho zvedl a podal jsem ho svému příteli. „Na,“ řekl

jsem. „Slovník je tvůj. Tak jdi a tu knihu napiš.“

Pokrčil rameny a odešel, aniž by se pokusil slovník si vzít. Byl

dost chytrý, aby pochopil, co jsem chtěl říct.

Ovšem jsou chvíle, kdy přemítám, do jaké míry by kterýkoli

můj příběh obstál ve zkoušce „Cesty do Xanadu“. (Nemá cenu urážet

kolegy spisovatele tím, že bych se pokoušel analyzovat jejich knihy,

takže se budu držet jen svých vlastních.)

Domnívám se, že ta nejoriginálnější povídka, kterou jsem kdy

vytvořil, byl „Příchod noci“ (Nightfall), vydaný v roce 1941. Když

jsem to psal, nebylo mi ještě jedenadvacet a vždycky jsem byl na

zápletku nezřízeně pyšný. „Byla to úplně nová zápletka,“ tvrdil jsem,

„a tím, že jsem ji napsal, jsem ji taky zabil, protože už nikdy se nikdo neodváží napsat variaci na stejné téma.“

Jistě, to John Campbell mi předložil původní Emersonův citát,

kterým celá povídka začala: „Kdyby se hvězdy objevovaly jen na

jednu noc za tisíc let, jak by člověk věřil a zbožňoval; a po mnoho

generací by si uchoval vzpomínku na Boží město -“ a Campbell mě

také poslal domů napsat opak té Emersonovy myšlenky.

Když si odmyslíme tohle, byly obsah a detaily povídky jen mo-

je - nebo ne?

V roce 1973 jsem připravoval antologii svých oblíbených po-

vídek ze třicátých let (tedy z let před tím, než se Campbell ujal redi-

gování, takže jsem knihu nazval Před Zlatým věkem, Before the

Golden Age) a samozřejmě jsem tam zahrnul i „Zrozeni ze Slunce“

(Born of the Sun) od Jacka Williamsona, která vyšla v roce 1934

aktéra mě, tehdy čtrnáctiletého, naprosto fascinovala. Přirozeně jsem

si ji znovu přečetl, než jsem ji zařadil, a zděsil jsem se.

- 259 -

Částečně pojednávala o kultu, jehož členové se zuřivě vztekali

na vědce za to, že racionalizují mystické doktríny věřících. V jedné

vzrušující scéně členové kultu napadnou citadelu vědců ve velmi

kritickém okamžiku a vědci se je snaží odrazit aspoň na tak dlouho,

aby stihli dokončit svůj úkol.

Ne, to nebylo plagiátorství. Především jsem to napsal úplně ji-

nak. Ovšem ta scéna se hodí do obou povídek a protože na mě v

Jackově povídce udělala dojem, vyvolal jsem ji z paměti a automa-

ticky jsem ji použil ve vlastní povídce - a ani na chvilku mě přitom

nenapadlo, že ji nevymýšlím z ničeho, ale že jsem už dřív četl něco

velmi podobného.

Předpokládám, že každý pečlivý učenec, který by byl tím úko-

lem ochoten strávit několik let, by skoro každý slovní obrat v „Pří-

chodu noci“ dokázal vysledovat k té či oné povídce vydané v časopi-

sech science fiction ve třicátých letech. (Ano, četl jsem je všechny.)

Přirozeně by totéž mohl udělat i s jakoukoli jinou povídkou napsanou

kterýmkoli jiným autorem.

A navrch ještě něco podivnějšího. Jeden čtenář mi v dopise z

27. června 1985 poslal jako přílohu fotokopii krátkého článku z ča-

sopisu Sky (teď je to myslím Sky and Telescope) ze října 1937.

Článek se jmenuje: „Kdyby se hvězdy objevovaly jen na jednu

noc za tisíc let“. Začíná oním Emersonovským citátem a napsal ho

M . T. Brackbill. Autor popisuje, jaké by to asi bylo, kdyby se blížila

ta noc, kdy se hvězdy objeví. M ohli by existovat „prostellaristé“,

kteří by věřili, že hvězdy přijdou; a „antistellaristé“, kteří by to

všechno opovržlivě prohlašovali za výmysly. A pak ona noc přijde,

všichni fascinovaně zírají na hvězdy, nakonec sledují, jak se za úsvi-

tu rozplývají, a smutně si uvědomují, že je dalších tisíc let neuvidí.

Je to dojemné - a snad to jediné, co podle mého názoru Brac-

kbillovi uniklo, byla jistota, že právě v tu konkrétní noc by určitě v

mnoha částech světa bylo naprosto zataženo, takže miliony lidí by

byly zklamány.

Člověk, který mi tu fotokopii poslal, ji doprovodil poznámkou:

„M ilý doktore Asimove - náhodou jsem narazil na tenhle článek. Rád

bych věděl, jestli to byla inspirace k jednomu z nejlepších příběhů,

které kdy byly napsány!“

Jen „inspirace“? Pokud by článek a „Příchod noci“ byly pečli-

vě prostudovány a porovnány, kolik událostí a vět z povídky by se

- 260 -

mohlo zdát inspirováno tím článkem nebo z něj převzato? Já nemám

to srdce to zkusit a doufám, že ho nemá ani nikdo jiný.

Bohužel člověk, který mi ten článek poslal, nenapsal ani jmé-

no, ani adresu, a obálka, v níž to všechno přišlo, se nezachovala.

(Prosím vás všechny, pokud chcete odpověď, napište své jméno a

zpáteční adresu do dopisu a ne jen na obálku. Často zahazuji obálky,

aniž bych se na ně pořádně podíval - jen se ujistím, že jsou skutečně

pro mne.)

V každém případě jsem mu nemohl odpovědět. M usím tedy

použít tenhle úvodník jako jediný způsob, jak mu to dát vědět.

Pravda je taková, že jsem ten článek nikdy neviděl; neměl jsem

ani tušení, že existuje, dokud jsem nedostal dopis a přílohu od svého

neznámého pisatele. V mé povídce neovlivnil ani tečku nad i.

Ale John Campbell mi předložil ten Emersonův citát s žádostí,

abych ho postavil na hlavu, jen tři roky poté, co ten článek vyšel.

Viděl ho on?

Nepřekvapilo by mě, kdyby ano, a kdyby si hned, jak na něj

narazil nebo jak ho na něj někdo upozornil, ten citát opsal a pak če-

kal na prvního nic netušícího spisovatele science fiction, který mu

vejde do dveří. (Jak jsem vděčný za to, že jsem to byl já.)

Kdyby byl ještě naživu (bylo by mu dnes teprve pětasedmde-

sát), zeptal bych se ho na to. Jsem si ovšem dost jistý tím, co by od-

pověděl. Řekl by: „A co na tom záleží?“

Naskýtá se tedy otázka: „Pokud je nemožné být úplně originál-

ní, jak rozeznáte přípustný vliv od plagiátorství?“

To záleží na rozsahu a podrobnostech té výpůjčky. Na tomhle

základě se to rozeznat dá! U soudu to možná vždycky dokázat nelze,

ale, věřte mi, rozeznat se to dá!

- 261 -

Nikdy jsem se netajil tím, že nemám rád samu myšlenku re-

cenzí a profese recenzenta. Je to čistě emocionální reakce, protože -z

důvodů, které je až příliš snadné pochopit - mi značně vadí, když

někdo nepříznivě zkritizuje moje knihy.

M yslím, že v tomhle nejsem sám. Podle toho, jak jsem pozoro-

val spisovatele (skoro všichni moji přátelé jsou spisovatelé), dělí se

na dvě skupiny: 1) na ty, kterým hojně a viditelně krvácí srdce při

každé špatné kritice, a 2) na ty, kterým hojně a tajně krvácí srdce při

každé špatné kritice.

Já patřím do té první skupiny. Většina mých přátel se snaží za-

řadit do třídy dvě, tak docela se jim to nedaří a tak docela si neuvě-

domují, že se jim to nedaří.

Bohužel neexistuje způsob, jak by to člověk mohl recenzentovi

vrátit. Občas jsem měl nutkání rafinovaně se pomstít nějakým jízli-

vým dopisem, který by z příslušného nemožného idiota sedřel tu jeho

hadí kůži; ale s výjimkou svého nejranějšího období jsem vždycky

odolal. Příčinou nebyl idealismus, ale hořké vědomí, že v takovém

souboji spisovatel vždycky prohraje.

M ísto toho tedy pronáším jen polohlasné potupné poznámky o

recenzích a recenzentech všeobecně.

Ale v tomto případě jsem v nevhodném postavení. Tenhle ča-

sopis (který je mi ze srdce drahý) nejen že má pravidelný sloupek

knižních recenzí, ale obsahuje i jiné, nepravidelnější články, které se

zabývají tím či oním rysem science fiction. Pokud mi skutečně tak

vadí recenze, proč vlastně dovoluji, aby se v našem časopise vůbec

tiskly?

Protože mi ve skutečnosti recenze a recenzenti nevadí. Je to

emocionální reakce, o níž vím, že je emocionální, a proto jí nedbám.

Jsem racionální člověk; rád přemýšlím; a pokud dojde k jakékoli

- 262 -

neshodě mezi mými emocemi a mou racionalitou, doufám, že racio-

nalita vždycky vyhraje.

A teď ke konkrétním věcem.

Vydavatel, jemuž jsem byl zavázán, mě jednou požádal, abych

si přečetl knihu významného spisovatele a řekl o ní něco, co by se

dalo použít na obálce. Snažil jsem se z toho vykroutit, ale trvali na

tom, abych si to aspoň přečetl a zkusil to.

Udělal jsem to tedy. Snažil jsem se to přečíst - a zadřel jsem se

dávno před koncem. Připadalo mi to jako tak neúspěšná kniha, že

jsem považoval za nemožné dodat požadovaný citát. Bylo mi hrozně,

ale musel jsem zavolat vydavateli a omluvit se, že to prostě neudě-

lám.

Předpokládejme, že můj úsudek byl správný. M ěla být ta kniha

recenzována? K čemu o ní říkat nepříjemné věci?

Kdyby to byla obyčejná špatná kniha, mohl jsem váhat. „Vět-

šinou by nejspíš bylo třeba říct jen: „Je to špatná kniha, protože -“ a

dodat pár neemocionálních vět. Burák taky nebudete louskat bucha-

rem.

Ovšem neuspokojivá kniha od významného spisovatele vyža-

duje detailní rozbor, který by vysvětlil, proč mi připadá špatná a kde

a jak. Nejde ani tak o to varovat čtenáře, kteří si určitě už koupili

knihu ve velkém počtu ještě dřív, než recenze vyjde. Je to proto, že i

nepovedená kniha dobrého spisovatele může být důležitou zkušenos-

tí, z níž se lze učit.

Její neúspěch se dá použít k vybroušení obecného smyslu pro

literární hodnoty. Když bude správně recenzována, poučí se z ní ne-

jen čtenář, ale i spisovatel, veterán stejně jako nováček.

Ale i přes hodnotu, kterou taková recenze má, bych se za nic na

světě nepřinutil k tomu recenzovat ji sám.

M ám jednak citové námitky. Jak mohu o někom říkat nelaska-

vé věci, když sám nesnáším, aby někdo říkal nelaskavé věci o mně?

Když to sám nedokážu strávit, nemám právo dělat to jiným. A kromě

toho, jak bych mohl recenzovat knihu svého přítele (nebo třeba sou-

peře) a přitom si být jistý, že jsem objektivní?

A pokud tohle nestačí, jsou tu technické překážky. I kdyby celý

svět uznával, že jsem génius v psaní science fiction, nemusí to zna-

menat, že jsem taky génius v chápání toho, čím je science fiction

dobrá nebo špatná. Dokonce i když mám pocit, že je nějaká povídka

- 263 -

nebo kniha špatná, nemusím mít schopnost poukázat na to, v čem

přesně to špatné spočívá.

Pro nás proto recenzuje knihy Baird Searles. Má nadání říct to,

co je třeba říct, a já jsem mu za ně vděčný.

Jen si vezměte, co musí recenzent udělat, když má být ve své

práci dobrý.

1)

Recenzent musí knihu pečlivě přečíst; pokud možno

každé slovo; i když se zdá být hodně špatná. To je obzvlášť velká

dřina. Neúspěšná kniha se pozná podle toho, že se špatně čte; že je

neobratná, únavná, nezajímavá, nudná, monotónní, že uráží inteli-

genci, je předvídatelná, opakuje se, zkrátka že je nešťastná - že má

kteroukoli z těchto vlastností nebo i všechny dohromady. Když knihu

takového druhu čteme já nebo vy, odložíme ji. Kvalifikovaný recen-

zent to udělat nesmí. M usí u ní vydržet, aby jí pak mohl dát, co si

zaslouží.

2) Recenzent

musí

číst pozorně, možná si i označovat

některé pasáže nebo si dělat poznámky, aby při psaní své recenze

nemusel spoléhat jen na paměť a nedopustil se tak faktických chyb

nebo neopodstatněné kritiky.

3) Recenzent

musí

číst s odstupem a nedovolit, aby jeho

soud o knize byl zkreslen tím, co si myslí o spisovateli. Může třeba

vědět, že spisovatel je nepříjemný hrubián, ale přesto si uvědomovat,

že jeho kniha je třeba báječná- M ůže vědět, že spisovatel je světec,

ale přesto si uvědomit, že jeho kniha je hrozná. M usí se soustředit na

knihu a jenom na knihu.

4)

Recenzent musí mít nejen schopnost literárního úsud-

ku, ale musí mít i rozsáhlé znalosti žánru, aby mohl knihu posuzovat

v kontextu jiných knih téhož autora nebo knih jiných autorů s podob-

nými zkušenostmi nebo podobným záměrem, i v kontextu žánru

obecně.

5)

Recenzent musí sám umět dobře psát, protože i ta nej-

pronikavější recenze je k ničemu, pokud je napsána tak špatně, že

čtenáře znudí, podráždí nebo zmate.

- 264 -

6) A

konečně - a to je něco, v čem i ten nejchytřejší re-

cenzent (možná především ten nejchytřejší recenzent) může narazit -

recenze nesmí sloužit k tomu, aby se předváděl on sám. Účelem re-

cenze není dokázat, jak je recenzent učený, ani že by dokázal napsat

lepší knihu než autor, jen kdyby se mu chtělo. (Proč to tedy sakra

neudělá?) Recenze také nemůže vypadat jako sekernické vyřizování

osobních účtů. (Chápejte - nejen že to tak nesmí být, ale nesmí se ani

zdát, jako by to tak bylo.)

To nejsou nijak malé nároky; a pravda je taková, že i když re-

cenzentů je spousta, dobrých recenzentů mnoho není.

A proč ne? Nejspíš všichni recenzenti by rádi souhlasili se

Sturgeonovým zákonem (že devadesát procent čehokoli nestojí za

nic) ve vztahu ke knihám, které recenzují - a stejný zákon platí i pro

recenze, které píší.

A musí dobrý recenzent za to všechno, co se od něj čeká, dostat

něco i od vydavatele? Samozřejmě! Dá se to vyjádřit jediným slo-

vem: nezávislost.

Když si šéfredaktor najme recenzenta, nekupuje si (nebo neměl

by si kupovat) pisálka, který bude ochoten jen převádět šéfovy názo-

ry do slov. Ne, najímá si recenzenta a jeho názory. Recenze v tomto

časopise nemusejí nutně vyjadřovat Georgeovy, Shawniny nebo mo-

je názory - ačkoli je vyjadřovat mohou. Ostatně ani George, Shawna

a já se nemusíme nutně shodnout v názoru na hodnotu toho kterého

díla.

Ale vy stojíte o názor recenzentův, ne o náš; a taky ho dostane-

te. On je v tomto ohledu profesionál.

Baird Searles podle mého názoru patří k těm dobrým recenzen-

tům, my jsme rádi, že ho máme, a doufáme, že s námi zůstane hodně

dlouho. Než napíše svůj sloupek, neptá se nás na naše názory, a i

kdyby (což je nepředstavitelné) se nás zeptal, neřekli bychom mu je.

A právě proto, že existují recenzenti jako Baird Searles, mů-

žeme mít recenzní sloupek.

- 265 -

Občas dostanu dopis, který mi padne do noty. Jeanne S. Kin-

gová z M arietty v Georgii mi navrhla, abych napsal úvodník o tom,

co prodělávají spisovatelé. Měkké srdce jí pro spisovatele krvácelo a

já si myslím, že na tom něco je.

Především musím vysvětlit, koho myslím slovem „spisovate-

lé“. Nechci to slovo omezit jen na ty, kteří jsou úspěšní, kteří

vydávají bestsellery, kteří ze sebe chrlí každý rok (nebo dokonce

každý den) hory otiskovaného materiálu, kteří se svými pery, psacími

stroji nebo počítači přepychově uživí nebo kteří získali slávu a obdiv.

M yslím také ty spisovatele, kteří prodají jen tu a tam něco, kte-

ří si tím přivydělávají trošku peněz k příjmům získávaným převážně

jiným způsobem, jejichž jména nejsou obecně známá a které na ulici

nikdo nepozná.

A vlastně bych zašel ještě dál a zahrnul do toho pojmu dokonce

i ty spisovatele, kteří neprodají nikdy nic, kteří jsou spisovateli jen v tom smyslu, že na tom tvrdohlavě pracují, kteří rozesílají časopisům

jednu povídku za druhou a žijí nikdy nenaplněnou nadějí.

Tu poslední kategorii nemůžeme odbýt jako „propadáky“ a ne

„skutečné“ spisovatele. Především nemusejí zůstat neúspěšní pořád.

Skoro každý spisovatel, než dosáhne úspěchu, dokonce i velmi str-

mého a výbušného úspěchu, prochází učednickým obdobím, kdy je

„propadák“.

A za druhé, i když je spisovatel odsouzen navždycky zůstat

propadákem a i když nikdy nic neprodá, je to stále lidská bytost a

prožívá všechny obtíže a zklamání spisovatelského života - a navíc

bez zmírňujících účinků třeba malého a občasného úspěchu.

A pokud jde o druhý extrém, o spisovatele, který bezpečně

prodá všechno, co napíše, i tady zjistíme, že obtíže a zklamání ne-

- 266 -

zmizely. Především žádné množství triumfů a velikost uznání v klí-

čovém okamžiku nepomůže.

Když i ten nejúspěšnější spisovatel usedne před čistý papír, má

velmi pravděpodobně pocit, že začíná od začátku a že se mu nad hla-

vou houpá Damoklův meč odmítnutí. (M imochodem, když říkám

„on“, „mu“, myslím tím samozřejmě vždycky i „ona“ a „jí“.)

Pokud mohu použít za příklad sám sebe, vždycky sebou trochu

trhnu, když kdokoli, ať sebevíc upřímně a poctivě, předpokládá, že

mi nikdy nic neodmítnou vydat. Připouštím, že mě odmítají jen má-

lokdy, ale mezi „málokdy“ a „nikdy“ je obrovská propast. I když už

teď nepracuji „jen tak“ a píšu jen tehdy, když si někdo určitou věc

vyžádá, pořád ještě riskuji. Žádný rok neprojde bez přinejmenším

jednoho neúspěchu. Teprve před pár měsíci si ode mě časopis

Esquire objednal určitý článek. Já jsem ho svědomitě dodal; oni ho

stejně svědomitě vrátili.

S touhle možností žijeme všichni. Sedíme sami, bušíme do

stroje slova a ve stejném rytmu nám buší taky srdce. Každá věta při-

náší nepříjemný pocit, že nezní správně. Po každé stránce uvažuje-

me, jestli nepostupujeme nesprávným směrem.

Dokonce i když máme z nějakého důvodu pocit, že to děláme

správně a že celá ta věc přímo zvoní, druhý den se k stejné pasáži

vrátíme, přečteme ji znovu a ona zní jen jako kachní kvákání.

Pro každého z nás jsou to muka.

Pak nastane doba přepisování a vybrušování; odstraňování

zjevných nedostatků (aspoň nám připadají zjevné, ale jsou skutečně

takové?) a jejich nahrazování lepšími verzemi (nebo všechno jenom

zhoršujeme?). Neexistuje prostě způsob, jak rozpoznat, jestli příběh

vylepšujeme, nebo jestli ho jen zadupáváme hloub do bahna, dokud

nepřijde doba, kdy ho prostě roztrháme jako beznadějný, nebo risk-

neme ponížení z odmítnutí a pošleme ho vydavateli.

Jakmile je povídka odeslána, je úplně jedno, jak moc se snaží-

me obrnit, jak často si opakujeme, že povídku určitě odmítnou: pořád

v sobě chováme aspoň malou jiskřičku naděje. M ožná - možná -

Doba čekání je sama o sobě rafinovaným mučením. M á vyda-

vatel prostě moc práce a ještě se k ní nedostal, nebo ji četl a neví, co s ní? Přečte si ji znovu a možná se rozhodne ji použít, nebo se ztrati-la, nebo ji odhodil stranou, že ji někdy vrátí, až se to bude hodit, a

zapomněl na ni?

- 267 -

Jak dlouho máte čekat, než napíšete dopis dotazující se po osu-

du povídky? A když už dopis napíšete, je dost ponížený? Dost pato-

lízalský? Dost lísavý? Nechcete ho přece urazit. Třeba by už-už po-

vídku přijal; a kdyby od vás přišel urážlivý dopis, mohl by zavrčet,

přetrhnout váš rukopis vedví a ty půlky vám vrátit.

A když přijde den, kdy se v poště objeví žlutá obálka, nepomů-

že vám ani trochu, že jste si celou dobu říkali, že nakonec přijde.

Slunce se vám zatmí.

Už je to přes čtyřicet let, co jsem sám všemi těmihle hrůzami

procházel v plném rozsahu, ale pamatuji se na to tak jasně, jako by to

bylo včera.

A dokonce i když povídku prodáte, musíte snést vydavatelovy

připomínky, které přinejmenším znamenají, že se musíte k rukopisu

vrátit, znovu na něm pracovat, přidávat nebo ubírat a možná nakonec

vytvořit dílo, které bude o tolik horší než předtím, že o ten očekáva-

ný prodej zase přijdete. V nejhorším případě jsou požadované změny

z vašeho pohledu tak nemožné, že podle vašeho názoru celou povíd-

ku zničí; a přitom můžete být v postavení, kdy se neodvážíte odmít-

nout, takže musíte své literární dítko raději zmrzačit, než ho nechat

umřít. (Nebo si máte pyšně vzít povídku zpátky a zkusit jiného vyda-

vatele? A nedá vás pak ten první vydavatel na černou listinu?)

I když příslušnou věc prodáte, dostanete za ni zaplaceno a ona

vyjde, je triumf málokdy nezkalený. Zbývá ještě nesčetné množství

strádání, které může nastat. Knížka může být nepečlivě vytištěná,

může mít odpudivou obálku, na záložce mohou být upoutávky, které

prozradí celou zápletku, nebo jasně naznačují, že ten, kdo je psal,

zápletku nepochopil.

Knihu mohou špatně propagovat, vydavatel se k ní může stavět

lhostejně, a tudíž se téměř ani neobjeví v knihkupectvích a prodá se jí

jen pár stovek výtisků. A i když se začne dobře prodávat, může to

skončit, když na ni vyjde nepříznivá nebo dokonce zlomyslná recen-

ze od někoho, kdo není nijak zvlášť nadaný ani kvalifikovaný pro

kritiku.

Když prodáte povídku nějakému časopisu, můžete mít pocit, že

je nevhodně ilustrovaná, nebo se vám nemusí líbit redakční úvod,

nebo vám dělají starosti tiskové chyby. Velmi pravděpodobně se také

setkáte s nepříjemnými komentáři jednotlivých čtenářů, kteří se bu-

- 268 -

dou na váš účet pokoušet o humorné, jízlivé či pohrdlivé poznámky -

a jakou pro to oni mají kvalifikaci?

Výsledkem vždycky bude, že se budete trápit. Nikdy jsem se

nesetkal se spisovatelem, kterému by nekrvácelo srdce pro sebemenší

nepříjemnou poznámku, a ani moře příznivých nebo dokonce nadše-

ných komentářů neposlouží jako kamenec.

Vlastně i úplný úspěch má své nepříjemnosti a stinné stránky.

Jsou to třeba:

Lidé, kteří vám posílají knížky, abyste jim je podepsali a vráti-

li, ale neobtěžují se poslat nadepsanou obálku ani poštovné, takže

buď musíte jejich knihy zabavit, nebo (pokud se k tomu nedokážete

přimět) koupit obálky, udělat balíčky, zaplatit známky a možná do-

konce dojít na poštu.

Lidé, kteří vám posílají rukopisy, abyste si je přečetli a zkriti-

zovali je (Nic velkého, jen podrobnou analýzu stránku po stránce, a

pokud si budete myslet, že je ten rukopis dobrý, mohl byste ho pro-

sím nechat vydat se slušnou zálohou? Děkuji vám.).

Lidé, kteří na vás vysypou dvacet otázek, počínaje těmi jedno-

duššími, jako je třeba: jaká je podle vašeho názoru funkce science

fiction a jakým způsobem přispívá k blahu světa, doložte prosím své

názory citáty z klasických prací různých autorů. (Pokud nestačí mís-

to, pište na čisté listy.)

Lidé, kteří vám pošlou předtištěný dopis, do kterého doplní

(chybně) vaše jméno a žádají v něm o podepsanou fotografii, samo-

zřejmě bez zpětné obálky a poštovného.

Učitelé, kteří donutí třicet žáků své třídy, aby vám každý zvlášť

poslali dopis, ve kterém vám vylíčí, jak se jim líbila některá vaše

kniha, a kteří vám sami pošlou slaďounký dopis, v němž vás žádají,

abyste každému z těch třiceti drahoušků hezky odpověděli.

A tak dále...

Proč tedy psát?

Německý chemik ze sedmnáctého století Johann Joachim

Becher jednou napsal: „Chemici jsou zvláštní druh smrtelníků, pohá-

něných téměř šíleným nutkáním hledat si potěšení mezi kouřem a

výpary, sazemi a plameny, jedy a chudobou; a přesto mezi všemi

těmi zly žijí tak spokojeně, že ať se propadnu, jestli bych si vyměnil

místo s perským králem.“

- 269 -

A to, co platí pro chemii, platí i pro psaní. Znám všechny ty

nepříjemnosti, ale někde mezi nimi je i štěstí. Nedokážu nijak jedno-

duše vysvětlit, kde je nebo z čeho se skládá, ale je tam. Znám to štěs-

tí a zažívám je, a nepřestanu psát, dokud budu živ - a ať se propadnu,

jestli bych si vyměnil místo s prezidentem Spojených států.

- 270 -

Pokud jde o psaní, jsem „primitiv“. Neměl jsem žádné znalosti,

když jsem začínal psát, a dokonce ani když jsem začal publikovat.

Neabsolvoval jsem žádné kurzy. Nečetl jsem žádné knihy na to téma.

Nebylo to ode mě žádné hrdinství ani žádný pocit nadřazenosti.

Prostě jsem nevěděl, že existují nějaké takové kurzy nebo knihy. Ve

vší nevinnosti jsem se domníval, že si člověk prostě sedne a píše.

Samozřejmě od té doby, co jsem začínal, jsem o psaní ledacos

pochytil; ale v určitých důležitých rysech mě moje rané zvyky

ovlivnily natolik, až jsem zjistil, že se nedokážu změnit.

Některé ty staré návyky jsou triviální. Například nedokážu ne-

chávat slušné okraje. Redaktoři mě zkoušeli prosit a zkoušeli mi roz-

kazovat, ale moje jediná odpověď bylo pevné: „Nikdy!“

Víte, když jsem byl mladý, nebylo nijak snadné získat papír na

psaní, protože to znamenalo pe-ní-ze a ty jsem neměl. Takže to, co

jsem měl, jsem šetřil - psal jsem jednoduchým řádkováním, po obou

stranách papíru a až do samého kraje stránky - do všech čtyř krajů.

Budiž, naučil jsem se, že rukopis se nedá odevzdat jinak než dvoji-

tým řádkováním a jen po jedné straně papíru; a byl jsem proti své

vůli nucen na takové plýtvání přistoupit. Naučil jsem se taky něco o

okrajích a zavedl jsem je - ale ne dost velké. A nikdy jsem se ani

nepřinutil je dost rozšířit. Můj smysl pro úspornost prostě už dál ne-

povolí a nepovolí.

Důležitější bylo, že jsem se nikdy nenaučil přepisovat. Měl

jsem ve zvyku (a dodnes mám) napsat příběh napoprvé tak rychle,

jak jsem to dokázal. Pak ho znova přečtu, opravím chyby v pravopi-

su, gramatice a pořádku slov. Pak připravím druhou verzi, přičemž

provedu ještě pár drobných změn, které mě při tom napadnou. Druhá

verze je také verze poslední. Žádné další opravy, leda na přímý pří-

kaz vydavatele, a i to s odporem.

- 271 -

Nevěděl jsem, že je na tom něco špatného. M yslel jsem, že tak

se psát má. Ostatně když jsme s Bobem Heinleinem pracovali za II.

světové války pro námořnictvo ve Filadelfii, Bob se mě zeptal, jak

píšu povídky, a já jsem mu to pověděl. Řekl: „Ty je píšeš dvakrát! A

proč je nenapíšeš správně už napoprvé?“

Trpce jsem se styděl; a hned u příští povídky, kterou jsem stvo-

řil, jsem dělal, co jsem mohl, abych ji napsal správně hned napoprvé.

Neuspěl jsem. Ať jsem psal sebepečlivěji, vždycky se našlo něco, co

bylo třeba změnit. Usoudil jsem, že prostě nejsem tak dobrý jako

Heinlein.

Ale pak jsem v roce 1950 na pozvání Fletchera Pratta navštívil

jednu spisovatelskou konferenci. Tam jsem ohromeně naslouchal

některým věcem, které prohlašovali řečníci. „Tajemství psaní,“ řekl

jeden z nich, „spočívá v přepisování.“

Sám Fletcher Pratt uvedl: „Jestli někdy napíšete odstavec a bu-

de vám připadat, že přímo zpívá, že je to to nejlepší, co jste kdy na-

psali, že je plný nádhery a poezie a velikosti - vyškrtněte ho, smrdí!“

Znovu a znovu nám vykládali, jak je důležité vybrušovat,

opravovat, škrtat a přepisovat. Nabyl jsem zmateného dojmu, že není

zdaleka správné to, co mi radil Heinlein, totiž napsat povídku rovnou

načisto, ale že povídka se má nejdřív napsat úplně špatně a správná

verze že má být až ta dvaatřicátá, pokud vůbec existuje nějaká správ-

ná.

Došel jsem zachmuřeně domů; a když jsem příště psal povídku,

pokusil jsem se ji roztrhat. Nedokázal jsem se k tomu přinutit. Tak

jsem si ji znovu přečetl, abych našel všechny ty hrozné věci, které

jsem spáchal, a opravil je. K mému zklamání mi se všechno zdálo

skvělé. (To, co napíšu, se mi vždycky zdá skvělé.) Nakonec, když

jsem už vyplýtval hodiny a hodiny - nemluvě už vůbec o duševních

mukách - jsem se vzdal. Usoudil jsem, že já prostě budu muset psát

povídky stejně jako dřív - a dělám to dodnes.

Co tím chci říct? Že není správné přepisovat? Ne, to samo-

zřejmě ne - ale o nic horší není ani nepřepisovat.

Nic nesmíte dělat automaticky, jen proto, že nějaká „autorita“

(mne nevyjímaje) řekne, že byste to dělat měli. Každý spisovatel je

jedinečný, má svůj vlastní způsob myšlení, jednání a psaní. Někteří

spisovatelé nejsou spokojení, pokud neopravují a neopravují, pokud

jeden odstavec nezkusí napsat tak a onak a ještě jinak.

- 272 -

Když jednou Oscar Wilde přišel k obědu, ptali se ho, jak strávil

dopoledne. „Tvrdě jsem pracoval,“ odpověděl.

„Ano?“ tázali se dál. „A udělal jste hodně?“

„Jistě,“ kývl Wilde, „přidal jsem do textu čárku.“

Při večeři se ho ptali, jak strávil odpoledne. „Zase jsem praco-

val,“ řekl.

„Přidal jste další čárku?“ zněl jízlivý dotaz.

„Ne,“ nenechal se Wilde vyvést z míry. „Vypustil jsem tu, kte-

rou jsem přidal dopoledne.“

Budiž, pokud jste Oscar Wilde nebo jiný velký stylista, může

vybrušování dodat vašemu psaní ještě větší lesk a v tom případě bys-

te měli opravovat a opravovat. Pokud naopak příliš velcí stylisté ne-

jste (třeba jako já) a zajímá vás jen přímočaré vyprávění děje a jeho

jasnost, pak vám patrně postačí jen malé množství oprav. Dělat jich

víc by znamenalo nejspíš jen nosit dříví do lesa.

Včera večer jsem se například dozvěděl, že Daniel Keyes (au-

tor klasických „Růží pro Algernon“, „Flowers for Algernon“) údajně

řekl: „Nejlepší přítel spisovatele je člověk, který ho zastřelí těsně

před tím, než stačí udělat jedinou opravu navíc.“

Zkusme opačný extrém. Ben Johnson napsal, že William

Shakespeare se mu chlubil, že „nikdy nevyškrtl jediné slovo“. Jinými

slovy, Labuť avonská se snažila přesvědčit svět, že stejně jako Ro-

bert Heinlein všechno napsala správně napoprvé a že to, co odevzdá-

vala majitelům divadla Globe, byla první verze. (M ožná trochu pře-

krucoval pravdu. Plodní autoři obvykle přehánějí svá tvrzení o tom,

jak nikdy neopravují.)

Dobře, pokud jste náhodou nový Will Shakespeare nebo další

Bob Heinlein*2, možná nebudete muset opravovat vůbec. Ale pokud

jste jen obyčejný spisovatel (jako já), bude možná lepší, když trochu

opravovat budete. (M imochodem Ben Johnson podotkl, že by byl

raději, kdyby Will byl těch slov „vyškrtl tisíc“, a skutečně jsou místa, kde by bylo možné - pssst! - Willa trochu vylepšit.)

Věnujme se poněkud jinému tématu.

2 Pan Heinlein dnes připouští u svých delších prací i dvě nebo tři verze. -

Pozn. red.

- 273 -

Občas se mě lidé ptávají, jestli si před tím, než se pustím do

povídky nebo do knihy, připravuji osnovu.

Odpověď zní: Ne, nepřipravuji.

Především je to další následek té počáteční nevědomosti. Na

začátku své kariéry jsem prostě nevěděl, že existuje něco takového

jako osnova. Prostě jsem psal příběh a skončil jsem, až jsem byl ho-

tový, a pokud to mělo jednu délku, byla to povídka, pokud jinou,

byla to novela.

Když jsem napsal svůj první román, u Doubledaye mi řekli, že

má mít rozsah asi 70 000 slov. Psal jsem tedy tak dlouho, až jsem

měl 70 000 slov, a pak jsem toho nechal - a měl jsem obrovské štěstí,

protože to shodou okolností byl taky konec románu.

Když jsem začínal s druhým románem, uvědomil jsem si, že se

tak obrovské štěstí nejspíš nebude opakovat, takže jsem si připravil

osnovu. Rychle jsem zjistil dvě věci. Za prvé, osnova mě svírala tak,

že jsem nemohl dýchat. Za drahé, neexistoval způsob, jak přimět mé

postavy, aby se osnovy držely; ať jsem je nutil jakkoli, odmítaly. Už

jsem to pak s osnovou nikdy nezkoušel. Dokonce i v těch nejsložitěj-

ších románech jsem si jen pevně v mysli zafixoval závěr, rozhodl

jsem, jaký bude začátek; a od toho začátku jsem prostě vyrazil k zá-

věra. Detaily jsem si vymýšlel během práce.

Na drahou stranu P. G. Wodehouse, jehož díla zbožňuji, si

vždycky připravoval osnovy, strávil s nimi víc času než s knihou

samotnou a všechny události, i ty nejmenší, si předem pevně rozmís-

til. Oba tyto postupy mají své přednosti.

Pokud máte smysl pro organizaci a pořádek a chcete mít

všechno pod kontrolou, budete bez osnovy nesví. Na drahou stranu

pokud jste nedisciplinovaní a máte spíš tendenci toulat se široko da-

leko, osnova vám pomůže, i když budete mít pocit, že o ni nestojíte.

Na třetí stranu, pokud vám to rychle myslí a jste důvtipní, ale

udržujete si stále pevnou představu o celku, budete na tom lépe bez

osnovy.

Jak máte rozhodnout, ke kterému typu patříte? Prostě to zkuste

s osnovou a zkuste to bez ní a zjistíte to sami.

Jde o tohle: nemějte pocit, že je kterékoli pravidlo psaní nepo-

rušitelné a že bylo dáno shůry. Rozhodně je vyzkoušejte všechna;

- 274 -

nakonec se ale držte těch, která vám vyhovují. Koneckonců, jste je-

dineční.

- 275 -

Je dobře známo, že o psaní formálně nevím nic. Říkám to sám -

soustavně. Ovšem být šéfredaktorem znamená určité povinnosti a

nároky. M usím například odpovídat na dopisy čtenářů a brát v úvahu

jejich případnou nespokojenost s některými povídkami nebo s vyda-

vatelskou politikou jako takovou. A to také znamená, že musím ob-

čas přemýšlet o technikách psaní.

To mě přivádí k dnešnímu tématu, tedy k použití ironie v litera-

tuře.

V čísle z března 1984 jsem probíral satiru. Ty dvě věci se často

směšují a občas dokonce i pletou a jsou považovány za synonyma.

Ale nejsou to synonyma!

Satira, jak jsem vysvětlil, dosahuje svého účelu tak, že spole-

čenská a lidská zla zveličuje a tím je kritizuje. Zkoumá je pod lupou,

aby byla jasně viditelná.

Ironie to dělá jinak. Něco naznačit může i fakt, že „ironie“ po-

chází z řeckého slova znamenajícího „přetvářku“. Ironik musí před-

stírat, a klasickým ironikem byl Sokrates, který ve svých rozpravách

s jinými neúnavně předstíral nevědomost a kladl nejrůznější naivní

otázky, aby svého příliš sebevědomého protivníka dostal do pasti -

aby ho přinutil ostře hájit pozice, které se pak dalšími naivními So-

kratovými otázkami ukázaly jako neudržitelné.

Je samozřejmé, že Sokrates nebyl nevědomý a jeho otázky ne-

byly naivní. Jeho metoda je známa jako „sokratovská ironie“. Můžete

si být jisti, že lidé, kteří trpěli pod jeho nenápadnými důtkami, ho

nijak v lásce neměli, a tuším, že si svou číši bolehlavu vysloužil víc

než bohatě.

Sokrates udal tón ironii na věky věků. Předstíral, že je nevě-

domý, i když byl ve skutečnosti pronikavě inteligentní, a od té doby

všichni ironikové předstírají, že si myslí a říkají pravý opak toho, co

- 276 -

chtějí, aby pochopil čtenář. M ísto aby přeháněli zla, která odsuzují,

převracejí je a nazývají je dobrem.

Satirik svým přeháněním vyvolává smích, ironik svým převra-

cením vzbuzuje znechucení. Satirik je často dobromyslný, ironik

bývá spíš divoký a zatrpklý. Satira je poměrně mírná technika, jejíž

účel je snadno pochopitelný. Ironie je obtížná technika, jejíž pointa

může publiku snadno uniknout a ironik může zjistit, že drží v ruce

dvojsečný meč, který může těžce posekat i jeho samého.

Většina satiriků se občas pustí do ironie, a já vím přesně, kdy

jsem se s ironií setkal poprvé. Četl jsem prvně Kroniku Pickwickova

klubu od Charlese Dickense (bylo mi tak kolem deseti let) a v druhé

kapitole jsem narazil na Dickensův popis horlivosti Tracyho Tupma-

na v otázkách „veřejného blaha“. Dickens píše: „Počet případů... kdy

ten vynikající muž poslal ty, kdo se těšili jeho dobročinnosti, do do-

mů jiných členů klubu pro odložené šatstvo nebo peněžitou pomoc,

je téměř neuvěřitelný.“

Byl jsem šokován. M yslel jsem si, že od pana Tupmana nebylo

moc laskavé, když chudé lidi posílal k jiným členům, místo aby jim

dal něco sám, tak jak tedy mohl být dobročinný? A za chvíli mi to

došlo. On nebyl dobročinný. Ve skutečnosti, usoudil jsem znechuce-

ně, to byl lakomý syčák, a mé sympatie k němu byly značně omeze-

ny po celý zbytek knihy a vlastně navždycky. Nevěděl jsem, že to, co

čtu, je ironie, ale od té doby jsem ten postup už chápal, a časem jsem

se naučil i příslušné slovo.

Pokud si chcete přečíst ostrou a dlouhou knihu se spoustou iro-

nie, doporučuji Záhadného cizince (The M ysterious Stranger) od M arka Twaina, která vyšla teprve, když byl autor už bezpečně mrtvý.

Varuji vás ale - není to příjemné čtení. Z knihy ovšem jasně vyvstává

Twainova hořkost vůči lidstvu a nejrůznějším zlům, která se (při-

nejmenším Twainovi) zdají být s ním neodlučně spojena. A je mož-

né, že po přečtení aspoň na nějaký čas zahořknete proti lidstvu i vy

sami.

I tahle kniha ovšem musí přepustit první místo onomu historic-

kému vrcholu sžíravé ironie - pamfletu Jonathana Swifta, vydanému

roku 1730 pod názvem „Skromný návrh, jak zabránit dětem chudých

lidí v Irsku stát se břemenem pro své rodiče nebo zemi a jak je učinit

veřejnosti prospěšnými“ (A M odest Proposal for Preventing the

Children of Poor People in Ireland from being a Burden to their

- 277 -

Parents or Country and for M aking them Beneficial to the Public.)

Swift v Irsku sloužil a z první ruky a s obrovským znechucením sle-

doval způsob, jakým Angličané brutálně a bezcitně zadupávali Iry do

bezmocné a beznadějné chudoby.

Poukázal tedy na to, že vzhledem k tomu, že to jediné, co Irové

mohou vytvářet a ponechávat si, jsou děti, mohlo by jim samým při-

nést potřebné peníze a ostatním potřebnou potravu, kdyby se ty irské

děti prodávaly, vykrmovaly a pak podřezávaly na prodej. S naprosto

vážnou tváří a s neuvěřitelnou duchaplností vypočítal všechny výho-

dy, které by z takového kanibalismu plynuly.

Kdyby ty, kdo byli za irské strádání zodpovědní, vůbec něco

bylo dokázalo přimět k zahanbení a snad i k reformě, byl by to tenhle

pamflet. Není pochyb o tom, že mnoho těch, kdo pamflet četli, sku-

tečně bylo zahanbeno; někteří možná dokonce změnili své postoje a

chování. Ale celkem vzato zneužívání Irů pokračovalo beze změny

téměř po dvě století a to vrhá na lidstvo ne právě nejlepší světlo.

Ale přesto ne každý má „smysl pro ironii“, což v žádném pří-

padě není totéž jako „smysl pro humor“. Jsem pevně přesvědčen, že

někdo může mít jedno a nemusí mít druhé. Je snadné nechat se

zmást, když někdo předstírá, že věří opaku toho, čemu věříte vy, jak

se to na pár minut stalo mě, když jsem si četl Dickensovu charakte-

ristiku Tupmana jako dobročinného. Samozřejmě mi to došlo, ale

kdybych postrádal smysl pro ironii, patrně bych to nepochopil.

Ostatně skutečně existovali dobří a laskaví lidé, kteří četli

Swiftův pamflet se znechucením, a to ne nad špatným zacházením s

Iry, ale nad Swiftovou zjevně otrlou a nemorální obhajobou kaniba-

lismu. Domnívali se, že to Swift myslí vážně, a s nesmírnou prudkos-

tí ho odsuzovali.

A tím se konečně dostáváme k Asimov's. Občas něco z toho,

co otiskneme, obsahuje ironii, a když ironii těžko zvládá i tak napros-

tý mistr toho umění, starý dobrý Swift, jistě chápete, že pro nedoko-

nalejší smrtelníky je to hodně ošidný nástroj.

V čísle z února 1984 napsal Tom Rainbow článek do rubriky

„Názor“ pod titulkem „Vnímavost a osamělý mimozemšťan“, který

se zabýval požadavky kladenými na takové věci, jako je inteligence,

vnímavost a sebeuvědomění. Popisoval takový druh mimozemšťana,

který by mohl, ale nemusel tyto vlastnosti mít.

- 278 -

Už ze samotného titulku je jasné, že jde o humor, a skutečně,

když si jeho článek přečtete, zjistíte, že říká naprosto vážné věci zá-

měrně směšným způsobem.

V jednom místě používá ironii. Když probere požadavky na

sebeuvědomění, pokud jde o poměr velikosti mozku a těla, poukazu-

je na to, že ženské mozky jsou menší než mužské, ale jejich těla také,

takže poměr mozku k tělu je u obou pohlaví skoro stejný. (Dokonce,

pokud je na tom někdo lépe, jsou to ženy.) S těžkou ironií pak píše:

„Tato úvaha nás pak vede k poněkud překvapujícímu závěru, že ženy

si musejí uvědomovat vlastní já.“

Jak může někdo věřit, že Rainbow se skutečně domnívá, že jde

o „překvapující“ závěr? Používá ironickou přetvářku. Předstírá, že si

myslí, že je to překvapivé (a slova „uvědomovat vlastní já“ píše kur-

zívou, aby naznačil ohromení), abyste dokonale pochopili, že to pře-

kvapivé není a že lidé, kteří považují ženy za méněcenné, jsou igno-

ranti a dokonce hlupáci.

A aby to bylo ještě jasnější, staví se sám do komické pozice

těchto ignorantů a v příští větě píše: „Hernajs, pánové, jestli dokonce

i holky si samy sebe uvědomují, tak to má ta naše velká šišatá dýně

ještě nějakou naději.“

Použití nespisovného „hernajs“, pubertálního oslovení „páno-

vé“ a posunu od slova „ženy“ ke kurzívou tištěnému „holky“, to

všechno ukazuje, že nemluví sám za sebe a že k podobným postojům

necítí nic než pohrdání. Spoléhá se, chudák, na to, že čtenáři mají

smysl pro ironii.

M ají - obecně vzato.

Ale vždycky se najdou výjimky, a pár žen nám poslalo znechu-

cené dopisy, v nichž poukazují na to, že je to urazilo. Jedna napsala,

že to není ani směšné, ani hezké.

Jistěže ne. Swiftova obhajoba kanibalismu také nebyla směšná

ani hezká. Jeho cílem však bylo něco jiného.

Je pravda, že Swift celý svůj pamflet zaměřil na stejný cíl a

Rainbow tu otázku ženského mozku uvedl jen jako vedlejší motiv, a

je možné, že kdyby to psal znova, rozhodl by se, že rozumnější bude

se do toho nepouštět vůbec. Ale prosím vás, ženy, ten muž je na vaší

straně a snažil se to dokázat použitím toho dvojsečného meče - iro-

nie. Můžete si myslet, že se mu to nepovedlo, ale to naprosto nezna-

mená, že Rainbow je nepřítel žen.

- 279 -

Pro staré Římany byl „plagiarius“ únosce dětí, a loupit děti je

rozhodně odporný zločin. Ovšem těm, kteří pracují svou myslí a

představivostí, připadá loupež duchovního dítka jako zločin téměř

stejně ohavný, a tak se stalo, že „plagiátorství“ dostalo význam krá-

deže myšlenek, formulací nebo slov někým, kdo je vydává za vlastní.

Vědcovy vzorce, malířovy obrazy, vynálezcovy modely, filo-

sofovy myšlenky, to všechno může být předmětem plagiátu, ale

obecně se tento termín používá konkrétně pro krádež spisovatelských

výtvorů.

Plagiátorství představuje pro spisovatele děsivou noční můru

hned v několikerém smyslu; a je mnohem vážnější, než si nespisova-

telé mohou představit.

Pokud se spisovatel z nějakého důvodu dopustí plagiátu, pokud

okopíruje nějaký už publikovaný materiál a projde mu to, takže ten

plagovaný materiál je otištěn znovu, je prakticky jisté, že bude dříve

či později přistižen. Některý čtenář si krádeže určitě všimne. V tom

případě je jisté, a to i pokud plagiátora nikdo nežaluje ani jinak nepo-

trestá, že žádný vydavatel, který o plagiátu ví, od dotyčného autora

už nikdy nic nekoupí. Pokud má plagiátor nějakou kariéru, je nená-

vratně zničena.

M ůžete se domnívat, že takový literární zloděj si svou zničenou

kariéru víc než zaslouží, a já si to rozhodně myslím také, ale opsat už

publikovaný materiál slovo od slova je postup předem tak jistě od-

souzený k neúspěchu, že by to udělal jen naprostý hlupák nebo nová-

ček. Ale co takový případ, kdy někdo prostě použije ústřední myš-

lenku příběhu, sérii událostí, které obsahuje, vyvrcholení, citovou

atmosféru atd., ale neopakuje slovo od slova? Co když použije od

začátku do konce jen svých vlastních slov, obmění události v nepod-

statných detailech, zasadí příběh do jiného prostředí atd.?

- 280 -

V tom případě je těžší rozhodnout, jestli došlo k plagiátorství.

Koneckonců je možné dostat stejný nápad jako někdo jiný.

Tak třeba Ted Sturgeon jednou napsal povídku, kterou poslal

Horaci Goldovi do Galaxy a která byla přijata. Já jsem napsal povíd-

ku, kterou jsem poslal Horaci Goldovi ještě dřív, než Tedova povíd-

ka vyšla. Nijak jsme spolu nekomunikovali; bydleli jsme každý v

jiném městě a už měsíce jsme si netelefonovali ani nepsali a ani je-

den z nás o své povídce nemluvil s nikým dalším. Ale přesto nejen že

se obě naše povídky točily kolem dvojího významu slova „hostitel-

ka“, ale moje dvě postavy se jmenovaly Drake a Věra a jeho dvě by-

ly Derek a Věrna.

Byla to jen čirá náhoda, protože kromě toho dvojího významu

a jmen postav, v nichž jsme se shodli, byly od sebe povídky na hony

vzdálené. Ovšem bylo třeba se vyhnout i zdání plagiátorství. M usel

jsem ve své povídce udělat takové změny (protože byla přijata poz-

ději), abych toto zdání odstranil. Sice jsem tím podle svého názoru

povídku zkazil, ale udělat se to muselo.

Stejně tak když píšu nějaký příběh, musím si být vědom exis-

tence jiných povídek zabývajících se podobnými myšlenkami nebo

podobnými postavami nebo podobnými událostmi a musím se snažit,

abych tu podobnost co nejvíc zmenšil. Když jsem jednou napsal po-

vídku „Každý je průzkumníkem“ (Each an Explorer), ani na chvíli

jsem nezapomněl na povídku Johna Campbella „Kdo je tam?“ (Who

Goes There?) a strávil jsem víc času tím, že jsem se pokoušel se od

jeho povídky odlišit, než snahou napsat svou vlastní. Stejně tak když

jsem psal „Kam až paměť sahá“ (Lest We Remember) - vyšla v tom-

to časopise -, musel jsem se držet kilometr daleko od Keyesových

„Růží pro Algernon“ (Flowers for Algernon). To je součást hry.

Ale nečetl jsem každou povídku, která kdy byla napsána, a

mnoho z těch, které jsem četl, jsem zase zapomněl, přinejmenším

vědomě. Co když opakuji důležité prvky povídek, které jsem nikdy

nečetl nebo které jsem zapomněl? M ůže se to stát. Jednou jsem na-

psal krátkou povídku končící jistým dramatickým vyvrcholením v

poslední větě. Posléze jsem dostal dopis od jiného spisovatele, jehož

povídka byla otištěna dřív než ta moje a který použil stejného drama-

tického vyvrcholení v poslední větě. A co víc, měl jsem tu jeho po-

vídku v jedné antologii doma v knihovně. Nevzpomínal jsem si, že

bych ji byl četl, ale měl jsem k tomu příležitost. Obě povídky, až na

- 281 -

ty vrcholy, byly úplně odlišné, ale já jsem okamžitě tomu druhému

autorovi napsal a ujistil jsem ho, že ačkoli mu dávám své slovo na to,

že jsem ho nenapodobil vědomě, stáhnu svou povídku z oběhu a ni-

kdy už se neobjeví v žádné antologii, žádné sbírce, zkrátka vůbec v

žádné formě - a taky se neobjevila.

Naštěstí to ten druhý autor přijal, ale jakou ochranu mám já

(nebo kterýkoli jiný spisovatel) proti nařčení z plagiátorství v přípa-

dech, které ve skutečnosti vyplývají z bezděčného rozpomenutí nebo

třeba z čiré náhody?

Prakticky žádnou. Já se do značné míry spoléhám na svou

plodnost a na svou neposkvrněnou pověst. Nikdo, kdo píše tak hojně

jako já, se zjevně nemusí spoléhat na nápady někoho jiného, a moje

duševní plodnost je všem zřejmá. Za druhé si dávám dobrý pozor,

abych nikdy s nikým nediskutoval o svých příbězích dřív, než vy-

jdou, a ani neposlouchám ostatní, kteří by mi snad chtěli vykládat o

svých příbězích. Dokonce ani nečtu nevyžádané rukopisy, které mi

posílají neznámí lidé. Ty se okamžitě nečtené vracejí.

I tak ale každý uznávaný spisovatel neustále žije pod Damo-

klovým mečem možného obvinění z plagiátorství. Náhodná narážka,

malá podobnost, nepodstatná duplicita může stačit k vyvolání soud-

ního procesu. A taková žaloba, ať je jakkoli neopodstatněná a ať je

sebevíc jisté, že bude u soudu zamítnuta, může nevinnému spisovate-

li ublížit. Koneckonců znamená výdaje. Je třeba platit právníky, ztrá-

cet čas a kromě toho vás pokaždé někdo nabádá, abyste „tomu cvo-

kovi radši zaplatili“.

Ale co když se plagiátu někdo dopustil na vás, uznávaném au-

torovi? M ně se to nikdy nestalo do té míry, že by takový plagiát vy-

šel - aspoň pokud vím. Jistě, existují různé parafráze mých děl, zá-

měrná napodobení mých robotích povídek, mých detektivek o Čer-

ných vdovcích atd. Ovšem to spadá do kategorie humoru. Spisovatel,

který je vytváří, se s tím nijak netají, a redaktor ví, že jde o parafrázi.

Občas mi dokonce pošlou rukopis s dotazem, zda mám nějaké ná-

mitky. Vždycky jsem k tomu dal svolení. Pak jsou také příběhy, kte-

ré musejí být nějakým neškodným způsobem podobné mým. Filmy

Star Wars se vzdáleně podobají mým povídkám o Nadaci, ale co, z

takových věcí člověk nemůže dělat skandál.

Nepublikované plagiáty jsou běžnější. Jedna profesorka anglič-

tiny mi jednou poslala povídku napsanou studentem prvního ročníku.

- 282 -

Připadalo jí nepravděpodobné, že by ten kluk byl schopen napsat tak

dobrou povídku, a některé věci jí připomínaly mne - třeba tři zákony

robotiky. Přečetl jsem si tu povídku, a byl to můj „Koumes“ (Galley

Slave) slovo od slova. Vrátil jsem povídku profesorce s doporuče-

ním, aby a) toho studenta odpovídajícím způsobem potrestala, a b)

mně o tom nic neříkala. (M ám měkké srdce.)

A co když jste redaktor a držíte v ruce materiál, který je možná

plagovaný? Především - opravdu je? Úplně originální příběh, který

nepřipomíná nic jiného, je samozřejmě možný, ale vyskytuje se vel-

mi zřídka. Podobnost s některou už otištěnou věcí je téměř nevyhnu-

telná. Čím víc se té předchozí podobá, tím pravděpodobnější je, že

jde o plagiát. Je to ovšem vždycky těžké určit, pokud nejde o doslov-

ný opis.

M á redaktor odmítnout příběh, ať je jakkoli dobrý, pokud je v

něm příliš mnoho podobností? Samozřejmě! Vzpomeňte si, jak jsem

říkal, že i zdání plagiátorství je třeba se vyhnout.

M á to ovšem jeden háček. Ani redaktor nečetl každou povídku,

která kdy vyšla. A protože redaktor je jen člověk, občas se stane, že

nečetl ani každou slavnou povídku, která vyšla. Nebo redaktor přeče-

tl hodně povídek, ale některé se mu úplně vypařily z mysli. Takový

redaktor pak může ve vší nevinnosti otisknout povídku pochybnou.

V takovém případě je obětí a ne spoluviníkem.

Stejně jako poctivý uznávaný autor musí neustále žít se stra-

chem, že bude obviněn z plagiátorství nebo že bude plagován sám,

musejí i poctiví a uznávaní redaktoři neustále žít s obavou, že se sta-

nou obětí plagiátora a otisknou pochybnou práci.

Co má člověk v takovém případě dělat? Úplně přejít to nelze.

Především si podobnosti mezi starou a novou povídkou docela jistě

všimnou někteří čtenáři. I když je starší povídka hodně málo známá,

vždycky se najde někdo, kdo ji četl a pamatuje si ji. Pokud jde o dob-

ře známou povídku, přijdou celé kupy dopisů.

Člověk může požádat autora pochybné povídky o vysvětlení.

Pokud se vysvětlení zdá být nepřesvědčivé, je nejlepší napříště už

žádnou povídku téhož autora nekoupit. Lze také varovat jiné redakto-

ry žánru, aby si na příslušného spisovatele dávali pozor. A konečně

se člověk může velice snažit, aby se to podruhé nestalo - i když v

tom případě až příliš dobře ví, že není možno zarazit všechno literár-

ní eskamotérství.

- 283 -

Je ovšem uklidňující vědět, že pokud redaktor pustí do tisku

něco podezřelého, velmi brzo na to někdo upozorní. M ůžeme si pak

být jisti, že pokud se do dvou týdnů od vyjití čísla neozve žádný zne-

chucený čtenář, pravděpodobně jsme se v tomto vydání žádných dě-

sivých chyb tohoto charakteru nedopustili.

- 284 -

Pro dítě je příběh prostě příběh, a jak dospíváme, pro mnohé z

nás příběh zůstane prostě příběh. Dobro vyhraje, zlo prohraje. Chla-

pec se potká s dívkou, chlapec ztratí dívku, chlapec získá dívku. Nic

jiného nechceme - aspoň zpočátku.

Problém je v tom, že pokud je to všechno, časem to unaví. Děti

třeba rády hrají piškvorky, ale je to tak omezená hra, že po čase ji už

většina dětí hrát nechce. Stejně tak děti, jak rostou, můžou přestat

chtít číst příběhy, které jsou jenom příběhy.

Protože spisovatele unavuje psát příběhy, které jsou jenom pří-

běhy, stejně jako čtenáře unavuje je číst, je jen přirozená, že spisova-

telé začnou hledat nové a odlišné způsoby, jak příběh vyprávět -

když pro nic jiného, tak pro vlastní duševní zdraví.

Spisovatel se může snažit nalézt nový typ zápletky, nebo se

může pustit do stylistických experimentů, nebo se může pokoušet

popisovat události, které jsou mnohoznačné, a závěry, které jsou ne-

přesvědčivé, nebo může znejasnit hranici mezi dobrem a zlem nebo

mezi snem a skutečností. Existuje mnoho a mnoho věcí, které může

dělat, a všechny tyto snahy mají společné jedno, totiž že dráždí ty

čtenáře, kteří jsou stále ještě ve fázi toužení po příbězích, jež jsou jen příběhy.

Ujišťuji vás, že se nad takovými čtenáři neošklíbám. Jednak i

já sám pořád píšu příběhy, které jsou především příběhy, protože

mně se to tak líbí. M oje povídky mají jasný začátek, jasný prostředek

a jasný konec, dobro obvykle vítězí a tak podobně.

Ovšem nemůžete vyčítat spisovatelům a čtenářům, že chtějí

něco víc, a ti z nás (povšimněte si, prosím, že sem řadím i sebe), kteří jsou podezřívaví vůči experimentům a různým složitým trikům, by se

měli aspoň snažit přijít na to, oč jde. M ožná to nedokážeme pochopit

úplně, ale můžeme třeba vidět aspoň tolik, abychom se vyhnuli vý-

buchu nesmyslného vzteku.

- 285 -

Jedna z her, které spisovatelé velmi často hrají, se jmenuje

„symbolika“. Příběh může mít dvě úrovně. Na povrchu je to prostě

příběh, a každý si ho může jako takový přečíst a být spokojen. Do-

konce i děti ho mohou číst.

Ale prosté postavy a události na povrchu mohou představovat

(neboli symbolizovat) jiné, složitější věci. Pod povrchem může tedy

být ukryt hlubší význam, který děti a nevzdělaní dospělí nevidí. Ti,

kteří dohlédnou až k vnitřní struktuře, ale mohou získat dvojí potěše-

ní. Především je vnitřní struktura obvykle chytřejší a složitější než ta na povrchu, takže se na ní mysl příjemněji pocvičí. Za druhé není tak

snadné ji objevit a čtenář tedy zažije vzrušení z objevování a potěšení

z obdivu k vlastní chytrosti. (Umíte si jistě snadno představit, jak se

asi baví spisovatel, když takové symbolické významy tvoří.)

M yslím, že nejlepším příkladem knihy napsané ve dvou úrov-

ních je dvojice knih obecně známých jako Alenka v říši divů. Na

povrchu je to jednoduše napsaná fantasy a děti ji milují. Ovšem po-

kud ji čtou někteří dospělí, ocitnou se ve složitém bludišti hříček,

paradoxů a vnitřních žertíků. (Přečtěte si Komentovanou Alenku /The Annotated Alice/ od M artina Gardnera, pokud chcete, aby vaše potě-

šení z knihy ještě vzrostlo.)

Nebo si vezměte třeba Tolkienova Pána Prstenů (The Lord of

the Rings). Na povrchu je to jednoduchý příběh o riskantním poslání.

M alý hobit Frodo musí donést nebezpečný prsten do samého jícnu

všemocného nepřítele a zničit jej - a samozřejmě uspěje. Na druhé,

hlubší úrovni je to alegorie dobra a zla, která nás přivádí na myšlen-

ku, že malí a slabí mohou triumfovat tam, kde (stejně dobří) velcí a

mocní neuspějí; že i zlo má svůj význam a může přispět k vítězství

dobra atd.

Ale je tu ještě třetí úroveň. Co je tím prstenem, který je tak zlý

a zároveň tak mocný? Proč ovládá ty, kteří jej vlastní, takže se ho

nedokážou vzdát? Je to čirá fantazie, nebo má nějakou analogii ve

skutečnosti?

Já sám mám pocit, že prsten představuje moderní techniku. Ta

kazí a ničí společnost (podle Tolkienova názoru), ale ty společnosti,

které ji získají a které si uvědomují její nebezpečí, se jí přesto nedo-

kážou vzdát. Četl jsem Pána prstenů zatím pětkrát, a ještě stále jsem

nevyčerpal všechny vlastní symbolické výklady. Nesouhlasím s Tol-

- 286 -

kienovým postojem a neschvaluji ho, ale přesto s potěšením vychut-

návám složitost a umnost celé té struktury.

Ještě jedna věc je na symbolice důležitá.

Spisovatel ji může do knihy vložit, aniž by věděl, že to udělal;

jinak řečeno chytrý vykladač může v různých částech příběhu najít

významy, o nichž se autor bude zapřísahat, že je naprosto neměl v

úmyslu dílu dát.

Něco takového se například stalo mně. Střední část mého ro-

mánu Ani sami bohové (The Gods Themselves), tedy složitý obrázek trojpohlavní společnosti, byl psychiatricky a filosoficky vykládán

způsoby, o nichž vím, že jsem je neměl v úmyslu, a v pojmech, kte-

rým naprosto nerozumím. V mých příbězích o Nadaci byla zjevně

pečlivou analýzou rozeznána jasně marxistická inspirace. M á to jen

jeden háček: od M arxe ani o M arxovi jsem nečetl jediné slovo ani v

době, kdy jsem povídky psal, ani potom.

Když jsem si jednou stěžoval někomu, kdo vypracoval analýzu

symbolických významů mé povídky „Příchod noci“ (Nightfall), že

mi to připadá naprosto nesmyslné, povýšeně odpověděl: „A proč

myslíte, že musíte té povídce rozumět jen proto, že jste ji napsal?“

A když jsem otiskl esej, kde jsem tvrdil, že Tolkienův prsten

symbolizuje moderní techniku, a jistý čtenář mě upozornil, že sám

Tolkien něco takového popřel, odpověděl jsem: „To je jedno. Prsten

stejně symbolizuje moderní techniku.“

Občas se dá zcela jasně dokázat, že autor do díla vložil hlubší

symboliku, než sám ví - nebo než vůbec chápe. Nečetl jsem praktic-

ky ani jeden výklad teorie relativity pro laiky, jehož autor by nepod-

lehl pokušení citovat Alenku, protože Lewis Caroll do ní vložil para-

doxy, jejichž podstata je nepochybně relativistická. On to samozřej-

mě nevěděl - jen byl náhodou génius paradoxů.

Tenhle časopis občas otiskuje povídky, které se nesmějí číst jen

povrchně, a téměř nevyhnutelným důsledkem je, že spoustu čtenářů

rozčilují.

M ám například na mysli novelu „Sochy“ (Statues) od Jima

Aikina, která vyšla v listopadu 1984 a proti které měla řada čtenářů

značné námitky. Ozvaly se hlasy, že to není science fiction a dokon-

ce ani fantasy, že je nesmyslná, že je antikřesťanská a tak dále.

Jistě, když se ten příběh bere prostě jako příběh, je místy nepo-

chybně nepříjemný. Když jsem ho četl, několikrát to se mnou škublo,

- 287 -

a říkám vám rovnou, že bych sám takovou povídku nenapsal a ani

nemohl napsat. Ale já nejsem prorok jediné zjevené pravdy. Tenhle

příběh, i když některé jeho části jsou těžko stravitelné, byl napsaný

dobře a silně. To museli připustit i někteří z těch, kdo měli vůči němu

výhrady.

A fantasy to byla. Aikin ke konci jasně naznačil, že sochy ni-

kdo nepostrkoval a že jejich zjevné pohyby nebyly klam. Stály na

straně hrdinky a spolupracovaly s ní, snažily se ji vysvobodit z jejího

nešťastného života.

Ale to je jen povrch. Stačí se ponořit trochu hlouběji a vidíme,

že se to staří bohové snaží zachránit mladou ženu před bohy novými.

Je to vzpoura proti strnulé farizejské morálce některých rysů židov-

sko-křesťanské tradice a návrat k větší svobodě některých rysů po-

hanství. Povídka se nese v duchu onoho silného verše A. C. Swin-

burna v „Hymnu k Proserpine“: „Ty zvítězils', ó bledý Galilejský;

svět pod tvým dechem zšedivěl.“

Když se na to podíváte z této stránky, není povídka antikřes-

ťanská (ty „křesťanské“ postavy v příběhu rozhodně neztělesňují celé

křesťanství), ale je namířena proti pokrytectví ve jménu náboženství,

které podle mého názoru nemá rád nikdo, a ze všech nejméně křes-

ťané. Velký francouzský dramatik M olière pozvedl zbraň proti stej-

nému zlu ve svém mistrovském díle Tartuffe a neumíte si představit,

do jakých potíží se následkem toho dostal.

Ale když půjdete ještě hlouběji, zjistíte, že povídka je jen dal-

ším výrazem touhy po starých časech. V této povídce je vyjádřena

protikladem zamračeného nového boha a těch laskavých starých. V

Pánu prstenů je vyjádřena protikladem nepřátelské techniky Temné-

ho pána Saurona a idylického života prostých hobitů. (Samozřejmě je

mnohem bezpečnější udělat nepřítele z postavy satanské než boží,

takže Tolkien se do žádných potíží nedostal.)

Hodnotu symboliky jasně rozpoznáte, když kterékoli z těch

dvou děl porovnáte se slavnou „Třetí úrovní“ (The Third Level)

Jacka Finneyho, který svou nostalgii po starých časech vyjádřil pří-

mým kontrastem mezi rokem 1950 a 1880. Tak už nezůstává nic, co

by se dalo objevovat, a následkem toho je to podle mého názoru sla-

bá povídka.

Ale „Sochy“ - ať se vám to líbí nebo ne - je silná povídka, která

velice dovedně vyjadřuje důležitý smysl.

- 288 -

M ezi laiky existuje obecně rozšířený mýtus, že hlavním poslá-

ním spisovatele science fiction je dělat předpovědi, které se nakonec

splní.

Proto se mě lidé často ptají: „Jaký je to pocit, vidět, jak se plní

všechny ty vaše předpovědi?“

Na to můžu odpovědět jediné: „Pocit je to báječný - v těch ně-

kolika málo případech, kdy se skutečně splnilo něco, co jsem na-

psal.“

Jindy mě zase s naprostou důvěrou žádají: „M ohl byste uvést

pár svých předpovědí, které se splnily?“

Hrozně rád bych odpověděl: „No, abych jmenoval jen pár těch

nejdůležitějších: letadla, rádio, televize, mrakodrapy a v raném mládí

ještě kolo a oheň.“

Ale nedokážu se k tomu přimět. Ti novináři by to mohli doo-

pravdy otisknout a nakonec by se třeba ještě někdo pokusil udělit mi

medaili za předpovězení ohně.

Ovšem narazil jsem na předpověď, kterou jsem jednou skuteč-

ně učinil, aniž jsem to tušil - aniž jsem věděl, že jde o předpověď.

Ani jsem na to pak nepřišel sám. Někdo mě na to upozornil.

Abych to vysvětlil, budu muset začít hodně zeširoka. M ějte se

mnou prosím trpělivost.

V roce 1952 jsem začal psát román s názvem Ocelové jeskyně

(The Caves of Steel). Dokončil jsem ho v roce 1953, ve stejném roce

vyšel v říjnovém, listopadovém a prosincovém čísle Galaxy jako

trojdílný seriál a v knižní formě ho vydal Doubleday v roce 1954.

Byla to vědeckofantastická detektivka, v níž se poprvé objevily

moje postavy Eliáš Baley a R. Daneel Olivaw, na které jste možná

někteří při čtení už narazili. Ke konci Ocelových jeskyní jsem kvůli

zápletce potřeboval druhou vraždu a to mi dělalo starost, protože

nemám vraždy rád a ve svých detektivkách je mívám málokdy. Když

- 289 -

už tam nějaká je, je jen jedna a odehraje se za scénou, obvykle ještě

dřív, než příběh začne. (Je to takové moje podivínství.)

První vražda v Ocelových jeskyních se odehrála před začátkem

příběhu za scénou a ta druhá měla být rovněž za scénou, ale nechtěl

jsem přitom zabít člověka, takže jsem místo toho zabil poměrně jed-

noduchého robota. Ale zase jsem ho nechtěl zabít nějak brutálně,

třeba mu rozbít lebku nebo ho hodit do kádě s roztaveným olovem.

Chtěl jsem něco, co by lépe odpovídalo science fiction.

Takhle tedy jedna z postav příběhu, jistý dr. Gerrigel, popsal

mrtvého robota:

„V částečně sevřené pravé pěsti,“ řekl dr. Gerrigel, „robot držel

lesklý vejcový předmět, dva palce dlouhý a půl palce široký, na jehož

konci bylo slídové okénko. Robotova pěst se dotýkala lebky, jako

kdyby si posledním pohybem sáhl na hlavu. To, co držel, byl zářič

alfa. Předpokládám, že víte, k čemu je?“

Kvůli čtenáři pak byla vysvětlena podstata zářiče alfa. Popsal

jsem jej jako zařízení, které slídovým okénkem vysílá paprsek částic

alfa. Účinky částic alfa na pozitronický mozek robota byly drastické.

To jest, jak jsem napsal: „Ano,“ přisvědčil dr. Gerrigel. „A dráhy

jeho pozitronického mozku byly okamžitě přerušeny. Tak říkajíc

okamžitá smrt.“ (Český překlad Zdeněk Lorenc, M F 1997.)

No, proč ne. Alfa částice jsou schopny z atomů vyrazit elektro-

ny. Právě proto, že to dokážou a že po sobě zanechávají elektricky

nabité ionty, bylo možné je v roce 1911 zaznamenat v mlžné komoře.

Ionty se svým elektrickým nábojem posloužily jako jádra pro minia-

turní kapičky vody a tyto kapičky označily dráhu částice.

Pozitrony, které používám pro mozkové dráhy robotů, aby to

znělo jako správná science fiction, jsou přesně stejné jako elektrony,

jen jejich náboj je kladný a ne záporný. Alfa částice by je měly stejně

snadno odsunout z cesty, a pokud pozitrony tvoří mozkové dráhy,

pak odsunout je znamená přerušit mozkové dráhy a robota vyřadit z

činnosti.

Na tom všem není nic geniálního. Úplně běžná úvaha.

A pak jsem nedávno dostal dopis od jistého pána pracujícího

pro společnost zabývající se počítači. Začíná takto:

Rád bych Vám tímto dopisem poblahopřál a informoval Vás o

Vaší pozoruhodné vědecké předpovědi budoucnosti; konkrétně k to-

- 290 -

mu, že jste předvídal možnost porušení logiky dynamické paměti s

náhodným přístupem (dynamic random-acces memory, DRAM) způ-

sobeného výbojem částic alfa, které bylo pozorováno v roce 1977,

ale o němž Vy jste psal už v roce 1957 v Ocelových jeskyních.“ [Po-

známka: Ve skutečnosti už v roce 1952.]

Společnost zřejmě zaznamenávala selhání pamětí a nakonec

zjistila, že:

„Tato selhání jsou způsobena stopovými množstvími radioak-

tivních prvků přítomných v obalových materiálech užívaných k uza-

vření křemíkových součástí, které v důsledku radioaktivního rozpadu

vyzařují alfa částice o vysoké energii a ty narušují logické stavy polovodičové paměti...

Píši vám o tomto tématu proto, že ve své knize Ocelové jeskyně

vydané v padesátých letech používáte vysílač alfa částic k ,vraždě'

jednoho z robotů prostřednictvím zničení (,rozkladu') jeho pozitro-

nického mozku. To je samozřejmě velmi přesný popis porušení logi-

ky.

Způsobilo mi značný šok, když jsem zjistil, že výzkum, na který

byly vynaloženy miliony dolarů a který vyvrcholil v letech 1978 a

1979 několika mezinárodními cenami za nejdůležitější vědecký pří-

nos v oboru spolehlivosti polovodičových zařízení, byl se značnou

přesností předpovězen už dvacet let [Poznámka: Ve skutečnosti pěta-

dvacet!] předtím, než k těmto událostem došlo! Můžete rozhodně s

velkou hrdostí přidat tento jev do své sbírky vědeckých předpovědí.“

Umíte si jistě snadno představit, že mě to potěšilo, ale pravda

je mocná a nakonec měla navrch. Okamžitě jsem napsal tomu páno-

vi, kterého moje předpověď tak potěšila, že jsem skutečně nevěděl,

že něco předpovídám, a že celá ta věc byla poctou nikoli mé geniali-

tě, ale štěstí, které mě neustále provází.

M nohem intuitivnější a pozoruhodnější předpověď učinil otec

celé science fiction H. G. Wells. Jak to ale vzniklo?

V roce 1913 britský chemik Frederick Soddy (1877 - 1956)

přišel se svou „izotopovou koncepcí“ založenou na studiích prvků

vznikajících při radioaktivním rozpadu. Usuzoval, že určitý prvek

může být složen z atomů, které mají stejné chemické vlastnosti, ale

- 291 -

liší se poněkud atomovou váhou. Prvky tedy nemusejí být absolutně

jednolité, ale mohou být směsí několika téměř identických „izotopů“,

které se liší atomovou váhou.

Bylo to tak logické, že teorie byla rychle přijata a od té doby až

dodnes představuje jeden z úhelných kamenů chemie a jaderné fyzi-

ky.

Ale nedávno jsem dostal přetisk studie H. G. Wellse, napsané

5. září 1896 (sedmnáct let před Soddyho objevem), v němž se odvo-

lává na práci jakéhosi chemika provedenou o rok dřív, ještě než vů-

bec byla objevena radioaktivita, a navrhuje, že aby tato práce mohla

být uspokojivě vysvětlena, je možno předpokládat, že „existují dva

druhy kyslíku, z nichž jeden má o něco těžší atom než ten druhý“.

Tímto výrokem předvídá a předpovídá existenci izotopů.

Dále ještě poukazuje na to, že „elektrická jiskra pohybující se v

plynu... působí výběrově. Těžší atomy nebo molekuly jsou odráženy

tím či oním směrem poněkud větší silou.“ To je poměrně slušný po-

pis jevu poprvé zaznamenaného britským fyzikem Josephem Johnem

Thomsonem (1856 -1940) v roce 1912, šestnáct let po tom, co po-

dobnou možnost naznačil Wells.

Co vy na to?

Přirozeně bych rád poukázal i na nějaký hezký vlastní intuitiv-

ní vhled, a jeden příklad bych měl. V roce 1966 jsem napsal vědecký

esej „Prohlížení čtyřlístku“ (I'm Looking Over a Four-Leaf Clover),

který nakonec vyšel v září 1966 v The M agazine of Fantasy and

Science Fiction.

V něm jsem měl v úmyslu uvažovat o původu vesmíru a chtěl

jsem především odrazit oblíbenou poznámku některých lidí, kteří se

ptávají: „Pokud vesmír vzešel z ,kosmického vejce', odkud se to

kosmické vejce vzalo?“ Doufají, že po téhle otázce budu muset při-

pustit existenci nějaké nadpřirozené stvořitelské síly.

Předpokládal jsem tedy existenci „negativní energie“ a vychá-

zel jsem z toho, že energie byla stvořena v negativní i pozitivní for-

mě, takže žádné čisté stvoření vlastně nebylo. Razil jsem dokonce

cosi, co jsem nazval „Asimovovým kosmogonickým principem“, a

napsal jsem: „Nejúspornější způsob, jak tento princip vyjádřit, zní:

,Na začátku nebylo nic.'“

No a o nějakých deset let později přišla teorie „rozpínajícího se

vesmíru“. Je úplně odlišná od všeho, co jsem navrhoval já, ale v jed-

- 292 -

nom ohledu se s tím shoduje. Představuje si počátek vesmíru jako

kvantovou nestálost ve vakuu, takže „na začátku nebylo nic“.

Na tuhle předvídavost jsem skutečně pyšný.

- 293 -

M ožná si vzpomenete, že v prosinci 1982 v tomto časopise vy-

šly první dvě kapitoly mého románu Nadace na hranicích (Foundati-on 's Edge) spolu s mým článkem o vzniku románu a s několika mi-

lými poznámkami mých přátel a kolegů. S tím vším jsem souhlasil

pod silným nátlakem redakčního týmu, který to považoval za dobrý

nápad a který přehlasoval moje vlastní námitky, že si čtenáři budou

stěžovat, že používám časopisu pro vlastní chválu.

Ukázalo se, že moje obavy byly bezpředmětné. Poznámky čte-

nářů byly obecně přátelské a potěšitelný počet jich vyjádřil své od-

hodlání knihu si koupit a dočíst.

M ožná jste zvědaví, co se stalo, když kniha vyšla. (Pro ty z vás,

které zajímají různé nepodstatné asimovovské detaily: bylo to 8. října

1982.) Rád bych vám to pověděl, protože to, co se stalo, mě naprosto

ohromilo. Kniha se stala bestsellerem!

Nemyslím tím, že to byl „bestseller“ v obvyklém nakladatel-

sko-propagačním smyslu slova, což znamená, že nezapadla beze sto-

py hned v den vydání. Chci říct, že se objevila na celostátním žebříč-

ku bestsellerů, a v době, kdy tenhle článek píšu, je na třetím místě v

žebříčku vázaných beletristických knih jak v New York Times, tak v

Publishers Weekly. Do doby, než úvodník vyjde, ze seznamů možná

zmizí, ale teď právě na nich je.

V minulosti jsem vám v těchto úvodnících sliboval, že vás bu-

du průběžně informovat o svém snažení, a teď to udělám ve formě

vymyšleného interview:

Ot.: Doktore Asimove, je to váš první bestseller?

Odp.: Lidé tomu kdovíproč nechtějí věřit, možná proto, že si

sám tak vytrvale dělám reklamu, ale Nadace na hranicích skutečně je

můj první bestseller. Je to moje 262. kniha a profesionálním spisova-

- 294 -

telem jsem už pětačtyřicet let, takže tak docela nečekaný úspěch to

zase není.

Připomínám, že to není má první úspěšná kniha. Jen na málo-

které mé knize její nakladatel prodělal a mnoho z nich si vedlo po

řadu let velmi dobře. Dřívějších knížek z trilogie o Nadaci se za těch

třicet let, co jsou v tisku, prodaly miliony. A když shrnete všechny

moje knížky a sečtete celkový počet prodaných „Asimovů“ (bez

ohledu na tituly), tak mám vlastně bestseller každý rok.

Ovšem Nadace na hranicích je první případ, kdy se jediné

knížky prodalo TA jediný týden tolik, že se dostala na žebříček best-

sellerů, a za osm týdnů od vydání (v době, kdy toto píšu) se jí to po-

dařilo v každém z těch osmi.

Ot.: A jaký z toho máte pocit, doktore A.?

Odp.: V podstatě nedokážu cítit nic jiného než ohromení. Pub-

likoval jsem už dvě stě šedesát jednu knihu a ani jedna nejevila ani

náběh k bestselleru, i když řada z nich byla chválena, a já jsem se

naučil považovat to za jakýsi přírodní zákon. Pokud jde konkrétně o

Nadaci na hranicích, není v ní žádný sex, žádné násilí, žádné senzace

jakéhokoli druhu, a já jsem předpokládal, že to je ten pravý recept na

to, aby kniha byla důstojným ne-bestsellerem.

Ovšem až (a pokud vůbec) překonám toto ohromení, asi se bu-

du cítit báječně. Koneckonců Nadace na hranicích vydělá víc peněz,

než jsem čekal, a také mých ostatních knih se teď prodá víc, a může

to znamenat i to, že i moje budoucí romány si povedou lépe, než

bych jinak čekal, a na nic z toho si rozhodně nemůžu stěžovat.

A představte si také, jak mi to zvedne sebevědomí! (Ano, já

vím! Vy si myslíte, že to je to poslední, co by moje sebevědomí po-

třebovalo.) Lidé, kteří až dosud věděli, že jsem spisovatel, a přijímali to zcela bez vzrušení i přes to množství knih, které už jsem spáchal,

mě teď zastavují a gratulují mi, a činí tak se zjevným respektem.

Osobně si nemyslím, že když se kniha ocitne na žebříčku bestsellerů,

je proto kvalitnější, a často to bývá právě naopak, ale musím přiznat,

že ty gratulace a všechno, co s nimi souvisí, mě těší.

Ot.: Má tohle všechno taky nějaké nevýhody, Isaaku?

- 295 -

Odp.: Je to divné, ale má. Především moji vážení nakladatelé,

Doubleday a spol., by chtěli, abych cestoval po Spojených státech a

knihu propagoval. (V téhle chvíli je to jejich jediný beletristický

bestseller a oni stejně tolik jako já stojí o to, aby na seznamu zůstal

pokud možno navěky.) Investují značné peníze do reklamy a bylo by

ode mě jen fér, abych taky přispěl svou trochou do mlýna. Ovšem já

cestuji nerad a musel jsem tedy například odmítnout jejich návrh,

abych jel do Chicaga. A z toho mám výčitky svědomí a připadá mi,

že jsem zradil jak svého nakladatele, tak svou knihu. Ovšem přece

jen jsem jel aspoň do Filadelfie.

Také se mnou víc lidí než obvykle chce dělat rozhovory, ať už

osobně nebo po telefonu. To ode mne nevyžaduje žádné cestování a

snažím se tedy vyhovět (sám sebe přesvědčuji, že je to dobrá reklama

pro knihu), ale ubírá mi to čas na psaní a to si nemůžu dovolit příliš

často. Nezvykle veliká je také poptávka po volných výtiscích. To je

obvyklá nemoc příbuzných a přátel každého spisovatele, kteří mají

pocit, že znát se se spisovatelem není k ničemu, když mu musíte ještě

přispívat na živobytí. M oje drahá žena (J. O. Jeppsonová), která se

umí chytře vyptávat, zjistila jednu ohromující skutečnost: někteří lidé

se domnívají, že spisovatelé mají k dispozici neomezené množství

volných výtisků, které mohou rozdávat. Nemají! Až na určité velmi

malé množství si musejí výtisky koupit stejně jako každý jiný. (A i

kdyby neomezené množství volných výtisků měli, tak rozdávat je

místo prodávat by dokázalo zničit spisovatele stejně, jako rozdávat

maso místo prodávání by zničilo řezníka.)

Já osobně pevně odolávám každému pokušení rozdávat Nadaci

na hranicích. Každému jsem řekl, že si ji musí koupit v knihkupectví.

Pokud naléhají, dám jim volný výtisk některé jiné své knihy, ale pro-

dej Nadace na hranicích musí být zaznamenán. Každá kapka dobrá.

Ot.: Přikládáte této situaci nějakou důležitost kromě osob-

ního prospěchu a uspokojení?

Odp.: To opravdu přikládám. Krátce poté, co vyšla Nadace na

hranicích, byl vydán i nový román Arthura C. Clarka 2010: Druhá

vesmírná odysea (2010: Odyssey Two), a i ten se dostal na seznam

bestsellerů. V době, kdy tenhle článek píšu, je na pátém místě v žeb-

- 296 -

říčku New York Times. Během tohoto roku se na žebříček probojo-

val i Robert A. Heinlein s Pátkem (Friday) a Frank Herbert s Bílým

morem (White Plague).

M yslím, že je to první rok, kdy se na žebříček bestsellerů do-

stali čtyři různí spisovatelé science fiction. M yslím také, že v mém a

Clarkově případě je to poprvé, co se čistá science fiction dostala na

žebříčku tak vysoko.

To mě uspokojuje jako dlouholetého fanouška science fiction.

Naznačuje to, že se o science fiction konečně začala zajímat široká

veřejnost a ne jen těch pár lidí obývajících „ghetto“ SF.

To bych ostatně rád zdůraznil těm spisovatelům SF, kteří cítí

hořkost a odpor, protože mají pocit, že jejich knihy jsou odsunovány

do pozadí a pomíjeny jen proto, že spadají pod nálepku SF. Ani Na-

dace na hranicích, ani 2070: Druhá vesmírná odysea se nepokoušejí

zakrýt, že patří k science fiction. Nakladatelská reklama ani v jed-

nom případě tento fakt v nejmenším nezakrývá. V případě Nadace na

hranicích uvádí New York Times ve svém žebříčku svědomitě týden

co týden, že jde o science fiction. A přesto se pořád prodává.

Jistě, určitá stopa toho „ghetta“ stejně přetrvává. Ještě jednu

věc (kromě bestsellerů) máme s Arthurem společnou. V době, kdy

článek píšu, New York Times ještě nerecenzoval ani Nadaci na hra-

nicích ani 2010: Druhou vesmírnou odyseu. Předpokládám, že list

váhá uštědřit toto vyznamenání pouhé science fiction. No dobře!

Ot.: A jaké další projekty v současné době máte, Isaaku?

Odp.: Doubleday mě velmi rezolutně informoval, že jsem od-

souzen k tomu psát do konce života jeden román za druhým a že

uvažovat o nějakém umírání se mi nepovoluje.

Pracuji proto na dalším románu. Tentokrát to bude třetí román

ze série o robotech. Objeví se v něm znovu Eliáš Baley i R. Daneel a

uzavře se tak trilogie, která začala Ocelovými jeskyněmi a Nahým

sluncem. Třetí román se jmenuje Svět úsvitu (World of the Dawn).

A obávám se, že potom ode mne Doubleday očekává pátý ro-

mán o Nadaci; a čtenáři zřejmě také. Tři desítky let mě otravovali o

další pokračování trilogie, a když jsem jim ho dal, tak se mi ti ne-

vděčníci odměnili tím, že mě začali otravovat o pokračování toho

pokračování.

- 297 -

Stěžoval bych si, kdybych tím nebyl tak nadšený.

Poznámka:

19. prosince 1982 New York Times konečně recenzoval Nada-

ci na hranicích, a to velmi příznivě. Toho dne kniha spadla na šesté

místo v žebříčku bestsellerů (což pořád není špatné), ale Clarke vy-

stoupil na místo druhé.

- 298 -

V dřívějších dobách bývalo módou nepodepisovat své spisy

vlastním jménem. Spisovatel mohl zůstat nejmenován („anonymní“ -

z řeckých slov znamenajících „beze jména“) nebo mohl použít ne-

pravé jméno („pseudonym“ - z řeckých slov znamenajících „falešné

jméno“). Bylo to tak běžné, že se pseudonymu občas říká „literární

jméno“, nebo, pokud to chce někdo vyjádřit elegantněji francouzsky,

„nom de plume“.

M ělo to celou řadu důvodů. Na většině míst světa a ve většině

dob bylo až příliš snadné napsat něco, co mohlo člověka přivést do

potíží. Zkaženost, úplatnost a krutost těch, kdo byli u moci, přímo

volala po odhalení, ovšem mocní měli značné námitky proti tomu být

odhaleni. Z toho důvodu mohli spisovatelé očekávat všemožné vlád-

ní sankce, pokud byli přistiženi - od pokuty po umučení k smrti.

Nejznámějším příkladem tohoto typu pseudonymu byl

Voltaire, francouzský satirik z osmnáctého století, který se ve sku-

tečnosti jmenoval François-M arie Arouet.

Druhý důležitý důvod byl ten, že jakékoli neučené spisy byly

považovány za značně lehkovážné a slušný člověk, který se provinil

stvořením něčeho takového, byl vystaven křivým pohledům společ-

nosti a pozbyl své důstojnosti. Pseudonym mu tedy zachoval vážnost.

To platilo zvláště pro ženy, jejichž myšlení bylo obecně (muži) po-

važováno za podřadné a které by svět šokovaly, kdyby příliš otevřeně

dokázaly, že mají mozek. M ary Ann Evansová tedy psala pod pseu-

donymem George Eliot a Charlotte Brontëová zpočátku používala

jméno Currer Bell.

Člověk by si myslel, že ve světě moderní americké science

fiction oba tyto důvody nepřicházejí v úvahu. Proč by se v naší svo-

bodné zemi měl někdo obávat potrestání za to, že píše science

fiction, nebo proč by se měl někdo strachovat, že v důsledku toho

ztratí důstojnost? A přece -

- 299 -

Je docela dobře představitelné, že zvláště v prvních dobách ča-

sopisecké science fiction si lidé v citlivějších profesích, například

učitelé, nepřáli, aby se o nich vědělo, že píšou ten „pseudovědecký

brak“. Chránili se proto před ztrátou šance na povýšení nebo přímo

před propuštěním tak, že používali pseudonym. Nevím o žádném

takovém případě s jistotou, ale v několika případech to podezření

mám.

Ještě pravděpodobnější je, že v starých špatných časech, než

zesílilo ženské hnutí, tajily ženy píšící science fiction své pohlaví

před čtenáři (a občas dokonce i před redaktory). Science fiction byla

tou dobou považována za velmi mužskou záležitost a znám dva re-

daktory (žádná jména, prosím, i když jsou už oba po smrti), kteří byli

přesvědčeni, že ženy nemohou psát dobrou science fiction. Pseudo-

nymy tedy byly nezbytné, pokud měly autorky vůbec něco prodat.

Ženy občas ani nemusely užívat pseudonymy. Jejich křestní

jméno mohlo být oboupohlavní a sloužit tedy jako dostatečná ochra-

na. Třeba Leslie F. Stone a Leigh Brackett byly ženy, ale podle jejich

jmen soudě, mohly být klidně i muži, jako třeba Leslie Fiedler a

Leigh Hunt. Redaktoři a čtenáři byli také zpočátku přesvědčeni, že to

tak je. Nebo mohly ženy prostě zkrátit svá jména na iniciály. Můžete

nějak poznat, že A. R. Long se jmenuje Amelia, nebo že C. L. M oore

je pro přátele Catherine?

Ve science fiction se našly i jiné důvody pro pseudonymy. V

prvních dobách časopisů si mnozí úspěšní spisovatelé mohli vydělat

na živobytí jen tak, že psali co nejvíc a tak rychle, jak jen dokázali,

pro mnoho různých druhů časopisů. M ohli pak na různých trzích

používat různá jména, takříkajíc vytvářet rozdílné osobnosti, které by

spolu nesoupeřily. Tak třeba Will Jenkins psal pro „křídové“ časopi-

sy pod vlastním jménem, ale když psal science fiction, používal

pseudonym M urray Leinster.

Občas i v rámci samotného žánru science fiction někteří spiso-

vatelé psali příliš mnoho povídek. Byli tak dobří, že od nich redaktoři

s radostí koupili řekněme osmnáct povídek během roku, kdy vyšlo

jen dvanáct čísel příslušného časopisu. To znamenalo (když si to

pečlivě spočítáte), že by občas bylo potřeba otisknout víc než jednu

jejich povídku v témže čísle, a proti tomu mají redaktoři obvykle

značné výhrady. Čtenáři by měli pocit, že nedostávají dostatečně

- 300 -

rozmanitou nabídku, nebo by mohli pojmout podezření, že redaktor

někomu nepřístojně nadržuje, nebo kdo ví co. Některé z povídek pro-

to byly opatřeny pseudonymem.

Pseudonymy byly občas dost průhledné. Například Robert A.

Heinlein na vrcholu své časopisecké popularity psal polovinu svých

povídek pod jménem Anson M acDonald, ale Bob je skutečně Anson,

odtud ta prostřední iniciála, a M acDonaldová se jmenovala jeho teh-

dejší žena za svobodna. Podobně L. Ron Hubbard psal pod jménem

René Lafayette, ale iniciála L. v Hubbardově jméně znamenala

Lafayette a René nebyla nijak vzdálená odvozenina od Ron. Ovšem

pokud to v čtenářích stačilo vyvolat dojem, že se stejný autor nevy-

skytuje příliš často, bylo všechno v pořádku.

Občas je autor natolik ztotožňován s určitým typem povídky,

že pokud napíše povídku jiného typu, nechce čtenáře mást falešnými

asociacemi - použije proto nové jméno. Například John W. Campbell

byl autorem „super-science“ povídek odehrávajících se v kosmic-

kých dimenzích, a jednoho dne napsal povídku zvanou „Soumrak“

(Twilight), která byla naprosto odlišná. Vydal ji pod jménem Don A.

Stuart (dívčí jméno jeho tehdejší manželky bylo Dona Stuartová) a to

jméno rychle proslavil víc než své vlastní.

Občas chce autor prostě oddělit své spisovatelské aktivity od

aktivit nespisovatelských, pokud je pro něj obojí stejně důležité. Tak

třeba talentovaný vyučující na M iltonově akademii, který se jmenuje

Harry C. Stubbs, píše pod jménem Hal Clement. Neschovává se. Hal

je zkráceně Harry, jak vědí všichni shakespearovští nadšenci, a to C.

v jeho plném jméně znamená Clement.

M oje drahá žena například přes třicet let praktikovala medicínu

jako M UDr. Janet Jeppsonová. Jako spisovatelka dává přednost jmé-

nu J. O. Jeppsonová. Výdělky chodí do dvou různých kasiček a to jí

usnadňuje účetnictví.

Já sám jsem se pseudonymům vyhnul skoro úplně; na to mám

až příliš rád své vlastní jméno a jsem příliš hrdý na svá díla, abych z

jakéhokoli důvodu chtěl plout pod cizí vlajkou. Ale přesto v jednom

nebo dvou případech...

V roce 1951 mě přesvědčili, abych napsal science fiction ro-

mán pro děti v naději, že se ho podaří prodat jako počátek dlouhého

televizního seriálu. (Bylo to v úplných počátcích a nikdo ještě nevě-

děl, jak bude televize fungovat.) Namítal jsem, a myslím velmi

- 301 -

správně, že televize může celou věc zničit a že se pak budu třeba

stydět, že se s něčím takovým spojuje moje jméno. Můj redaktor ře-

kl: „Tak použijte pseudonym.“

Udělal jsem to, jen tak pro nic za nic jsem si vymyslel jméno

Paul French, a nakonec jsem pod tím jménem napsal šest knih. (Ně-

kteří lidé, kteří toho o science fiction moc nevědí, z toho usoudili, že jsem všechnu svou science fiction napsal pod jménem Paul French,

což je představa, která mě prostě zděsila.)

Jakmile bylo jasné, že televize o ty dětské příběhy nemá zájem,

přestal jsem cokoli předstírat a použil jsem například tři zákony

robotiky, což mě muselo prozradit. Nakonec, když se knihy tiskly

znova, dal jsem jim už své vlastní jméno.

V roce 1942 jsem prodal časopisu Super Science Stories po-

vídku, která vyšla pod pseudonymem H. B. Ogden, i když důvod si

už nepamatuji. (Dokonce i moje paměť má svá omezení.) Na té po-

vídce mi tak málo záleželo a tak mě mrzelo, že nevyšla pod mým

jménem, že jsem na ni úplně zapomněl a objevil jsem ji až o čtyřicet

let později, když jsem pečlivě procházel svůj deník při psaní autobi-

ografie.

Šokovalo mě, že existuje nějaká moje povídka, na kterou jsem

zapomněl a kterou nemám v tištěné podobě. Naštěstí za pomoci For-

resta J. Ackermana jsem získal ten časopis a přetiskl jsem povídku v

prvním svazku své autobiografie Vzpomínám na mladá léta (In M e-

mory Yet Green), kde jsem ji prohlásil za svou.

V roce 1971 mě přesvědčili, abych napsal knihu nazvanou

Smyslný oplzlý stařík (The Sensuous Dirty Old M an), v níž jsem

jemně satirizoval sexuální „svépomocné“ příručky, jako byla Smysl-

ná žena (Sensuous Woman). Protože jako autor té druhé knihy byl

uveden jen „J“, můj redaktor měl pocit, že by se žertík měl dotáhnout

do konce tím, že mou knihu by napsal „Dr. A“. Už před vydáním

bylo ale oznámeno, že autorem jsem já, a moje identita nikdy nebyla

tajemstvím.

V současné době tedy naprosto žádné z mých děl nevychází

pod jiným jménem než pod mým vlastním.

Čímž se dostáváme k jedné hádance. První pulpové časopisy

používaly „domácí jména“. Určitý časopis zavedl pseudonym, který

se nikdy nepoužíval jinde než právě v tom časopise, ale ten pseudo-

nym mohla používat řada různých autorů. Nikdy jsem doopravdy

- 302 -

nepochopil, proč se to dělalo, a jestli to někdo ze čtenářů ví, budu mu

vděčný, když mi to sdělí.

- 303 -

Ve většině povídek vystupují lidé - a jedna z činností, které lidé

rozhodně dělají, je to, že mluví a vedou rozhovory. Následkem toho

většina povídek obsahuje dialog. Občas se povídky z převážné části

skládají z dialogu; moje vlastní povídky například skoro vždycky. Z

toho důvodu kdykoli uvažuji o umění psát (musím připustit, že to

není často), mám sklon uvažovat o dialogu.

V období romantické literatury v první polovině devatenáctého

století býval styl dialogu složitý a ozdobný. Autoři využívali celou

šíři své slovní zásoby a nechávali své postavy hovořit značně vy-

šperkovaným stylem.

Vzpomínám si, jak jsem byl hodně malý a poprvé jsem četl

Dickensova M ikuláše Nicklebyho. Jak mně se ta konverzace líbila!

Směšné pasáže mi připadaly velice směšné, i když jsem měl potíže s

těžkým yorkshireským přízvukem Johna Browdieho (jeho milovaná

M atilda, vychovaná ve stejném prostředí, přízvuk z nějakého důvodu

neměla). Ale ještě víc se mi líbily všechny ty příkrasy - to, že všichni mluvili „jako kniha“.

Vezměte si třeba tu scénu, v níž se M ikuláš Nickleby střetne se

svým zlotřilým strýcem Ralphem. M ikulášova ctnostná a krásná sest-

ra Kate, která vyslechla Ralphovu lživou verzi událostí, podle níž se

M ikuláš zachoval špatně, prudce vykřikla na bratra: „Popři to nactiu-

trhačství!“

Samozřejmě, musel jsem si ve slovníku najít slova „popřít“ a

„nactiutrhačství“, ale to znamenalo, že jsem se naučil dvě užitečná

slova. Nikdy jsem také neslyšel, že by některá sedmnáctiletá dívka,

kterou jsem znal, taková slova použila, ale to mě jen přesvědčilo o

tom, oč výše stojí postavy z oné knihy, a to mě naplnilo uspokoje-

ním.

- 304 -

Je snadné se smát knihám z té doby a poukazovat na to, že tak

nikdo doopravdy nemluví. Ale myslíte snad, že v Shakespearově

době lidé běžně hovořili v blankversech?

A i tak, nechcete snad, aby literatura vylepšovala skutečnost?

Samozřejmě že chcete. Když jdete do kina, nevypadají hrdina a hr-

dinka jako běžní lidé na ulici, že? Jistěže ne. Vypadají jako filmové

hvězdy. Postavy v literatuře jsou hezčí, silnější, statečnější, vynalé-

zavější a chytřejší než kdokoli, koho zřejmě potkáte, tak proč by také

neměly lépe mluvit?

Ale přesto má realismus své hodnoty - lidé pak vypadají, mluví

a jednají jako skuteční lidé.

Například v roce 1919 byli někteří hráči vítězného týmu Chi-

cago White Sox obviněni, že přijali peníze od hazardních hráčů, aby

zahodili zápasy Světové série, a následkem toho byli z baseballu na-

dosmrti vyloučeni. Při procesu prý jeden mladý chlapec sledoval svůj

idol, největší postavu ze všech obviněných, „Bosého“ Joe Jacksona,

a úzkostně prý na něj volal: „Řekni, že kecaj', Joe.“

To je nesmrtelný výkřik, s kterým se nedá manipulovat. Je ne-

myslitelné nechat toho chlapce říct: „Popři to nactiutrhačství, Jose-

phe,“ i když přesně tak to myslel. Spisovatel, který by se snažil věc

tímhle způsobem vylepšit, by byl - a měl být - okamžitě lynčován.

Pochybuji, že by to někdo mohl nebo měl změnit třeba jen na: „Řek-

ni, že to není pravda, Joe.“

A naopak Kate Nicklebyová by těžko mohla na svého bratra

vykřiknout: „Řekni, že kecá, brácho.“

Samozřejmě během značné části historie byla většina lidí ne-

gramotná a knihy četli v podstatě jen ti nemnozí, kdo byli vzdělaní a

učení. Existující literatura měla „povznášet mysl“, jinak riskovala, že

bude prohlášena za dílo ďáblovo.

Teprve postupně, s rozvojem masové vzdělanosti, se knihy za-

čaly zabývat obyčejnými lidmi. Samozřejmě, Shakespeare měl své

šašky a Dickens svého Sama Wellerse, a v obou případech byl použit

dialog, který poněkud komolil angličtinu - ale to bylo míněno jako

humor. Obecenstvo se mělo těmto představitelům nižších vrstev

hlučně smát.

Pokud já vím, první velká kniha, která byla napsána zcela a

vážně v angličtině nižší úrovně a která přesto byla velkým literárním

dílem (nebo do jisté míry možná právě proto) byl Huckleberry Finn

- 305 -

M arka Twaina, který vyšel v roce 1884. Huck Finn je sám vypravě-

čem a mluví tak, jak by nevzdělaný zálesácký kluk skutečně mluvil -

kdyby byl čirou náhodou literární génius. To znamená, že používá

dialekt nevzdělaného chlapce, ale sestavuje věty a odstavce jako mis-

tr.

Když kniha vyšla, těšila se obrovské popularitě, protože díky

svému realismu byla neuvěřitelně účinná - ale byla to také kniha

krajně kontroverzní. Nejrůznější tupohlavci se proti ní stavěli právě

proto, že nebyla napsána ve spisovné angličtině. A přesto i M ark

Twain musel respektovat určitou hranici, ostatně jako všichni spiso-

vatelé s výjimkou současné generace.

Lidé, a to lidé nejrůznějšího druhu, užívají zcela běžně vulga-

rismy. Vzpomínám si na dobu strávenou v armádě, kdy bylo praktic-

ky nemožné zaslechnout jedinou větu, v níž by hovorové slovo pro

vyměšování nebylo použito jako univerzální přídavné jméno. Pozdě-

ji, když jsem se dostal z armády, jsem bydlel v ulici, kudy ráno cho-

dili chlapci a dívky do místní nižší střední školy a večer zase zpátky,

a při jejich značně hlasitých rozhovorech se mi s nepříjemnou zřetel-

ností vybavovaly vzpomínky na kasárna.

Ale mohli spisovatelé tento běžný prvek hovorové řeči repro-

dukovat? Jistěže ne. Proto Huck Finn pořád říkal, že to či ono bylo

„zatra“ nepříjemné, „zatra“ tohle, „zatra“ támhleto. Můžete se vsadit,

že to nejmírnější, co by říkal doopravdy, by bylo spíš „zasra“ než

„zatra“.

Byla vytvořena celá řada eufemismů, které se vkládaly do úst

postavám, jež by je ve skutečném životě neřekly ani náhodou. Jen si

vzpomeňte na nejrůznější ty „zatrolené“ a „zatrápené“ věci, na ta

různá „u všech všudy“, která jsme viděli v tisku a slyšeli ve filmech.

Jistě, děti takové výrazy občas používají z opatrnosti, protože by

pravděpodobně byly doma potrestány (pokud jsou „z dobré rodiny“),

kdyby používaly stejné výrazy, jaké slyší od svých rodičů. (Ale ne-

musí vám těch ubohých dětí být nijak zvlášť líto, protože až vyros-

tou, budou pravděpodobně trestat své vlastní děti za stejný zločin.)

Ovšem v posledních několika desetiletích začalo být přípustné

volné používání všech vulgarismů a mnozí spisovatelé využili této

nové volnosti k tomu, aby svému dialogu dodali ještě více na realis-

mu. A co víc, jsou schopni nést značně nelibě jakýkoli náznak, že by

- 306 -

tento zvyk měl být trochu poupraven nebo že by se některý takový

výraz mohl nahradit slovem nevulgárním.

Vlastně teď došlo ke kurióznímu zvratu. Spisovatel musí snášet

určitou kritiku, pokud řečených vulgarismů neužívá.

Jednou, když jsem si přečetl sérii dopisů od spisovatelů science

fiction, v nichž se podobná slova užívala volně a často, jsem napsal

odpověď, v níž jsem chtěl naznačit něco, co mi připadalo zcela lo-

gické. Uvedl jsem v ní přibližně toto:

„Obyčejní lidé, kteří nejsou vzdělaní a kteří nemají velkou ak-

tivní slovní zásobu, mají jen omezenou možnost dodat svým prohlá-

šením na důrazu. Pokud se tedy snaží o silnější účinek, musejí použí-

vat vulgarismy, které šokují a tudíž splní daný účel, ale které, pokud

se jich nadužívá, rychle veškeré své síly pozbývají, takže původní

smysl jejich použití se vytrácí.

Spisovatelé naopak mají (aspoň to lze předpokládat) k dispozi-

ci úplnou a velkolepou slovní zásobu anglického jazyka. M ohou říci

cokoli, co říci chtějí, a s jakoukoli mírou hany, kterou si zvolí, a mo-

hou to vyjádřit tisícem různých způsobů, aniž by se přitom jedinkrát

odchýlili od slušnosti výraziva. Nemusejí se tedy prohřešovat užívá-

ním slovníku nevědomých a politováníhodných, vykrádat jejich neo-

tesané výrazivo a užívat je jako náhradu za jazyk Shakespearův a

M iltonův.“

Za své úsilí jsem se dočkal jen několika poznámek v tom smys-

lu, že to nejspíš nemám v hlavě v pořádku.

I tak jsem ovšem přesvědčen, že dialog je realistický tehdy a

jen tehdy, když odpovídá situaci, kterou popisujete, a když vyvolává

takový účinek, jaký chcete, aby vyvolal.

Poměrně vzácně používám i dialekt. Nechám někoho mluvit

tak, jak by mluvil člověk vychovaný v Brooklynu (to jest tak, jak ve

chvílích bezstarostné pohody mluvím já sám), nebo tu a tam použiji

výrazy z jidiš, pokud to poslouží nějakému účelu. M ohu se dokonce i

pokusit vymyslet si nějaký vlastní dialekt, jako jsem to udělal v Na-

daci na hranicích, pokud to hraje důležitou roli ve vývoji příběhu.

Ovšem většinou to nedělám.

Postavy v mých povídkách (prakticky bez výjimky) jsou vy-

kresleny jako vzdělané a vysoce inteligentní. Je tedy přirozené, aby

používaly rozsáhlou slovní zásobu a aby mluvily přesně a gramaticky

správně, i když se snažím neupadat do ozdobnosti romantických dob.

- 307 -

A z čirého donkichotství se snažím vyhýbat nadávkám, dokon-

ce i těm mírným, jak to jen jde. Ale ostatní spisovatelé mohou samo-

zřejmě činit, co je jim libo.

(Poznámka k českému vydání: druhé dvě části této knihy obsa-

hují řadu Asimovových úvodů k různým knihám a antologiím, a tak

tu v menší míře najdeme zmínky o povídkách, které v této knize ne-

jsou. Některé z těchto úvodu ovšem česky vyšly - například úvody k

prvnímu a poslednímu dílu cyklu Robouniversum Isaaka Asimova.

Třetí část se skládá převážně z autorových úvodníku, které původně

vyšly v časopise Isaac Asimov's Science Fiction M agazine )

- 308 -

Digitalizované

2001

RoboV

Adresa mojej stránky - http://sweb.cz/robov.knihy/

Mirror tejto stránky - http://www.robov.knihy.szm.sk/

Email - robov.knihy@seznam.cz

Document Outline

Isaac Asimov - Sbohem, Země

Část první - Poslední povídky

Cal

Zprava doleva

Nespokojenost

Halucinace

Nestabilita

Alexandr Bůh

V kaňonu

Sbohem, Země

Bojová píseň

Feghoot a soudy

Netolerantní k chybám

Mladší bratr

Národy ve vesmíru

Čiparův úsměv

Zlato

Část druhá - O science fiction

Nejdelší pouť

Jak vymyslet vesmír

Létající talíře a science fiction

Nájezd

Foukačka science fiction

Robotí letopisy

Zlatý věk před námi

Výhradně lidská galaxie

Psychohistorie

Série v science fiction

Vytrvalci

Nikde!

Cizinci, našinci

Antologie science fiction

Vliv science fiction

Ženy a science fiction

Nábozenství a science fiction

Cestování časem

Část třetí - O psaní science fiction

Zápletky

Metafora

Nápady

Napětí

Seriály

Název našeho oboru

Tipy

Psaní pro mladé lidi

Jména

Originalita

Knizní recenze

Co prodělávají spisovatelé

Přepisování

Ironie

Plagiátorství

Symbolika

Pŕedpovědi

Bestseller

Pseudonymy

Dialog

Robova stránka o knihách