Isaac Asimov

- 1 -

Lucky Starr

David Starr – Tulák

po hvězdách

- 2 -

Předmluva

V padesátých letech jsem napsal šestici dobrodružných románů

o Davidu »Lucky« Starrovi a jeho zápasech se zločinci z celé

Sluneční soustavy. Každý román se odehrával v jiném místě

soustavy, ale ve všech případech jsem využil astronomická fakta, jak

byla známa v té době.

»David Starr, Tulák po hvězdách«, vznikl v roce 1951, když se

ještě předpokládalo, že na Marsu jsou kanály, o jejichž existenci se

objevily první zprávy už před pětasedmdesáti lety. Byla tu tedy

nezanedbatelná pravděpodobnost, že na Marsu existuje inteligentní

život, nebo tam kdysi existoval.

V následujících letech jsme k Marsu vyslali sondy, které

vyfotografovaly jeho povrch. V roce 1976 zde dokonce přistála malá

vesmírná laboratoř a díky tomu mohly být prozkoumány vzorky

půdy.

Na Marsu nejsou žádné kanály. Místo toho se tam vyskytují

krátery, gigantické sopky a obrovské kaňony. Atmosféra je oproti

Zemi stokrát řidší a vzduch se skládá téměř výhradně z oxidu

uhličitého. Na celé planetě se nepodařilo objevit jedinou stopu po

životě a možnost výskytu jeho vyšších forem je tak patrně navždy

vyloučena.

Kdybych psal tuto knihu nyní, musel bych její zápletku

přizpůsobit výše uvedeným faktům.

Přesto doufám, že se čtenáři budou při čtení tohoto románu

dobře bavit, stejně jako u jiných dobrodružných knih. Nezapomeňte

ale při tom, prosím, že vědecký pokrok může předstihnout i toho

nejsvědomitějšího autora science fiction a že mé astronomické

popisy již neodpovídají skutečnosti.

Isaac Asimov

- 3 -

1. Švestky z Marsu

David Starr se přímo díval na toho muže, takže viděl, co se mu

stalo. Viděl, jak zemřel.

David nevzrušeně čekal na doktora Henreeho a čas si krátil tím,

že vychutnával atmosféru zbrusu nové restaurace v Metropoli. Chtěli

tu konečně oslavit dokončení jeho studií i přijetí za řádného člena

Akademie věd.

Čekání mu nijak nevadilo. Hvězdná restaurace se celá třpytila

čerstvým chromosilikonovým nátěrem. Tlumené světlo se

rovnoměrně rozlévalo nad celým prostorem a zdálo se, že září samo

od sebe. Na stěně za Davidovým stolem žhnula malá krychle s

miniaturními postavami hudebníků, jejichž hudba se měkce linula v

pozadí. Nepatrná taktovka se dirigentovi komíhala v ruce. Samotný

stůl pak představoval poslední výstřelek v oblasti využití silového

pole, byl totiž až na záměrné záblesky neviditelný.

Davidovy klidné hnědé oči klouzaly od jednoho stolu ke

druhému, všechny stály napůl ukryté ve výklencích. Nepozoroval je

z nudy, ale proto, že ho lidé zajímali mnohem víc než všechny

vědecké zázraky, které mu nabízela zdejší restaurace. Holovize a

silové pole byly žhavou novinkou před deseti lety, dnes je všichni

považovali za samozřejmost. Zato lidé se nezměnili; i deset tisíc let

od stavby první pyramidy a pět tisíc let od výbuchu první atomové

bomby představovali nevysvětlitelnou záhadu a neotřelý zázrak.

Mezi návštěvníky nechyběla mladá dívka v krásných šatech, tiše

se smála s mužem, sedícím proti ní; našel se tu i muž v středních

letech v nepohodlném svátečním obleku, který vyťukával

objednávku na klávesnici mechanického číšníka, přičemž ho jeho

manželka a dvě děti důstojně sledovaly; byli tu i dva obchodníci,

kteří živě konverzovali nad zákuskem.

A právě v okamžiku, kdy se David u nich letmo zastavil

pohledem, se to stalo. Jeden z mužů zrudl v obličeji, křečovitě sebou

trhl a pokusil se vstát. Jeho společník vykřikl, vymrštil ruku v

- 4 -

neurčitém náznaku pomoct, ale první obchodník se mezitím svezl na

židli a začal z ní sklouzávat pod stůl.

David hned při první známce rozruchu vyskočil a třemi

dlouhými skoky překonal vzdálenost mezi oběma stoly. Teď stál v

boxu, prstem se dotkl elektronického kontaktu vedle holovize a

spustil tak fialový závěs se světélkujícími vzory. Nikomu to nepřijde

divné. Spousta hostů využívá možnost povečeřet v soukromí.

Muži se konečně vrátil hlas. „Manning je nemocný. Mívá

podobné záchvaty. Vy jste lékař?“

Davidův hlas zněl klidně a vyrovnaně. Vyzařovala z něho

jistota. „Jen žádnou paniku. Jakmile sem přijde ředitel restaurace,

pokusíme se udělat, co bude v našich silách.“

David uchopil nemocného muže v podpaží a zdvihl ho jako

hadrovou hračku, i když to byl pořádný pořízek. Jak posouval stůl

stranou, sevřel neviditelnou desku dvěma prsty a mezi nimi vznikla

mezera. Položil muže na sedadlo, rozepnul mu magnetické zipy na

košili a začal mu dávat umělé dýchání.

David příliš nedoufal, že by se mužův stav mohl zlepšit.

Příznaky byly zcela jednoznačné: náhlé zrudnutí v obličeji, ztráta

hlasu a dechu, několikaminutový zápas o život a neodvratný konec.

Roh závěsu se pohnul. Majitel restaurace zareagoval

obdivuhodně rychle na nouzový signál, kterým ho David přivolal

ještě od svého stolu. Ředitel byl malý, baculatý chlapík v černém,

přiléhavém obleku konzervativního střihu. Tvářil se rozrušeně.

„Někdo mě...“ Zdálo se, že se celý scvrknul, jakmile přeletěl

očima scénu.

Obchodník, který byl v pořádku, mu začal s překotnou hysterií

vysvětlovat: „Právě jsme večeřeli, když můj přítel dostal záchvat. A

pokud jde o tohoto muže, tak ho neznám.“

David se vzdal marných pokusů přivést muže k životu. Odhrnul

si z čela husté hnědé vlasy. „Vy jste ředitel?“

„Jsem Oliver Gaspere a řídím Hvězdnou restauraci,“ odpověděl

tlouštík zmateně. „Nouzové volání přišlo od stolu číslo 87, když jsem

tam ale přišel, nikdo u něho neseděl. Bylo mi řečeno, že nějaký

mladík právě vběhl do čísla 94, a tak jsem zamířil za ním. Okamžitě

- 5 -

zavolám našeho lékaře.“ David ho zarazil: „To je zbytečné. Ten muž

je mrtvý.“

„Cože!“ vykřikl druhý obchodník a prudce se vrhl ke svému

společníkovi. „Manningu!“

David Starr ho strhl zpátky a přitiskl k neviditelné desce stolu.

„Jen pomalu. Svému kamarádovi už nepomůžeš a na křik není

vhodná doba.“

„Ano, zcela správně,“ souhlasil Gaspere rychle. „Nesmíme

vystrašit ostatní hosty. Jedna věc je ale jistá, lékař sem musí přijít,

aby určil příčinu smrti toho nebohého muže. Ve své restauraci

nestrpím žádné obcházení předpisů.“

„Lituju, pane Gaspere, ale nikdo se ho ani nedotkne.“

„Nerozumím vám. Pokud někdo zemře na infarkt –“

„Prosím. Plané řečnění je tady k ničemu, raději se pokuste

spolupracovat. Jak se jmenujete, pane?“

„Eugene Forester,“ odpověděl obchodník bezvýrazně.

„Můžete mi, pane Forestere, říct, co jste se svým společníkem

večeřeli?“

„Pane!“ Malý ředitel vytřeštil na Davida oči. „Chcete snad

naznačit, že jídlo nebylo v pořádku?“

„Já nic nenaznačuju. Já kladu otázky.“

„Na to nemáte právo. Kdo jste? Nějaký mladíček. Trvám na

tom, aby toho ubožáka okamžitě prohlédl lékař.“

„Pane Gaspere, tenhle případ spadá do kompetence Akademie

věd.“

David si povytáhl rukáv z pružného kovového materiálu a otočil

ruku tak, aby bylo vidět na vnitřní stranu zápěstí. Po chvíli se mu na

kůži vynořila oválná skvrna a postupně tmavla. Uvnitř černého oválu

se mihotaly žluté tečky a blikaly ve známém tvaru souhvězdí

Velkého vozu a Orionu.

Řediteli se zachvěly rty. Akademie věd nepatřila k oficiálním

vládním orgánům, ale její členové měli v podstatě větší moc než

ministři.

„Promiňte, pane,“ omluvil se.

- 6 -

„Omlouvat se není třeba. Vraťme se k mé první otázce. Můžete

na ni, pane Forestere, odpovědět?“

„Objednali jsme si speciální večeři číslo tři,“ zamumlal Forester.

„Oba?“

„Ano.“

„A nezměnili jste některý z chodů?“ zeptal se David. Ještě u

svého stolu se při pročítání menu zastavil u čísla tři. Hvězdná

restaurace nabízela pochoutky z jiných planet, ale tohle jídlo se

skládalo jen z chodů pozemské provenience: zeleninové polévky,

telecích kotlet, pečených brambor a hrášku, zmrzliny a kávy.

„Ano, jednu změnu jsme udělali,“ Forester svraštil obočí.

„Manning si jako desert vybral kompotované švestky z Marsu.“

„A co vy?“

„Já jsem si je nedal.“

„Kde jsou teď?“ David tyhle švestky znal. Pěstovaly se v

obrovských sklenících na Marsu, byly šťavnaté a bez pecek, s

jemnou skořicovou příchutí.

„Snědl je přece,“ odpověděl Forester. „Co jste myslel jiného?“

„A za jak dlouho se mu udělalo špatně?“

„Asi za pět minut. Ještě jsme ani nedopili kávu.“ Forester

smrtelně zbledl. „Byly otrávené?“

David mu neodpověděl. Místo toho se obrátil na ředitele.

„Co mi k tomu můžete říct?“

„Ty švestky byly v naprostém pořádku. Za to vám ručím.“

Gaspere rozčileně popotahoval za závěs, ale natolik se ovládal, že

nezapomněl šeptat. „Jde o čerstvou zásilku, která prošla řádnou

kontrolou potravinářské inspekce. Jen za poslední tři dny jsme

naservírovali celé stovky porcí.“

„Přesto vám radím, abyste je okamžitě přestali nabízet a počkali,

dokud je znovu důkladně neotestujeme. Pro případ, že to přece jen

nebyly švestky z Marsu, přineste mi krabici, abychom do ní mohli

dát všechno, co zbylo od večeře.“

„Hned to zařídím.“

„Jistě vám nemusím připomínat, abyste si všechno nechal pro

sebe.“

- 7 -

Ředitel byl vmžiku zpátky. Jemným kapesníkem si osušoval

obočí. „Neumím si to vysvětlit. Vážně tomu nerozumím,“ opakoval.

David složil použité plastové talíře se zbytky jídel do krabice a

přidal k nim nedojedené opečené housky. Pak zakryl víčkem kelímky

s kávou a odložil je stranou. Gaspere se bleskurychle napřáhl po

vypínači na hraně stolu.

David byl přesto rychlejší. Ředitel sebou trhl, když ucítil, že má

zápěstí sevřená v kleštích. „Pane, ty drobky je třeba uklidit!“

„V žádném případě.“ David vytáhl kapesní nůž, aby jím shrnul i

ty nejmenší zbytky jídla. Ostrá střenka bez námahy klouzala po

nehmotném silovém poli. David měl svoje pochybnosti o

přednostech podobných desek. Díky naprosté průhlednosti

vyvolávaly v lidech všechno možné, jen ne uvolnění. Pohled na talíře

a příbory visící ve vzduchu hosty znervózňoval, a proto se pole

záměrně rozfázovalo, aby stůl jiskřil a vytvářel tak iluzi něčeho

hmotného.

V restauracích byl tento typ stolu velmi oblíbený, protože když

hosté dojedli, stačilo jen o zlomek rozšířit silové pole a všechny

drobky i kapky okamžitě zmizely. David nejdříve shrnul všechny

stopy po jídle a teprve potom dovolil Gasperovi, aby stůl vyčistil.

Ten odklopil kryt bezpečnostního zámku a pak do něho zasunul

speciální klíč. Povrch stolu se okamžitě zaleskl jako zrcadlo.

„Mějte ještě chvíli strpení.“ David se podíval na kovový ciferník

náramkových hodinek a poodhrnul kousek závěsu.

Tiše zavolal: „Doktore!“

Dlouhán v středních letech seděl na místě, které ještě před

čtvrthodinou patřilo Davidovi. Po zavolání se napřímil a překvapeně

se rozhlédl kolem sebe.

David se usmál. „Tady jsem!“ řekl a položil si prst na pusu.

Doktor Henree vstal. Šaty na něm volně visely a řídnoucí šedivé

vlasy měl pečlivě přečesané přes viditelnou pleš. „Davide, ty už jsi

tady? Myslel jsem, že ses někde opozdil. Stalo se něco?“

David se přestal usmívat. „Máme další případ.“

Doktor Henree vstoupil za závěs, podíval se na mrtvého muže a

zamumlal: „Můj bože.“

„Svěřit se do rukou božích je taky řešení,“ poznamenal David.

- 8 -

„Myslím,“ ozval se doktor Henree, sundal si přitom brýle a

vyčistil je kapesním laserem. Znovu si je nasadil a pokračoval:

„Myslím, že budeme muset restauraci zavřít.“

Gaspere otevřel a zavřel pusu, jako kdyby byl němý. Pak ze sebe

vysoukal: „Zavřít restauraci! Vždyť jsme otevřeli teprve před

týdnem. To bude náš konec. Absolutní konec!“

„Myslel jsem na hodinu. Je třeba odnést tělo a provést kontrolu

v kuchyních. Jistě máte zájem na tom, abychom vás, bude-li to v

našich silách, zbavili podezření, že vaše jídlo je otrávené.

Nepochybně by vám nevyhovovalo, abychom nezbytné kroky

podnikali za přítomnosti vašich hostů.“

„Ovšem. Zařídím všechno nezbytné. Potřebuji ale hodinu na to,

aby přítomní hosté v klidu dojedli. Doufám, že na veřejnost nic

nepronikne.“

„To vám mohu slíbit.“ Na doktorově zbrázděném obličeji se

zračilo znepokojení. „Davide, zavolej do Akademie a spoj se s

Conwayem. Pro podobné případy jsme vypracovali jistý postup,

takže už bude vědět, co má dělat.“

„Musím tady zůstat?“ zeptal se Forester najednou. „Necítím se

nějak dobře.“

„Kdo je to, Davide?“ zeptal se doktor.

„Večeřeli spolu. Jmenuje se Forester.“

„Je mi to líto, pane Forestere, ale zatím se nemůžete vzdálit.“

V restauraci bylo chladno a její prázdnota působila odpudivě.

Mlčenliví inspektoři přišli a zase odešli. Předtím ale všechno v

kuchyních podrobili zevrubné kontrole. Zbyli tu už jen doktor

Henree a David Starr. Seděli v prázdném jídelním boxu. Nikde se

nesvítilo a holovize na stolech vypadaly jako obyčejné skleněné

krychle.

Doktor Henree zavrtěl hlavou. „Opět nic nezjistíme. To už dobře

vím. Je mi to moc líto, Davide. Takhle jsme si naši oslavu určitě

nepředstavovali.“

„Ta klidně počká. V dopise ses zmiňoval o otravách z jídla, v

tomto ohledu jsem proto nebyl překvapený. Co jsem si ale

- 9 -

neuvědomil, byla nutnost zachování naprosté diskrétnosti. Kdybych

to tušil, postupoval bych obezřetněji.“

„Ne, to je k ničemu. Stejně nemůžeme donekonečna skrývat

pravdu. Nedokážeme zabránit úniku informací. Lidé vidí, jak někdo

zemře během jídla, a pak se doslechnou o dalších případech. Je to

špatné a bude to ještě horší. Zítra to probereme zevrubněji na

schůzce s Conwayem.“

„Počkej!“ David se pronikavě podíval do očí svého postaršího

společníka. „Mně nenahání hrůzu jen smrt jednoho muže či další

tisícovky jiných. Za tím je ještě něco jiného. Něco, o čem nevím. Co

to je?“

Doktor Henree si povzdechl. „Obávám se, Davide, že Země je

ve velkém nebezpečí. Většina členů akademické rady to považuje za

nesmysl a Conway sám tomu věří jen z poloviny, já ale tvrdím, že za

otravami jídla se ve skutečnosti skrývá ďábelsky chytrý a krutý

pokus, jak získat nadvládu nad Zemí, nad její ekonomikou. A my

nemáme sebemenší tušení, kdo stojí za touhle hrozbou, ani jak to

provádějí. Jsme úplně bezmocní!“

- 10 -

2. Vesmírná obilnice

Hektor Conway, prezident Akademie věd, stál u okna své

pracovny v nejvyšším patře štíhlé věže Paláce vědy, která se tyčila

nad severním předměstím Metropole. Světla velkoměsta se v

přibývajícím soumraku pomalu rozsvěcela. Zanedlouho se objeví

bílé pruhy podél vyvýšených zón pro pěší. Budovy se rozsvítí jako

drahokamy, z jejich oken bude vyzařovat život. Téměř přímo před

ním se v dálce tyčily kupole Kongresu a mezi nimi se choulila

budova vlády.

Conway osaměl ve svém úřadu; automatický zámek byl

nastavený pouze na otisky prstů doktora Henreeho. Conway cítil, jak

jeho deprese polevuje. Za chvíli uvidí Davida Starra, který tak

najednou a zázračně dospěl a byl připravený přijmout svůj první úkol

jako člen Akademie. Měl pocit, jako kdyby čekal na vlastního syna.

V určitém smyslu to byla pravda. David Starr byl jeho syn: jeho a

doktora Augusta Henreeho.

Kdysi tvořili trojici: on, Gus Henree a Lawrence Starr. Na

Lawrence nikdy nedokáže zapomenout! Na to, jak společně

studovali, připravovali se na práci pro Akademii, jak podnikli první

průzkumy; a potom Starra povýšili. Nebylo to nic neočekávaného,

byl z jejich trojice nejschopnější.

Dostal za úkol řídit přechodnou stanici na Venuši – bylo to

poprvé, kdy se oni tři rozdělili. Lawrence odjel se svou manželkou a

synem. Jmenovala se Barbora. Byla tak krásná! Ani Henree, ani on

sám se nikdy neoženili a v jejich paměti se jí žádná jiná dívka

nemohla vyrovnat. Když se narodil David, strýčkové Gus a Hektor se

kolem něho neustále točili, takže se někdy spletl a volal na tátu

strýčku Lawrenci.

Cestou na Venuši jejich loď přepadli piráti. Všechny na palubě

zabili. Piráti neměli ve zvyku brát zajatce a během dvou hodin

zavraždili víc než stovku lidí. Byli mezi nimi i Lawrence s Barborou.

Conway si pamatuje přesně den i minutu, kdy sem do Paláce

vědy ta zpráva dorazila. Vyslali do vesmíru průzkumné lodě,

- 11 -

vypátrali piráty a vztekle se na ně vrhli. Jestli mezi nimi byli i

zlosyni, kteří měli na svědomí vyvraždění lodi směřující na Venuši,

to už nikdo nezjistí. Jisté ale je, že z toho úderu se piráti už

nevzpamatovali.

Průzkumné lodě nalezly ale něco jiného: malý záchranný člun,

který nejistě směřoval k Zemi a vysílal automatické rádiové signály o

pomoc. Uvnitř člunu se našlo dítě. Vystrašený čtyřletý chlapec, který

nechtěl promluvit a jen opakoval: „Maminka mi nakázala, že nesmím

brečet.“

Byl to David Starr. Příběh nahlížený očima dítěte vypadal

zmateně, ale jeho vysvětlení bylo až příliš jednoduché. Conway si

živě dovedl představit poslední minuty uvnitř zničené lodě:

Lawrence Starr umírá na můstku, zatímco piráti se probíjejí dovnitř;

Barbara s blasterem v ruce v zoufalém gestu strčí Davida do

záchranného člunu a snaží se co nejpřesněji nastavit parametry, než

ho vyšle do kosmu. A co bylo dál?

Měla zbraň. Pokud to šlo, bojovala proti nepříteli a nakonec ji

obrátila proti sobě.

Conwaye ta představa pálí. Se stejnou palčivostí ho zabolí, že se

tehdy nemohl osobně zúčastnit průzkumného letu a vlastníma

rukama neproměnil pirátské doupě na asteroidu v ohnivý oceán, v

němž se všechno rozplynulo. Vysvětlili jim tehdy, že členové

Akademie mají příliš vysokou cenu na to, aby mohli podstoupit

riziko trestné výpravy. Nezbylo mu než zůstat sedět doma a číst si

zprávy na teletextu.

Mezitím společně s doktorem adoptovali Davida Starra a ze

všech sil se snažili, aby zapomněl na hrůzné zážitky z kosmu. Stali se

jeho matkou a otcem, osobně dohlíželi na jeho výchovu, připravovali

ho na život s jediným záměrem: aby se podobal svému otci

Lawrencovi.

David překonal jejich očekávání. Výškou se vyrovnal tátovi,

měřil přesně sto osmdesát centimetrů, měl štíhlé, trénované tělo a

pevné nervy atleta a zároveň byl obdařený pronikavým intelektem

špičkového vědce. Na druhé straně svými zvlněnými hnědými vlasy,

široce posazenýma klidnýma očima stejné barvy a malým důlkem na

bradě, který při úsměvu zmizel, se podobal své matce.

- 12 -

Proletěl jako meteor svými studentskými roky, zůstala za ním

stopa jisker a popele z překonaných rekordů na poli sportovním i

studijním.

Conwaye to dovádělo k úžasu. „To je proti přírodě, Gusi.

Nechává tátu daleko za sebou.“

A Henree, který neměl rád prázdné tlachání, jen bafal z dýmky a

hrdě se usmíval.

„Nerad to říkám,“ pokaždé pokračoval Conway, „protože vím,

že se mi budeš smát, ale na tom všem je něco nadpřirozeného. Jen si

vzpomeň, jak to dítě dva dny bloudilo vesmírem a před slunečním

zářením ho chránil jedině tenký plášť záchranného člunu. Byl

pouhých sedmdesát miliónů mil od Slunce v době, kdy sluneční

skvrny dosahovaly maxima.“

„Jinými slovy,“ opakoval Henree, „podle tebe se David měl

uškvařit.“

„Já vážně nevím,“ mumlal si Conway pro sebe. „Vliv radiace na

živou tkáň, na lidskou živou tkáň je záhadný.“

„To jistě. V téhle oblasti není příliš vhodné experimentovat.“

David dokončil studium s nejlepšími možnými výsledky. Napsal

originální práci z biofyziky. Stal se dosud nejmladším řádným

členem Akademie věd.

Conway tohle všechno sledoval jen zprostředkovaně. Před

čtyřmi roky byl zvolen za prezidenta Akademie. Za tuto poctu by

býval obětoval i život. Uvědomoval si ale, že kdyby žil Lawrence

Starr, volba by padla na něho.

Kvůli své funkci Conway ztratil možnost se občas vídat s

mladým Davidem Starrem, protože v jeho postavení se očekávalo, že

svůj život podřídí žhavým problémům galaxie. Za poslední čtyři roky

s ním nemluvil více než čtyřikrát.

Když uslyšel, jak se otevírají dveře, rozbušilo se mu srdce.

Otočil se a šel jim rychle naproti, aby je přivítal.

„Gusi, ty starý brachu.“ Potřásl mu silně rukou. „Davide,

chlapče!“

Uplynula hodina. Nastal už večer, když přestali mluvit o sobě a

začali se věnovat vesmíru.

- 13 -

Byl to David, kdo otevřel nové téma. „Včera jsem prvně viděl,

jak zemřel muž na otravu z jídla, strýčku Hektore. Věděl jsem dost,

abych zabránil panice. Přál bych si ale mít dost poznatků, abych

otravy dokázal zastavit.“

Conway suše poznamenal: „Tolik o tom neví nikdo.

Předpokládám, Gusi, že za tím opět vězely potraviny z Marsu.“

„Přesně tak, Hektore. Tentokrát šlo o švestky.“

„Co kdybyste mi řekli všechno, co můžete?“ zeptal se David.

„To není nic těžkého,“ prohlásil Conway. „Je to až děsivě

jednoduché. Za poslední čtyři měsíce zemřely dvě stovky lidí a

pokaždé to mělo souvislost s jídlem z Marsu. Ten jed je naprosto

neznámého původu a příznaky neodpovídají žádné známé nemoci.

Víme jen, že dochází k rychlé a úplné paralýze nervů řídících bránici

a hrudní svaly. Následkem toho přestanou pracovat plíce a smrt

nastane během pěti minut.

To ale není všechno. V několika případech se stačilo nasadit

umělé dýchání, podobně jako ses o to pokusil ty. A přesto všechny

oběti do pěti minut zemřely. Jed zasáhne i srdce. Pitva pak neukáže

nic víc než rozklad nervové tkáně, ke které musí dojít neuvěřitelně

rychle.“

„A proč se nesoustředíte na otrávené jídlo?“ zeptal se David.

„To se snadno řekne, ale hůř provede,“ odpověděl Conway.

„Pokaždé uplyne dostatečně dlouhá doba, aby se otrávená věc nebo

porce stačila sníst. Ostatní jídlo na stole nebo v kuchyni je

nezávadné. Zkoušeli jsme ho testovat na zvířatech, a dokonce i

lidských dobrovolnících. Rozbor obsahu žaludků obětí také skončil

ve slepé uličce.“

„Jak tedy můžete vědět, že se jedná o otrávené jídlo?“

„Protože podobné případy jsou bez výjimky spojené s

potravinami z Marsu. To už nemůžeme brát za pouhou shodu

náhod.“

David pronesl zamyšleně: „Zdá se, že to není nakažlivé

povahy.“

„Není. A děkujme hvězdám na nebi, že se nejedná o infekci. I

bez toho je situace velmi vážná. Zatím se nám ve spolupráci s

pozemskou policií podařilo všechno udržet v tajnosti. Dvě stovky

- 14 -

případů za čtyři měsíce představují v poměru k celkovému počtu

obyvatel Země ještě zvládnutelný jev, ale co když jich začne

přibývat? Jakmile by lidé zjistili, že lžíce potravy z Marsu se může

stát i jejich poslední, vedlo by to k nedozírným důsledkům. Nic by

nepomohlo zdůraznění, že se měsíčně jedná o padesát případů a že

lidí na Zemi žije pět miliard – každý by se viděl na místě jednoho z

těch padesáti.“

„Ano,“ souhlasil David, „znamenalo by to úplné zhroucení

dovozu potravin z Marsu. Tamější farmářský syndikát by to naprosto

zruinovalo.“

„To by bylo to nejmenší,“ Conway pokrčil rameny, aby dal

najevo, že farmáři ho v tomto okamžiku nezajímají. „Zkus ale

uvažovat dál.“

„Zemědělství na Zemi nedokáže uživit pět miliard lidí.“

„Přesně tak. Bez potravin z jiných planet nemůžeme existovat.

Do šesti týdnů by na Zemi vypukl hladomor. Jakmile se lidé začnou

bát jídla z Marsu, nedokážeme jim to nějak vyvrátit. Stejně tak

nevím, jak ještě dlouho se nám bude dařit tuhle hrozbu odvracet.

Každý další mrtvý znamená nové ohrožení. Bude to právě ten případ,

kterého si všimne televize? Vyjde pravda najevo? A to už vůbec

nemluvím o Gusově teorii.“

Doktor Henree klidně seděl a nacpával si dýmku. „Jsem si jistý,

Davide, že tahle epidemie otrav nemá přirozenou podstatu. Na to má

příliš mnoha ohnisek. Jeden den udeří v Bengálu, druhý den v New

Yorku a pak se objeví v Zanzibaru. Za tím musí někdo stát.“

„Říkám ti –“ přerušil ho Conway.

„Nech strýčka Guse domluvit,“ vložil se David do rozhovoru.

„Kdyby se nějaká skupina pokoušela ovládnout Zemi, nedovedu

si představit nic lepšího než zaútočit na naše nejzranitelnější místo,

což jsou potraviny. Země je nejlidnatější planeta v celé galaxii. To už

vyplývá z toho, že je kolébkou lidské civilizace. Na druhé straně se

ale díky tomu stáváme nejslabším článkem v celém řetězu. Nejsme

soběstační v potravinách, naše obilnice jsou ve vesmíru: na Marsu,

Ganymédu, Europě. A každé omezení dovozu, ať za tím stojí útok

pirátů, nebo tenhle mnohem rafinovanější způsob, pro nás znamená

přímý zásah. Taková je holá skutečnost.“

- 15 -

„Kdyby to byla pravda,“ uvažoval David nahlas, „proč se tedy

žádná skupina neohlásila? Mohla by přece klást vládě ultimáta.“

„Možná jen vyčkávají, až čas dozraje. Nebo jednají přímo s

farmáři z Marsu. Kolonisté mají svou vlastní hlavu, nevěří nám.

Nedá se vyloučit, že se s těmi zločinci spolčí, jejich vlastní existence

je přece ohrožená. Možná za tím vším stojí oni sami,“ usilovně

potáhl z dýmky. „To už bych ale jen čistě spekuloval.“

„A pokud jde o mě?“ zajímal se David. „Co mám udělat?“

„Hned ti to vysvětlím,“ ozval se Conway. „Davide, poletíš do

ústředních laboratoří na Měsíci. Budeš pracovat ve výzkumném

týmu, který se zabývá tím problémem. Posíláme tam vzorky všech

zásilek potravin z Marsu. Dříve nebo později musíme narazit na

otrávenou položku. Polovinu vzorků testujeme na krysách a zbývající

analyzujeme všemi dostupnými prostředky.“

„Rozumím. Ovšem s ohledem na teorii strýčka Guse bych řekl,

že další skupina je přímo na Marsu. Mám pravdu?“

„Ano, poslali jsme tam svoje nejzkušenější lidi. Zpátky ale k

tobě. Můžeš odletět na Měsíc nejpozději zítra večer?“

„Samozřejmě. Nebude vám vadit, když kvůli tomu hned teď

odejdu?“

„Jen běž.“

„Dovolíte mi letět vlastní raketou?“

„To je v naprostém pořádku.“

Oba vědci osaměli v místnosti, upřeně pozorovali pohádková

světla velkoměsta pod sebou. Uplynula dlouhá doba, než znovu

promluvili.

„Hrozně se podobá Lawrencovi!“ řekl Conway nakonec. „Jenže

je příliš mladý. Bude to nebezpečné.“

„Vážně si myslíš, že to vyjde?“ optal se Henree.

„O to se s tebou klidně vsadím!“ zasmál se Conway. „Slyšel jsi

přece jeho poslední otázku o Marsu. Ani ho nenapadne letět na

Měsíc, natolik dobře ho znám. Poskytneme mu tak ale ochranu.

Oficiálně letí na Měsíc; centrální laboratoř dostala pokyn ohlásit jeho

přílet. Jakmile se dostane na Mars, ty tvé spiklence, pokud vůbec

existují, nenapadne, aby ho podezírali, že jsme ho vyslali, a on sám si

- 16 -

to za každou cenu nechá pro sebe, protože si myslí, že my o tom

nevíme.“

„Nikoho lepšího nemáme,“ dodal Conway. „Možná dokáže

něco, co není v silách nás ostatních. Díky svému mládí je ještě

ovladatelný. Za pár let už to bude vyloučené, snadno nás

prokoukne.“

Komunikační přístroj na prezidentově stole jemně zazvonil.

Conway ho rychle zdvihl. „Prosím?“

„Přišla vám soukromá pošta, pane.“

„Mně? Hned ji pošlete.“ Rozčileně se podíval na doktora.

„Panebože, ať to nejsou ti tví spiklenci, co o nich pořád

vykládáš.“

„Tak tu zprávu otevři a uvidíš,“ poradil mu Henree.

Conway roztrhl obálku. Na okamžik se upřeně zadíval na list

papíru. Pak se trošku nervózně zasmál, dopis poslal vzduchem k

doktorovi a sám se zády opřel o křeslo.

Henree papír zdvihl. Někdo na něj rychle napsal krátký vzkaz.

»Pochopil jsem! Letím na Mars.« Následoval podpis »David«.

Henree se rozesmál. „Tenhle manévr se ti vážně povedl.“

Conway se mohl jedině přidat k jeho smíchu.

- 17 -

3. Farmářští dělníci z Marsu

Pro pozemšťana Země jednoduše představovala planetu, na

které se narodil. Ležela jako třetí planeta od Slunce, kterému

obyvatelé galaxie zdrobněle říkali sluníčko. Oficiálně však Země

znamenala mnohem víc: zahrnovala všechna tělesa sluneční

soustavy. Z tohoto hlediska byli obyvatelé na Marsu považováni za

stejné pozemšťany, jako kdyby žili na domovské planetě. Volili své

zástupce do celozemského kongresu, podobně jako prezidenta.

Praxe se od teorie ovšem dost lišila. Pozemšťané z Marsu se

považovali za samostatnou, lepší rasu a každý příchozí ze Země měl

před sebou dlouhou cestu, než se na něho místní začali dívat jinak

než jako na bezvýznamného turistu.

David Starr se o tom přesvědčil na vlastní kůži, jakmile vešel do

Burzy práce. Vedle něho se okamžitě vynořil cizí střízlík. Byl

opravdu malý, neměřil víc než stopětapadesát centimetrů. Kdyby se

postavili proti sobě, nesahal by Davidovi špičkou nosu dál než k

hrudníku. Světle rezavé vlasy měl sčesané dozadu a v obličeji mu tak

vynikla široká ústa. Na sobě měl typickou, u krku rozepnutou

kombinézu, jakou nosili farmářští dělníci na Marsu, a na nohou

pestrobarevné holínky, které mu sahaly až do pasu.

David právě mířil k přepážce s rozsvíceným nápisem Práce na

farmě, když vtom ho předběhl něčí klapot a pak se ozval slabý tenor:

„Ne tak zhurta, kamaráde.“ Skrček se mu díval přímo do tváře.

„Přejete si?“ zeptal se David.

Muž si ho zevrubně prohlížel, kousek po kousku, pak ho jednou

rukou nedbale píchnul do boku. „Kdy si dal vale té staré kocábce?“

„Jaké staré kocábce?“

„Přeci slavné matičce Zemi. Už se tam nemůžete vejít?“

„Ano, pocházím ze Země.“

Chlapík svěsil ruce a ostře se jimi plácl do stehen. Místní

farmářští dělníci tohle gesto používali jako varování.

„Tak se laskavě zařaď do fronty a počkej, až si našinec vyřídí,

co potřebuje.“

- 18 -

„Prosím.“

„A jestli ti to náhodou nevoní, můžeme to probrat venku, až tady

skončíme, nebo někdy jindy. Já jsem Čára. Správně se jmenuju John

Čára Jones, ale všichni mi tady ve městě říkají Čára.“ Odmlčel se a

potom dodal: „To je moje přezdívka, zemáku. Nějaké námitky?“

„Žádné,“ pronesl David vážně.

Muž na to řekl: „To bych si taky vyprosil!“ Pak zamířil k

přepážce. David se usmál, teprve když skrček byl k němu bezpečně

otočený zády, sedl si a čekal ve frontě.

David přiletěl na Mars teprve před dvanácti hodinami, ale už si

stačil zaregistrovat svou loď pod falešným jménem. Raketu nechal ve

velkém podzemním silu za městem a sám se ubytoval v hotelu.

Dopoledne se několik hodin procházel po městě pod obrovitou

skleněnou kupolí.

Na Marsu byla jen tři podobná města, což bylo dáno náklady na

jejich údržbu, stejně jako na dodávky energie, potřebné pro udržení

teploty a gravitace jako na Zemi. Wingrad, největší ze tří středisek,

dostalo jméno po muži, který jako první pozemšťan dosáhl Marsu –

jmenoval se Robert Clark Wingrad.

Bylo stejné jako města na Zemi. Vypadalo to, jako kdyby někdo

vzal kousek pozemského města a přenesl ho na jinou planetu. Jako

kdyby lidé na Marsu chtěli sami před sebou utajit fakt, že od nejbližší

civilizace je dělí pětatřicet miliónů mil. A tak uprostřed města, kde

kupole dosahovala výšky až čtvrt míle, stály dvacetipatrové domy.

Jediná věc tu chyběla. Slunce a modrá obloha. Kupole byla

průzračná a sluneční světlo se tak mohlo stejnoměrně rozptýlit po

všech deseti čtverečních mílích. Jeho intenzita byla ale tak slabá, že

místní »obloha« měla jen bledě žlutou barvu. Připomínalo to silně

zamračené dny na Zemi.

V noci se kupole ztratila v černi bez hvězd. V té chvíli se ale

rozsvítila pouliční světla a město víc než kdy jindy působilo

pozemským dojmem. Uvnitř samotných budov se umělé osvětlení

používalo nepřetržitě.

David Starr zdvihl hlavu, jakmile zaslechl zvýšené hlasy.

Čára stál u překážky a křičel: „Tohle je diskriminace. Strčili jste

mě na černou listinu, krucinál.“

- 19 -

Muž za překážkou vypadal trochu nervózně. Prsty se neustále

popotahoval za licousy. „Žádné černé listiny nevedeme, pane Jonesi

–“

„Jmenuju se Čára. Mám to brát, jako že už nejsme kamarádi?

Dřív vám nevadilo říkat mi Čáro.“

„Žádné černé listiny neexistují, Čáro. Prostě není poptávka po

dělnících.“

„Co to říkáte? Tim Jenkins u vás předevčírem sehnal flek za dvě

minuty.“

„Jenkins umí obsluhovat raketu.“

„To já taky.“

„Jenže já mám tady napsáno, že jste sekáč.“

„A perfektní. Ty snad nepotřebujete?“

„Podívejte se, Čáro,“ řekl muž za přepážkou. „Mám vás na

seznamu. Víc pro vás udělat nemohu. Dám vám hned vědět, jakmile

se nějaká nabídka objeví.“ Soustředil se na psaní poznámek a dával

při tom najevo předstíraný nezájem. Čára se otočil a zakřičel přes

rameno. „Jak chcete, já mám času dost, klidně tady počkám. První

flek, který dostanete, je můj. Jestli mě nechtějí, ať mi to řeknou do

očí. Mně osobně, rozumíte?“

Muž za přepážkou na to nijak nereagoval. Čára si sedl a mumlal

si pro sebe. David Starr vstal a zamířil k úředníkovi. Tentokrát se

nikdo nebouřil, že ho předbíhá v řadě.

„Hledám práci,“ řekl.

Muž zdvihl hlavu a přistrčil mu formulář. „O jakou práci máte

zájem?“

„O jakoukoli na farmě.“

Muž přestal psát. „Odkud jste? Vy nejste místní.“

„Ne, pane. Jsem ze Země.“

„Lituji, ale nemohu vám nic nabídnout.“

David se nevzdával. „Podívejte se. Já se práce nebojím a nutně ji

potřebuju. Měříte snad pozemšťanům jiným metrem?“

„Ne, ale bez praxe se pro vás práce na farmě těžko najde.“

„Nemůžu zůstat bez práce.“

„Tady ve městě je spousta pracovních nabídek. Pošlu vás ke

kolegovi vedle.“

- 20 -

„Nemůžu vzít práci ve městě.“

Muž se na něho zamyšleně podíval. David si snadno domyslel,

co ten pohled znamená. Lidé přijížděli na Mars z různých důvodů a

mimo jiné i proto, že jim na Zemi začala hořet půda pod nohama.

Pokud na Mars dorazila žádost vypátrat nějakého uprchlíka, města

důkladně prohledali (koneckonců byli součástí Země), ale ještě se

nestalo, aby někdo pátral na zdejších farmách. Pro majitele byl

nejlepším pracovníkem člověk, který se neodvážil nikam hnout.

Takové lidi si chránili a nevydali je pozemským úředníkům, které z

poloviny ignorovali a ještě více jimi opovrhovali.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se úředník a oči znovu sklopil k

formuláři.

„Dick Williams.“ David uvedl jméno, pod kterým si

zaregistroval loď.

Úředník po něm nepožadoval žádnou identifikační kartu. „Kde

vás zastihneme?“

„Hotel Landis, pokoj číslo 212.“

„Pracoval jste někdy v podmínkách nízké gravitace?“ Dotazy

pokračovaly jeden za druhým, většina kolonek ale zůstala prázdná.

Úředník s povzdychnutím zasunul formulář do úzké štěrbiny, text se

automaticky převedl na mikrofilm a zařadil mezi ostatní záznamy.

„Dáme vám vědět,“ řekl úředník, jeho hlas ale nezněl příliš

optimisticky.

David se obrátil a odcházel pryč. Od téhle návštěvy si od

samého počátku nic moc nesliboval, nicméně žádostí o práci de facto

zlegalizoval svůj zdejší pobyt. Jako příští krok –

Prudce se otočil. Do úřadu vešli tři muži a skrček jménem Čára

se vymrštil ze sedadla. Zamířil přímo k nim, ruce svěšené podél těla,

nicméně nebyl ozbrojený, pokud to David dobře viděl.

Trojice mužů se zastavila a jeden z nich se hlasitě rozesmál.

„Jestli mě zrak nešálí, tak tohle je Čára, dlouhán mezi habány. Šéfe,

asi tu shání práci.“ Příchozí byl pořádná vazba, s nosem

připlácnutým k obličeji. Z pusy mu visela užmoulaná, nezapálená

cigareta z místního zeleného tabáku a bradu měl zarostlou

několikadenním strniskem.

- 21 -

„Griswolde, ticho,“ řekl muž, který šel jako první. Byl

podsaditý, nepříliš vysoký a kůži na tvářích a zátylku měl leskle

hladkou. Mužova kombinéza se střihem nijak nelišila od ostatních,

byla ale ušitá z mnohem jemnějšího materiálu. Jeho vysoké boty byly

zdobené spirálami v růžových odstínech.

Ani při pozdějších cestách na Mars David Starr nikdy neviděl

dva páry bot do pasu se stejným vzorem, nebo aby jejich barva byla

jiná než křiklavá. Tímhle způsobem farmáři vyjadřovali svou

individualitu.

Čára se přiblížil na dosah ke skupince, slabý hrudník se mu

nadouval a obličej měl zkřivený vztekem. „Vraťte mi zpátky

pracovní doklady, Hennesi. Mám na to právo.“

Podsaditý chlapík vpředu se jmenoval Hennes. Tiše odpověděl:

„Ty nemáš právo na nic.“

„Bez nich žádnou práci neseženu. Pracoval jsem pro vás dva

roky a dělal jsem poctivě.“

„Já si pracanta představuju jinak. Uhni z cesty.“ Těžkým

krokem prošel kolem něho k přepážce a řekl: „Potřebuju zkušeného

sekáče. Musí být dobrý a dost vysoký, aby viděl na práci, ne jako ten

kluk, co jsem ho musel propustit.“

Čára se chopil příležitosti. „U všech hromů,“ zakřičel, „víte

dobře, že jsem na hodiny nikdy nekoukal. Dělal jsem, i když jsem už

dávno měl padla. Proto jsem vás viděl, jak jedete o půlnoci do

pouště. Druhý den jste si ale nic nepamatoval a já dostal padáka jen

proto, že jsem si dovolil to říct nahlas, a nedal jste mi ani doporučení

–“

Hennes se rozmrzele ohlédl přes rameno. „Griswolde, vyhoď

toho tlachala ven,“ přikázal mu.

Čára před ním necouvl, i když proti Griswoldovi byl sotva

poloviční. „Dobrá,“ vypískl. „Však se ještě najde příležitost.“

David Starr se mezitím pohnul z místa, jeho pravidelná chůze

vypadala ošidně pomale.

Griswold se na něho obrátil: „Stojíš mi v cestě, kamaráde.

Potřebuju vyhodit tohle smetí.“

Čára stojící za Davidem na něho zavolal: „Do tohohle se nepleť.

Tohle je moje věc.“

- 22 -

David si ho nevšímal. Řekl Griswoldovi: „Tohle je veřejné

místo, příteli. Nemáte právo odsud nikoho vyhazovat.“

„To se ještě uvidí,“ odpověděl Griswold a rukou se chystal

Davidovi vrazit do ramene, aby ho odsunul stranou.

Davidova levačka se vymrštila a sevřela Griswoldovu

napřaženou ruku do kleští, zatímco pravačkou ho udeřil do ramene.

Griswold se otočil jako na obrtlíku, odstředivá síla ho vrhla na

plastovou přepážku, která rozdělovala místnost na dvě části. „Příště

se, kamaráde, raději neper,“ řekl David. Úředník mezitím vyskočil na

nohy a zaječel. Jeho kolegové se shlukli kolem děr v přepážce, nikdo

se ale netvářil, že se chce do věci míchat. Čára se smál a plácal

Davida po zádech. „Na chlapíka ze Země to bylo dost dobrý.“

Hennes jako kdyby na okamžik zkameněl. Poslední z trojice

mužů, malý s bradkou, jehož bílá kůže prozrazovala, že tráví příliš

času venku pod slabým sluncem místo pod umělými slunečními

lampami ve městě, zůstal civět s pusou otevřenou dokořán.

Griswold se opatrně nadechl. Pak zatřepal hlavou. Doutník,

který mu vypadl z pusy, odkopl od sebe. Potom se podíval vzhůru,

oči měl podlité krví. Odlepil se od stěny a v ruce se mu zableskl nůž.

David uskočil stranou a rychle si sáhl do podpaží. Malý váleček,

který tam měl nenápadně ukrytý, mu rukávem sklouzl do dlaně.

David ho pevně sevřel.

„Pozor, Griswolde. Má blaster,“ vykřikl Hennes.

„Odhoď ten nůž na zem,“ přikázal mu David.

Griswold divoce zaklel, pak se ale ozvalo charakteristické

cinknutí. Čára přiskočil a zdvihl ho, přičemž se škodolibě zasmál.

David nůž uchopil a zběžně si ho prohlédl. „Pěkná hračička, jen

co je pravda. Není jeho držení náhodou nelegální?“

David věděl, že se jedná o jednu z nejzákeřnějších zbraní v celé

galaxii. Na první pohled vypadal jako krátký list z nerezavějící oceli,

který se pohodlně vešel do dlaně, a jeho střenka byla jen o trochu

silnější než u normálního nože. Uvnitř ale byl miniaturní motor,

generující neviditelné, dvaadvacet centimetrů dlouhé silové pole

tenké jako žiletka, které projelo čímkoli. Obrana proti němu nebyla

žádná, a protože svazek paprsků prošel kostí stejně snadno jako

tkání, způsobené zranění končilo téměř vždy smrtí.

- 23 -

Hennes se mezi ně postavil. „Kde ty máš povolení nosit blaster,

zemáku? Odlož ho a budeme si kvit. Jdi napřed, Griswolde.“

„Moment,“ řekl David, zatímco se Hennes chystal odejít pryč.

„Hledáte dělníka, je to tak?“

Hennes se otočil, pobaveně přitom zdvihl obočí. „Ano.“

„A já zas hledám práci.“

„Potřebuju zkušeného sekáče. Umíš to?“

„Abych řekl pravdu, tak ne.“

„Pracoval jsi někdy při sklizni v poušti? Umíš jezdit s terénním

autem? Abych to zkrátil, soudě podle oblečení...,“ a ustoupil o krok

dozadu, jako kdyby si chtěl Davida lépe prohlédnout. „O

pozemšťana, co náhodou umí zacházet s blasterem, nemám zájem.“

„A co když mě dejme tomu,“ David začal šeptat, „zajímají

otrávené potraviny?“

Hennes zachoval kamennou tvář, oči mu ani nemrkly. „Nevím,

o čem mluvíš.“

„Možná, kdybyste se víc snažil.“ David se nepatrně usmíval, ale

jeho úsměv neměl s humorem nic společného.

„Práce na farmě je dřina.“

„Nejsem žádná měkkota.“

Hennes si ještě jednou prohlédl jeho štíhlou postavu. „Dobrá,

ubytování a jídlo je zdarma, kromě toho dostaneš troje oblečení a pár

bot. Roční mzda je padesát dolarů a vyplácí se až na konci. Pokud

neodpracuješ celý rok, strhnu si padesátku jako pokutu.“

„To beru. Co budu dělat?“

„Jedinou práci, kterou zvládneš. Pomocníka v kuchyni. Když se

osvědčíš, dostaneš zodpovědnější práci, v opačném případě strávíš v

kuchyni celý rok.“

„Platí. A co bude s Čárou?“

Ten z nich nespouštěl pohled a okamžitě zavřeštěl: „Ne, díky,

hochu. Pro tuhle písečnou veš nehnu prstem a ani tobě to neradím.“

David k němu prohodil přes rameno: „Ani kdyby to bylo na

krátkou dobu, než ti vrátí pracovní doklady?“

„No, na měsíc by to šlo,“ souhlasil Čára.

„Vy dva patříte k sobě?“ zeptal se Hennes.

David přikývl. „Bez něho nikam nepojedu.“

- 24 -

„Dobrá, vezmu ho. Na jeden měsíc a bude držet jazyk za zuby.

Nedostane žádnou mzdu, jen papíry. A teď jdeme. Auto mám

venku.“

Trojice mužů vykročila k východu, David s Čárou šli za nimi.

„Prokázals mi přátelskou službu, kamaráde. Máš to u mě,“ řekl

Čára.

Terénní auto mělo staženou střechu, Davidovi ale neušly

štěrbiny, z nichž se v případě potřeby vysunuly ochranné štíty proti

marsovským prachovým bouřím. Pneumatiky byly co nejširší, aby se

na minimum snížilo nebezpečí zapadnutí do písku. Pokud jde o sklo,

bylo použito omezeně, a i v těchto případech plynule přecházelo v

kovovou část.

Na ulicích bylo poměrně dost lidí, nikdo ale nevěnoval

pozornost obvyklému obrazu terénního vozu s farmáři.

„My zůstaneme vpředu a vy dva si sednete dozadu,“ oznámil

jim Hennes.

S těmi slovy se posadil na místo pro řidiče. Ovládací panel byl

umístěný uprostřed přední části zakončené ochranným sklem.

Griswold si k němu přisedl zprava.

Čára zamířil k zadnímu sedadlu a David šel za ním. Cítil něčí

pohled v zádech. David se napůl otočil, když vtom na něho Čára

zakřičel: „Pozor!“

Druhý z Hennesových pochopů se krčil ve dveřích, obličej bílý

jako tvaroh měl zkřivený napětím. David uskočil stranou, ale už bylo

příliš pozdě.

Poslední, co si pamatoval, bylo žhnoucí ústí zbraně v mužově

ruce, pak ještě zaslechl tiché zavrnění. Najednou nic necítil a jen z

velké dálky k němu dolehl čísi hlas: „V pořádku, Zukisi. Nastup si a

dávej pozor.“ Měl pocit, jako kdyby ta slova přicházela z konce

dlouhého tunelu. Na zlomek vteřiny jako by zaznamenal pohyb

vpřed a potom ho zahalila tma.

David Starr se zhroutil na sedadlo a přestal vnímat poslední

známky života kolem sebe.

- 25 -

4. Mimozemské bytosti

Kolem Davida Starra se vznášely šmouhy světla. Pomalu

identifikoval palčivou bolest v těle a tlak v zádech. Ten byl

způsobený tím, že ležel na zádech na tvrdé matraci. O bolesti věděl,

že souvisí s použitím paralyzujícího plynu, který zasahuje nervová

centra v mozku.

Ještě před tím, než znovu začal světlo vnímat spojitě a než si

začal uvědomovat své okolí, ucítil, jak někdo třese jeho rameny, a

jen vzdáleně pociťoval štípavou bolest políčků. Pak mu světlo zalilo

oči a on s námahou zdvihl ruku, aby odrazil příští políček.

Byl to Čára, kdo se nad ním nakláněl, drobný králičí obličej s

kulatým tupým nosem měl přitisknutý až k němu. „Hernajs, myslel

jsem, že je načisto po tobě.“

David se ztěžka opřel o loket. „Skoro mám ten pocit. Kde to

jsme?“

„Ve vězení na farmě. Odsud se nedostaneme. Dveře jsou

zavřené a na oknech mříže.“ Vypadal sklíčeně.

David si prohmatal podpaždí. Jeho zbraň zmizela. Přirozeně! Co

jiného mohl čekat? Zeptal se Čáry: „Tys taky dostal dávku?“ Střízlík

zavrtěl hlavou. „Zukisovi stačilo mě jen praštit pažbou pušky.“ S

neskrývanou nechutí si prsty nahmatal místo na hlavě. Potom

chvástavě dodal: „Nejdřív jsem mu ale málem zlomil ruku.“

Venku se ozvaly něčí kroky. David se posadil a čekal. Dovnitř

vešel Hennes a spolu s ním postarší muž s dlouhým unaveným

obličejem, z něhož nápadně vystupovaly vybledlé modré oči pod

huňatým šedivým obočím, které jako by bylo neustále svraštěné. Na

sobě měl normální městské šaty. Dokonce neměl ani zdejší boty až

do pasu.

Hennes se nejdřív obrátil na Čáru. „Běž do kuchyně. Nezkoušej

odtud bez dovolení vyklouznout, jinak tě roztrhnu jako hada.“

Čára se zamračil a rozloučil se s Davidem: „Ještě se uvidíme,

pozemšťane.“ Pak pyšným krokem zamířil pryč, boty mu při tom

klapaly.

- 26 -

Hennes počkal, až vyjde ze dveří, a pak za ním zavřel. Otočil se

k muži se šedivým obočím. „Tohle je on, pane Makiane. Tvrdí o

sobě, že se jmenuje Williams.“

„Proč jste na něm, Hennesi, zkoušeli plyn? Svrběla vás ruka, co?

Kdybyste ho bývali zabili, ztratili bychom nenávratně cennou stopu.“

Hennes pokrčil rameny. „Byl ozbrojený. Nemohli jsme nic

riskovat. Buď jak buď, teď je tady.“

Davida napadlo, že o něm mluví, jako kdyby tam vůbec nebyl,

nebo jako kdyby patřil k neživému inventáři v místnosti.

Makian se k němu otočil, v očích měl tvrdý pohled. „Tahle

farma je moje. Táhne se sto mil na všechny strany. A jedině já

rozhoduju o tom, koho pošlu do vězení, kdo bude mít práci a kdo

bude hladovět, dokonce i kdo bude žít a kdo zemře. Mluvím dost

jasně?“

„Ano,“ odpověděl David.

„Když budeš mluvit pravdu, nemusíš se ničeho bát. Jestli se ale

pokusíš nám něco zatajit, najdeme si už způsob, jak tě přivést k

rozumu. Možná tě budeme muset zabít. Rozumíš mi?“

„Naprosto.“

„Jmenuješ se Williams?“

„Pod žádným jiným jménem mě na Marsu neznají.“

„Dobrá. Co víš o otrávených potravinách?“

David se posadil na posteli a nohy svěsil dolů. „Má sestra

zemřela po jedné odpolední svačině, když snědla chleba s džemem,“

začal. „Bylo jí dvanáct a ležela tam mrtvá, se zavařeninou na

obličeji. Zavolali jsme doktora. Řekl, že jídlo bylo otrávené. Nakázal

nám, že nesmíme jíst nic, co máme v domě, dokud se nevrátí se

zvláštními přístroji. Nikdy se už neukázal.

Místo něho se ale objevil někdo jiný. Někdo vysoce postavený.

Doprovázeli ho muži v nenápadných oblecích. Museli jsme mu

popsat, jak to všechno bylo. Tvrdil nám, že se jedná o infarkt.

Namítli jsme, že je to vyloučené, protože má sestra měla srdce úplně

zdravé, on nás ale neposlouchal. Varoval nás, že jestli budeme šířit

absurdní historky o otráveném jídle, že se dostaneme do velkých

potíží. Pak si odnesl sklenici s džemem. Rozzlobil se na nás za to, že

jsme sestře zavařeninu otřeli z úst.

- 27 -

Snažil jsem se promluvit s naším doktorem, ale sestra jen

opakovala, že není v ordinaci. Když jsem tam konečně vnikl, řekl mi,

že stanovil nesprávnou diagnózu. Zdálo se, že se o tom bojí mluvit.

Šel jsem na policii, nikdo mě ale neposlouchal.

Džem, který si ten muž odnesl s sebou, jedla jedině má sestra.

Právě jsme tu sklenici otevřeli, byla dovezená z Marsu. Jsme

staromódní lidé a máme rádi tradiční jídla. Žádný jiný výrobek z

Marsu jsme v domě neměli. Pátral jsem v novinách o zprávách o

dalších otravách. Všechno mi to připadalo podezřelé. Jel jsem

dokonce do Metropole. Přestal jsem pracovat a rozhodl se, že musím

zjistit, kdo zabil mou sestru, že musím chytit pravé viníky. Mé

pátrání ale k ničemu nevedlo a pak mě přišla zatknout policie.

Naštěstí jsem s tou možností počítal a o vlásek se mi podařilo

jim uniknout. Přijel jsem na Mars ze dvou důvodů. Za prvé, byl to

jediný způsob, jak uniknout vězení – i když teď to tak zrovna

nevypadá. Kromě toho mě sem přivádí jediná skutečnost, kterou se

mi v Metropoli podařilo zjistit. V restauracích tam za podezřelých

okolností zemřeli dva nebo tři lidé a ve všech případech bylo na

jídelníčku jídlo z Marsu. Rozhodl jsem se proto hledat odpověď

přímo tady.“

Makian si zamyšleně přejížděl palcem po bradě. „Dává to smysl.

Co myslíte, Hennesi?“

„Bude lepší, když nám řekne jména a data, ať si tu jeho historku

můžeme ověřit. Co když si všechno vymyslel?“

Makianův hlas zněl téměř naštvaně. „Víte dobře, že to nejde.

Další rozruch kolem celé záležitosti si nemůžeme dovolit. Zničilo by

to celý syndikát.“ Otočil se k Davidovi. „Pošlu sem za vámi

Bensona, je to náš agronom. Promluví si s vámi.“ Pak se znovu

obrátil k Hennesovi: „Počkejte tady na něho.“

Než se Benson objevil, uplynula asi půlhodina. David si čekání

krátil tím, že se nenucené natáhl na lůžko a tvářil se, že Hennese

nevidí. Ten naopak předstíral, že David je vzduch.

Nakonec se otevřely dveře a něčí hlas prohlásil: „Jmenuju se

Benson.“ Ten hlas působil klidným, trochu nerozhodným dojmem.

Patřil muži kolem čtyřicítky s kulatým obličejem, řídnoucími pískově

- 28 -

žlutými vlasy a brýlemi bez kovových obrouček. Jeho malá ústa se

automaticky roztáhla do úsměvu.

„A vy musíte být Williams,“ pokračoval Benson.

„Přesně tak,“ odpověděl David Starr.

Benson si mladého pozemšťana pečlivě prohlížel, jako kdyby ho

zkoumal pod mikroskopem. Pak se zeptal: „Nevrhnete se na mě,

ne?“

„Nejsem ozbrojený,“ zdůraznil David. „Kromě toho je farma

plná mužů, kteří by mě zabili, jen kdybych se o cokoli pokusil.“

„Zcela správně. Můžete nás nechat o samotě, Hennesi?“

Hennes rozhořčeně vyskočil. „Je to nebezpečné, Bensone.“

„Prosím, Hennesi.“ Bensonovy mírné oči za skly brýlí se

nepohnuly ani o píď.

Hennes nespokojeně zabručel, nesouhlasně plácl rukou o stehno

a pak vypochodoval ven. Benson za ním zamkl dveře.

„Abyste tomu rozuměl, Williamsi,“ řekl omluvně, „za poslední

půlrok se ze mě stal veledůležitý člověk. Dokonce i Hennes mě

poslouchá. Ještě jsem si na to nestačil zvyknout.“ Znovu se usmál.

„Pan Makian mě informoval v tom smyslu, že jste byl svědkem smrti

způsobené onou podivnou otravou.“

„Ano, viděl jsem, jak umírá moje vlastní sestra.“

„Bože!“ Benson zrudl. „To je mi strašlivě líto. Vím, že to musí

být pro vás bolestivé, ale chtěl bych vás požádat, abyste mi její smrt

popsal co nejpodrobněji. Je to velmi důležité.“

David mu zopakoval příběh, který předtím vylíčil Makianovi.

Benson k tomu poznamenal: „Všechno se seběhlo tak rychle.“

„Ano. Od chvíle, kdy posvačila, neuplynulo víc než pět-deset

minut.“

„To je strašné. Opravdu strašné. Nemůžete ani tušit, jaká je to ve

skutečnosti katastrofa.“ Nervózně si mnul ruce.

„V každém případě vám teď musím dopovědět zbytek. Většinu

jste si domyslel sám, přesto cítím, že to musím udělat kvůli tomu, co

se stalo vaší sestře. My všichni na Marsu za to neseme zodpovědnost

do té doby, než se nám podaří celou záhadu objasnit. Tyhle otravy

totiž trvají už celé měsíce. Není jich sice zase tolik, ale stačí na to,

abychom byli s rozumem v koncích.

- 29 -

Víme s naprostou jistotou, že otrávené potraviny nepocházejí ze

žádné farmy na Marsu. Zjistili jsme, že všechno otrávené zboží je

expedováno z Wingradu, ostatní dvě města jsou v tomto ohledu

zatím čistá. Z toho se dá usuzovat, že zdroj nákazy je ve městě.

Hennes prověřuje tohle podezření. Jezdí v noci do města, pátrá na

vlastní pěst, ale zatím se mu nic nepodařilo zjistit.“

„Teď už rozumím, na co narážel Čára,“ řekl David.

„Cože?“ Benson se zatvářil nechápavě, potom se mu ale tvář

vyjasnila. „Vy myslíte toho mrňavého chlapíka, co neustále

povykuje. Ano, jednou přistihl Hennese, když odjížděl, a ten ho kvůli

tomu propustil. Hennes jedná příliš impulzivně. V každém případě si

myslím, že jeho teorie není správná. Fakt, že se otrávené potraviny

objevují ve Wingradu, ještě nic nedokazuje, je to přece hlavní

překladiště pro celou hemisféru.

Pan Makian je přesvědčený, že někdo otravu šíří záměrně. On a

několik dalších členů farmářského syndikátu dostalo nabídku na

odkoupení jejich farem za směšně nízké ceny. Samozřejmě v ní není

ani zmínka o otrávených potravinách, takže se nedá prokázat přímá

souvislost mezi návrhem na odkoupení a touhle špinavou

záležitostí.“

David ho soustředěně poslouchal. Pak se zeptal: „Kdo přišel s

těmi nabídkami?“

„Jak to máme vědět? Viděl jsem ty dopisy a nestojí v nich nic

víc, než že v případě přijetí nabídky má syndikát vyslat kódovanou

zprávu na určeném mezihvězdném vlnovém pásmu. Cenová nabídka

se přitom každý další měsíc sníží o deset procent.“

„Copak se ty dopisy nedají vystopovat?“

„Bojím se, že ne. Přišly normální poštou a podle známky byly

poslány z oblasti asteroidů. Jak chcete pátrat v takovém bludišti?“

„Informovali jste policii?“

Benson se tiše zasmál. „Podle vás by se pan Makian nebo někdo

další ze syndikátu měl obrátit na policii? Tohle je vyhlášení

soukromé války. Zřejmě správně nechápete mentalitu zdejších lidí.

Tady se neběží s prosíkem za policií, když se dostanete do potíží,

pokud nechcete připustit, že to sám nezvládnete. Ještě jsem neslyšel

o majiteli farmy, který by to kdy udělal. Navrhl jsem, aby o dopisu

- 30 -

informoval Akademii, ale pan Makian o tom nechce ani slyšet.

Prohlásil, že velevážení vědci, pokud jde o otravy, stejně nic

nevypátrali a že bez takových pitomců se docela dobře obejde. Proti

takovému názoru se těžko vymýšlejí argumenty.“

„Vy sám se zabýváte otravami?“

„Ano. Jsem zdejší agronom.“

„Tak vás pan Makian také představil.“

„Hmm. Zcela přesně řečeno, agronom se specializuje na

experimentální zemědělství na vědecké bázi. Studoval jsem principy

úrodnosti a střídání plodin a další podobné otázky. Jsem odborník na

místní podmínky. Není nás tady příliš mnoho, takže není velký

problém najít si dobré místo na farmě, i když si někdy o nás myslí, že

jsme vystudovaní idioti, co nemají sebemenší ponětí o praxi. Já

osobně jsem si k agronomii ještě přidal botaniku a bakteriologii,

proto mě pan Makian pověřil, abych vedl výzkumný program

zabývající se oněmi otravami. Ostatní členové syndikátu se mnou

spolupracují.“

„Co se vám podařilo zjistit, pane Bensone?“

„Stejně tak málo jako akademikům, což není tak překvapivé,

když vezmeme v úvahu, jak skromné jsou mé možnosti ohledně

vybavení a podpory. Přesto jsem si vypracoval několik teorií. Otrava

je tak rychlá, že ji nemůže způsobovat nic jiného než bakteriální

toxin. Tomu odpovídá nervová degenerace, ke které přitom dochází,

a další příznaky. Domnívám se, že jde o bakterii z Marsu.“

„Cože?“

„Mars není bez života. Když sem dorazili první pozemšťané,

našli tu jednoduché formy života. Například gigantické řasy, jejichž

modrozelená barva byla rozpoznatelná teleskopy už v době, kdy se

ještě meziplanetárně nelétalo. Na těchto řasách pak žily bakterie a

dokonce i drobný hmyz, který se mohl volně pohybovat, ale

produkoval potravu jako rostliny.“

„Ty formy života se zachovaly ještě i dneska?“

„Samozřejmě. Na půdě, kde jsme začali farmařit a kam jsme

nasadili vlastní bakteriální kmeny nutné pro růst rostlin, jsme je

zničili. Avšak na neobdělávaných částech Marsu se původním

organismům velice dobře daří.“

- 31 -

„Jak to ale souvisí s našimi rostlinami?“

„To je dobrá otázka. Je třeba si uvědomit, že zdejší farmy se liší

od pozemských. Nejsou vystaveny přímému vlivu Slunce a vzduchu.

Zdejší slunce nedokáže dát rostlinám ze Země dostatek tepla a navíc

tady neprší. Na druhé straně je tu dobrá, úrodná půda a dostatek

kysličníku uhličitého, bez něhož se rostliny neobejdou. Zkrátka a

dobře plodiny na Marsu se pěstují v obrovitých sklenících. Celý

proces od zasetí až po sklizeň je téměř plně automatizovaný, takže

místní farmáři jsou vlastně mechanici. Farmy se uměle zavlažují

pomocí celoplanetárního systému potrubí, které sahá až k ledovým

čepičkám na pólech.

Vykládám vám to tak podrobně, aby vám bylo jasné, že je téměř

vyloučené, aby za normálních okolností došlo k nakažení rostlin.

Pole jsou uzavřená, hlídaná ze všech stran, kromě cesty zespodu.“

„Co tím myslíte?“ zeptal se David.

„Pod nimi jsou jeskyně a v nich možná Marťané.“

„Chcete říct bytosti?“

„Bytosti ne, ale organismy stejně inteligentní jako lidé. Mám

důvod věřit, že se ze všech sil snaží nás, pozemské vetřelce, vyhnat

ze své planety!“

- 32 -

5. Večeře

„Proč by to Marťané dělali?“ nechápal David.

Benson zrozpačitěl. Jednou rukou si pomalu přejel po hlavě a

uhladil prořídlé prameny světlých vlasů, které nedokázaly zakrýt

růžové lysiny pod nimi. „Neznám jediný důvod, kterým bych mohl

přesvědčit akademiky. Nebo alespoň pana Makiana. Přesto jsem si

jistý, že mám pravdu.“

„Máte chuť mi o tom něco říct?“

„Nevím. Upřímně řečeno, už dlouho jsem nemluvil s někým

jiným než s farmáři. Na vás je vidět, že jste studovaný člověk. Jakou

máte specializaci?“

„Historií,“ odpověděl David okamžitě. „Napsal jsem práci o

mezinárodní politice v počátcích atomového věku.“

„Aha,“ Benson vypadal zklamaně. „A co přírodní vědy?“

„Absolvoval jsem dva kurzy z chemie a jeden ze zoologie.“

„To je výborné. Napadlo mě, že bych možná dokázal přesvědčit

pana Makiana, aby vám dovolil pomáhat mi v laboratoři.

Moc byste toho dělat nemohl, když jste neprošel odborným

školením, ale bylo by to lepší než práce, kterou vám přichystal

Hennes.“

„Upřímné díky. Můžete mi ale vysvětlit, jak je to s těmi

Marťany?“

„Proč ne. Je to dost jednoduché. Možná netušíte, že pod

povrchem Marsu se v hloubce několika mil nacházejí rozsáhlé

jeskyně. Tolik alespoň víme z údajů o zemětřesení, správněji bych

asi měl říct marsotřesení. Někteří odborníci se kloní k názoru, že

jeskyně vznikly přirozeným působením vody v době, kdy na Marsu

existovaly oceány. Jenže pak se narazilo na záření, které nezapříčinili

lidé, ale které na druhé straně musí mít nějaký inteligentní zdroj. Ty

signály jsou příliš zřejmé, než aby se daly vykládat jinak.

Když se nad tím člověk zamyslí, zapadá to do sebe. Na počátku

měla planeta dostatek vody a kyslíku pro vznik života, jenže díky

gravitaci, která dosahuje jen dvou pětin pozemské hodnoty, obě

- 33 -

složky začaly unikat do vesmíru. Pokud tady existovali inteligentní

Marťané, museli být schopní takový vývoj předvídat. Možná

vystavěli podzemní obrovité jeskyně a uchýlili se do nich s

dostatečnými zásobami vody a vzduchu. Mohou v nich žít ještě

dneska, pokud se jim podařilo udržet populaci na stabilní úrovni. A

teď si představme, že tihle Marťané zjistili, že povrch jejich planety

se stal útočištěm pro jinou formu inteligentního života – pro život z

jiné planety. Mohli se na nás za to naštvat nebo se třeba bojí

konečného střetu s námi. My si myslíme, že jde o otravu z jídla, ale

ve skutečnosti se může jednat o bakteriologickou válku.“

David zamyšleně pronesl: „Jistý smysl by to dávalo.“

„Bude si to ale myslet i syndikát farmářů? Nebo akademici?

Nechme to teď být. Zařídím co nejdříve, abyste začal pracovat u mě,

a třeba se nám je ještě podaří přesvědčit.“

Usmál se a podal mu svou měkkou ruku, která se doslova

utopila v Davidově obrovité dlani.

„Myslím, že vám brzy dovolí vyjít ven,“ řekl Benson.

Měl pravdu a David tak prvně dostal příležitost poznat život na

marsovské farmě. Podobně jako města byla ukrytá pod kupoli. To

mu bylo jasné od okamžiku, kdy se probral z bezvědomí. Nemůžete

dýchat a pohybovat se stejně jako na Zemi, pokud vás nechrání

mocný příkrov. Přirozeně, tenhle byl mnohem menší, než viděl ve

Wingradu. V nejvyšším bodě dosahoval maximální výšky třiceti

metrů, jeho průsvitný plášť byl dobře rozpoznatelný, pásy bílých

fluorescenčních lamp zastiňovaly blikavé sluneční světlo. Území

pokryté kupolí měřilo asi půl čtvereční míle.

Po prvním večeru ale Davidovi už nezbýval čas, aby svá

pozorování dál rozšířil. Farma doslova přetékala lidmi a všichni

museli dostat třikrát denně najíst. Hlavně večer to vypadalo, že fronta

nemá konce. David stál apaticky za jídelním pultem a kolem něho

procházeli dělníci s umělohmotnými talíři. Tyhle talíře, jak se David

dověděl, byly speciálně vyrobeny pro Mars. Když jste je zahřáli v

dlani, uzavřely se jako leknín, takže jídlo zůstalo teplé a chráněné

před prachem, což bylo nutné v případech, kdy se jedlo venku v

poušti. Uvnitř farmy stravníci talíře jednoduše znovu narovnali.

- 34 -

Dělníci na farmě si Davida moc nevšímali. Jen Čára, jehož

drobná postavička se proplétala mezi stoly a stavěla na ně láhve s

omáčkami a kořenky, mu zamával. Tahle práce pro něho znamenala

hroznou společenskou degradaci, přesto tu pohanu snášel stoicky.

„Je to jen na měsíc,“ řekl Davidovi v kuchyni, kde právě

připravovali dušené maso a kuchař je nechal na chvíli o samotě,

„kromě toho většina chlapů ví, proč to dělám, takže mě nechávají na

pokoji. Samozřejmě je tady ještě Griswold, Zukis a jejich nohsledi:

ty krysy se drápou nahoru a před Hennesem se můžou přetrhnout. Co

je mi ale po nich. Já si to tady odkroutím raz dva.“

Při jiné příležitosti mu radil: „Nenech se vytočit chlapama, i

když tě štvou. Vědí, že seš zemák, ale neví jako já, že seš prima

chlap. Hennes ze mě nespustí oči, určitě nařídil Griswoldovi, aby mě

hlídal. Chce mít jistotu, že se k ostatním nedostanu, chce mi tak

zavřít pusu. Jenže já se k nim dostanu.“

Nebylo to ale hned. Davidovi čas odměřovaly neměnné veličiny:

dělník s talířem, na který mu nalil bramborovou kaši, naběračkou

přidal hrášek a malý biftek (maso bylo na Marsu dost vzácné,

protože se muselo dovážet ze Země). Muž si pak sám vzal kus koláče

a hrnek kávy. A už tu byl další strávník s talířem a celý rituál se

opakoval. Zdálo se, že David Starr je pro ně jednoduše pozemšťan s

naběračkou v jedné ruce a velkou plechovou vidličkou v druhé.

Nepamatovali si jeho tvář, jen naběračku a vidličku.

Kuchař strčil hlavu do dveří, malé oči mu sotva vykukovaly z

tváří obtěžkaných sádlem. „Hej, Williamsi, pohni kostrou, ve

vedlejší jídelně už čekají na jídlo.“

Makian, Benson, Hennes a další, kteří byli považováni za

důležité osoby díky svému postavení nebo délce služby, jedli

odděleně. Seděli u stolu a jídlo se jim roznášelo. David věděl, co má

dělat. Jídlo naservíroval na speciální talíře a na vozíku je převezl do

místnosti.

Pohyboval se tiše po jídelně, nejdříve obsloužil stůl, u něhož

seděli Makian, Hennes a další dva muži. U Bensonova stolu se snažil

zdržet co nejdéle. Benson si vzal talíř, usmál se na něho a zeptal se

ho, jak se mu daří, a pak se s chutí pustil do jídla. David mu v

záchvatu svědomitosti smetl se stolu neviditelné drobky. Přitom se k

- 35 -

němu těsně naklonil a téměř nehybnými rty se ho zeptal: „Zemřel

tady na farmě někdo na otravu?“

Benson sebou překvapeně trhl, tuhle otázku nečekal. Rychle se

podíval na Davida. Se stejnou rychlostí pak od něho odvrátil pohled

a snažil se tvářit nevšímavě. Jen zavrtěl hlavou.

„Zelenina je přece odtud, je to tak?“ zamumlal David.

Vtom se místností rozlehl ještě jeden hlas. Na opačném konci

někdo chraplavě křičel.

„U všech ďasů, ty pozemské bidlo, kde se flákáš?“

Byl to Griswold, obličej měl pokrytý věčným strniskem. Davida

napadlo, že se někdy ale musí holit, protože měl vousy pořád stejně

dlouhé.

Griswold seděl u stolu, který přicházel na řadu jako poslední.

Nepřestával si mumlat pro sebe, vztek z něho ještě nevyprchal.

Zavrčel na Davida: „Podej mi tamhleten talíř a hejbni kostrou.“

David mu vyhověl, nijak při tom ale nepospíchal. Griswoldova

ruka s vidličkou švihla vzduchem. David rychle uhnul a vidlička s

jasným zazvoněním narazila do plastového podnosu.

David jednou rukou zachytil podnos a druhou sevřel do kleští

Griswoldovo zápěstí. Pevně ho držel. Zbývající tři muži u stolu

odstrčili židle a vyskočili.

Davidův ledově klidný hlas zněl právě tak silně, aby mu

Griswold dobře rozuměl: „Jestli nepustíš tu vidličku a nepožádáš

slušně o jídlo, vyliju ti ho na hlavu.“

Griswold se snažil vykroutit ze sevření, ale David nepovolil.

Kolenem se navíc zapřel o Gríswoldovu židli, takže ten nemohl vstát.

„No tak,“ řekl David. Usmál se s hranou laskavostí. „Dokaž, že máš

slušné vychování.“

Griswold prudce dýchal. Ze zmrtvělých prstů mu vypadla

vidlička. „Dej mi můj podnos,“ zavrčel.

„To je všechno?“

„Prosím,“ vyštěkl.

David položil podnos na stůl a pustil Griswoldovo zápěstí, které

za tu dobu celé zbělelo, jak do něho nemohla proudit krev. Griswold

si ho třel druhou rukou a sáhl po vidličce. Když se ale šílený vztekem

podíval kolem sebe, uviděl v očích ostatních jen pobavení nebo

- 36 -

nezájem. Farmy na Marsu nebyly žádné mateřské školky, tady se

každý musel o sebe postarat sám.

Makian se zdvihl od stolu. „Williamsi,“ zavolal. David k němu

přistoupil. „Přejete si?“ Makian se nevrátil ke scéně, která se právě

odehrála, místo toho si Davida chvíli pozorně prohlížel, jako kdyby

ho viděl poprvé. To, co viděl, se mu evidentně líbilo. Nakonec se

zeptal: „Máte chuť jet zítra na kontrolu?“

„Jakou kontrolu, pane?“ Davidovy oči nenápadně přelétly stůl.

Makian snědl biftek, ale hrášku a kaše se sotva dotkl. Zřejmě mu

chyběl Hennesův elán k jídlu, kterému na talíři nezbylo vůbec nic.

„Jednou za měsíc prohlížíme všechny pozemky. Je to starý

zvyk. Je třeba zkontrolovat, jestli někde neprasklo sklo, jestli

zavlažovací zařízení a stroje jsou v pořádku, jestli někdo náhodou

nepytlačil na úrodě. Při tom se hodí každý pár očí.“

„Pojedu velmi rád, pane.“

„Výborně. Hned jsem si to myslel.“ Makian se obrátil k

Hennesovi, který sledoval jejich rozhovor s chladným výrazem v

očích. „Ten hoch má styl. Možná z něho ještě uděláme farmáře

jaksepatří. A Hennesi,“ Makian ztlumil hlas, takže David, který se

mezitím od něho vzdálil, už neslyšel, co říká. Podle rychlého

zastřeného pohledu, kterým se Makian podíval směrem ke

Griswoldovu stolu, se ale dalo odhadnout, že si neodpustil pěkně

štiplavou poznámku na jeho účet.

David zaslechl ve spánku něčí kroky a zareagoval ještě dříve,

než se úplně probudil. Vyklouzl zpod přikrývky a skulil se přes okraj

postele. V tlumeném fluorescenčním světle pronikajícím dovnitř

oknem zahlédl něčí bílou patu. Na farmě se svítilo slabě i v noci, aby

tma nebyla příliš hustá.

David čekal. Nejdříve zašustily přikrývky, které někdo marně

prohledával, a pak se ozvalo zašeptání: „Hej, pozemšťane! Slyšíš!

Kde ksakru –“

David se dotkl cizí nohy, ta se před ním okamžitě stáhla, pak

následovalo ostré zasyčení.

Chvíli se nic nedělo. Potom se k němu sklonila hlava, v šeru

jako kdyby ani neměla tvar. „Pozemšťane? Seš tady?“

„A kde asi jinde, Čáro?“

- 37 -

Drobný chlapík si rozčileně odfoukl a potom podrážděně

zašeptal: „Proč jsi mě chytal za patu? Co kdybych zařval. To bych

byl v pěkný bryndě. Potřebuju s tebou mluvit.“

„Nikdo ti v tom nebrání,“ David se tiše zasmál a vylezl si zpátky

na postel.

„Seš pěkně podezíravej,“ durdil se Čára.

„Nejspíš se chci dožít hodně let,“ odpověděl David.

„Jen aby nezůstalo jen u přání.“

„Proč?“

„Kruci. Proč já blázen sem vůbec lezu. Když mě tu nachytají,

dostanu padáka a v životě mě už nikdo nezaměstná. Dělám to jen

proto, že tys mi taky píchnul. Co si to měl s tím všivákem

Griswoldem?“

„Vůbec nic, jen jsme si přátelsky vyměnili názory při večeři.“

„Tomu ty říkáš výměna názorů? Griswold byl vzteky bez sebe.

Hennes na něho musel pořádně houknout, aby se zklidnil.“

„A kvůli tomu jsi přišel, Čáro?“

„Nejen kvůli tomu. Po soumraku se slezli za garáží. Nevěděli, že

je slyším, a já jsem jim to netroubil. Hennes pěkně sjel Griswolda, že

si s tebou neměl nic začínat, když se Makian díval. Griswold jen

vzteky blekotal, skoro mu nebylo rozumět. Znělo to asi jako, že z

tebe nadělá fašírku. Na to Hennes řekl –“ Čára se najednou zarazil.

„Poslyš, nechceš mi náhodou namluvit, že Hennes je neviňátko, co

za nic nemůže?“

„Vypadá to tak.“

„A co ty jeho noční výlety?“

„Viděl jsi ho jen jednou.“

„To úplně stačí. Hele, když za tím nic není, proč to přede mnou

tutláš?“

„Není to moje věc, Čáro. Klidně mi ale věř, že nejde o nic

nelegálního.“

„Co tedy má proti tobě? Proč ti dejchá na krk?“

„Co tím myslíš?“

„Jakmile Griswold zmlkl, Hennes prohlásil, že mají dost času.

Podle něho pojedeš zítra ven, a tak se určitě naskytne vhodná

- 38 -

příležitost. Napadlo mě, že tě musím varovat, abys radši nikam

nejezdil.“

David se klidně zeptal: „O jaké příležitosti to Hennes mluvil?“

„To jsem právě neslyšel. Přešli o kus dál a já jsem se nemohl

pohnout, aby mě neviděli. Můžeš si to ale klidně sám domyslet.“

„Hm. A co kdybychom se pokusili přesně zjistit, co mají za

lubem?“

Čára se k němu naklonil, jako kdyby měl David odpověď

napsanou na čele. „A jak to chceš navlíct?“

„Jednoduše. Pojedu zítra ven a dám tak hochům možnost, aby

mi to předvedli.“

„To je šílenství,“ Čára se rozčilením zajíkl. „Sám venku proti

nim nemáš šanci. Ještě ti asi nedošlo, že jsi na Marsu.“

„Třeba mám sebevražedné sklony,“ odpověděl David netečně.

„Počkáme a ono se uvidí.“ Poklepal Čáru po rameni, otočil se a

znovu usnul.

- 39 -

6. Do písku!

Hlavní výbojky se zapnuly a farma ožila vzrušením před

nadcházejícím kontrolním dnem. Prostor pod kupolí vyplňoval

divoký pokřik a horečnatý spěch. Terénní vozy stály vyrovnané v

řadách a jejich majitelé je kontrolovali.

Makian pobíhal sem a tam, všude zůstal jen okamžik. Hennes

rovným, rozhodným hlasem rozděloval muže do skupin a přiděloval

jim trasu na rozlehlých pozemcích. Když procházel kolem Davida,

podíval se na něho a zastavil se.

„Williamsi, nerozmyslel jste si to?“

„Ani náhodou.“

„Dobrá. Dostanete auto ze společného parku. Od téhle chvíle je

vaše a vy za něj odpovídáte. Když ho vlastní vinou poškodíte, oprava

se vám strhne z platu. Je to jasné?“

„Naprosto.“

„Zařadím vás do Griswoldovy skupiny. Vy dva se sice zrovna

nemilujete, ale nikdo se nevyzná v terénu tak jako on. Zelenáče jako

vy nemohu poslat s někým méně zkušeným. Jezdil jste někdy s

tímhle autem?“

„S trochou praxe by to neměl být žádný problém.“

„Vážně? No, budete mít příležitost se předvést.“ Hennes se už

chystal odejít, když si najednou něčeho všiml. „Kam si myslíte, že

jedete?“ vyštěkl.

V tom okamžiku do místnosti vstoupil Čára. Byl oblečený do

nové kombinézy a vysoké boty se mu leskly jako zrcadlo. Vlasy měl

hladce sčesané dozadu, tváře vyholené a růžové. S přehnanou

pomalostí prohlásil: „Na kontrolu farmy, Hennesi – pane Hennesi.

Sice jste mě momentálně přidělil na práci do kuchyně, ale v řádu se

říká, že mám pořád právo jet na obhlídku, a to ve svým starým autě.“

Hennes pokrčil rameny. „Přít se s vámi nebudu. Zůstanete tady

ještě týden, ale pamatujte si, že jestli sem ještě někdy strčíte nos,

zašlápnu vás jako písečnou blechu.“

- 40 -

Jakmile se Hennes k němu otočil zády, Čára mu výhružně

ukázal pěst a pak se zeptal Davida: „Už sis někdy nasadil tuhle

masku?“

„Ne, ale slyšel jsem o ní.“

„To nestačí. Osobně jsem ti ji vybral a zkontroloval. Teď ti

ukážu, jak se nasazuje. Palce tam nestrkej. Dívej se mi na ruce.

Takhle je to správně. Přetáhni si ji přes hlavu a nezapomeň si

zkontrolovat, že pásky vzadu nemáš zkřížené na krku, jinak tě začne

bolet hlava. Vidíš něco?“

Horní část Davidova obličeje se protáhla v odpudivý plastický

náhubek; dvě hadice od kyslíkového přístroje, které mu visely po

stranách obličeje, pak dokonaly dílo zkázy.

„Můžeš dýchat?“ zeptal se Čára.

David bezmocně lapal po vzduchu. Nakonec si masku strhnul.

„Jak se pouští přívod kyslíku? Nemůžu ho najít.“

Čára se rozesmál. „To máš za ten včerejšek. Nemusíš nic hledat,

všechno je to automatika. Jakmile si masku nasadíš, zvýší se pod ní

teplota a tlak a to stačí na spuštění přívodu. Stejným způsobem se

kyslík zastaví, jakmile masku sundáš.“

„Pak tahle ale musí být vadná.“

„Nic jí není. Jen nesmíš zapomenout, že je nastavená na pětinu

pozemského tlaku, proto se tady v místnosti nemůže spustit. Uvidíš,

že venku v poušti bude v pořádku. A nemusíš mít strach, že se

udusíš, i když je přívod jen pětinový, protože je to čistý kyslík. Jen se

nezapomeň nadechovat nosem a vydechovat pusou. Jinak se ti zamlží

průzory pro oči a nic neuvidíš.“

Čára veledůležitě obcházel Davidovu vysokou rovnou postavu a

vrtěl hlavou. „Můžeš mi říct, co to máš za boty? Vybereš si bílou a

černou! Vypadáš jako pruhovaná popelnice.“ Pyšně se podíval na

vlastní kombinaci světle zelené a rumělkově červené.

David odpověděl: „Na tom nesejde. Pojďme raději k autu.

Vypadá to, že co nevidět vyrazíme.“

„Správně. Hlavně to nepřeháněj. Dej si pozor na změnu

gravitace. Je to docela slupka, když to člověk nečeká. A, pozemšťane

–“

„Ano.“

- 41 -

„Měj oči na stopkách. Však mi rozumíš.“

„Díky za radu.“

Vozy se řadily do skupin po devíti. Celkem jich bylo více než

stovka. Jejich řidiči ještě na poslední chvíli kontrolovali pneumatiky.

Všechna auta byla pomalovaná nejrůznějšími žertovnými obrázky.

Auto, které David dostal přidělené, bylo poseté vzkazy od půltuctů

předchozích majitelů, počínaje nápisem na zašpičatělé kapotě, který

hlásal »Holky, pozor!«, a konče varováním na nárazníku, že jezdec je

rychlejší než tornádo.

David nastoupil do auta a zavřel dveře. Těsnily přímo perfektně,

nenašla by se v nich jediná skulinka. Přímo nad hlavou měl umístěný

filtr, vyrovnávající tlak vzduchu uvnitř auta a mimo něj. Čelní sklo

nebylo úplně průzračné, tucty prašných bouří na něm zanechaly

jemný film. David pohledem na ovládací panel zjistil, že není nijak

složitý. Většina ovládacích prvků byla stejná jako u běžných aut.

Těch pár neznámých tlačítek pochopí během jízdy.

Griswold se přihnal k jeho autu a zuřivě přitom gestikuloval.

Otevřel dveře kabiny.

„Stáhni si přední štít, ty kreténe. Nejedem do žádný bouřky.“

David se začal rozhlížet po příslušném tlačítku a objevil ho na

řídicí páce. Přední sklo, které vypadalo, jako kdyby bylo zatavené do

kovového rámu, se tiše zasunulo do drážky. Viditelnost se okamžitě

zlepšila. Mělo mu hned dojít, že ve zdejší atmosféře se nemůže

zdvihnout vítr, který by je obtěžoval. Navíc je na Marsu právě léto,

takže jim nebude ani zima.

Někdo na něho zavolal: „Hej, pozemšťane!“ Otočil se za

hlasem. Čára na něj mával. I on patřil do Griswoldovy devítičlenné

skupiny. David mu oplatil zamávání.

Část stěny kopule se vysunula vzhůru. Devět aut vjelo dovnitř.

Stěna se za nimi znovu zavřela. Uběhlo několik minut, komora se

vyprázdnila, připravená přijmout dalších devět aut.

David najednou těsně za hlavou uslyšel Griswoldův hlučný hlas.

Když se otočil, všiml si malého reproduktoru, který byl umístěný na

stropě nad ním. Malý otvor na konci řídicí páky pak sloužil jako

mikrofon. „Skupino osm, hlaste se!“

Hlasy se ozývaly jeden za druhým. „Číslo jedna.“

- 42 -

„Číslo dvě.“

„Číslo tři.“ Po šestce nastala pauza. Jen pár vteřin. David řekl:

„Číslo sedm.“ Ohlásil se osmý řidič. Jako poslední se ozval Čárův

mečivý hlas. „Číslo devět připraveno k odjezdu.“

Stěna kupole se znovu začala zdvihat, auta před Davidem se

pomalu dala do pohybu. David sešlápl pedál a elektromotor se

rozběhl. Najednou poskočil dopředu a narazil do auta před sebou.

Prudce sundal nohu ze spojky, cítil chvění auta. Co nejopatrněji se

posunul vpřed. Přepážka za jejich zády sjela dolů a zavřela je do

malého tunelu.

Slyšel syčení přečerpávaného vzduchu. Srdce mu bušilo, ale

ruce měl klidně položené na řídicí páce.

Kombinéza se mu začala lepit k tělu, unikající vzduch si hledal

cestu mezerou mezi zakulaceným okrajem bot a stehnem. Na rukou a

bradě ho začalo bodat, měl pocit, jako kdyby otékal. Několikrát za

sebou polkl, aby ulevil rostoucí bolesti v uších. Po pěti minutách si

uvědomil, že prudce oddechuje, protože mu chybí vzduch.

Ostatní si mezitím nasadili masky. Jakmile udělal totéž, ucítil,

že mu kyslík volně proudí nosními dírkami. Zhluboka se nadechl a

vydechl pusou. Ruce a nohy ho ještě brněly, ale bodavý pocit

postupně slábl.

Stěna před ním se najednou začala vysouvat nahoru, v slabém

slunečním světle se objevil rovný pás, pokrytý červeným pískem.

Jakmile přepážka zmizela úplně, všech osm chlapů jako jeden

vykřiklo: „Do písku-u-u-u!“ Auta v první řadě se rozjela.

Tenhle tradiční farmářský pokřik ve zdejším řídkém vzduchu

zněl tence a vysoko jako soprán.

David sešlápl pedál a pomalu přejel přes čáru, tvořící hranici

mezi kupolí a pískem venku.

Vtom ucítil náraz!

Náhlá změna přitažlivosti se dala přirovnat pádu z výšky stovek

metrů. Při jeho váze sto kilogramů jako kdyby nečekaně ztratil

šedesát kilo. A celá ta tíha se mu usadila v žaludku. Snažil se držet

volantu, zatímco nekonečně dlouho padal. Vybočil prudce stranou.

- 43 -

Okamžitě se ozval Griswoldův hlas, který nepřestal znít

chraplavě, přestože v řídkém vzduchu se zvukové vlny špatně šíří.

„Číslo sedm! Vrať se zpátky do řady!“

David měl plné ruce práce s řízením, se sebou samým, k tomu

pořádně neviděl. Snažil se co nejvíce nadýchat kyslíku a nakonec to

nejhorší překonal.

Všiml si, že se Čára znepokojeně dívá jeho směrem. Na

okamžik se jednou rukou pustil volantu, zamával mu a pak už se

soustředil na cestu.

Poušť před ním byla plochá a holá. Nenašel by se na ní ani jeden

malý keř. Tahle oblast byla považována za mrtvou a opuštěnou tisíce

nebo milióny let. Najednou ho napadlo, že to nemusí být pravda. Co

když ji pokrývaly modrozelené mikroorganismy, než sem přišli

pozemšťané a zničili je, aby získali půdu pro své farmy?

Za auty jedoucími vpředu se objevil slabý obláček prachu –

vypadalo to jako zpomalená scéna z akčního filmu. Se stejnou

pomalostí se pak znovu snášel k zemi.

Davidovo auto se jen ploužilo. Nepřestával zvyšovat rychlost,

ale něco nebylo v pořádku. Ostatní auta seděla na cestě jako přišitá,

zatímco on po ní poskakoval jako zajíc. Každá sebemenší í nerovnost

či skalnatý výstupek ho vymrštily do vzduchu, až mu kola s kvílením

naprázdno prokluzovala. Jakmile se znovu dotkla země, trhavě

poskočil dopředu.

Zpomalil. Sotva ale znovu přidal rychlost, poskakování se ještě

zhoršilo. Věděl, že za to může nízká přitažlivost, jenže ostatním

nějak nevadila. Zajímalo ho, jak to dělají.

Cítil, že se venku ochladilo. Sice bylo léto, ale teplota se sotva

vyšplhala nad nulu. Obloha nad ním měla nachovou barvu. Kromě

trpasličího slunce na ní rozpoznal tři nebo čtyři další hvězdy. Vzduch

byl příliš řídký, aby je zakryl, stejně tak se v něm ale světlo nemohlo

rozptýlit způsobem, kterému Země vděčí za svou modrou oblohu.

Znovu se ozval Griswoldův hlas: „Jednička, čtyřka a sedmička

zabočí vlevo. Dvojka, pětka a osmička se budou držet uprostřed.

Trojka, šestka a devítka zabočí vpravo. Číslo dvě a tři přebírají velení

v podskupině.“

- 44 -

Auto číslo jedna, které řídil Griswold, zamířilo vlevo. David ho

sledoval očima a všiml si při tom tmavé čáry na horizontu. Čtyřka

bez váhání vyrazila za prvním autem. David ostře zabočil vlevo, aby

nezůstal pozadu za nimi.

To, co následovalo, absolutně nečekal. Dostal tak rychle smyk,

že si to ani nestačil uvědomit. Zoufale točil volantem po směru

otáčení. Vypnul motor, cítil, jak se kola třou, zatímco auto rotovalo

dokola. Poušť se mu míhala před očima, splývala mu v jednu

červenou šmouhu.

Najednou zaslechl Čárův slabý hlas, jak na něho křičí z

reproduktoru: „Šlápni na nouzovou brzdu. Je vpravo vedle pedálu.“

David se ji marně pokoušel zmáčknout, nemohl nohou nic

nahmatat. Tmavá čára na horizontu se objevila těsně před ním a pak

zmizela. Najednou byla mnohem ostřejší i širší; a i když se mu jen

mihla před očima, pochopil, o co jde. Před sebou měl dlouhý a rovný

zlom. Na Měsíci byly podobné trhliny ještě četnější, ale v obou

případech byly způsobeny milióny let trvajícím vysycháním planety.

Jejich šířka dosahovala i třiceti metrů a zatím se nikomu nepodařilo

změřit jejich hloubku.

„Hledej krátký růžový knoflík,“ řval Čára. „Dupej nohou po

podlaze.“

David ho poslechl. Najednou ucítil pod prsty nepatrný pohyb.

Vzápětí se auto přestalo řítit dopředu a David ucítil zběsilý náraz

brždění. V oblacích prachu nic neviděl a začal se dusit.

Položil se na volant a čekal. Auto zřetelně zpomalovalo.

Nakonec zastavilo.

Narovnal se a chvíli jen tiše oddechoval. Sundal si masku a otřel

ji zevnitř; do nosu a očí ho štípal chladný vzduch, než si ji stačil

znovu nasadit. Šaty měl pokryté načervenalým prachem, jeho stopy

měl i na bradě, cítil ho i na rtech. Stejně tak byl zaprášený celý

vnitřek vozu.

Mezitím vedle něho zastavila zbývající dvě auta z jejich trojice.

Z prvního vylezl Griswold, jehož zarostlou tvář nepředstavitelně

hyzdila dýchací maska. Davidovi najednou došlo, proč jsou vousy a

strniště tak populární mezi zdejšími zemědělskými dělníky. Chránily

je proti ledovému, řídkému vzduchu.

- 45 -

Griswold vrčel jako pes, cenil při tom zažloutlé, zničené zuby:

„Tuhle škodu krvavě zaplatíš. Hennes tě varoval.“

David otevřel dveře a vystoupil. Zvenku auto vypadalo ještě hůř,

pokud se to vůbec dalo poznat. Z roztrhaných pneumatik trčely

obrovité bodce, které nepochybně souvisely s onou nouzovou

brzdou.

„Nedám nikomu ani cent, Griswolde. To auto není v pořádku.“

„Na auto to nesvaluj. Co si sedáš za volant, když seš takovej

trouba?“

Další auto s kvílením zastavilo za nimi a Griswold se otočil tím

směrem.

Strniště jako by se mu naježilo. „Vypadni odsud, ty cvrčku.

Táhni si po svých.“

Čára vyskočil z auta. „Nejdřív chci ale vidět Williamsovo auto.“

Čára na Marsu nevážil ani pětadvacet kilo, takže k Davidovu

autu se přenesl jedním dlouhým skokem. Naklonil se nad kola. Po

chvíli se znovu narovnal. „Kde jsou zátěže, Griswolde?“

„Jaké zátěže, Čáro?“ zajímal se David.

Střízlík spustil jako kulomet: „Venku, kde je malá přitažlivost,

se musí na každou nápravu přidat něco jako tlustá traverza.

Kamaráde, ani ve snu by mě nenapadlo, že tohle někdo –“

David ho přerušil. Teď už chápal, proč na každém sebemenším

hrbolku vyletěl do vzduchu jako míč, zatímco ostatní auta seděla na

zemi jako přišitá. Otočil se ke Griswoldovi: „Věděl jsi o tom, že mi

na autě chybí zátěže?“

„Co je mi po tom,“ zavrčel Griswold. „Nejsem tvoje chůva,

abych ti kontroloval auto.“

Mezitím se k nim sjela celá skupina. Vlasatí chlapi obstoupili

jejich trojici, stáli tiše, napjatě, do ničeho se ale nemíchali.

Čára to nevydržel. „Ty zkamenělino, copak by nováčka napadlo

–“

„Tiše, Čáro,“ zastavil ho David. „Tohle si vyřídím sám. Ptám se

znovu, Griswolde. Věděl jsi o tom dopředu?“

„Dám ti dobrou radu, pozemšťane. V poušti se člověk musí

postarat sám o sebe. Tady ti kvočnu nikdo dělat nebude.“

- 46 -

„Výborně. Beru tě za slovo.“ David se podíval kolem sebe. Stál

na samém kraji zlomu. Stačily tři metry a už by z něho byl nebožtík.

„Dám ti stejnou šanci předvést, co je v tobě. Já si beru tvoje auto. Ty

můžeš jet zpátky v mém, nebo si tady klidně zůstaň trčet.“

„Ty drzá štěnice!“ Griswold vymrštil ruku k boku. Vtom se z

kroužku okolostojících mužů ozvalo skandování: „Zápas! Zápas!“

Zdejší způsob řešení sporů byl drsný, ale nedovoloval výhody,

které by se braly jako nefér. Tuhle zásadu všichni chápali a

dodržovali. Jedině vzájemná ostražitost mohla člověka zachránit před

nožem v zádech nebo kulkou v břiše.

Griswold přelétl pohledem drsné tváře kolem sebe. „Vyřídíme to

na farmě. Zpátky do práce.“

„Klidně si to tam s tebou rozdám, teď mi ale uhni z cesty,“ řekl

David.

Pomalu vykročil proti Griswoldovi, ten couvl dozadu. „Ty

zelenáči. Copak se můžeš prát v masce? Co máš v tý svý hlavě?“

„Proč si ji tedy nesundáš?“ zeptal se David. „Já udělám totéž.

Uvidí se, jestli mě dokážeš férově zastavit.“

„Pusťte se do sebe!“ ozval se souhlasný pokřik ze skupiny. Čára

vykřikl: „Začni, Griswolde, nebo mu jdi z cesty.“ Přiskočil ke

Griswoldovi a vytrhl mu pistoli z pouzdra na boku.

David zdvihl ruku k masce. „Můžeme?“

Čára zavolal: „Budu počítat do tří.“

Muži rozčileně zahlučeli. Tváře měli napjaté očekáváním.

Griswold se divoce rozhlédl kolem sebe.

Čára začal počítat: „Jedna –“

Jakmile dořekl tři, David si beze spěchu sundal masku a odložil

ji i s připojenými kyslíkovými bombami stranou. Zůstal stát se

zadrženým dechem v nedýchatelné atmosféře Marsu.

- 47 -

7. Čára odhaluje tajemství

Griswold se nehýbal, masku měl stále na obličeji. Mezi diváky

se ozvalo výhružné zamručení.

David se pohyboval tak rychle, jak to bylo jen možné, v nízké

gravitaci si musel přesně vyměřovat kroky. Neohrabaně se napřáhl,

měl pocit, jako kdyby při tom musel překonávat odpor vody, a chytil

Griswolda za rameno. Smýkl jím stranou, zároveň se vyhnul jeho

kolenu. Druhou rukou ho chytil za bradu, nadzdvihl mu masku a s

trhnutím mu ji stáhl.

Griswold po ní chňapl a současně zaryčel. Rychle se ale

vzpamatoval a pevně sevřel rty, aby mu neunikl další vzduch. Jak se

odtrhl od Davida, nepatrně zavrávoral. Začal kolem něho kroužit.

Od okamžiku, kdy se David naposledy nadechl kyslíku,

uplynula téměř minuta. V plicích cítil tlak. Ze strany se k němu

přibližoval Griswold s očima podlitýma krví. Pohyboval se pružně a

dokonce i s jistou elegancí. Byl zvyklý na zdejší nízkou gravitaci a

bez problémů ovládal svoje tělo. David si zachmuřeně uvědomil, že

jemu tahle obratnost chybí. Stačí, aby udělal jeden rychlý, neuvážený

pohyb, a rozplácne se na zemi jako žába.

Tlak na Davidových prsou se zvyšoval s každou vteřinou. David

se snažil udržet odstup od Griswolda a zároveň sledoval, jak se

Griswoldův obličej zkroucený do grimasy mučivě napíná. Musí mít

lepší výdrž než Griswold. Má přece plíce atleta. Griswold příliš jí a

pije, než aby byl v dobré kondici. Jeho oči si všimly hrany zlomu.

Byl jen metr a půl od něho, příkrý sráz padal kolmo dolů. A právě k

němu ho Griswold zatlačoval.

Zastavil se. Griswold musí zaútočit do deseti vteřin. Víc času

mu nezbývá.

Griswold vyrazil do útoku.

David uskočil stranou, druhá rána mu dopadla na rameno.

Využil její odstředivé síly a přidal ji k vlastnímu úderu pěstí, kterým

se Griswoldovi strefil přesně do brady.

- 48 -

Griswold zavrávoral. Vydechl s mocným zafuněním, do plic se

mu při tom dostala směs argonu, neonu a kysličníku uhličitého.

Pomalu, hrozivě klesal k zemi. Z posledních sil se ještě pokusil

zdvihnout, napůl se mu to podařilo, ale pak znovu začal padat,

přitom klopýtl dopředu, jak se snažil udržet rovnováhu-

V Davidových uších se rozlehl zmatený pokřik. S chvějícíma se

nohama, hluchý a slepý ke všemu kromě své dýchací masky, k ní

zamířil. Přinutil své zmučené tělo, strádající nedostatkem kyslíku,

aby se pohybovalo pomalu a důstojně. Připnul si kyslíkové bomby a

nasadil si masku. Teprve potom se celý roztřesený nadechl, kyslík se

mu do plic vlil, jako kdyby se mu do scvrklého žaludku dostala

ledová voda.

Celou minutu usilovně dýchal, vypracovaný hrudník se mu

zvedal a klesal v mocných, rychlých záběrech. Teprve potom otevřel

oči.

„Kde je Griswold?“

Semkli se kolem něho, Čára stál úplně vpředu. Zatvářil se

překvapeně. „Tys to neviděl?“

„Srazil jsem ho k zemi.“ David se podíval kolem sebe.

Griswolda nikde neviděl.

Čára ukázal prstem. „Spadl tamhle dolů.“

„Cože?“ David se pod maskou zamračil. „Takové vtipy si

můžete nechat.“

Začali vykřikovat jeden přes druhého: „To není vtip.“

„Přepadl přes okraj.“

„Zavinil si to sám.“

„Ty ses jen bránil.“

„Tak moment,“ řekl David. „Co se vlastně stalo? Přece jsem ho

tam vážně neshodil?“

„Ani náhodou,“ volal Čára. „Ty za nic nemůžeš. Srazil jsi tu

štěnici k zemi. Pokusil se vstát. Jenže znovu začal padat, a jak se

snažil udržet rovnováhu, poskočil dopředu. Skoro neviděl, a tak si

nevšiml, že je před ním trhlina. Snažili jsme se ho chytit, ale bylo už

pozdě. Kdyby nemyslel jen na to, jak tě shodí dolů ze srázu, nemusel

v něm sám skončit.“

David si prohlížel muže. Ti se naopak dívali na něho.

- 49 -

Nakonec mu jeden z nich podal ruku a pevně ji stiskl. „Držel ses

skvěle, patříš k nám.“

Řekl ta slova bez jakéhokoli afektu, napětí ale okamžitě

pominulo.

Čára nadšeně vykřikl a vyskočil skoro dva metry do výšky.

Když se začal snášet dolů, nohy se mu komíhaly způsobem, jaký by

v zemské gravitaci nedokázal napodobit ani ten nejlepší baletní

mistr. Muži, kteří Davidovi předtím neřekli jinak než

„Přivandrovalče,“ pokud ho vůbec nějak oslovovali, ho najednou

plácali po zádech a opakovali mu, že chlap jako on Marsu ostudu

rozhodně neudělá.

Čára zavolal: „Tak co, chlapi, dokončíme kontrolu? Nebo snad

potřebujeme Griswolda, aby nám říkal, co máme dělat?“

Všichni sborem zakřičeli: „Ne!“

„Tak na co ještě čekáme?“ Čára se skokem přenesl za volant.

„Pospěš si,“ křičeli na Davida. Ten nasedl do auta, které ještě

před patnácti minutami patřilo Griswoldovi, a nastartoval ho.

Řídký vzduch ještě jednou prořízl hlasitý pokřik: „Do písku-u-

u!“

Auta si radiotelefonem předávala zprávu. Informace letěla přes

zemi nikoho, putovala od jednoho pásu skleníků ke druhému.

Zatímco David projížděl sem a tam uličkami mezi skleněnými

stěnami, zpráva o Griswoldovi si našla cestu do všech koutů farmy.

Osm mužů z původní Griswoldovy skupiny se znovu

shromáždilo, když rudě zbarvené slunce začalo zapadat. Po stejné

cestě, jakou přijeli časně ráno, se vydali zpátky na základnu. David

tak zjistil, že se mezitím stal slavným.

Ten den se nevečeřelo jako obvykle, všichni se najedli ještě v

poušti. Během půlhodiny se proto muži shromáždili před správní

budovou a čekali, co se bude dít dál.

Nikdo nepochyboval, že Hennes a starý Makian už vědí o

incidentu. Takzvané Hennesovo bratrstvo, což byli muži, které

najímal Hennes, když se stal předákem, se nepochybně postaralo o

to, aby se novinka posunula patřičným směrem. Všech se zmocnilo

radostné očekávání.

- 50 -

Nedalo se o nich říct, že by Hennese nenáviděli. Byl schopný a

nebyl to žádný ras. Nikdo ho ale neměl rád. Choval se studeně a

povýšeně, na rozdíl od svých předchůdců se neuměl lehce bavit s

podřízenými. Na Marsu, kde se nepěstovaly žádné společenské

rozdíly, to znamenalo vážný nedostatek, který mu dělníci z farmy

mohli těžko prominout. A pokud šlo o Griswolda, o tom by se sotva

někdo odvážil tvrdit, že byl oblíbený.

Zkrátka a dobře na Makianově farmě se najednou děly věci, jaké

tu nikdo nezažil za celé tři roky, a že tu byl rok pořádně dlouhý,

rovnal se totiž třiadvaceti měsícům na Zemi.

Když se David objevil, ozval se dost silný jásot, všichni mu

dělali uličku, aby mohl projít, a jen malá skupinka na jedné straně se

tvářila nevrle a nepřátelsky.

Jásot musel být slyšet i uvnitř budovy, protože Makian, Hennes,

Benson a několik dalších mužů vyšlo ven. David zůstal stát pod

rampou vedoucí ke vchodu, zatímco Hennes se postavil na její okraj

a díval se na něho dolů.

„Pane, přišel jsem vysvětlit dnešní incident,“ začal David.

Hennes prohlásil klidným hlasem: „Kvůli vám zemřel zkušený

pracovník, kterého si farma vysoce cenila. Můžete svým vysvětlením

na tom něco změnit?“

„To jistě ne, ale s mužem jménem Griswold jsem se utkal ve

férovém boji.“

Ze zástupu někdo vykřikl: „Griswold ho chtěl zabít. Čistě

náhodou zapomněl, že k vybavení auta patří zátěže na kola.“ Tu a

tam se rozlehl pobavený smích nad sarkasticky míněnou větou.

Hennes zbledl. Ruku sevřel v pěst. „Kdo to řekl?“

Nastalo ticho a potom se vpředu ozval tichý, vystrašený hlásek:

„Prosím, já, pane učiteli.“ Čára tam stál, ruce sepjaté a oči nesměle

sklopené k zemi.

Znovu se ozval smích, tentokrát se ale proměnil v rykot.

Hennes se jen s námahou ovládl. Obrátil se k Davidovi:

„Vznášíte obvinění, že vám někdo usiloval o život?“

„Ne, pane,“ odpověděl David. „Tvrdím pouze, že došlo k

férovému zápasu za přítomnosti sedmi svědků. Muž, který přijme

- 51 -

výzvu k zápasu, má právo v něm obstát co nejlépe. Nebo snad chcete

zavádět nová pravidla?“

Ze zástupu se ozval souhlasný pokřik. Hennes se rozhlédl kolem

sebe. „Nechali jste se oklamat a zmanipulovat, jednou toho budete

litovat,“ zakřičel na ně. „Teď se všichni vraťte do práce a

nepochybujte, že si budu pamatovat vaše dnešní jednání. A pokud se

týká vás, Williamsi, všechno ještě zvážíme. Váš případ není zdaleka

uzavřen.“

S prásknutím za sebou zavřel dveře. Ostatní ho po chvíli váhání

následovali.

Příští den ráno si Benson zavolal Davida do laboratoře. Všichni

dlouho do noci oslavovali a bylo vyloučené, aby se David oslavě

vyhnul, nebo se z ní vytratil. Zrovna ve dveřích skláněl hlavu, aby se

do ní neuhodil, když zívl na plné kolo.

Benson ho pozval dál. Byl oblečený do bílého pláště a vzduch v

místnosti charakteristicky páchl po laboratorních krysách a křečcích.

„Vypadáte ospale. Posaďte se.“

„Díky,“ odpověděl David. „Musím přiznat, že jsem toho dneska

moc nenaspal. Co pro vás mohu udělat?“

„Otázka spíš zní, co já mohu udělat pro vás, Williamsi. Dostal

jste se do pěkného maléru. Zřejmě si neuvědomujete, jak to tady na

Marsu chodí. Pan Makian má zákonné právo vás nechat zastřelit,

pokud dojde k závěru, že v případě Griswolda šlo o úmyslnou

vraždu.“

„Jen tak bez soudu?“

„To ne. Pro Hennese ale bude hračka dát dohromady dvanáct

chlapů, kteří mu odkývají, co on bude chtít.“

„Myslíte si, že to ostatní jen tak nechají?“

„Mě o tom přesvědčovat nemusíte. Celý večer jsem to

Hennesovi opakoval pořád dokola. Určitě vám neušlo, že s

Hennesem zrovna nekamarádím. Na můj vkus se chová moc

pánovitě; a prosazuje jen svoje nápady, například to svoje soukromé

pátrání, o kterém jsem se vám zmínil při prvním setkání. A pan

Makian mi dal zcela za pravdu. Musí samozřejmě Hennese nechat,

aby jednal s dělníky, proto se včera do ničeho nemíchal, ale potom

- 52 -

Hennesovi řekl na rovinu, že nemá v úmyslu jen tak sedět a dívat se,

jak se mu rozpadá farma kvůli takovému darebákovi, jako byl

Griswold. Hennes mu musel slíbit, že celou záležitost uzavře. Jenže

člověk jako on zapomíná moc pomalu a není dobře ho mít za

nepřítele.“

„Zřejmě mi nezbyde než to risknout.“

„To riziko ale můžeme snížit na minimum. Zeptal jsem se

Makiana, jestli byste nemohl pracovat tady. Můžete mi být užitečný,

i když nejste vědec. Můžete krmit zvířata a čistit klece. Mohl bych

vás naučit, jak se jim dávají anestetika a injekce. Není to příliš, ale

díky tomu se vyhnete Hennesoví a my na druhé straně zabráníme

tomu, aby se na farmě rozložila morálka, což bychom si mohli sotva

dovolit. Přijímáte nabídku?“

„Teď, když mě chlapi přijali mezi sebe?“ zeptal se David

naprosto vážně. „To bych se přece shodil.“

Vědec se zamračil. „No tak, Williamsi. Přece byste nebral

vážně, co vám říkají ti hlupáci. Jakýpak farmář! To je hotový

nesmysl! Je to jen nabubřelé označení pro nevzdělané zemědělské

dělníky. Jejich představa o společenském žebříčku je postavená na

hlavu, na tu nesmíte dát. Podívejte se, když budete pracovat u mě,

možná mi pomůžete vyřešit záhadné otravy; pomstíte i svou sestru.

Kvůli tomu tady přece jste?“

„Tak dobře,“ souhlasil David.

„Výborně.“ Bensonův obličej se roztáhl do úlevného úsměvu.

Čára opatrně strčil hlavu do dveří a zašeptal: „Hej!“ David zavřel

klec a otočil se. „Nazdar, Čáro.“

„Je tady Benson?“

„Není. Jel na celý den pryč.“

„Fajn.“ Čára vstoupil dovnitř, šel opatrně, jako kdyby se bál,

aby se i jen mimoděk nedotkl něčeho v laboratoři. „Co máš proti

Bensonovi?“

„Kdo? Já? Nic. Je jen trochu –“ Několikrát si poklepal na

spánek. „Proč by jinak přijel na Mars, aby se tu piplal s krysama?

Kromě toho nám pořád radí, jak máme sít a sklízet úrodu. Co ten

může vědět o farmaření na Marsu? To tě nenaučí žádná škola na

- 53 -

Zemi. A navíc se tváří, že je něco lepšího než my. Občas proto

potřebuje trochu zpražit.“

Podíval se na Davida. „Jen se na sebe koukni. Vystrojil tě jako

bílou maškaru a děláš tu chůvu myším. Proč si to necháš líbit?“

„Je to jen na chvíli,“ odpověděl David.

„Hm.“ Čára se na chvíli zamyslel a potom mu neohrabaně podal

ruku. „Vlastně jsem se přišel rozloučit.“

David mu ji stiskl. „Odjíždíš?“

„Odkroutil jsem si měsíc. Mám zpátky papíry, můžu si najít

práci někde jinde. Jsem rád, že jsme se setkali. Třeba to není

naposledy. Moc bych nesázel na to, že zůstaneš pracovat pod

Hennesem, až ti vyprší smlouva.“

„Počkej.“ David nepouštěl Čárovu malou dlaň. „Určitě máš

namířeno do Wingradu, je to tak?“

„Jasně.“

„To se mi moc hodí. Na podobnou příležitost už čekám týden.

Nemohu odjet z farmy, ale... mohl bych tě požádat o laskavost?“

„Že se ptáš? O co jde?“

„Je to trochu riskantní. Budeš se sem muset vrátit.“

„To je v pohodě. Mně Hennes strach nenažene. Navíc ho dokážu

oblafnout, můžeme se setkat, a on o tom vůbec nebude vědět.

Nezapomeň, že já jsem na tuhle farmu přišel dávno před ním.“

David zatlačil Čáru do křesla. Sedl si k němu na bobek a šeptem

mu začal vysvětlovat: „Když přijedeš do Wingradu, půjdeš do

knihovny, co stojí na rohu Hvězdné a Měsíční ulice. Potřebuju, abys

mi odtud přivezl pár mikrofilmů a zařízení na jejich čtení. Všechno

jsem ti sepsal v tomhle –“

Čárová ruka se vymrštila jako pařát a vytáhla Davidův pravý

rukáv.

„Hej, co to děláš?“ bránil se David.

„Chci se na něco podívat,“ supěl Čára. Natočil si Davidovu ruku

dlaní vzhůru a zadýchaně pozoroval holé zápěstí.

David se nehýbal. Bez zájmu se díval na vlastní zápěstí.

„Spokojený?“

„Asi jsem střelil vedle,“ zamumlal Čára.

- 54 -

„O co jde?“ David lehce vytáhl ruku z Čárová sevření a ukázal

mu i druhé zápěstí. „Co vlastně hledáš?“

„To víš sám moc dobře. Hned od začátku jsem věděl, že tě

znám, jen jsem nevěděl odkud. Přitom to byla jasná věc. Kdo z

pozemšťanů by dokázal strčit ani ne za měsíc zdejší chlapy do

kapsy? Musels mě poslat do knihovny Akademie, aby mě to konečně

koplo.“

„O čem to mluvíš, Čáro?“

„Však ty dobře víš, Davide Starre,“ vítězoslavně vykřikl Čára.

- 55 -

8. Noční schůzka

David ho zarazil. „Tiše!“ Čára ztlumil hlas. „Znám tě z

videožurnálů. Kde máš ale znak? Slyšel jsem, že ho nosí všichni

akademici.“

„Odkud to víš? A kdo ti řekl, že ta knihovna patří Akademii?“

Čára zčervenal. „Nejsem žádnej buran. Žil jsem ve městě. Mám

dokonce i školy.“

„Omlouvám se. Tak jsem to nemyslel. Ještě mi chceš pomoct?“

„Jedině když mi prozradíš, jak je to s tím znakem.“

„Není to nic složitého. Jedná se o bezbarvé tetování, které na

vzduchu podle mé vůle ztmavne.“

„A jak to dokážeš?“

„Souvisí to s emocemi. Každému lidskému pocitu odpovídá

hormonální vzorec v krvi. A tenhle vzorec pak funguje jako klíč k

vytetovanému znaku. Já náhodou vím, o který pocit se jedná.“ David

se nijak nenamáhal, a přesto se mu na vnitřní straně pravého zápěstí

objevila skvrna, která postupně tmavla. Na okamžik se rozzářily zlaté

tečky Velkého vozu a Orionu a potom se celý obraz znovu ztratil.

Čárová tvář se rozsvítila, ruce mu automaticky sklouzly dolů,

chtěl se praštit do bot. David ho neomaleně chytil za paže. „Hej,“

bránil se Čára.

„Ticho, prosím. Tak pomůžeš mi?“

„Jasně. Vrátím se ještě dneska v noci, přivezu ti, co potřebuješ.

Povím ti taky, kde se setkáme. To místo je blízko sekce číslo dvě –“

Šeptem mu začal vysvětlovat cestu.

David přikývl. „Rozumím. Tady máš dopis.“

Čára ho vzal a zastrčil ho za lem boty ve výšce boku. „Lepší

boty mají zevnitř kapsu,“ vysvětlil mu. „Věděl jste to, pane Starre?“

„Ano. Já vím, farmáři nejsou žádná béčka. Mimochodem, pořád

se jmenuju Williams. Ještě ti musím říct jednu věc. Tu obálku smějí

otevřít lidé z Akademie. Pokud to zkusí někdo jiný, zraní se.“

Čára se napřímil. „Na mě se můžeš spolehnout. Na světě je

spousta lidí větších než já. Možná si myslíš, že to nevím, ale to není

- 56 -

pravda. Stejně na tom ale nesejde, protože ani ten největší obr mi tu

obálku nesebere. To by mě musel zabít. A jestli sis myslel, že bych

se sám podíval dovnitř, tak to mě nenapadlo ani ve snu.“

„Upřímně řečeno, snažím se uvažovat o všech možných

eventualitách, tahle se mi ale nezdála moc pravděpodobná,“

odpověděl David.

Čára se usmál, v žertu naznačil výpad pěstí proti Davidově

bradě a najednou byl pryč.

Benson se vrátil až těsně před večeří. Tvářil se sklesle a baculaté

tváře měl splasklé.

„Jak se máte, Williamsi?“ zeptal se apaticky.

David si právě domýval ruce ve speciálním čisticím roztoku,

který se pro tyto účely používal na Marsu. Vytáhl je z vody a začal je

sušit pod proudem teplého vzduchu. Použitá voda mezitím odtekla

do nádrže, odkud se po vyčištění znovu vrátí do centrálního

zásobníku. Voda na Marsu byla drahá a tak se recyklovala ve všech

případech, kdy to jen bylo možné.

„Vypadáte unaveně,“ poznamenal David.

Benson za sebou pečlivě zavřel dveře a pak vyhrkl: „Včera

zemřelo na otravu jídlem šest lidí. To je za jediný den rekord. Situace

se zhoršuje a my tápeme ve tmě.“

Zamračeně se podíval na řady klecí se zvířaty. „Jako obvykle.

Žádné nechybí.“

„Přesně tak,“ přitakal David.

„Bože, co mám dělat? Makian se mě každý den ptá, jestli jsem

už na něco přišel. Zřejmě si myslí, že odpověď najdu ráno pod

polštářem. Dneska jsem byl ve skladišti s obilím. Je tam moře

pšenice, tisíce tun, jen čekají, až je pošleme na Zem. Odebral jsem

sto vzorků. Padesát zrníček tady, padesát zrníček tamhle. Nevynechal

jsem jediný kout u žádného kontejneru. Šel jsem do hloubky až

sedmi metrů. A jaký to má všechno smysl? Za současných podmínek

hledáme jedno otrávené zrnko z miliardy.“ Podrážděně strčil do

kufříku, který si přinesl s sebou. „Myslíte si, že bude právě mezi

těmito padesáti tisíci zrnky, které jsem odebral? Šance je jedna ku

dvaceti tisícům!“

- 57 -

David se zeptal Bensona: „Říkal jste mi, že na zdejší farmě jste

neměli jediný případ úmrtí, i když jíme pouze potraviny vyrobené na

Marsu.“

„Pokud je mi známo, tak ne.“

„A na celé planetě?“

Benson se zamračil. „To nevím. Myslím si ale, že k ničemu

nedošlo. Určitě bych se o tom jinak doslechl. Na druhé straně zdejší

život není tak těsně propojený jako na Zemi. Když někdo na farmě

zemře, jednoduše ho beze všech formalit pohřbí. Tady se nikdo na

nic moc neptá.“ Najednou se ostře zeptal: „Proč vás to zajímá?“

„Napadlo mě, že kdyby se jednalo o místní bakterii, lidé z

Marsu si na ni mohli zvyknout, mohli se proti ní stát imunní.“

„Hm! Na laika to není tak špatná úvaha. Naopak, je to skvělá

myšlenka. Budu o ní uvažovat.“ Natáhl ruku a poklepal Davida po

rameni. „Běžte se najíst. Vzorky dáme zvířatům až zítra.“

Zatímco se David otočil ke dveřím, Benson otevřel kufřík a

začal z něho vytahovat pečlivě popsané balíčky, z nichž by jeden

mohl obsahovat ono veledůležité zrnko. Zítra všechny vzorky

rozemelou. Každou malou hromádku pečlivě promíchají a pak

pracně rozdělí na dvacet dílů, částí z nich nakrmí zvířata a zbytek

použijí na testy.

Kdo ví, co bude zítra, David se v duchu pousmál. Nevěděl, kde

bude zítra. Dokonce ani netušil, jestli ještě bude naživu.

Spící farma ukrytá pod kupolí se podobala obrovitému

pravěkému zvířeti stočenému na podložce. Ztlumená světla se matně

třpytila na pozadí temného obalu. V naprostém tichu bylo najednou

slyšet temné bručení nehlučných atmosférických přístrojů, které

stlačovaly zdejší atmosféru na úroveň pozemské a přidávaly do ní

vlhkost spolu s kyslíkem, jež produkovaly rostliny v rozlehlých

sklenících.

David rychle přebíhal ze stínu do stínu, leč jeho opatrnost byla z

velké části zbytečná. Nikdo ho nesledoval. Jak se blížil ke komoře

číslo 17, vypouklá stěna kupole se před ním rychle začala svažovat k

zemi. Zavadil o ni vlasy.

- 58 -

Vnitřní dveře byly otevřené, a tak vešel dovnitř. Kapesní

svítilnou přejížděl po stěnách, dokud neobjevil ovládací tlačítka.

Nebyly na nich žádné nápisy, ale Čára mu vysvětlil, co má dělat.

David zmáčkl žluté tlačítko, ozvalo se slabé cvaknutí a po chvíli

uslyšel šumění vzduchu. Ten zvuk byl mnohem hlasitější, než když

prvně jel na obhlídku farmy. Tenhle typ komory se používal pro

přestup jen tří či čtyř osob, a proto se tlak vzduchu snížil mnohem

rychleji.

Nasadil si masku a čekal, až syčení ustane. Nastalé ticho

signalizovalo, že se tlak vyrovnal. Teprve potom stlačil červené

tlačítko. Vnější stěna se vysunula a David vyšel ven.

Tentokrát se nemusel starat o řízení auta. Pouze si lehl na

udusaný studený písek a čekal, až se mu přestane obracet žaludek.

Jeho tělo si zvyklo na změnu gravitace ani ne za dvě minuty. Ještě

pár podobných přechodů, pomyslel si David neradostně, a stane se z

něho ostřílený mazák.

Vstal, otočil se, aby se zorientoval, a zůstal fascinovaně stát.

Poprvé v životě viděl marsovské nebe v noci. Hvězdy byly

stejné jako na Zemi, uspořádané do známých souhvězdí. Přestože

vzdálenost mezi Marsem a Zemí byla velká, nestačila ke změně

relativní pozice vzdálených hvězd. Stejný závěr ale rozhodně neplatil

o jejich jasnosti. Díky řidšímu vzduchu na Marsu zářily jako chladné

brilianty. Pokud jde o měsíc, alespoň v té podobě, jak ho znali

pozemšťané, nic takového David nenašel. Dva satelity Marsu, Fobos

a Deimos, neměřily v průměru víc než pět až deset mil a byly

pouhými shluky hmoty pohybujícími se volně prostorem. Přestože

jejich vzdálenost od Marsu byla menší než Měsíce od Země, neměly

charakteristický tvar disku, takže vypadaly jako dvě další hvězdy na

nebi.

David po nich pátral na obloze, i když věděl, že by mohly být na

odvrácené straně Marsu. Přitom nad západním obzorem objevil něco

jiného. Žádný jiný předmět na obloze se tomu v jasnosti nemohl

vyrovnat. Davidovi se až zatajil dech nad krásou planety zahalené do

zelenomodrého oparu. Těsně vedle ní se nacházelo další těleso, mělo

žlutou barvu, samo o sobě bylo dost výrazné, ale v sousedství takové

záře vypadalo jako chudý příbuzný.

- 59 -

David nepotřeboval mapu, aby oba objekty poznal. Byly to

Země s Měsícem, večernice Marsu.

Přinutil se od nich odtrhnout pohled a soustředil se na nízké

skalnaté výběžky viditelné ve světle jeho kapesní svítilny. Vykročil

na cestu. Čára mu řekl, aby se jich držel. Noc na Marsu byla tak

chladná, že by David nepohrdl ani marsovským sluncem, vzdáleným

sto třicet miliónů mil.

Ještě dříve než David rozpoznal v slabém měsíčním světle

terénní vůz, uslyšel pravidelné předení motoru.

„Čáro?“ zavolal. Střízlík se vyhrnul ven.

„Sakra práce!“ vykřikl Čára. „Už jsem si začal myslet, že ses

ztratil.“

„Proč máš puštěný motor?“

„Abych tu nezmrz. Žádný strachy, tady nás nikdo neuslyší.“

„Máš ty filmy?“

„Že se vůbec ptáš? Poslyš, nevím, co v tom dopise bylo, ale

hned se kolem mě začalo točit nejmíň pět vědátorů. To bylo samý

»Pane Jonesi sem«, »Pane Jonesi tam«. Já jim povídám, že se

jmenuju Čára. A oni hned zas »Pane Čáro, kdybyste byl tak laskav«.

Abych to teda zkrátil.“ Čára začal vypočítávat položky na prstech.

„Do večera mi připravili čtyři filmy, dvě čtečky, bednu velkou jako

já sám, kterou jsem ale neotevřel, a jako půjčku – možná to mám

chápat jako dar, co já vím – tenhle terénní vůz, abych to všechno

vůbec pobral.“

David se mlčky usmíval. S povděkem vklouzl do vyhřátého auta

a rychle, protože noc nezadržitelně plynula, vložil filmy do obou

aparátů. Kdyby se mohl dívat bez masky, všechno by se urychlilo a

bylo by to i mnohem pohodlnější, jenže ani uvnitř auta se nemohl

obejít bez dýchacího přístroje.

Terénní vůz se pomalu, trhaně posouval nocí, jeli téměř přesně

stejnou cestou jako Griswoldova skupina v kontrolní den.

„Já tomu nerozumím,“ řekl Čára. Brumlal si pro sebe už celou

čtvrthodinu a i teď musel větu dvakrát zopakovat nahlas, než Davida

vytrhl z přemýšlení.

„Čemu nerozumíš?“

- 60 -

„Co máš v plánu? A kam vlastně jedeme? Mám právo to vědět,

protože od nynějška se od tebe už nehnu, Sta-, Williamsi. Všechno

jsem si to pěkně probral. Makian už měsíce bručí jako medvěd, nikdy

předtím takovej nebyl. Ve stejnou dobu se tu objeví Hennes s tou

svou vypečenou partou. A z našeho školáka Bensona je najednou

veledůležitá osoba. Než tohle všechno začalo, byl to nýmand, a teď

mu všichni zobou z ruky. A navrch k tomu všemu se tady objevíš ty,

kvůli komu se vědátoři div nepřerazí. Kdepak, za tímhle vězí něco

velkýho, to já si nenechám ujít.“

„Vážně?“ zeptal se ho David. „Znáš mapy, které jsem si

prohlížel?“

„No jasně. Jsou to starý mapy Marsu. Viděl jsem je nejmíň

miliónkrát.“

„A co vyšrafované oblasti? Víš, co znamenají?“

„To ví každej špunt. Říkají, že tam jsou jeskyně, já si ale

myslím, že je to blbost. Jak může někdo tvrdit, že dvě míle pod zemí

jsou díry, když je nikdo nikdy neviděl? Můžeš mi to vysvětlit?“

David se ani nepokoušel vykládat Čárovi o vědeckých

principech seismografického měření. Místo toho se zeptal: „Slyšel jsi

někdy o obyvatelích Marsu?“

„Samozřejmě. Co je to za otázku –“ Najednou se ozvalo

zaskřípění, jak Čárový drobné ruce křečovitě sevřely volant. „Ty

myslíš opravdový Marťany? Ne lidi jako my. Marťany, co tady žili,

ještě než jsme sem přišli.“

Jeho pisklavý smích chřestivě zněl autem. Jakmile znovu

dokázal popadnout dech (je dost těžké se zároveň smát i dýchat s

nasazenou maskou), řekl: „Tys musel mluvit s tím pomatencem

Bensonem.“ David se tvářil smrtelně vážně a nijak nereagoval na

jeho hlučné veselí. „Proč by měl být pomatený?“

„Jednou jsme ho přistihli, jak si o nich čte nějakou knížku, a tos

měl vidět, jak jsme si z něho utahovali. Matičko skákavá, ten si něco

užil. Křičel na nás, že jsme banda ignorantů, našel jsem si ve

slovníku, co to znamená, a řekl to ostatním. Chlapi chvíli mluvili o

tom, že mu napráskají, a pár mu jich střihli, tím to ale zhaslo. Víckrát

o Marťanech nemluvil, na to nemá dost kuráže. U tebe ho ale asi

napadlo, že bys mu jako pozemšťan mohl sednout na lep.“

- 61 -

„A co když to nejsou pohádky?“

„Blbost. Jsme tady už stovky let. A nikdo nikdy žádnýho

Marťana neviděl.“

„Možná žijí v jeskyních, dvě míle pod zemí.“

„Ty taky nikdo neviděl. Nechceš mi náhodou říct, jak by se tam

Marťani vůbec dostali? Prozkoumali jsme tady kdejakou a nikde

nenarazili na schody nebo výtah.“

„Víš to tak jistě? Já jsem jeden nedávno viděl.“

„Cože?“ Čára se na něho podíval přes rameno. „Děláš si ze mě

legraci?“

„Nebylo to normální schodiště, ale díra. A byla přinejmenším

dvě míle hluboká.“

„Jo, ty myslíš zlom. Pff, to se můžeš uklidnit. Na Marsu jich

najdeš spoustu.“

„Správně. Právě proto studuju jejich detailní mapu. Jedna věc je

na nich zajímavá, zatím si jí nikdo nevšiml, pokud tak mohu soudit

podle literatury, kterou jsi mi přivezl. Jediná trhlina totiž neprotíná

jeskyni.“

„Co to dokazuje?“

„Je to naprosto logické. Když si postavíš vzduchotěsnou jeskyni,

tak sotva stojíš o díru ve střeše. A je tu ještě jedna zvláštní náhoda.

Všechny trhliny vedou těsně vedle jeskyní, nikdy se jich ale

nedotknou, jako kdyby je Marťané používali jako přístupové cesty

při stavbě.“

Auto se náhle zastavilo. David seděl na zadním sedadle. Přesto

viděl ve slabém světle projektorů, na jejichž vestavěné obrazovky si

promítal obě mapy, že se Čára na něho mračí.

„Moment. U všech skákavejch komet. Kam to vlastně jedeme?“

„Ke zlomu. Asi dvě míle od místa, kde do něho spadl Griswold.

Tak se dostaneme nejblíže k jeskyni, která leží pod Makianovými

pozemky.“

„A co uděláme, až tam přijedeme?“

„Pak slezu dolů,“ odpověděl David klidně.

- 62 -

9. Sestup

„To myslíš vážně?“ zeptal se Čára.

„Naprosto,“ odpověděl David.

„Ty si fakt myslíš,“ pokusil se při tom usmát, „že Marťani

existujou?“

„Uvěříš mi, když ti řeknu ano?“

„Ne,“ Čára se najednou rozhodl, „stejně na tom ale nesejde.

Řekl jsem, že do toho půjdu s tebou, a moje slovo platí.“ Znovu

zařadil rychlost.

Ze slabého ranního rozbřesku se začala vynořovat ponurá

krajina. Blížili se ke zlomu. Měli za sebou už půlhodinové pomalé

posouvání, kdy museli silnými reflektory prozkoumávat tmavý terén.

Přesto, jak se vyjádřil Čára, dojeli k trhlině až moc rychle.

David vystoupil a zamířil k obrovitému zlomu. Světlo do něho

ještě nestačilo proniknout, takže vypadal jako zlověstně černá díra v

zemi, táhnoucí se do nekonečna na obě strany, zatímco jeho

protilehlý okraj se ztrácel v bezbarvé šedi. David si posvítil dolů, ale

paprsek světla se brzy rozplynul v temnotě.

Čára se postavil za něho. „Víš určitě na beton, že tohle je to

správný místo?“

David se rozhlédl kolem sebe. „Podle map je tohle nejkratší

možný přístup k jeskyni. Jak daleko je to k nejbližšímu sektoru

farmy?“

„Slabý dvě míle.“

David pokýval hlavou. Dalo se předpokládat, že sem se nikdo

nedostal, jedině snad velkou náhodou při kontrolním dnu.

„Nebudeme tady jen tak přešlapovat,“ prohlásil David.

„Jak se chceš dostat dolů?“ zeptal se Čára.

David mezitím vytáhl z auta bednu, kterou mu Čára přivezl z

města. Strhl krycí pásku, bednu otevřel a vyndal z ní její obsah.

„Znáš tohle?“ obrátil se na Čáru.

Ten zavrtěl hlavou. Chytil předmět mezi palec a ukazováček v

rukavici a prohlížel si ho ze všech stran. Před sebou měl dva dlouhé

- 63 -

provazy z lesklého hedvábí, spojené každé čtyři metry příčnou

rozpěrkou.

„Vypadá to jako provazovej žebřík,“ prohlásil Čára nakonec.

„Ano, je to žebřík, ale ne z provazů,“ odpověděl David. „Je vyrobený

z taženého silikonu, je lehčí než hořčík, pevnější než ocel a odolný

proti všem eventuálním teplotám na Marsu. Používá se hlavně na

Měsíci, kde je přitažlivost velmi nízká a hory naopak hodně vysoké.

Na Marsu vzhledem k plochému povrchu těžko najde uplatnění. Byla

to opravdu náhoda, že se jim podařilo mi jeden exemplář obstarat.“

„Na co ti bude?“ Čára jel rukou po žebříku, dokud se nezastavil

u kovového konce.

„Pozor,“ varoval ho David. „Bezpečnostní pojistka musí být

zapnutá, jinak se člověk může vážně zranit.“

Opatrně mu vzal žebřík z ruky, uchopil kovovou kouli do dlaní a

oběma rukama otočil v protisměru. Ozvalo se ostré cvaknutí. Když

ale sundal ruce z koule, vypadala úplně stejně jako předtím. „Teď ti

něco předvedu.“ David zamířil ke kraji zlomu. Pod nohama jim

postupně zmizel písek, až nakonec zbyla jen holá skála, vyčnívající

nad sráz. David se sklonil a bez velké námahy přitlačil kovový konec

žebříku ke kameni, který měl za rozbřesku slabě červenou barvu.

Žebřík zůstal natočený v neobvyklém úhlu. „Zdvihni ho,“ požádal

Čáru.

Čára se na něho podíval, pak se ale mlčky podřídil. Uchopil

žebřík za kovový konec, ten se ale nepohnul ani o píď. Čára se na

chvíli zatvářil překvapeně, pak vší silou trhl. Žebřík zůstal na svém

místě.

Rozzlobeně se zeptal: „Co je to za čáry?“ David se usmál. „V

případě, že je odjištěná bezpečnostní pojistka, můžeš tlakem na

kovový konec aktivovat silové pole o délce asi třicet centimetrů. To

se zařízne přímo do skály. Jeho opačný konec se naopak roztáhne do

šířky zhruba dvou metrů, takže vznikne takové téčko. Okraje pole

nejsou ostré, a proto kulatý uzávěr neuvolníš žádným vikláním ze

strany na stranu. Musel bys skálu rozbít, aby se ti podařilo kouli

odtrhnout.“

„A jak to děláš normálně?“

- 64 -

David přejížděl rukou po žebříku dlouhém třicet metrů, až na

druhém konci objevil stejnou kovovou kouli. Zakroutil jí a přitiskl ke

kameni. Koule zůstala držet, zatímco první po patnácti vteřinách

odpadla.

„Aktivací jednoho konce žebříku,“ vysvětloval Čárovi, „se

druhý automaticky vypne. Můžeš to udělat i tak, že nastavíš pojistku

na aktivovaném konci,“ sklonil se, aby mu to předvedl. „V tom

případě se daný konec deaktivuje,“ zdvihl ho, „zatímco na druhý to

nemá žádný vliv.“

Čára si sedl na bobek. Ve skále zůstal jen nepatrný řez, dlouhý

asi metr a půl. Byl tak tenký, že se mu do něho nevešel ani konec

nehtu.

„Mám zásobu vody a jídla na týden,“ pokračoval David. „Kyslík

mi nevydrží víc jak dva dny, ale přesto počkáš týden. Když se do té

doby nevrátím, předáš tenhle dopis Akademické radě.“

„Tak moment. Přece mi nechceš namluvit, že Marťani nejsou

jen v pohádkách –“

„Nejde jen o ně. Může se mi přihodit ledacos. Třeba spadnu.

Nebo mi přestane fungovat žebřík. Nebo co když ho upevním zrovna

do trhliny. Zkrátka může se mi stát cokoli. Tak uděláš, co po tobě

chci?“

Cárá vypadal zklamaně. „Co je to za spravedlnost? Já tady mám

sedět na zadku, zatímco ty budeš nasazovat kůži?“

„Tomu se přece říká týmová práce. To snad víš.“

David se postavil na samý okraj srázu. Slunce se pomalu

vynořovalo nad horizontem, obloha přecházela z černé barvy v

nachovou. Samotný zlom pořád ale vypadal jako temná propast. V

řídké atmosféře Marsu se světlo nešířilo příliš dobře, a tak slunce

muselo stát přímo nad ním, aby se tma na chvíli rozplynula.

David beze spěchu shodil konec žebříku do propasti. Provazy se

švihnutím dopadly na skálu, ale neozval se při tom žádný hluk.

Žebřík pevně visel za kovový konec připevněný ke kamennému

převisu. Jen z hloubky třiceti metrů byl slyšet dutý úder, jak opačný

konec jednou či dvakrát udeřil do kamene.

David se trhnutím ještě přesvědčil, že všechno je v pořádku. Pak

se rukama chytil za první příčku a přehoupl se přes okraj. Zdálo se

- 65 -

mu, že je lehký jako pírko, zatímco se snášel dolů poloviční

rychlostí, jakou by padal na Zemi. Ten pocit ale neměl dlouhého

trvání. Vážil totiž téměř tolik jako na Zemi. Mohly za to dvě

kyslíkové bomby. Vzal si na farmě ty největší, jaké tam našel. Hlava

mu ještě vykukovala nad propastí. Čára se na něho díval s očima

otevřenýma dokořán. David mu nakázal: „Teď pojedeš pryč. Vrátíš

se do města a odevzdáš tam filmy se čtecím zařízením. Necháš mi

tady jen skútr.“

„Rozumím,“ odpověděl Čára. K vybavení každého pouštního

auta patřil pro případ nouze čtyřkolový skútr. Dalo se s ním ujet

padesát mil. Byl nepohodlný, nechránil jezdce proti zimě, a co bylo

ještě horší, ani proti prašné bouři. Pořád to ale bylo lepší než někde

trčet v poušti a čekat, až vás někdo objeví.

David Starr se podíval pod sebe. V propasti byla taková tma, že

ani nedohlédl na konec žebříku, jeho provazy ztratily lesk a získaly

matně šedivou barvu. David otočený tváří ke skále namáhavě

zdolával příčku po příčce. Jakmile jich napočítal osmdesát, shýbl se

pro volný konec žebříku, aby ho přitáhl k sobě. Přitom se musel paží

zavěsit za příčku, aby měl obě ruce volné.

Jakmile chytil spodní kovový konec, vyklonil se vpravo a

připevnil ho ke skále. Pak za něj prudce zatáhl, aby si zkontroloval,

že pevně drží. Švihem přeskočil na část žebříku, který visel na nové

kotvě. Druhou rukou se přitom nepouštěl svého starého místa, čekal,

až kovový konec samočinně odpadne. V tom okamžiku trhl žebříkem

do strany, aby se vyhnul letící kouli. Zhoupl se jako kyvadlo,

zatímco konec, který byl ještě před třiceti vteřinami upevněný na

převisu, klesl nejméně šedesát metrů pod povrch Marsu. David otočil

hlavu vzhůru. Nachové slunce tvořilo široký pás, věděl ale, že s

každou příčkou se pás bude zužovat.

Sestupoval dolů, na každé osmdesáté příčce se zastavil a

přesunul původní kotvu, jednou vpravo a podruhé vlevo, aby

zachoval přímý směr pohybu.

Po šesti hodinách se David zastavil, protože se potřeboval najíst

a pořádně napít vody z láhve. Zapřel se nohama o příčky a dopřál tak

trochu oddechu namáhaným pažím, větší pohodlí si ale nemohl

dopřát. Během sestupu nenarazil na jediný výstupek, na který by si

- 66 -

mohl stoupnout a chvíli si odpočinout. Totéž platilo i o úseku pod

ním, přinejmenším o vzdálenosti, kam dosáhl paprsek jeho kapesní

svítilny.

Bylo to špatné ještě z jednoho důvodu. Na zpáteční cestě, pokud

k tomu vůbec dojde, ho čeká vyčerpávající, zdlouhavý výstup

vzhůru, kdy se bude muset snažit zakotvit konec co nejvýše nad

sebou. Na Měsíci to nebylo nic obtížného. Jenže tady je gravitace víc

než dvojnásobná, takže výstup mu bude trvat mnohem déle než

sestup. A ten sám už byl, uvědomil si David pochmurně, dost

pomalý. Zatím se nedostal dál než míli pod povrch.

Pod ním panovala tma, zatímco úzký proužek nebe nad hlavou

se projasňoval. David se rozhodl počkat. Jeho hodinky nařízené na

pozemský čas ukazovaly něco po jedenácté. Tenhle údaj se dal

využít i na Marsu, kde doba rotace byla jen o půl hodiny delší než na

Zemi. Slunce se musí brzy objevit přímo nad ním.

Bez emocí uvažoval o skutečnosti, že mapy jeskyní na Marsu v

nejlepším případě představují hrabou aproximaci hodnot vibračních

vln vyslaných pod povrch planety. Povolená odchylka ale v jeho

případě mohla znamenat, že je na míle vzdálený od skutečného

vchodu do jeskyně.

Možná ani žádné vchody neexistují. Může jít o čistě přírodní jev

jen s tím rozdílem, že zdejší jeskyně jsou v porovnání s pozemskými

široké i stovky mil.

David čekal, podřimoval, volně zavěšený nad prázdnotou,

obklopovaly ho tma a ticho. Pohyboval zkřehlými prsty, které ani

rukavice neochránily před štiplavým mrazem.

Při lezení se pohybem zahřál, ale při čekání neměl možnost

bránit se pronikání chladu.

V okamžiku, kdy se David rozhodl, že musí lézt dál, aby

neumrzl, se objevil první slabý paprsek. Podíval se vzhůru. Matně

žluté světlo pomalu pronikalo do propasti. Nakonec se nad převisem,

v tenkém pruhu oblohy, která zůstala v jeho zorném poli, objevilo

slunce. Po deseti minutách světlo dosáhlo maximální jasnosti, až byl

dobře vidět i žhnoucí kotouč. Přestože se Davidovi zdál malý, zabíral

celou čtvrtinu otvoru propasti. David věděl, že do půlhodiny se

světlo ztratí a na dalších čtyřiadvacet hodin ho vystřídá tma.

- 67 -

Rychle se rozhlížel kolem sebe, snažil se přitom co nejvíce

zhoupnout do stran. Na stěně nenašel jediné hladké místo, byla celá

rozrytá zářezy směřujícími kolmo dolů. Vypadalo to, jako kdyby

někdo vzal zubatý nůž a vyřízl jím do země díru. Protější stěna se k

němu už přiblížila, ale i tak bude muset sestoupit ještě jednu nebo

dvě míle, než se jí bude moct dotknout.

Ani to ale nic neznamenalo. Vůbec nic!

V tom okamžiku si David všiml temné skvrny. Prudce zadržel

dech. Všude kolem něho byla spousta černých skvrn, každý skalní

výběžek vrhal tmavý stín. Jenže tahle měla pravidelný pravoúhlý

tvar. Její pravé úhly se alespoň na první pohled zdály naprosto

přesné. Tohle nebyl přírodní útvar. Vypadal jako dveře zasazené do

skály.

David rychle svinul spodní konec žebříku a přesunul ho směrem

ke skvrně, snažil se přitom jeho konec zakotvit co nejdál od sebe.

Pak zachytil druhý, uvolněný konec a posunul ho dál dopředu.

Přemisťoval se s maximální možnou rychlostí a jen horečnatě doufal,

že se ke skvrně dostane dřív, než zajde slunce, stejně tak se modlil,

aby skvrna nebyla jen iluzí.

Slunce mezitím přešlo přes trhlinu ke stěně, na níž visel. Skála

před ním ztratila žlutočervenou barvu a znovu začala šednout. Na

protilehlou stranu ale ještě pořád dopadalo dost světla, aby viděl. Od

skvrny ho dělilo třicet metrů a každým posunutím žebříku se k ní

přiblížil o metr.

Sluneční paprsky slábly a zkracovaly se. Právě dorazil ke

skvrně, když nastal soumrak. Prsty v rukavici objel její okraj. Byl

naprosto hladký. Nenahmatal žádný zlom, ani prasklinu. Něco

takového mohla vytvořit jedině inteligentní bytost.

Teď už nepotřeboval sluneční světlo. Postačí mu kapesní

svítilna. Švihem přesunul žebřík do prohlubně, jeho kovový konec

přitom narazil do kamene. Pod ním byla vodorovná římsa!

Trvalo mu jen pár minut, aby se na ni spustil. Po více než šesti

hodinách znovu stál na něčem pevném. Našel neaktivovaný konec

žebříku a připevnil ho na skálu ve výšce pasu. Pak žebřík stáhl dolů,

nastavil bezpečnostní pojistku a vytáhl kotvu. Poprvé po více než

šesti hodinách byly oba konce žebříku volné.

- 68 -

David si ho omotal kolem sebe a pak se rozhlédl kolem.

Prohlubeň ve stěně byla tři metry vysoká a dva široká. Rozhodl se, že

prozkoumá, jak je hluboká. Na cestu si svítil kapesní svítilnou.

Najednou zůstal stát před hladkou, kamennou stěnou.

Tuhle desku musel vytvořit někdo inteligentní. O tom nebylo

pochyb. Jenže pro něho to znamenalo, že nemůže pokračovat v

pátrání.

Najednou ucítil bolestivý tlak v uších a on se prudce otočil.

Napadlo ho jediné možné vysvětlení. Tlak vzduchu kolem něho se

zvyšuje. Ani ho nepřekvapilo, když se podíval směrem, odkud přišel,

a uviděl na tom místě kamennou desku. Zasunula se do vchodu bez

jediného zvuku.

Srdce mu prudce bušilo. Nepochyboval o tom, že je v

přechodové komoře. Pomalu si sundal masku a volně se nadechl.

Ucítil, jak mu plíce omývá teplý vzduch.

Postavil se k vnitřní stěně komory a čekal, až ta se odsune.

Nemýlil se. Skutečně se tak stalo, jenže těsně předtím David

ucítil, jak se mu paže tisknou k tělu, jako kdyby ho někdo omotával

lasem. Překvapeně vykřikl, ale to už měl svázané i nohy.

Stěna se odsunula stranou a cesta do jeskyně byla volná, jenže

David Starr nemohl pohnout rukou ani nohou.

- 69 -

10. Zrozeni Tuláka po hvězdách

David čekal. Nemělo smysl mluvit do prázdného prostoru.

Nebylo těžké si domyslet, že bytosti, které vybudovaly podobnou

jeskyni a uměly ho spoutat takovým nemateriálním způsobem, ještě

neřekly své poslední slovo.

Cítil, jak se nohama přestává dotýkat země, něco ho nadnášelo a

přesouvalo do vodorovné polohy. Chtěl nadzdvihnout hlavu, ale

nedokázal pohnout ani s ní. Tentokrát tlak ale nebyl tak silný, dal by

se přirovnat ke spoutání sametovými stužkami.

Hladce plul prostorem. Měl pocit, jako kdyby se nořil do teplé,

voňavé vody, v níž mohl zároveň dýchat. Jakmile v ní zmizela i jeho

hlava, přepadl ho bezesný spánek.

David Starr otevřel oči, netušil, kolik času uplynulo, zato ale

vnímal život vedle sebe. Přitom by nedokázal popsat, jakým

konkrétním způsobem to poznal. Ze všeho nejdříve si uvědomil

teplo. Jako kdyby se ocitl v horkém letním dni na Zemi. Pak tady

bylo tlumené červené světlo, které ho obklopovalo. V jeho odlescích

sotva rozeznal stěny malé místnosti. Nikde se nic nehýbalo; nebyl tu

žádný život.

A přesto tu někde nablízku pulsovala silná inteligence. David o

tom byl skálopevně přesvědčený, i když svůj pocit nedokázal

vysvětlit.

Zkusmo pohnul rukou, najednou ji mohl zdvihnout bez jakékoli

překážky. Užasle se napřímil, zjistil přitom, že sedí na nějakém

poddajném materiálu. To bylo všechno, co o něm v příšeří dokázal

říct.

Náhle se ozvaly hlasy. „Bytost vnímá své okolí...“ Poslední část

věty zanikla ve spleti nesmyslných zvuků. David nedokázal určit,

odkud hlas vlastně zní, jako kdyby přicházel ze všech stran a zároveň

z žádné.

Pak uslyšel další hlas. Zněl jinak, i když rozdíl byl nepatrný. Byl

tišší, hladší, jako kdyby patřil ženě. „Cítíš se dobře, bytosti?“

David odpověděl: „Nevidím tě.“

- 70 -

První hlas (David si ho označil jako mužský) prohlásil: „Měl

jsem pravdu...“ Následovala nová změť zvuků. „Neumí vidět

vědomí.“

Ta poslední věta zněla rozmazaně, ale Davidovi připadalo, že

slyšel právě tohle.

„Dokážu vidět hmotu,“ odpověděl, „potřebuju k tomu ale víc

světla.“

Nastalo ticho, jako kdyby se oba hlasy o něčem dohadovaly.

Najednou David ucítil, že něco drží v ruce. Byla to jeho kapesní

svítilna.

„Souvisí to nějak,“ zeptal se mužský hlas, „s tvou schopností

vidět?“

„Prosím? Jistě. Hned vám to předvedu.“ David rozsvítil svítilnu

a kuželem světla bleskurychle prozkoumal místnost. Byla naprosto

liduprázdná. Dále zjistil, že leží na průhledném materiálu a že se

vznáší asi metr nad podlahou.

„Měla jsem pravdu,“ ozval se rozrušený ženský hlas. „Zrak

bytosti se aktivuje krátkovlnným zářením.“

„Většina záření přístroje je ale v infračerveném pásmu. Správný

byl tedy můj závěr,“ protestoval druhý hlas. Světlo se mezitím

zjasňovalo, přecházelo z oranžové do žluté, až nakonec bylo bílé.

„Můžete taky snížit teplotu v místnosti?“ zeptal se David.

„Nastavili jsme ji ale přesně podle teploty tvého těla.“

„I tak se nebudu zlobit, když ji snížíte.“

Kvůli tomuto problému se nepřeli, naopak vzájemně

spolupracovali. Davida ovanul chladivý větřík a přinesl mu úlevu i

osvěžení. Počkal, až snížili teplotu na dvacet stupňů Celsia, a pak je

zastavil.

David uvažoval nahlas: „Zřejmě komunikujete přímo s mým

vědomím. Proto mám pocit, že mluvíte mezinárodní angličtinou.“

Mužský hlas na to odpověděl: „Poslední věta je nesrozumitelná,

pokud jde ale o formu komunikace, tak to je naprostá samozřejmost.“

David přikývl. Tím se vysvětlily občasné zvukové šumy.

Jakmile užil slovo, pro které neměl ve vědomí odpovídající obraz,

došlo k rušení. Mohlo by se to nazvat mentální statickou elektřinou.

- 71 -

Ženský hlas mu vysvětlil: „K naší rané historii se vztahují

legendy, podle nichž vědomí bylo uzavřené v každém jedinci a

vzájemná komunikace probíhala pomocí symbolů pro oči a uši.

Tvoje otázka jako by naznačovala, že právě tak komunikuje vaše

rasa. Mám pravdu, bytosti?“ David přitakal a pak se zeptal: „Jak

dlouho už jsem tady?“ Mužský hlas odpověděl: „Ani ne jedno

otočení planety. Omlouváme se za všechny obtíže, které jsme ti

způsobili, ale ještě nikdy jsme neměli příležitost studovat nové

bytosti z povrchu v živém stavu. Zachránili jsme jich už několik,

jednu dokonce nedávno, žádná z nich však nebyla funkční a získané

množství informací tím bylo nutně limitováno.“

David přemýšlel, jestli tím posledním v řadě byl právě

Griswold. Opatrně se zeptal: „Už jste hotovi s mým zkoumáním?“

Ženský hlas rychle odpověděl: „Bojíš se. Myslíš si, že bychom

mohli být takoví barbaři a zasáhli do tvých životních funkcí jen

proto, abychom získali informace. Jak odporná myšlenka!“

„Omlouvám se, pokud jsem vás urazil. Na vině je má neznalost

vašich metod.“

Mužský hlas řekl: „Všechno potřebné víme. Dokážeme

analyzovat kteroukoli molekulu v tvém těle, aniž bychom s tebou

museli být ve fyzickém kontaktu. Naše psychomechanismy jsou pro

tento účel dostačující.“

„Co je to za mechanismy?“

„Jsi obeznámený s transformacemi hmoty a vědomí?“

„Obávám se, že ne.“

Nastala pauza a teprve potom mužský hlas řekl odměřeně:

„Prozkoumal jsem tvé vědomí. Obávám se, soudě podle jeho stavby,

že tvé chápání vědeckých principů je nedostatečné pro to, abys mohl

porozumět mému vysvětlení.“

David pochopil lekci a jen řekl: „Omlouvám se.“

Mužský hlas mluvil dál. „Rád bych ti položil několik otázek.“

„Prosím, pane.“

„Co znamená to poslední slovo?“

„Je to jen vyjádření zdvořilé úcty.“

Nastala přestávka. „Rozumím. Proměňujete své komunikační

symboly podle osoby, kterou oslovujete. Podivný zvyk. Na to jsem

- 72 -

se ale nechtěl zeptat. Řekni mi, bytosti, proč vysíláš tak obrovské

množství tepla? Jsi snad nemocný?“

„Na tom není nic neobvyklého. Mrtvá těla, která jste zkoumali,

měla stejnou teplotu jako okolní prostředí. Naproti tomu fungující

tělo udržuje stálou teplotu na hladině, která nám nejlépe vyhovuje.“

„V tom případě nepocházíš z této planety. Odkud jsi?“

„Dřív než odpovím na tvou otázku, rád bych věděl, jaký je váš

přístup k bytostem, které stejně jako já pocházejí z jiné planety.“

„Mohu tě ujistit, že ty a tobě podobné bytosti jste nám lhostejní

kromě toho faktu, že vzbuzujete naši zvědavost. Ve tvém vědomí čtu,

že tě znepokojují naše motivy, že se obáváš našeho nepřátelství.

Takové myšlenky vymaž.“

„Jedné věci nerozumím. Proč mi kladeš otázky, když si můžeš

přímo číst v mém vědomí?“

„Protože bez přímé komunikace mohu zjistit jen tvoje pocity a

obecné postoje. Kromě toho, jak bys mi jinak rozuměl? Přesné

informace lze získat jedině tehdy, když komunikace zahrnuje i volní

stránku. Pokud to přispěje k uvolnění tvé mysli, mohu tě ujistit, že

máme všechny důvody ti věřit, že patříš k rase, která nevznikla na

této planetě. Za prvé, stavba tvých tkání se absolutně liší od složení

všech živých organismů, které kdy existovaly na povrchu tohoto

světa. A za druhé, tvoje tělesná teplota rovněž ukazuje na to, že

pocházíš z jiného světa, mnohem teplejšího.“

„Je to tak. Mým domovem je Země.“

„Poslednímu slovu nerozumím.“

„Tak se jmenuje planeta, která leží o jeden řád blíž ke Slunci než

vaše.“

„Už rozumím. To je nadmíru zajímavé. V době, kdy se naše rasa

uchýlila do jeskyní, což bylo před půl miliónem oběhů, jsme věděli,

že na vaší planetě existuje život, i když se pravděpodobně nejednalo

o jeho inteligentní formu. Nebo se mýlím?“

„To sotva,“ odpověděl David. Od okamžiku, kdy Marťané

opustili povrch své planety, uplynul milión pozemských let.

„To je velice zajímavé. O tom musím okamžitě informovat

centrální vědomí. Pojďme – – –.“

- 73 -

„Dovol mi zůstat, – – –. Ráda bych ještě komunikovala s touto

bytostí.“

„Jak si přeješ.“

Ženský hlas ho vyzval: „Pověz mi o svém světě.“ David se

volně rozhovořil. Cítil příjemnou, téměř rozkošnou malátnost.

Zapomněl na podezíravost, najednou neviděl důvod, proč by neměl

mluvit otevřeně. Tyhle bytosti byly laskavé a přátelské. Doslova

překypoval informacemi.

Jakmile se stáhla z jeho vědomí, zarazil se. Rozzlobeně se

zeptal: „O čem jsem to mluvil?“

„Nijak jsem ti neublížila,“ ujišťoval ho ženský hlas. „Jen jsem

potlačila psychické zábrany v tvém vědomí. Je to nezákonné a v

přítomnosti – – – bych se to neodvážila udělat. Jenže když já jsem

tak zvědavá. Věděla jsem, že tvá nedůvěra je uložená příliš hluboko a

že bez mé malé pomoci se neuvolníš. Nikdy vám neublížíme, pokud

nenarušíte naše soukromí.“

„To už se ale přece stalo. Nemám pravdu?“ zeptal se David.

„Zabrali jsme celou vaši planetu.“

„Neustále mě zkoušíš. Nedůvěřuješ mi. Povrch planety nás

nezajímá. Tohle je náš domov. Stejně ale,“ z jejího hlasu jako kdyby

najednou zazněla touha, „to musí být docela krása cestovat z jednoho

světa do druhého. Víme, že ve vesmíru existuje spousta planet a

sluncí. Když si jen pomyslím, že tohle všechno je vaše dědictví...

Připadá mi to fantastické a jsem hrozně ráda, že jsme zaznamenali

tvůj nemotorný sestup a mohli tak pro tebe včas vytvořit vchod.“

„Cože!“ David se neudržel a vykřikl, i když věděl, že zvukové

vlny vytvořené hlasivkami se nemohou odrazit v jeho vědomí. „Ty

jsi vyrobila ten vchod?“

„Sama bych to nezvládla. – – – mi pomáhal. Díky tomu jsme

získali šanci tě prostudovat.“

„Jak jste to ale dokázali?“

„Prosím? Museli jsme si to přát.“

„Tomu nerozumím.“

„Nic na tom není. Můžeš si to přece přečíst v mém vědomí.

Promiň, já jsem zapomněla, že to neumíš. Mohla bych ti to vysvětlit

- 74 -

asi tak, že přechodem na život v jeskyních jsme museli zničit

desetitisíce krychlových mílí hmoty, abychom si vytvořili

odpovídající prostor. Protože jsme hmotu neměli kam uložit, tak

jsme ji proměnili v energii a – – – –.“

„Počkej! Nerozumím ti.“

„V tom případě ti mohu jen říct, že uloženou energie dokážeme

aktivovat svým vědomím.“

„Pokud jste všechnu hmotu, která kdysi vyplňovala tyhle

obrovité jeskyně, proměnili v energii, pak –“

„Pak je jí nesmírně mnoho. To je pravda. Žijeme z ní už půl

miliónu oběhů planety a je vypočítáno, že nám vystačí na dalších

dvacet miliónů. Ještě předtím, než jsme sestoupili pod povrch, jsme

prostudovali vztah mezi vědomím a hmotou, a do dnešní doby se

nám podařilo dospět k takové hloubce poznání, že jsme zcela opustili

hmotnou stránku existence. Jsme bytosti složené jen z vědomí a

energie, nikdy neumřeme, ani se už nikdy nenarodíme. Jsem tady s

tebou, jenže ty si nedokážeš uvědomit mou přítomnost jinak než skrz

své vědomí.“

„Vaši lidé by se snadno mohli stát dědici celého vesmíru.“

„Myslíš si, že bychom chtěli zápasit o ovládnutí vesmíru s

nedokonalými materiálními bytostmi, ke kterým patříš i ty? Že

bychom bojovali o své místo mezi hvězdami? To je hloupá

myšlenka. Celý vesmír je tady s námi. Vystačíme si sami o sobě.“

David mlčel. Pak si pomalu sáhl rukou na hlavu, najednou měl

pocit, jako kdyby jeho vědomí pohladily neobyčejně jemné úponky.

Něco takového v životě neprožil, z tak důvěrného dotyku se mu až

zatajil dech.

„Promiň ještě jednou,“ omlouvala se. „Když ty jsi ale tak

zajímavá bytost. V tvé mysli čtu, že tví lidé jsou v nebezpečí a že nás

podezíráš, že jsme toho příčinou. Ujišťuju tě, že to není pravda.“

Řekla to tak prostě, že jí David musel uvěřit.

„Tvůj společník mluvil o tom, že chemické složení mých tkání

se ani v nejmenším nepodobá formám života na Marsu. Mohu vědět,

o jaký rozdíl se jedná?“

„Tvoje jsou tvořeny dusíkatými sloučeninami.“

„Říkáme jim proteiny,“ vysvětlil David.

- 75 -

„Tomu slovu nerozumím.“

„A z čeho se skládá vaše tkáň?“

„Z – – –. Je naprosto odlišná. Prakticky neobsahuje žádný

dusík.“

„V tom případě mi nemůžeš nabídnout žádné jídlo, je to tak?“

„Bojím se, že máš pravdu. – – – říká, že jakákoli organická látka

z naší planety by pro vás byla prudce jedovatá. Jednoduché

sloučeniny odpovídající vaší formě života bychom už dokázali

vytvořit, ovšem složité dusíkaté látky, tvořící podstatu vaší tkáně,

jsou bez velmi zevrubného studia zatím mimo naše možnosti. Máš

hlad, bytosti?“ Z její myšlenky zcela nepochybně zazníval soucit a

zájem. (David ji nepřestal považovat za hlas.) „Prozatím mám

dostatek vlastního jídla.“ Ženský hlas řekl: „Nelíbí se mi tě oslovovat

pouhým slovem bytost. Jak se jmenuješ?“ Najednou, jako kdyby

dostala strach, že jí neporozumí, dodala: „Jak tě identifikují lidé tvé

rasy?“

„Říkají mi David Starr.“

„Dokážu z toho jen usoudit, že tvé jméno nějak souvisí s

hvězdami. Říkají ti tak, protože cestuješ vesmírem?“

„Ne. Spousta našich lidí cestuje vesmírem. Slovo Starr už

dneska nic konkrétního neznamená. Jedná se o pouhý soubor zvuků,

sloužící k mé identifikaci. Je to stejné jako u vás. Já také nerozumím

vašim jménům, protože jim chybí odpovídající obraz ve vědomí.“

„To je škoda. Měl bys mít jméno, které by vyjadřovalo, že jsi

cestovatel, že se touláš z jednoho konce vesmíru na druhý. Kdybych

byla bytost jako ty, řekla bych, že se k tobě hodí jméno Tulák po

hvězdách.“

V tom okamžiku ze rtů živé bytosti, kterou David nikdy neuvidí

v její skutečné formě, poprvé zaznělo jméno, pod nímž se nakonec

proslaví po celé galaxii.

- 76 -

11. Prachová bouře

V Davidově hlavě se ozval hlubší, pomalejší hlas. Pravil

slavnostně: „Vítám tě, bytosti. Je to dobré jméno, které ti – – – právě

vymyslela.“

„Uvolním ti místo,- – – – – –,“ řekl ženský hlas.

David podle ztráty jemného dotyku ve vědomí okamžitě poznal,

že ženský hlas s ním přerušil kontakt. Obezřetně se otočil, znovu

podlehl nutkání zjistit směr, odkud hlasy zaznívají, stejně tak se

přistihl, jak se z nezkušenosti znovu pokouší interpretovat starým,

neadekvátním způsobem něco, s čím se až doposud nesetkal. Přece

nemohl slyšet hlasy, když byly jen v jeho vědomí.

Bytost s hlubokým hlasem přesně vyjádřila jeho zmatek. „Jsi

rozrušený, protože tvůj smyslový aparát mě nedokáže vidět. Nechci

tě vyvádět z míry. Mohl bych na sebe přijmout zevnějšek tvého typu,

bude to ale jen nedokonalá napodobenina. Spokojíš se s ní?“

David se díval, jak se před ním objevuje záře. Měla

modrozelenou barvu, byla vysoká asi dva metry a široká třicet

centimetrů.

Pronesl klidným hlasem: „Takhle mi to naprosto vyhovuje.“

Hluboký hlas prohlásil: „Dobrá. A nyní mi dovol, abych ti

vysvětlil, kdo jsem. Jsem Správce – – – – – –. Byla mi předána

zpráva o chycení živého představitele nové formy života z povrchu.

Vstoupím teď do tvého vědomí.“

David slyšel funkci nově příchozího jen jako změť zvuků,

neušlo mu ale, s jakou důstojností a vážností to bylo proneseno.

Nicméně řekl rozhodně: „Dal bych přednost tomu, abyste zůstal

mimo mé vědomí.“

„Tvá rezervovanost,“ pravil hluboký hlas, „je zcela pochopitelná

a chvályhodná. Měl jsem hned na začátku zdůraznit, že má inspekce

se výhradně a to velmi opatrně dotkne vnějších periferií. Tvá

integrita nebude ani v nejmenším narušena.“

David zcela zbytečně napjal svaly. Dlouhé minuty se nic nedělo.

Necítil dokonce ani lehounký dotyk, s jakým jeho vědomí

- 77 -

prozkoumávala držitelka ženského hlasu. Tenhle inspektor byl

mnohem zkušenější. A přesto si uvědomoval, i když nechápal, jak je

to možné, jak někdo jemně otevírá pomyslné dveře do jednotlivých

místností v jeho vědomí a pak je znovu zavírá, aniž mu tím

způsoboval bolest nebo ho rušil.

„Děkuji,“ řekl hluboký hlas. „V krátké době tě dopravíme

zpátky na povrch.“

„Co jste objevil v mém vědomí?“ zeptal se ho David vyzývavě.

„Stačí to na to, abych litoval tvou rasu. My s vnitřním životem

jsme kdysi byli jako vy, takže je nám to do jisté míry srozumitelné.

Dostali jste se do nerovnováhy s vesmírem. Tvá zvídavá mysl se

snaží pochopit věci, zahalené do šera, aniž by ti byla známa jejich

skutečná, hlubší podstata, která by ti pomohla odhalit realitu. Ve

svém marném pátrání po stínech, které tě obklopují, se dostaneš až

na samotný kraj galaxie. Jak jsem řekl, – – – ti dala výstižné jméno.

Patříš mezi skutečné hvězdné tuláky.

A přitom, jaký má smysl toulat se? Skutečné vítězství se ukrývá

uvnitř. Materiální vesmír nikdy nepochopíš, pokud se od něho

nejdříve neodpoutáš, jako jsme to udělali my. Obrátili jsme se od

hvězd do sebe samých. Ustoupili jsme do jeskyní našeho světa a

opustili svá těla. Neznáme smrt, kromě případů, kdy mysl zatouží po

odpočinku, stejně tak neznáme zrození, kromě případů, kdy je třeba

nahradit zmizelou mysl.“

„Ještě si nevystačíte úplně sami,“ opáčil David. „Ještě jste

nezapomněli, co je to zvědavost. Bytost, která se mnou předtím

hovořila, se zajímala o Zemi.“

„- – – se narodila teprve nedávno. Od jejího narození se planeta

neotočila ani stokrát. Její kontrola myšlenkových pochodů je zatím

nedokonalá. Jakmile dozraje, bude umět jako my stvořit nejrůznější

vzory, do nichž lze vplést historii Země. Jen málo z nich by bylo

srozumitelných pro tebe, avšak naše úvahy o vašem vlastním světě

mohou být nekonečné a každá myšlenka je stejně fascinující a

stimulující jako ta, která náhodou odráží realitu. – – – to časem

pochopí.“

„Proč se tedy namáháte a zkoumáte mé vědomí?“

- 78 -

„Chtěl jsem si potvrdit, že jsem se nemýlil ve svém

předpokladu. Že vaše rasa má schopnost rozvoje. Pokud se nestane

nic mimořádného, za milión oběhů naší planety – což je v životě

galaxie pouhý okamžik – byste mohli dospět k vnitřnímu životu. To

by bylo dobré. Má rasa by už nikdy nebyla sama a naše spojení by

nám přineslo vzájemný užitek.“

„Mluvíte ale o určitých podmínkách,“ poznamenal David

opatrně.

„Vaše rasa projevuje jisté tendence, které se u nás nikdy

nevyskytly. Podle tvého vědomí je zřejmé, že někteří lidé se protiví

všeobecnému blahu.“

„Jistě tím míníte zločinnost a války, na druhé straně jste si ale

musel v mém vědomí přečíst, že většina z nás bojuje s

protispolečenskými tendencemi, a i když dosahujeme úspěchů jen

velmi pomalu, pohyb tím směrem je nesporný.“

„Nic z toho mi neušlo. Pochopil jsem i mnohem víc. Ty sám jsi

horlivý zastánce ostatních. Máš pevnou a zdravou mysl, u níž bych

docela rád viděl, kdyby se proměnila v naši formu. Rád bych ti

pomáhal v tvém úsilí.“

„Jak?“ zajímal se David.

„Tvé vědomí je znovu plné nedůvěry. Zbav se jí. Nikdy

nezasáhnu přímo do činnosti vás lidí, to mi můžeš věřit. Podobný

zásah by byl nepochopitelný pro vás a nedůstojný pro mne. Místo

toho mi dovol, abych se zmínil o tvých dvou nejzranitelnějších

místech.

Tím, že jsi složený z nestálých látek, jako bytost nemáš dlouhé

trvání. Za několik oběhů planety se rozložíš a rozpustíš. To ale není

všechno, pokud jsi vystavený jednomu z tisíce možných stresů,

zemřeš dříve, než nastane první varianta. Za druhé, myslíš si, že je

nejlepší, když pracuješ v tajnosti, jenže nedávno jiná bytost odhalila

tvou skutečnou identitu, i když jsi předstíral, že jsi někdo jiný. Mám

pravdu?“

„Ano. Jenže jak to chcete změnit?“

Hluboký hlas odpověděl: „Už se stalo, máš to v ruce.“

- 79 -

David ucítil měkký dotyk na dlani. Než si uvědomil, že něco

drží, málem to upustil. Svíral lehounký proužek nějaké látky. Vlastně

jaké?

Hluboký hlas nevzrušeně odpověděl na jeho nevyslovenou

otázku: „Není to gáza ani skelné vlákno, není to ani umělá hmota

nebo kov. Je to látka, jejíž složení se rozchází s tím, jak tvoje vědomí

chápe hmotu. Je to – – –. Polož si ji na oči.“

David ho poslechl a látka jako kdyby najednou ožila, začala se

natahovat, jemně kopírovala každý záhyb na jeho čele, očích a nosu;

přitom mu nijak nepřekážela, mohl volně dýchat i mrkat očima. „Co

se to se mnou děje?“

Ani nedokončil otázku, když se před ním objevilo zrcadlo,

materializovalo se tak tiše a rychle jako myšlenka sama. Viděl v něm

svůj obraz, i když jen rozmazaně. Od vysokých bot do pasu až po

široké klopy kombinézy jeho tělo zahaloval mlhavý opar, neustále se

proměňoval, jako kdyby to byl slabý kouř, který se vznášel

vzduchem, ale nikdy nezmizel. Část od horního rtu až po temeno

hlavy se naopak ztrácela v oslnivě zářivém světle. David se na sebe

upřeně díval, zrcadlo po chvíli znovu zmizelo, proměnilo se opět v

čistou energii, z níž se předtím s takovou rychlostí vynořilo. David se

užasle zeptal: „Takhle mě uvidí i ostatní?“

„Ano, pokud disponují stejným senzorickým vybavením jako

ty.“

„Já vidím naprosto skvěle. To znamená, že světelné paprsky

musí procházet skrz. Jak je ale možné, že se znovu neodrazí? Jak je

možné, že mi není vidět obličej?“

„Paprsky se odrážejí, jenže pod změněným úhlem, v důsledku

toho se tvá tvář promění tak, jak jsi to viděl v zrcadle. Abych ti to

řádně vysvětlil, musel bych užít pojmy, které tvé vědomí neumí

zpracovat.“

„A pokud jde o tělo?“ Davidovy ruce se pomalu pohybovaly nad

kouřem, který ho obklopoval. Nic přitom necítil. Hluboký hlas znovu

zareagoval na jeho nevyřčenou otázku. „Nic necítíš. To, co

považuješ za kouř, je ve skutečnosti bariéra rezistentní vůči

krátkovlnnému záření. Tento štít nepropustí materiální předměty o

rozměrech větších než molekula.“

- 80 -

„Dá se tedy říct, že je to osobní silový štít?“

„Velmi zjednodušeně.“

David nevěřícně zvolal: „To je přece nemožné! Bylo přece s

naprostou jistotou dokázáno, že žádný přenosný přístroj neumí

vytvořit dostatečně silné pole, které by člověka ochránilo před

zářením a setrvačností hmoty.“

„To platí pouze s odvoláním na úroveň vědeckého poznání, ke

kterému jste zatím dospěli. Tento štít, který tě chrání, není ale

založený na silovém zdroji. Funguje na principu přístroje, který

uchovává energii a k jejíž kumulaci je dostatečná chvilková expozice

sluncem, jako je to naše. Daná energie je pak uvolňována pomocí

duševního příkazu. Protože tvé vědomí nedisponuje podobnou

schopností, nastavili jsme mechanismus podle charakteristik tvého

vědomí tak, aby energie mohla být uvolňována automaticky. Nyní si

masku sejmi.“

David zdvihl ruku k očím a ta se pod vlivem jeho vůle znovu

proměnila v kousek gázy, který svíral v dlani.

Hluboký hlas promluvil naposledy: „Nastal čas, abys nás

opustil, Tuláku po hvězdách.“

David Starr ztratil vědomí jako mávnutím pírka.

Se stejnou lehkostí ho pak znovu nabyl. Nepociťoval ani

sebemenší mezeru ve vědomí. Ani na okamžik nezaváhal, kde je,

nenapadlo ho klást si žádnou podobnou otázku.

S naprostou jistotou věděl, že znovu stojí na povrchu Marsu; že

má nasazenou kyslíkovou masku; že je otočený zády k místu, kde

upevnil svůj žebřík a odkud začal sestup dolů; že vlevo od něho je

mezi skalami ukrytý skútr, který mu tady nechal Čára.

Dokonce věděl přesně, jakým způsobem se ocitl zpátky na

povrchu planety. Nemělo to nic společného s pamětí, tuhle informaci

mu Marťané záměrně vložili do vědomí, pravděpodobně si

neodpustili možnost, jak v něm ještě jednou vzbudit ohromení nad

vlastní schopností proměny hmoty a energie. Dopravili ho na povrch

tunelem. Přes působení gravitace se v něm pohyboval téměř

raketovou rychlostí. Skálu před ním proměňovali v energii, a jakmile

překonal dané místo, opět ji proměnili v hmotu. Tak to pokračovalo,

dokud znovu nestál na povrchu.

- 81 -

V paměti mu zůstala slova, která na vlastní uši nikdy neslyšel,

byla vyslovená jeho ženskou společnicí z jeskyně a zněla velmi

prostě: „Nemáš se čeho bát, Tuláku po hvězdách!“

Vykročil dopředu. Velmi brzy si uvědomil, že už ho

neobklopuje pozemské teplo, jaké pro něho vytvořili v jeskyni. Díky

tomuto kontrastu cítil chlad mnohem intenzivněji, stejně tak vítr

foukal s prudkostí, jakou na Marsu ještě nezažil. Slunce na východě

stálo nízko nad obzorem, ve stejném místě, jako když začal

sestupovat do trhliny. Neznal způsob, jak zjistit přesně, kolik času

mezitím uběhlo, byl si ale jistý, že tohle mohl být maximálně třetí

úsvit.

Obloha nevypadala jako obvykle. Zdála se modřejší a slunce

naopak červenější. David se zamračil, na chvíli se zamyslel, pak ale

pokrčil rameny. Začal si zvykat na místní krajinu, tím to bylo.

Připadala mu najednou mnohem známější a ze zvyku ji začal

hodnotit pozemskými měřítky.

Místo toho udělá lépe, když nebude ztrácet čas a vrátí se hned na

farmu. Skútr se terénnímu vozu nemohl rovnat rychlostí, ani

pohodlností. Čím méně času na něm stráví, tím lépe.

Zvolil si mezi skalními útvary cíl a najednou si připadal jako

starý ostřílený mazák. Byl to jediný způsob, jak se orientovat v

poušti, kudy nevedly žádné cesty. Tak jste si například vybrali skálu,

co vypadala jako vodní meloun na klobouku, a postupovali jejím

směrem, dokud jste se nedostali na úroveň jiné, která připomínala

kosmickou loď se dvěma tryskovými motory, pak pokračovali mezi

ní a další, která se podobala krabici, z níž vyčuhoval komín. Byla to

neumělá metoda, zato jste k ní nepotřebovali žádné jiné pomůcky než

dobrou paměť a představivost, a ty farmářským dělníkům rozhodně

nechyběly.

David se držel trasy, kterou mu Čára poradil jako nejrychlejší,

zároveň mu tolik nehrozilo, že by se na ní ztratil, což by se mohlo

stát, kdyby si vybral méně nápadné skalní útvary. Skútr se kodrcal po

cestě, na každé vyvýšenině divoce nadskočil a při zabočení se za ním

zdvihl oblak prachu. David seděl na skútru, paty měl pevně zapřené v

otvorech, které sloužily k tomu účelu, a oběma rukama svíral kovová

- 82 -

řídítka. Nebál se jet na plný plyn. I kdyby se skútr náhodou převrátil,

nic se mu díky nízké gravitaci nemohlo stát.

Zastavit ho přinutilo něco docela jiného: v ústech měl podivnou

pachuť, na bradě a směrem dolů ke klíčním kostem cítil podivné

bodáni. Mezi zuby mu skřípal písek. David se rozmrzele ohlédl

dozadu, uviděl prašný vír, který se točil jako zdivočelá střela. Zdálo

se mu divné, že se k němu přibližuje a obklopuje ho ze všech stran.

„Galaxie skákavá!“ Poznání, k němuž došel v tom okamžiku,

mu ledovou, dusivou rukou sevřelo srdce a dech.

David zpomalil a zamířil ke skalnímu převisu, kde nebyl žádný

prach, který by se mohl zvířit. Zastavil a čekal, až se vzduch pročistí.

Nic takového se ale nedělo. Jazykem si přejel po vnitřní straně úst,

měl ji čím dál drsnější jemným pískem. Když se znovu podíval na

načervenalé slunce a modrou oblohu, bylo mu už jasné, co se děje.

Díky prachu ve vzduchu se světlo mohlo víc rozptýlit, slunce ztratilo

svůj namodralý odstín a ten se naopak přesunul na oblohu. David

měl čím dál tím vysušenější rty, svědivým pocitem se ohlašovala i

další místa na těle.

Věděl s naprostou jistotou, co se děje. S divokým odhodláním se

naklonil nad řídítka a řítil se vpřed, nevšímal si skal, štěrku nebo

prachu.

Prach!

Prach!

Dokonce i pozemšťané dobře věděli, co to je prachová bouře,

která jen názvem připomínala pozemské písečné bouře. V celé

sluneční soustavě se jí žádná bouře nevyrovnala svou smrtící silou. V

historii Marsu se ještě nikomu nepodařilo ji přežít, pokud ho jako teď

Davida zastihla nechráněného venku, bez terénního auta a na míle

vzdáleného od nejbližší farmy. Stávalo se, že se muži svíjeli v

smrtelné agónii pouhých patnáct metrů od základny, neschopní

překonat i tuhle vzdálenost, zatímco jejich druhové ukrytí uvnitř se

neodvážili nebo jim nemohli přijít na pomoc, pokud jim chyběl

speciálně upravený terénní vůz.

David Starr věděl, že od této bolestivé smrti ho dělí už jen

minuty. Prach mu nemilosrdně pronikal pod masku. Oči mu začaly

slzet.

- 83 -

12. Zbývající střípek mozaiky

O podstatě marsovských prachových bouří se toho příliš mnoho

neví. Podobně jako u našeho Měsíce je povrch planety pokrytý

jemným prachem. Mars má na rozdíl od Měsíce atmosféru a díky

tomu se prach může zvířit. Obvykle to ale neznamená žádné vážné

potíže. Atmosféra je řídká a větry nikdy nevanou příliš dlouho.

Někdy, a to ze zcela neznámých důvodů, pravděpodobně to však

souvisí s deštěm elektronů z vesmíru, se prach elektricky nabije a

jeho částice začnou být od sebe vzájemně odpuzovány. Bez ohledu

na úplné bezvětří pak mají dostatečnou kinetickou energii.

Sebemenším krokem se zdvihne oblak prachu, který místo aby se po

chvíli usadil, se naopak vznáší vzduchem.

A jakmile se k tomu ještě přidá vítr, máme co do činění s plně

rozvinutou formou prachové bouře. Prach není nikdy tak hustý, aby

úplně zakryl výhled; tím není nebezpečný. Jeho smrtící účinek

souvisí se schopností proniknout vším.

Prachové částečky jsou tak jemné, že se dostanou všude.

Neochrání vás oděv, stejně marné je pokoušet se ukrýt za kamennou

překážkou. Ani maska s širokým okrajem, který těsně přiléhá k

obličeji, nezabrání jednotlivým částicím, aby pod ni pronikly.

Jakmile bouře propukne naplno, člověk do dvou minut začne

pociťovat nesnesitelné svěděni, do pěti minut fakticky oslepne a do

patnácti minut zemře. V případě mírné formy bouře, kdy si lidé ani

nevšimli, že se do ní dostali, jim nechráněná pokožka zrudla tak, že

se mluví o prachových popáleninách.

David Starr tohle všechno věděl. Navíc mu neušlo, že jeho kůže

začíná rudnout. Marně se pokoušel si odkašlat, zbavit se prachu,

který mu uvízl v krku. Rty pevně svíral k sobě a vzduch propouštěl

ven jen tím nejmenším možným otvorem. Nic to ale nepomáhalo.

Prach mu nezadržitelně pronikal do úst. Skútr sebou nepravidelně

trhal, jeho motor byl vystaven stejnému útoku jako David.

- 84 -

Davidovi tak naběhly oči, že se proměnily v tenké škvíry. Slzy,

které mu z nich tekly proudem, se hromadily ve spodní části masky a

díky nim se mu zamlžily průzory, i když stejně nic neviděl.

Tyhle mikroskopické prachové částečky nedokázalo nic zastavit,

jedině hermeticky těsné švy kupole nebo terénního auta. Nic jiného.

Opravdu nic jiného?

Snažil se ignorovat nesnesitelné svěděni a ochromující kašel a

horečnatě přemýšlel o Marťanech. Věděli, že se schyluje k bouři?

Mohli to vědět? Byli by ho dopravili na povrch, i kdyby to bývali

věděli? Přece si dokázali v jeho mysli přečíst, že má k dispozici

jedině skútr. Mohli ho přece snadno přenést až k farmě, nebo i

dovnitř kupole.

Museli vědět, že se blíží prachová bouře. Vzpomněl si, jak

bytost s hlubokým hlasem najednou prohlásila, že je nejvyšší čas

vrátit se zpátky, jako kdyby pospíchala, aby Davida bouře neminula.

Jak má ale pak rozumět ženskému vzkazu? Neslyšel ji mluvit,

takže tu větu mu musela vložit do paměti během cesty na povrch. Ta

věta zněla: „Ničeho se neboj, Tuláku po hvězdách.“

Jakmile dospěl k tomuto bodu, věděl už, co má dělat. Jednou

rukou tápal v kapse a druhou si začal sundávat masku. Jeho nos a oči

tak ztratily i poslední nedokonalou ochranu a okamžitě dostaly zásah

prachem, který ho začal pálit a řezat.

Měl nezadržitelnou chuť si kýchnout, ale přemohl se. V

opačném případě by se mu do plic dostala spousta prachu. A to by se

mu mohlo stát osudným.

Místo toho vytáhl z kapsy proužek gázy a přiložil si ji na obličej,

počkal, až mu zakryje oči a nos, a teprve potom si znovu nasadil

masku.

Konečně mohl kýchnout. Sice si tím dopřál pořádnou dávku

atmosférických plynů, nebyl v nich ale žádný prach. Konečně mohl

usilovně dýchat, dopřával si velké doušky kyslíku, který hned znovu

vyfukoval, aby se zbavil prachu v ústech; tenhle postup střídal s

hlubokým vdechováním, aby měl tělo dostatečně okysličené.

Slzy mu postupně vyplavily prach z očí, a protože žádný jiný se

mu do nich už nedostal, začal se mu vracet i zrak. Jeho končetiny a

- 85 -

tělo byly zahalené do kouřového oparu silového pole, zatímco jeho

obličej se ztrácel v jasné záři.

Molekuly vzduchu prošly ochranným polem bez sebemenšího

problému, ale prachové částice, i když byly nesmírně malé, jím už

nedokázaly proniknout. David to viděl na vlastní oči. Jakmile se

částice dotkla štítu, ten ji zabrzdil, energie uvolněná nárazem se

proměnila ve světlo, a tak v každém místě, kde došlo k pokusu o

průnik, vyskočila slabá jiskra. Davidovo tělo doslova sršelo jiskrami,

objevovaly se v těsném sledu jedna za druhou. Zářil jasněji než

červené slunce na obloze, zahalené matným závojem prachu, zatímco

půda pod jeho nohama zůstávala v pološeru.

David si rukama smetal prach ze šatů. Zvířený prach byl tak

jemný, že by ho neviděl, i kdyby mu ve výhledu nebránil ochranný

silový štít. Díky němu se ale prach nemohl znovu usadit na látce. Po

chvilce úsilí se ho David téměř zbavil. Nerozhodně se podíval na

skútr, přesto se ho pokusil nastartovat. Z motoru se ozvalo krátké

zaskřípění a pak nastalo ticho. Nic jiného nemohl čekat. Tohle nebyl

terénní vůz, který měl motor chráněný proti pronikání prachových

částic.

Dál bude muset jít pěšky. Nebyla to ale žádná katastrofa.

Základna byla odsud asi dvě míle a kyslíku měl víc než dost. Bomby

měl nově naplněné. O to se postarali Marťané, než ho poslali zpátky

na povrch.

Přemýšlel o tom, co se stalo. Určitě věděli, že se blíží bouře.

Možná ji dokonce pomohli rozpoutat. Bylo by divné, kdyby se svou

dlouhověkou znalostí místního počasí a vyspělou vědou už dávno

neodhalili příčiny a mechanismus prachových bouří. Věděli, že ho

posílají do bouře s perfektní ochranou v kapse. Nevarovali ho, co ho

čeká, ani mu neprozradili způsob obrany. Dávalo to smysl. Člověk,

kterému darovali přenosné silové pole, by na to měl přijít sám. V

opačném případě si dar nezasloužil. David se zašklebil, dokonce

sebou trhl, jakmile udělal první krok a šaty se dotkly jeho spálené

pokožky. Marťané chladnokrevně riskovali jeho život, přesto jim to

nemohl vyčítat. Sice se nakonec zachránil, ale těžko se tím může

chlubit. Mělo ho to napadnout mnohem dřív.

- 86 -

Díky silovému poli, které ho obklopovalo, se mu snadno šlo.

Měl jím totiž pokryté i podrážky bot, takže se vlastně nedotýkal

terénu. Mezi povrchem a jeho botami byla vyplněná mezera široká

asi půl centimetru. Ta se vyznačovala elastičností, takže to vypadalo,

jako kdyby měl k botám připevněné ocelové pružiny. V kombinaci s

nízkou gravitací se mohl rychle přemisťovat obrovitými houpavými

kroky.

Pospíchal. Toužil po jediné věci – po horké koupeli.

Ve chvíli, kdy David dorazil k jedné z přechodových komor,

nejhorší část bouře už odezněla a jeho silový štít jen občas zajiskřil.

Mohl si bez obav sundat gázu z obličeje.

Když se před ním otevřely vnitřní dveře komory, muži, kteří

byli právě ve službě, na něho zůstali nevěřícně zírat a pak se s

jásotem sběhli kolem něho.

„Galaxie skákavá, to je Williams!“

„Kde jsi byl, chlapče?“

„Co se stalo?“

Nad všemi těmi zmatenými výkřiky a otázkami se najednou

ozvalo: „Jak jsi mohl přežít prachovou bouři?“

Otázka projela vzduchem a po ní se rozhostilo ticho.

Pak někdo řekl: „Podívej se na jeho obličej. Vypadá jako

oloupané rajče.“

Bylo to přehnané tvrzení, na druhé straně v něm ale bylo dost

pravdy, aby to na všechny kolem udělalo dojem. Ruce mužů se

vymrštily a uchopily ho za límec, který si předtím pevně přitáhl ke

krku, aby se alespoň trochu chránil proti venkovní zimě. Dostrkali ho

k sedadlu a pak zavolali Hennese.

Ten dorazil během deseti minut, seskočil ze skútru a zamířil k

Davidovi, na tváři se mu mísila rozmrzelost se vztekem. Žádné

viditelné známky úlevy, že se mu jeden ze zaměstnanců šťastně

vrátil, se u něho nedaly pozorovat.

Místo toho vyštěkl: „Co má tohle všechno znamenat,

Williamsi?“

David zdvihl hlavu a beze strachu odpověděl: „Ztratil jsem se.“

- 87 -

„To je mi věc. Zmizíte si na dva dny a prý že jste se ztratil. Jak

jste to dokázal?“

„Chtěl jsem se projít a dostal jsem se moc daleko.“

„Tak vy jste potřeboval trochu svěžího vzduchu, a proto jste se

procházel dvě noci. To si myslíte, že vám uvěřím?“

„Ztratilo se nějaké auto?“

Jeden z okolostojících mužů se rychle vložil do rozhovoru,

zatímco Hennes byl stále rudější v obličeji. „Dostal pořádně zabrat,

pane Hennesi. Byl venku v prachové bouři.“

„Nedělejte ze mě hlupáka,“ odsekl Hennes. „Kdyby se dostal do

bouře, tak by tady už neseděl.“

„To je pravda,“ souhlasil dělník, „podívejte se ale na něho.“

Hennes si prohlédl Davida. Krk a části ramen měl jako opařené, toho

si musel všimnout každý. „Byl jste v bouři?“

„Ano,“ odpověděl mu David. „Jak jste to mohl přežít?“

„Byl tam muž,“ řekl David. „Muž zahalený kouřem a světlem.

Prach se ho ani nedotkl. Řekl, že se jmenuje Tulák po hvězdách.“

Muži k němu přistoupili blíž. Hennes se rozzuřeně otočil, masitou

tvář měl celou zkřivenou. „Vypadněte odsud!“ zařval. „Vraťte se do

práce. A ty, Jonniteli, sem okamžitě přivez vůz.“ Uplynula ještě další

hodina, než si David mohl dopřát horkou koupel, po níž tak toužil.

Hennes přikázal, že nikdo nesmí vstoupit do jeho kanceláře.

Přecházel po ní sem a tam, chvílemi se nečekaně zastavil uprostřed

chůze a zuřivě se vrhal na Davida: „Co je to za tuláka? Kde jsi ho

potkal? Co říkal? Co udělal? K čemu je ten kouř a světlo?“

David jen lehce vrtěl hlavou a opakoval: „Šel jsem se projít.

Ztratil jsem se. Muž, který řekl, že se jmenuje Tulák po hvězdách,

mě dovedl zpátky.“

Hennes se nakonec vzdal. Na řadu přišel doktor. David se

dočkal horké koupele. Pak mu tělo natřeli krémy a dali mu injekce s

potřebnými hormony. Nevyhul se ani dávce sonoritu. Ještě než

vytáhli jehlu z kůže, už spal.

Když se probudil, zjistil, že leží pod čistými, chladivými

prostěradly v nemocničním pokoji. Zarudlá kůže mu mezitím

znatelně vybledla. Věděl, že se na něho znovu vrhnou a že nemá

jinou možnost, než jejich útoky ještě nějakou dobu odrážet.

- 88 -

Věděl už, co vězí za oněmi záhadnými otravami potravin. Znal

téměř celou odpověď. Chyběly mu pouze jeden nebo dva dílky, aby

byla mozaika celá, a samozřejmě potřeboval i solidní důkaz.

Za jeho hlavou se ozvaly čísi lehké kroky, Davidovo tělo se

napjalo. Copak mu nedopřejí více času? Byl to ale jen Benson, kdo

se objevil v jeho zorném poli. Boubelaté rty měl našpulené, řídké

vlasy rozcuchané a tvářil se hrozně ustaraně. V ruce držel něco, co

vypadalo jako stará předpotopní puška.

„Williamsi, spíte?“ zeptal se.

„Sám přece vidíte, že ne,“ odpověděl David.

Benson si hřbetem ruky otřel zpocené čelo. „Nevědí, že jsem

tady. Myslím si, že by se jim to nelíbilo.“

„Proč?“

„Protože Hennes si myslí, že jste zapletený do těch otrav.

Neustále nám to s Makianem opakuje. Tvrdí, že jste opustil farmu a

nemáte pro to žádné rozumné vysvětlení, kromě těch svých

neuvěřitelných báchorek. Obávám se, že přes veškerou svou snahu

vám nedokážu pomoct.“

„Mám to chápat tak, že nevěříte Hennesovu tvrzení?“

Benson se k němu těsně naklonil, David ucítil jeho teplý dech na

tváři. „V žádném případě,“ zašeptal. „Nevěřím mu proto, že si

myslím, že mluvíte pravdu. Proto jsem za vámi přišel. Musíte mi

povědět o tom záhadném muži, který, jak tvrdíte, byl zahalený do

kouře a světla. Jste si jistý, Williamsi, že jste neměl halucinace?“

„Opravdu jsem ho viděl,“ odpověděl David.

„Jak víte, že se jednalo o lidskou bytost? Mluvil anglicky?“

„Nemluvil vůbec, vypadal ale jako člověk.“ David upřel pohled

na Bensona. „Vy si myslíte, že to byl Marťan?“

„Ach,“ Benson se křečovitě usmál, „vy jste nezapomněl na mou

teorii. Ano, myslím si, že to byl Marťan. Snažte se přemýšlet! Ti

zločinci se chystají vylézt z děr a za takové situaci může být jakákoli

informace životně důležitá. Máme tak málo času.“

„Co se děje?“ David se znepokojeně opřel o loket. „Samozřejmě

nemůžete vědět, co se stalo mezitím, co jste byl pryč. Nestydím se,

Williamsi, říct, že jsme všichni zoufalí.“ Zdvihl předmět, který

vypadal jako puška, a zeptal se hořce: „Víte, k čemu je tohle?“

- 89 -

„Viděl jsem vás s tím už předtím.“

„To je harpuna na odebírání vzorků; sám jsem si ji vymyslel.

Vozím ji s sebou do skladů ve městě. Mohu z ní vystřelit malou

dutou střelu, která je zavěšená na ocelové struně, například do

kontejneru s obilím. Po určité době od vystřelení se na přední straně

střely objeví otvor, dost velký na to, aby se dovnitř dostalo obilí. Pak

se otvor znovu uzavře. Přitáhnu střelu k sobě a vzorek z ní vysypu.

Změnou doby potřebnou k otevření mohu odebírat vzorky z různých

vrstev.“

„Vymyslel jste to skvěle, proč ji ale máte teď s sebou?“

„Protože si říkám, jestli jí cestou od vás nemám rovnou hodit do

drtiče odpadků. Byla to má jediná zbraň proti těm travičům. Vůbec

mi nepomohla a naděje do budoucna je minimální.“

„Co se stalo?“ David ho pevně stiskl za rameno. Benson bolestí

až zamžikal. „Členové syndikátu dostali nový dopis. Sice pořád

nevíme, o koho se jedná, už je ale jasné, že jeho autoři stojí za těmi

otravami. Jednoznačně to vyplývá z dopisu.“

„Co se v něm konkrétně píše?

Benson pokrčil rameny. „Je zbytečné mluvit o detailech.

Podstatné je to, že se máme úplně vzdát, jinak hrozí, že počet případů

otrav potravin se řádově zvýší o tisíc. Nepochybuju, že to jsou

schopni udělat. A jestli k tomu skutečně dojde, pak na Zemi, na

Marsu, v celém systému vypukne panika.“

Vstal. „Řekl jsem Makianovi s Hennesem, že vám věřím a že

jsem přesvědčený, že Tulák představuje klíč k celé záhadě, jenže

jsem je nepřesvědčil. Hennes mě dokonce podezírá, že jsem spolčený

s vámi.“ Zdálo se, že ho jeho problémy úplně pohltily –

„Kolik času nám zbývá, Bensone?“ zeptal se David.

„Dva dny. Ne, vlastně už jen šestatřicet hodin.“

Pouhých třicet šest hodin!

David si bude muset pospíšit. Hodně pospíšit. Možná to ale ještě

stihne. Benson mu totiž nevědomky poskytl poslední střípek

mozaiky.

- 90 -

13. Rada zasahuje

Benson zůstal u Davida ještě asi deset minut. Nic, co mu David

řekl, nepotvrdilo jeho teorii o souvislosti mezi Marťany a otravami,

pročež ještě víc znervózněl.

„Nemohu si dovolit, aby mě tu Hennes našel. I tak jsme se –

neshodli.“

„A co Makian? Ten je přece na naší straně.“

„Vlastně nevím. Stojí tváří v tvář hrozbě, že pozítří zkrachuje.

Nemyslím si, že by měl ještě dost kuráže postavit se proti Hennesovi.

Raději půjdu. Jestli si na něco vzpomenete, na cokoli, dejte mi

vědět.“

Podal mu ruku. David ji krátce stiskl a Benson vyšel z místnosti.

David se posadil na lůžku. Jeho vlastní napětí narůstalo od

okamžiku, kdy se probudil. Šaty měl přehozené přes židli na opačné

straně pokoje. Boty stály přímo u postele. Pokud tady byl Benson,

neodvážil se je prozkoumat, dokonce ani podívat se jejich směrem.

Možná, pomyslel si zachmuřeně, se jich vůbec nedotkli.

Farmářské boty představovaly nedotknutelný osobní majetek.

Vykradení jejich vnitřní kapsy a krádež auta v pustině patřily k

neodpustitelným zločinům. Ani po smrti se farmářský dělník

nerozloučil se svými holínkami, byl pochovaný s nimi, přičemž

vnitřní kapsa zůstala nedotčená.

David zastrčil ruku do jedné, pak i do druhé kapsy, jeho prsty

ale nahmataly jen prázdnotu. V jedné míval kapesník a ve druhé pár

starých mincí. S tím, že mu prošacují oblečení, počítal. Teď se ukáže,

jak daleko v případě bot porušili nepsanou hranici. Zatajil dech a

zasunul ruku hlouběji. Jemná kůže mu sahala už k podpaždí, a jak se

snažil dosáhnout prsty až do špičky boty, celá se zvrásnila. Jakmile

nahmatal měkkou gázu, zaplavila ho nefalšovaná radost.

Schoval ji tam před koupelí, udělal to z obecné opatrnosti, vůbec

ho nenapadlo, že dostane uspávači injekci. Jen čistě náhodou

neprohledali i špičky bot. Bude si muset dávat větší pozor. Uložil

masku do vnitřní kapsy a zapnul ji. Zdvihl boty do výšky. Zatímco

- 91 -

spal, vyleštili mu je, což ukazovalo na něčí dobrý skutek a

instinktivní úctu farmářů k botám, ať už patřily komukoli.

I šaty mu dali do pořádku. Umělé vlákno, z něhož byly

vyrobené, se lesklo jako nové. Všechny kapsy byly pochopitelně

prázdné, ale věci z nich byly ledabyle navršené pod židlí. Roztřídil si

je. Nezdálo se, že by mu něco chybělo. Našel mezi nimi dokonce i

kapesník a mince z bot.

Oblékl si spodní prádlo, ponožky, natáhl si kombinézu a

nakonec boty. Právě si zapínal přezku na pásku, když do místnosti

vstoupil muž s hnědým plnovousem.

David se na něho podíval a chladně se ho zeptal: „Co chceš,

Zukisi?“

Ten mu odpověděl otázkou: „Kam se hrneš, zemáku?“ Malé oči

se mu divoce leskly, jejich výraz připomněl Davidovi den, kdy se do

nich prvně podíval. Vybavilo se mu Hennesovo auto před pracovním

úřadem, okamžik, kdy se do něho chystal nasednout, a zarostlý,

nasupený obličej chlapa, který okamžitě stiskl kohoutek, aniž dal

Davidovi vůbec šanci začít se bránit. „Na to tvoje svolení

nepotřebuju,“ řekl David.

„To se moc pleteš, panáčku, protože se odtud nehneš ani na

krok. Hennes to nařídil.“ Zukis se postavil do dveří. Po obou

stranách povoleného opasku se mu nápadně pohupovaly blastery.

Zukis čekal. Po chvíli se v jeho umaštěném plnovousu objevila

mezera a za ní zažloutlé zuby. „Tak co, už ti došlo, kdo je tady

pánem, ty pozemská třasořitko?“

„To se ještě uvidí,“ odpověděl David. „Před chvílí mě tady

někdo navštívil. Jak je to možné? Jak mě to hlídáš?“

„Zavři zobák,“ zavrčel Zukis.

„Nebo tě snad podplatili, aby ses chvíli díval jinam? Hennesovi

by se to asi moc nelíbilo.“

Zukisův plivanec jen těsně minul Davidovu botu.

David se ho zeptal: „Chceš si to se mnou rozdat?“

„Dej si bacha, nebo nedostaneš nic k jídlu,“ varoval ho Zukis.

Zamkl za sebou. Po několika minutách se znovu ozvalo

zarachocení v zámku. Ve dveřích se objevil Zukis s podnosem. Na

talíři nesl žlutou kaši a nějaké zelené listy.

- 92 -

„To je salát,“ prohlásil Zukis. „Ani si ho nezasloužíš.“

Svým špinavým palcem přidržoval kraj podnosu, zatímco hranu

měl opřenou o zápěstí, a díky tomu mu pod podnosem vůbec nebyla

vidět ruka.

David se napřímil, pak se překulil na bok a skrčenýma nohama

se odrazil od matrace. Zukis to nečekal a polekaně se otočil, jenže

David už letěl vzduchem.

Prudce vrazil do Zukise, jednou rukou mu vytrhl podnos a

druhou mu zasadil ránu do brady.

Zukis chraplavě vykřikl a svalil se na zem. David mu stoupl

nohou na ruku, kterou předtím schovával pod podnosem. Výkřik se

vzápětí proměnil v rykot a Zukisovy pohmožděné prsty okamžitě

pustily nataženou pistoli. David popadl Zukise za nezraněnou ruku,

kterou se natahoval pro druhý blaster. Nemilosrdným trhnutím mu ji

vytáhl k hrudníku a podvlékl pod krkem. Pak zatlačil.

„Tiše,“ varoval ho, „nebo ti vykloubím ruku v rameni.“

Zukis se podřídil, jen koulel očima a supěl. „Co chceš?“

„Proč jsi schovával zbraň pod podnosem?“

„Kvůli sebeobraně. Co kdybys na mě skočil?“

„Proč jsi s podnosem neposlal někoho jiného a sám ho nekryl?“

„To mě nenapadlo,“ zakňučel Zukis.

David přitlačil o trochu víc a Zukis bolestí zkroutil tvář. „Co

kdybys raději vyklopil pravdu?“

„Já – já jsem tě měl zabít.“

„A co bys řekl Makianovi?“

„Že jsem tě přistihl při útěku.“

„Na to jsi přišel sám?“

„Ne, to Hermes. Já jen plním příkazy.“

David uvolnil sevření. Zdvihl blaster ze země a druhý vytáhl

Zukisovi z pouzdra. „Vstaň.“

Zukis se překulil na bok. Vyhekl bolestí, jakmile se musel opřít

o pohmožděnou pravou ruku a téměř vykloubené levé rameno.

„Co chceš udělat? Přece mě nezabiješ, když nemám zbraň?“

„Myslíš?“ zeptal se ho David.

Vtom se ozval třetí úsečný hlas a přikázal mu: „Odhoď blastery,

Williamsi.“

- 93 -

David se rychle otočil. Ve dveřích stál Hennes a mířil na něho.

Za ním byl vidět Makian, obličej měl celý zešedlý a rozrytý

vráskami. David si neomylně přečetl v Hennesových očích, co se

předák chystá udělat, jestli se mu nepodřídí.

David upustil na podlahu obě pistole, které předtím sebral

Zukisovi.

„Odkopni je stranou,“ nařídil mu Hennes.

David to udělal.

„A teď chci vědět, co se tady dělo.“

David mu odpověděl: „Sám to moc dobře víte. Zukis se mě na

váš příkaz pokusil zabít, jenže já zrovna neměl náladu jen tak sedět a

dívat se na to.“

Zukis zamumlal: „To není pravda, pane Hennesi. Lže. Nesl jsem

mu jídlo, když po mně skočil. V ruce jsem držel podnos a nemohl

jsem se bránit.“

„Buď zticha,“ řekl Hennes opovržlivě. „Promluvíme si o tom

později. Teď okamžitě přineseš dva páry pout.“

Zukis se odšoural.

„Je to opravdu nutné, Hennesi?“ zeptal se Makian smířlivě.

„Tenhle chlap je nebezpečný podvodník, pane Makiane.

Vzpomínáte si, jak jsem ho sem přivezl, protože se zdálo, že něco ví

o otravách?“

„Jistě.“

„Tvrdil nám, že se jeho mladší sestra otrávila marmeládou z

Marsu. Tak jsem si to ověřil. Podobných nahlášených případů nebylo

zas tak mnoho. Bylo jich míň než dvě stě padesát. Byla hračka je

všechny prověřit. Žádný případ se netýkal dvanáctileté dívky, která

by měla bratra ve věku Williamse.“

Makian se zděšeně zeptal: „Jak dlouho to víte, Hennesi?“

„Přišel jsem na to brzy po tom, co sem přišel. Nechal jsem si to

ale pro sebe, protože jsem chtěl zjistit, co má za lubem. Nařídil jsem

Griswoldovi, aby ho –“

„Aby se mě pokusil zabít,“ přerušil ho David.

„To tvrdíš ty, jenže ve skutečnosti to bylo naopak, Griswold

doplatil na to, že se před tebou neměl dost na pozoru.“ Hennes se

znovu obrátil k Makianovi. „Díky tomu, že se mu podařilo

- 94 -

obalamutit měkkotu Bensona, se dostal do laboratoře. A tak přesně

věděl, jak postupuje naše pátrání po otravách. Nakonec odtud před

třemi dny zmizel a tají důvod. Víte proč? Podával totiž hlášení svým

chlebodárcům – těm, kteří stojí za celou záležitostí. To není jen

shoda náhod, že ultimátum dorazilo právě v době jeho

nepřítomnosti.“

„A kde vy jste byl?“ zeptal se ho David nečekaně. „Nevěřím, že

jste mě po Griswoldově smrti přestal sledovat. Když jste věděl, že

jsem zmizel, abych – jak říkáte – podal hlášení, proč jste za mnou

neposlal své muže?“

Hennes se zatvářil překvapeně, snažil se získat čas na odpověď.

David mezitím ale pokračoval dál. „Pane Makiane, napadlo mě, že

Hennes nebyl na základně ani tu noc, co jsem odešel, ani příští den a

noc. Tak kde jste byl, Hennesi?“

Hennes. zamířil k němu, ústa měl zkřivená. David sevřel ruku v

pěst a kryl si jí obličej. Nevěřil, že by se ho Hennes odvážil zabít, ale

pro všechny případy byl připravený použít ochranný štít. Makian

nervózně položil Hennesovi ruku na rameno. „Tohle je práce pro

porotu.“

„Jakou porotu?“ zeptal se David rychle.

„To se včas dozvíš,“ odsekl mu Hennes.

Mezitím se vrátil Zukis s pouty. Byla vyrobena z plastického

materiálu, který měl schopnost se ohnout do jakéhokoli tvaru a v

něm zůstat. Taková pouta byla nesrovnatelně silnější než provazy

nebo želízka.

„Natáhni ruce,“ přikázal mu Hennes.

David ho mlčky poslechl. Zukis mu se škodolibou radostí

omotal pás dvakrát kolem zápěstí, utáhl ho přitom tak těsně, že se mu

zarýval až do masa. Teprve potom uvolnil pojistku, čímž se

molekuly přeskupily do dané pozice a celý materiál ztvrdl.

Uvolněnou energií se pouta zahřála natolik, že byla teplá na dotyk.

Stejným postupem pak byly znehybněny i Davidovy kotníky.

David se posadil na lůžko. V pěsti nepřestával držet proužek

gázy. Makianova poznámka o porotě dokazovala, že nezůstane příliš

dlouho spoutaný. V mezidobí nenamítal nic proti tomu, když se celá

záležitost bude dál vyvíjet.

- 95 -

Znovu se zeptal: „Proč chcete svolat porotu?“

Odpověď už ale nedostal. Venku se ozval křik a pak se do

místnosti vřítila postava a volala: „Williamsi!“

Byl to Čára osobně, hrnul se dovnitř jako velká voda, i když v

jeho případě by o moc vysokou vlnu nešlo. Ničeho kolem si

nevšímal, jen Davida sedícího na posteli. Mluvil rychle jako

kulomet, sotva přitom popadal dech. „Nevěděl jsem, že jsi prošel

prachovou bouří. Řekli mi to až tady. U všech škvařících se komet,

tobě ale muselo bejt horko. Jak jsi to mohl přežít? Já – já –“

Vtom si všiml Davidových pout a hněvivě se obořil na ostatní:

„Kdo se u všech galaxií odvážil svázat tohohle hocha?“

Hennes se mezitím vzpamatoval. Jednou rukou popadl Čáru za

límec kombinézy a zdvihl ho do vzduchu. „Varoval jsem tě, že tě

rozmáčknu jako štěnici, jestli se tu ještě někdy ukážeš.“

„Okamžitě mě pusť, ty prasečí hubo!“ zaječel Čára. „Jsem tu se

zvláštním pověřením. Dávám ti vteřinu a půl a pak se budeš

zodpovídat Akademické radě.“

„Pro Marsovy rány, Hennesi, pusťte ho,“ řekl Makian.

Hennes postavil Čáru na zem. „Vypadni odsud.“

„Až naprší a uschne. Jsem oficiální zaměstnanec Rady. Přijel

jsem s doktorem Silversem. Můžete se ho zeptat.“

Kývnutím hlavy ukázal na vysokého, hubeného muže, který stál

ve vchodu. Jeho jméno se k němu přesně hodilo. Vlasy měl bílé jako

stříbro a k tomu knírek stejného odstínu.

„Jestli dovolíte,“ ozval se doktor Silvers, „Rád bych se ujal

slova. Ústřední vláda v Metropoli vyhlásila stav nouze, všechny

farmy na Marsu s okamžitou platností přecházejí pod kontrolu

Akademie. Já jsem byl pověřen řízením Makianovy farmy.“

„Věděl jsem, že k tomu dojde,“ zamumlal Makian nešťastně.

„Sundejte tomu muži pouta,“ nařídil doktor.

Hennes se ozval: „Ten muž je nebezpečný.“

„Je to na mou plnou zodpovědnost.“

Čára vyskočil a posměšně srazil podpatky k sobě. „Hennesi,

konec zábavy, splňte příkaz.“

Hennes vzteky zbělel, neřekl ale ani slovo.

- 96 -

Od příjezdu doktora Silverse uplynuly tři hodiny. Nyní seděl v

Makianově soukromé místnosti. Jeho společníky byli Makian s

Hennesem.

„Chci vidět všechny záznamy o produkci farmy za posledních

šest měsíců,“ začal doktor. „Dále si potřebuju promluvit s doktorem

Bensonem, zda se mu nepodařilo nějak pokročit ohledně řešení

problému otrávených potravin. Máme šest týdnů na to, abychom

dosáhli průlomu v dané záležitosti. Ani o den více.“

„Šest týdnů!“ vybuchl Hennes. „Chtěl jste snad říct jeden den.“

„Nikoli. Veškerý export potravin z Marsu se zastaví na šest

týdnů. A je naší povinností využít této poslední šance.“

„Všemohoucí vesmír,“ řekl Hennes. „Na Zemi vypukne

hladomor.“

„Do šesti týdnů nic takového nehrozí,“ odpověděl doktor.

„Zavedením přídělového systému zásoby potravin na tu dobu

vystačí.“

„A co panika a rabování?“ zeptal se Hennes.

„To je bohužel,“ prohlásil doktor zachmuřeně, „ta nepříjemná

stránka skutečnosti.“

„Zničíte farmářské syndikáty,“ zaúpěl Makian.

„K tomu by došlo i tak. Teď bych rád mluvil s doktorem

Bensonem. Zítra přesně v poledne se my čtyři setkáme na poradě.

Zítřejší půlnocí, pokud nedojde k nějakému průlomu tady na Marsu

nebo v ústředních laboratořích na Měsíci, vstoupí embargo v

platnost. Zároveň budou zahájeny přípravy na svolání celoplanetární

konference za účasti členů různých syndikátů.“

„Proč?“ zajímal se Hennes.

„Protože existuje důvodné podezření, že ať už stojí za tímto

šíleným zločinem kdokoli, musí být v těsném kontaktu s farmami.

Vědí toho o farmách příliš mnoho, než aby stopa ukazovala jinam.“

„A co bude s Williamsem?“

„Vyslechl jsem ho. Trvá na své výpovědi, která je, což musím

uznat, velmi podivná. Nechal jsem ho odvézt do města, kde bude dál

vyslýchán, třeba i pod hypnózou, bude-li to nutné.“

Světlo nade dveřmi se rozsvítilo.

Doktor požádal Makiana: „Otevřete, prosím.“

- 97 -

Makian mu vyhověl, i když přestal být majitelem jedné z

největších farem na Marsu, a tím pádem jedním z nejbohatších a

nejmocnějších mužů v Sluneční soustavě.

Čára vstoupil do dveří. Vyzývavě se podíval na Hennese a řekl:

„Eskorta s Williamsem právě vyrazila na cestu.“

„Výborně,“ odpověděl doktor a pevně sevřel tenké rty.

Míli za základnou terénní auto zastavilo. Z něho vystoupil

David Starr s nasazenou kyslíkovou maskou. Zamával řidiči, který se

ještě vyklonil ven a řekl: „Nezapomeň, komora číslo sedm! Bude tam

čekat náš člověk a provede tě zpátky.“

David se usmál a přikývl. Díval se, jak auto pokračuje v cestě do

města. Pak se otočil a zamířil pěšky ke kupoli farmy.

Muži z Rady s ním spolupracovali. Zařídili, aby všichni viděli,

že odjíždí pryč, stejně tak mu pomohou se tajně vrátit, ale nikdo z

nich, dokonce ani doktor Silvers, neznal pravý důvod jeho žádosti.

Kamínky mozaiky měl sice už poskládané dohromady, pořád

mu ale chyběl důkaz.

- 98 -

14. „Jsem Tulák po hvězdách!“

Hennes vstoupil do své ložnice, mozek přitom měl zatemněný

únavou i vztekem. Vyčerpání mělo jednoduchou příčinu. Byly téměř

tři hodiny ráno. Poslední dvě noci toho zrovna moc nenaspal a

posledních šest měsíců žil v neustálém napětí. Přesto považoval za

nutné zúčastnit se jednání doktora Silverse s Bensonem.

Doktorovi se to příliš nezamlouvalo, a to byl jeden z mnoha

důvodů, proč jím lomcoval vztek. Ten starý pitomec! Přižene se sem

z města a myslí si, že za den a noc rozlouskne problém, na kterém si

už celé měsíce lámou zuby vědci na Zemi i na Marsu. Stejnou měrou

měl Hennes vztek na Makiana, že změkl jako holínky dobře

napuštěné olejem a klaní se jako lokaj před tím bělovlasým idiotem.

Koho by to kdy napadlo! Před dvaceti roky se o Makianovi

vyprávěly legendy, nikdo se mu nemohl rovnat, byl pevný jako skála

a jeho farma šlapala jako hodinky.

Pak tu byl ještě Benson, který mu zmařil plán zbavit se

nejrychlejším a nejsnadnějším způsobem toho šťouravého zelenáče

Williamse. A navrch dva tupci, Griswold se Zukisem, co nedokázali

provést nezbytné kroky, kterými by se dala eliminovat Makianova

slabost a Bensonova přecitlivělost.

Hennes chvíli uvažoval o tom, že si vezme Soporit na spaní.

Potřeboval se pořádně vyspat, aby měl zítra dostatek energie, a ze

samého vzteku by nemusel usnout.

Pak ale zavrtěl hlavou. Nevezme si ho. Nemohl riskovat, že

bude omámený silným sedativem. Co kdyby v noci došlo k

rozhodujícímu obratu ve vývoji událostí?

Dospěl k určitému kompromisu se sebou samým, to znamená, že

stiskl spínač, kterým se uzamykají dveře. Dokonce do nich strčil, aby

se přesvědčil, že se elektromagnetický okruh opravdu sepnul.

Vchody do soukromých příbytků na farmě, kde žili jen muži a kde se

nepěstovalo přehnané soukromí, se zamykaly jen zřídkakdy, takže se

stávalo, že izolace zpuchřela a dráty se rozpojily, aniž by si toho

- 99 -

někdo všiml. On sám od okamžiku, kdy tady začal pracovat, dveře

ani jednou nezamkl, pokud ho tedy paměť neklame.

Spínač fungoval. Dveře se ani nepohnuly, když je chtěl

odsunout. Tak to by bylo.

Hennes si zhluboka vzdychl, posadil se na postel a stáhl si boty,

nejdřív jednu a pak druhou. Promnul si prsty chodidel, znovu si

vzdychl a potom zůstal nevěřícně zírat. Všechno se odehrálo tak

rychle, že si ani neuvědomil, že se z postele vymrštil jako střela.

V očích měl naprosté zděšení. Tohle přece nemohla být pravda.

Znamenalo by to, že si Williams tu svou slabomyslnou báchorku

nevymyslel. Znamenalo by to také, že Bensonovy směšné povídačky

o Marťanech nejsou tak úplně –

Ne, odmítal tomu uvěřit. To už bylo logičtější, že si jeho

unavený mozek z něho ztropil žert.

Jenže jeho temný pokoj ozařovalo studené modrobílé světlo.

Nebylo ostré, přesto v něm rozeznal postel, stěny, židli, prádelník,

dokonce boty, stály přesně tam, kde je postavil. Kromě toho ale také

viděl neznámou mužskou postavu, jejíž hlava byla zakrytá září, takže

nemohl rozpoznat žádné rysy, jako kdyby mužova tvář byla zahalená

kouřem.

Ucítil, že se zády opírá o zeď. Vůbec si nepamatoval, že by

ustoupil ke stěně.

Strašidlo promluvilo, jeho hlas zněl dutě, dunivě, jako kdyby je

doprovázela ozvěna.

„Jsem Tulák po hvězdách!“

Hennes se napřímil. Překonal první šok a přinutil se ke klidu.

Vyrovnaným hlasem se zeptal: „Co chceš?“

Postava se nehýbala, mlčela. Hennes se přistihl, že nespouští

pohled z toho zjevení.

Předák čekal, hrudník se mu mocně zdvíhal, jenže ta věc

zahalená kouřem a světlem se pořád nehýbala. Mohl by to být robot,

který touhle jednoduchou větou ohlašoval svou identitu. Hennes na

okamžik uvažoval o této možnosti, pak ji ale zavrhl. Stál vedle

prádelníku a sebevětší zázrak mu nemohl zabránit v tom, aby si to

uvědomil. Pomalu pohnul rukou.

- 100 -

Ve světle, které monstrum vyzařovalo, se jeho pohyb nedal

utajit, jenže příšera mu nevěnovala žádnou pozornost. Hennes se jako

by jen tak lehce opřel o komodu. Robot, Marťan, člověk, ať už je to

kdokoli, pomyslel si Hennes, nemůže znát tajemství jeho prádelníku.

Vetřelec se sice ukryl v místnosti a čekal na něho, pokoj ale

neprohledával. Pokud by to udělal, musel by to být opravdový

profesionál, protože Hennesův cvičený zrak neodhalil sebemenší

změnu; jediná věc nestála na nesprávném místě, všechno bylo tak

jako obvykle, kromě samotného vetřelce.

Prstem ruky nahmatal malou západku ve dřevě. Byl to docela

obyčejný mechanismus, jaký znali v širokém okolí. Jeho princip byl

stejně starodávný jako prádelníky samy, které si majitelé farem

přiváželi v pionýrských začátcích, kdy tu ještě nevládl zákon. Ovšem

tradice umírá jen velmi pozvolna. Malá zástrčka se pod tlakem nehtu

nepatrně posunula, ze stěny vypadl malý panel. Hennes už byl

přichystaný a rukou prudce sevřel blaster, který měl ve schránce

ukrytý.

Uchopil pistoli a zamířil přesně na střed, ale jeho protivník

zůstal nehybně stát.

Hennese zaplavila nová sebedůvěra. Robot, Marťan, člověk,

žádný předmět, prostě nic nedokázalo odolat blasteru. Byla to malá

zbraň a její střela byla takřka směšně malá. Ve srovnání s ní se kulky

zastaralých pušek z dávno minulých časů podobaly spíš balvanům.

Miniaturní střely blasteru však měly smrtící účinek. Jakmile se střela

jednou dala do pohybu, jakákoli překážka, která se jí postavila do

cesty, spustila miniaturní atomovou spoušť, která proměnila nepatrné

množství hmoty v energii. Uvolněná energie pak předmět, který

střelu zastavil, ať už to byl kámen, kov, nebo lidská tkáň, pohltila, a

jediný nepatrný zvuk, který se přitom ozval, připomínal cvrnknutí

prstu do gumy.

Hennes se zeptal hrozivým tónem, jenž se vyrovnal

nebezpečnému blasteru, který držel v ruce: „Kdo jsi? Co chceš?“

Monstrum znovu promluvilo a pomalu opakovalo: „Jsem Tulák

po hvězdách!“

V Hennesových sešpulených rtech se zračila chladná krutost.

Bez zaváhání zmáčkl spoušť.

- 101 -

Z hlavně vyletěla střela a zamířila přímo k bytosti zahalené v

kouři. Jakmile se k ní ale dostala, zastavila se. Zarazila se ještě

předtím, než se vůbec dotkla těla. Silový štít pak pohltil veškerou

pohybovou energii střely a proměnil ji ve světelný záblesk. Jeho

intenzita byla neuvěřitelná. Při proměně energie totiž chyběla

jakákoli hmota, která by světelný výbuch zastínila. Účinek se dal

přirovnat ke zrození nového slunce o velikosti špendlíkové hlavičky,

které se odehrálo ve zlomku vteřiny.

Hennes divoce vykřikl, rukama si zakryl očí, jako kdyby je chtěl

ochránit před fyzickou ránou. Bylo ale příliš pozdě. Uplynuly

minuty, než se přes bodavou bolest znovu odvážil očí otevřít, nic ale

neviděl. Ať je měl otevřené, nebo zavřené, na sítnici mu zůstávala

černá skvrna s rudým kruhem. Nemohl proto vidět, že se Tulák

rozeběhl k jeho botám a mrštnými prsty prozkoumal obsah jejich

vnitřních kapes. Stejně tak neviděl, že vypnul elektromagnetický

obvod dveří a vyklouzl ven jen okamžik předtím, než se k Hennesovi

začali sbíhat lidé a zmateně pokřikovat.

Hennes si stále ještě zakrýval oči, když je uslyšel. Zakřičel:

„Chyťte ho! Dělejte! Je tady v místnosti. Pusťte se do něho, vy líná

bando.“

„Nikdo tady není,“ odpověděl mu sbor hlasů a někdo k tomu

ještě dodal: „Vypadá to, že tu někdo střílel z blasteru.“

Pevný, autoritativní hlas se zeptal: „Co se děje, Hennesi?“ Patřil

doktoru Silversovi.

„Je tady vetřelec,“ odpověděl Hennes, třásl se při tom

rozrušením i rozhořčením. „Copak ho nikdo nevidíte? Co se to s

vámi děje? Jste snad –“ Neodvážil se vyslovit to slovo. Jeho mrkající

oči zalité slzami znovu začaly pomalu vnímat světlo. Nemohl proto

říct »slepí«.

„O jakém vetřelci to mluvíte? Můžete ho popsat?“ zeptal se

Silvers.

Hennesovi ale nezbylo než zavrtět hlavou. Co jim mohl říct?

Copak jim mohl vyprávět o nočním přízraku zahaleném do kouře,

který uměl mluvit a dokázal odolat i blasteru, takže střela předčasně

vybuchla a způsobila škodu jen samotnému střelci?

- 102 -

Doktor James Silvers se zamyšlený vrátil do pokoje. Rozruch,

který ho vytáhl z pokoje dříve, než si stačil lehnout, bezcílné

pobíhání mužů i fakt, že Hennes místo vysvětlení držel jazyk za

zuby, to všechno pro něho neznamenalo víc než řadu nepatrných

bodnutí špendlíkem. Jeho oči se upíraly k nadcházejícímu dni.

Nevěřil ve vítězství, ani v účinnost jakéhokoli embarga. Pokud

skutečně zastaví dovoz potravin, pár lidí na Zemi zjistí pravý důvod

nebo, což bude horší, si vytvoří vlastní teorii. Následky takového

kroku mohou být mnohem hrozivější než jakákoli masová otrava z

jídla.

Z mladého Davida Starra vyzařovala důvěra, jenže jeho

dosavadní kroky nevyvolávaly stejný pocit i u doktora. Starrova

historka o vesmírném tulákovi byla tak nepravděpodobná, že u mužů

jako Hennes vzbudila jen nedůvěru a jeho samotného málem

připravila o život. Ten mladíček měl velké štěstí, že sem dorazil

právě včas. Vlastně mu ani nevysvětlil, proč si takovou historku

vymyslel. Pouze mu vyložil svůj plán, podle něhož předstíral, že

odjíždí do města, aby se mohl tajně vrátit na farmu. Když Silvers

obdržel první Starrův dopis, který přinesl ten střízlík, co o sobě

legračně tvrdil, že se jmenuje Čára, spojil se s ústředím na Zemi.

Odtud pak dostal příkaz, že se má bezvýhradně řídit pokyny Davida

Starra.

Přitom je to takový holobrádek –

Doktor se zarazil. Něco tady nehrálo. Dveře od jeho pokoje byly

pootevřené přesně tak, jak je nechal, v místnosti se ale nesvítilo. Byl

si jistý, že před odchodem nezhasl. Pamatoval si, že mu světlo

dopadalo za záda, když pospíchal chodbou ke schodišti.

Zhasl snad někdo jiný v návalu podivné šetrnosti? To se mu

zdálo velmi nepravděpodobné.

V pokoji bylo naprosté ticho. Vytáhl blaster z pouzdra, otevřel

dveře dokořán a rozhodným krokem zamířil rovnou k vypínači.

Někdo mu dlaní zakryl ústa.

Snažil se vykroutit ze sevření, ale marně. Hlas, který mu zazněl

v uchu, se mu zdál povědomý.

„Klid, doktore. Jen jsem nechtěl, abyste mě prozradil svým

překvapeným výkřikem.“

- 103 -

Cizí ruka zmizela. Doktor se zeptal: „Starre, jste to vy?“

„Ano. Zavřete, prosím, dveře. Napadlo mě, že váš pokoj bude

nejlepší úkryt, zatímco budou prohledávat farmu. Kromě toho s vámi

stejně potřebuju mluvit. Řekl vám Hermes, co se mu stalo?“

„Vlastně ne. Jste do toho nějak zapletený?“

Ve tmě nebylo vidět, že se David usmívá. „Svým způsobem ano.

Hennese navštívil vesmírný tulák. Díky zmatku, který vypukl, se mi

nepozorovaně, alespoň tak doufám, podařilo dostat do vaší

místnosti.“

Hlas starého vědce se nečekaně zvýšil: „Co jste to říkal?

Nemám náladu na podobné žertíky.“

„Já nežertuju. Tulák po hvězdách opravdu existuje.“

„To je naprostý nesmysl. Tou historkou jste neoslnil ani

Hennese. Mám právo dovědět se pravdu.“

„Teď na něho ale zapůsobila, o tom jsem přesvědčený. A pokud

jde o pravdu, budete ji znát celou ještě dřív, než skončí zítřejší den.

Mezitím mi musíte věřit. Vesmírný tulák, jak jsem už řekl, opravdu

existuje, a je to naše velká naděje. Naše partie, kterou jsme rozehráli,

stojí takříkajíc na vratkých nohou. Sice vím, kdo vězí za otravami,

jenže to samo o sobě nemusí přinést žádný užitek. Nejedná se totiž o

jednoho nebo dva zločince, kteří by si chtěli přijít podobným

vydíráním na hezkých pár miliónů, ale o dobře organizovanou

skupinu, která má v úmyslu získat kontrolu nad celou naší sluneční

soustavou. Jsem si jistý, že nám nepomůže, ani když se nám podaří

odhalit jejich vůdce. Pokud nezjistíme, jak jejich systém funguje,

nedokážeme jejich spiknutí definitivně učinit přítrž.“

„Odhalte vůdce,“ řekl doktor Silvers zachmuřeně, „a Rada se už

postará o všechny nezbytné detaily.“

„V tomto případě všechno ale závisí na rychlosti,“ poznamenal

David stejně chmurně. „Musíme mít naprosto jasno do čtyřiadvaceti

hodin. Vítězství po tomto bodě by nezabránilo smrtí miliónů lidí na

Zemi.“ Doktor se zeptal: „Jaký máte tedy plán?“

„Vím, kdo a jak infikuje potraviny. Aby travič nemohl všechno

popřít, musím získat hmatatelný důkaz. A ten do zítřka obstarám.

Dále, k tomu, abychom zjistili od traviče všechny nezbytné

- 104 -

informace, musíme rozložit jeho morálku. To bude úkol pro Tuláka.

Mimochodem, už na tom začal pracovat.“

„Už ho sem zas pletete. Jste jím přímo posedlý. Pokud opravdu

existuje, pokud se nejedná o váš žert, jehož obětí jsem se stal i já,

kdo to je? A jak můžete vědět, že vás nepodvede?“

„V tomto ohledu vám nemohu prozradit jediný detail. Vím ale,

že stojí na straně lidstva. Důvěřuju mu stejně jako sobě samému a

plně se za něho zaručuju. Máte, doktore Silversi, jen dvě možnosti,

buď uděláte to, o co vás požádám, nebo budu pokračovat bez vás.

Hraje se příliš o mnoho, než abyste mě zastavil.“

Z jeho hlasu zaznívalo nepochybné odhodlání. Doktor ve tmě

neviděl, jak se David tváří, nebylo to ale ani nutné. „Co mám tedy

udělat?“

„Zítra v poledne se setkáte s Makianem, Hennesem a Bensonem.

Vezmete si Čáru jako osobního strážce. Je malý, ale rychlý a neví, co

je to strach. Správní budovu necháte hlídat svými muži a radil bych

vám, abyste je pro všechny případy dobře vyzbrojil. A teď si

zapamatujte, že mezi dvanácti patnácti a třiceti nikdo nesmí stát u

zadního vchodu, ani ho pozorovat. Na tu dobu za něj přebírám

osobní zodpovědnost. A hlavně si pamatujte, že nesmíte dát najevo

překvapení, ať se potom bude dít cokoli.“

„Vy tam také budete?“

„Ne. Není to zapotřebí.“

„A co se tedy stane?“

„Přijde Tulák po hvězdách. Ví totéž, co já, jenže jeho obvinění

bude mít na zločince mnohem ničivější účinek.“

Doktor Silvers cítil, že jeho skepsi vytlačuje vzrůstající naděje.

„Myslíte si tedy, že dosáhneme úspěchu?“

Rozhostilo se dlouhé ticho. Nakonec David řekl: „Co vám na to

mám říct? Mohu v to jen doufat.“

Nastalo ještě delší ticho. Pak doktor ucítil nepatrný závan větru,

jako kdyby se otevřely dveře. Natáhl ruku k vypínači. Pokoj zalilo

světlo, kromě něho v něm ale nikdo nebyl.

- 105 -

15. Tulák zasahuje

David Starr pracoval tak rychle, jak se jen odvážil. Z noci

zbýval jen malý kousek. Rozrušení a napětí pomalu ustoupily,

zatímco naprosté vyčerpání, které si celé hodiny nepřiznával, se

naopak začalo projevovat.

Paprsek Davidovy kapesní svítilny přebíhal z místa na místo.

Upřímně doufal, že to, co hledá, nebude zamčené. V tom případě by

musel použít sílu, jenže právě teď ani v nejmenším nestál o to, aby

na sebe poutal pozornost. Nenašel sejf, ani nic jiného, co by se mu

podobalo. To bylo dobře i špatně zároveň. K hledané věci se dostane

bez překážky, na druhé straně ale může být ukrytá úplně někde jinde.

Pečlivá příprava, s jakou si obstaral klíč od této místnosti, by tak

přišla nazmar. Jinak se ovšem Hennes z šoku hned tak nevzpamatuje,

aby mu všechno došlo.

David se usmál. V prvním okamžiku byl téměř stejně

překvapený jako Hennes. Bylo to prvně od setkání s Marťany v

jeskyni, kdy promluvil s maskou přes obličej. Nepamatoval si, že

jeho hlas tak zní. Možná ho ve skutečnosti ani neslyšel. Možná se

Marťané postarali o to, aby stejně jako oni komunikoval přímo

myšlenkami.

Tady na povrchu ho zvuk vlastního hlasu doslova omráčil.

Nebyl připravený na jeho prázdnotu a dunící hloubku. Hned se ale

dokázal vzpamatovat a uvědomit si důvod proměny. Silový štít

nepochybně zpomalil prostupující molekuly vzduchu, a to se

samozřejmě projevilo na zvukových vlnách.

Davidovi to nijak nevadilo. Naopak, takový hlas mu mohl jedině

pomoct.

Štít se výborně osvědčil proti blasteru. Následující miniatomový

výbuch střely se ovšem nedal plně eliminovat, takže ho viděl zcela

jasně. Ve srovnání s Hennesem měl ale na něho minimální účinek.

Zatímco jeho unavený mozek uvažoval o těchto věcech, David

metodicky prohledával police a skříňky.

- 106 -

Světelný paprsek se na okamžik zastavil. David zasunul ruku za

přístroje a vytáhl ven malý kovový předmět. Jak jím otáčel dokola,

slabě si na něho svítil. Posouval malý knoflík do různé polohy a

sledoval, co se děje.

Srdce mu prudce tlouklo.

Našel opravdový důkaz. Ukázalo se, že jeho spekulace byly

naprosto správné a úplné, i když se opíraly jen o čistou logiku. Teď

se logika proměnila v něco, co je složené z molekul a na co si lze

sáhnout.

Zasunul předmět do vnitřní kapsy bot, přidal ho k masce od

Marťanů a ke klíčům, které si nedávno opatřil z Hennesových bot.

Zamkl dveře a vyšel ven. Kupole nad ním začínala šednout.

Zanedlouho se rozsvítí hlavní výbojky a oficiálně tak začne nový

den. Poslední den pro traviče nebo pro zemskou civilizaci v její

dnešní podobě.

Mezitím se ještě může chvíli vyspat.

Makianova farma odpočívala v nehybném tichu. Jen hrstce

dělníků by mohlo dojít, o co tu ve skutečnosti jde. Že je to ale něco

důležitého, to bylo jasné všem. Několik lidí si začalo šuškat, že

Makianovi přišli na velké finanční nesrovnalosti, tomu ale nikdo

nevěřil. Kvůli tomu by sem přece neposílali armádu.

Vojáci s ostře řezanými obličeji ze všech stran obstoupili

správní budovu a v rukou třímali blastery s opakovacím

mechanismem. Na střeše budovy stály dva kanóny. Plocha před

budovou byla liduprázdná. Všichni dělníci kromě těch, kteří museli

zajistit chod nezbytných zařízení, byli posláni na ubytovny. Ona

malá hrstka pak dostala příkaz nevzdalovat se z pracoviště.

Přesně ve 12.15 dva muži, kteří hlídali zadní vchod budovy,

opustili svou pozici a rozešli se opačným směrem. Za patnáct minut

se znovu vrátili do stráže. Jeden z dělostřelců na střeše později tvrdil,

že v té pauze někdo vešel do budovy. Přiznal ale, že postavu zahlédl

jen na okamžik, navíc její popis nedával příliš smysl, protože podle

střelce ta osoba jako by hořela.

Nikdo mu tehdy nevěřil.

- 107 -

Doktor Silvers byl naprosto zmatený. Nebyl si jistý vůbec ničím.

Sotva tušil, jak má zahájit schůzi. Podíval se na čtyři muže, kteří

seděli kolem stolu.

Makian vypadal, jako kdyby nespal už týden. Pravděpodobně to

tak i bylo. Zatím nepromluvil jediné slovo. Silverse napadlo, jestli

vůbec vnímá své okolí.

Hennes si nasadil tmavé brýle. Když si je na chvíli sundal, oči

měl podlité krví a rozzlobené. Něco si mumlal pro sebe.

Benson působil tichým, neštastným dojmem. Doktor Silvers s

ním předchozí noc hovořil několik hodin. Nedalo se pochybovat o

tom, že Benson vnímá neúspěch svého pátrání jako osobní pohanu a

že ho to velmi rmoutí. Tvrdil, že Marťané, opravdoví Marťané jsou

původci oněch otrav, Silvers ho ale sotva mohl brát vážně.

Čára byl jediný šťastný člověk mezi přítomnými. Chápal jen

zlomek z celé krize. Opíral se zády o židli, evidentně spokojený, že

sedí u jednoho stolu s tak důležitými osobami, a plně si vychutnával

danou situaci.

U stolu stála ještě jedna židle, Silvers ji nechal přinést. Byla

prázdná. Nikdo to ale ani slovem nekomentoval.

Doktor Silvers se snažil konverzovat, pronášel nepodstatné

poznámky, jen aby zakryl vlastní nejistotu. Čekal stejně jako ta

prázdná židle.

Ve dvanáct hodin šestnáct minut zdvihl hlavu a pomalu vstal.

Nikdo nepromluvil. Čára odstrčil židli a ta se s rámusem převrhla.

Hennes prudce otočil hlavu, rukama se pevně chytil hrany stolu,

klouby prstů mu zbělely. Benson se ohlédl a vykvikl. Jen Makian se

tvářil, jako kdyby se ho to netýkalo. Zvedl sice oči, ale to, co viděl,

prostě přiřadil k dalším nepochopitelným věcem ve světě, který se

pro něho stal příliš velký a cizí.

Postava ve dveřích řekla: „Jsem Tulák po hvězdách!“

Místnost byla jasně osvětlená, a proto zář kolem jeho hlavy

vypadala tlumeněji, a kouř, do něhož byla zahalená jeho postava,

nepůsobil tak výrazně, jako když ho uviděl Hennes.

Tulák vstoupil dovnitř. Všichni kolem stolu se automaticky

odsunuli stranou, takže jediná prázdná židle zůstala trčet o samotě.

- 108 -

Tulák se posadil, obličej mu překrývalo světlo. Ruce zahalené

kouřem si položil na stůl, ve skutečnosti se ho ale nedotýkal. Mezi

jeho dlaněmi a stolem zůstala nepatrná mezera.

„Jsem tu proto, abych si promluvil se zločinci,“ pravil Tulák.

Lepkavé ticho nakonec přerušil Hennes. Zeptal se hlasem, z

něhož čišela jedovatost: „Nebyl by přesnější výraz lupič?“

Rukou se dotkl černých brýlí, ale nesundal si je. Prsty se mu

zřetelně třásly.

Tulák mu odpověděl monotónním proudem pomalých, dutě

znějících slov. „Ano, vzal jsem vám klíče z kapsy vašich bot. Tady je

vracím.“

Klíče se kovově zaleskly, jak je Tulák poslal přes stůl k

Hennesovi. Ten se jich ani nedotkl.

Tulák pokračoval dál: „Dopustil jsem se loupeže jen proto,

abych zabránil mnohem horšímu zločinu. Takového se například

dopustil spolehlivý předák, který pod záminkou, že pátrá po

travičích, opakovaně trávil noci ve Wingradu.“

Čárův drobný obličej se svraštil škodolibou radostí: „Slyšíš,

Hennesi, konečně došlo i na tebe.“

Hennes ale nevnímal nic jiného než přízrak sedící proti němu.

„Já na tom žádný zločin nevidím.“

„A to nemluvím o jeho poslední cestě na asteroidy,“ dodal

Tulák.

„Co bych tam pohledával?“

„Pročpak všechna ultimáta přišla právě odtud?“

„Chcete mě snad obvinit z otrav? Něco takového odmítám. To

byste musel předložil důkaz. Nemyslete si, že mi tou svou

maškarádou naženete strach, takže se přiznám k něčemu, co jsem

neudělal.“

„Kde jste byl dvě noci před posledním ultimátem?“

„To není vaše věc. Nemáte právo mi klást otázky.“

„Odpovím tedy místo vás. Centrum rozsáhlé skupiny travičů se

nachází na asteroidech, kde se shromáždily zbytky pirátů. Vlastní

mozek bandy je ovšem tady na Makianových pozemcích.“

V tom okamžiku se Makian vrávoravě postavil a otevřel ústa.

- 109 -

Tulák mu rozhodným mávnutím ruky naznačil, aby mlčel, a

pokračoval dál: „Vy, Hennesi, fungujete jako spojka.“

Hennes si tentokrát sundal brýle. Jeho kulatý, lesklý obličej s

očima podlitýma krví se proměnil v tvrdou masku.

„Nudíte mě svými řečmi. Tohle jednání, pokud jsem to dobře

pochopil, se mělo týkat způsobu, jak se vypořádat se zločinci. Klidně

si tady pohazujte svými nesmyslnými obviněními, já ale u toho

nehodlám být.“

Doktor Silvers se naklonil přes Čáru k Hennesovi a chytil ho za

zápěstí. „Zůstaňte, prosím. Nejdříve je třeba vyslechnout tvrzení,

abychom se mohli rozhodnout, zda to jsou dostačující důkazy.“

Hennes odstrčil doktorovu ruku a vstal.

Čára pronesl tiše: „Zkus se jen pohnout, Hennesi, a s potěšením

se budu dívat na tvůj poslední krok.“

„Čára mluví pravdu,“ souhlasil doktor. „Venku jsou ozbrojení

muži a mají příkaz nikoho odsud bez mého souhlasu nepustit.“

Hennes zaťal ruku v pěst, pak sevření znovu povolil. „Dobrá, ale

nebudu se ani slovem podílet na téhle nezákonné maškarádě. Vy

všichni jste svědky toho, že jsem tu držen proti své vůli.“ Posadil se a

ruce si zkřížil na prsou.

Tulák se znovu ujal slova: „Hennes je pouhým prostředníkem.

Je to příliš velký padouch na to, aby mohl být skutečným

zločincem.“

Benson prohlásil tiše: „To nedává smysl.“

„Jen zdánlivě. Vraťme se ale k otravám. O pachateli vám hodně

poví jeho vlastní zločin. Za prvé, doposud zemřelo poměrně malé

množství lidí. Přitom masovými otravami by se dalo přímo

dosáhnout cíle. Tak proč ztrácet čas vyhrožováním a riskovat, že vás

během šesti měsíců odhalí? Co z toho plyne? Svědčí to o tom, že

vůdce svým způsobem váhá zabíjet. To absolutně neodpovídá

Hennesově povaze. Většinu svých informací jsem získal od

Williamse, který tu mezi námi není. Ten mi také řekl, že od jeho

příjezdu na farmu se ho Hennes několikrát pokusil zabít.“

Hennes zapomněl na svoje předsevzetí a zakřičel: „To je lež!“

Tulák bez povšimnutí pokračoval dál: „Jinými slovy, pokud jde o

zabíjení, Hennes žádnými výčitkami svědomí netrpí. My musíme

- 110 -

hledat někoho s mírnější povahou. Proč ale takový člověk chce

vraždit lidi, které nikdy neviděl a kteří mu nic špatného neudělali?

Třebaže byl otráven jen nepatrný zlomek zemské populace, jedná se

o několik stovek obětí. Padesát z nich byly děti. Lze tušit, že touha

po bohatství a moci je silnější než jeho mírnost. Co se skrývá za

takovým nutkáním? Možná jsou to životní nezdary, které ho dohnaly

k patologické nenávisti k celému lidstvu, k touze ukázat všem, kteří

jím pohrdali, co všechno dokáže. Hledáme člověka trpícího silným

komplexem méněcennosti. A kde takového najdeme?“

Všichni přítomní nespouštěli oči z Tuláka. Náznak zájmu se

dokonce objevil i na Makianově tváři. Benson se zamyšleně mračil a

Čára se přestal šklebit.

Tulák pokračoval: „Nejdůležitější stopou jsou události po

Williamsově příjezdu na farmu. Okamžitě ho začali podezírat z toho,

že je špión. Jeho příběh o otrávené sestře snadno odhalili jako

smyšlenku. Hennes, jak jsem už řekl, chtěl Williamse bez váhání

odstranit. Vůdce se ale díky svému mírnějšímu založení rozhodl pro

jiný postup. Snažil se nebezpečného Williamse neutralizovat tím, že

se tvářil jako jeho přítel a naopak dával najevo neshody s Hennesem.

Dovolte, abych shrnul fakta. Co víme o vůdci celé bandy

travičů? Víme, že je to člověk, který ještě neztratil svědomí, který

předstíral své přátelství vůči Williamsovi a nepřátelství vůči

Hennesovi. Dále že je to člověk s komplexem méněcennosti, který se

u něho vyvinul z pocitu neúspěchu v životě, protože byl jiný než

ostatní, nevyrovnal se jim ani výškou –“

Vtom se někdo prudce pohnul. Odstrčil židli stranou a ustoupil

od stolu, v ruce držel blaster. Benson vyskočil a zakřičel: „U všech

galaxií. To sedí na Čáru!“

Doktor Silvers bezmocně zvolal: „Ale – ale já jsem ho měl sem

přivést jako svého strážce. Je ozbrojený.“

Čára zůstal stát, blaster připravený k výstřelu a svýma malýma

ostrýma očima klouzal z jednoho na druhého.

- 111 -

16. Vyřešení záhady

Čára vysokým, ale pevným hlasem řekl: „Jen ne tak zhurta. Ten

popis se na mě možná hodí, tím ale veškerá podobnost končí.“

Všichni se na něho dívali. Nikdo nepromluvil.

Čára najednou vyhodil blaster do vzduchu, chytil ho za ústí a

roztočenou pistoli poslal přes stůl k Tulákovi. „Povídám, že to

nejsem já, a tady je na důkaz má zbraň.“

Tulák ji uchopil rukou zahalenou do kouře.

„Totéž mohu potvrdit i já,“ prohlásil Tulák a poslal blaster

zpátky k Čárovi.

Ten ho rychle chytil, strčil do pouzdra a znovu si sedl. „Je čas

pokračovat dál.“

„Nemůže to být Čára, protože proti tomu mluví spousta důvodů.

Za prvé, nepřátelství mezi Čárou a Hennesem vzniklo dávno předtím,

než se tady objevil Williams.“

Doktor Silvers na to namítl: „Pokud daný vůdce předstíral

opozici vůči Hennesovi, nemuselo to být jen kvůli Williamsovi.

Mohlo jít o dlouhodobou záležitost.“

Tulák na to odpověděl: „Vaše úvaha zní logicky, na celou věc je

ale třeba se dívat z tohoto úhlu. Každý vůdce bandy rozhoduje o její

taktice. Tenhle ale zároveň musel odradit od zabíjení partu těch

nejotrlejších darebáků, jaké kdy sluneční soustava poznala. Existuje

jediný způsob, jak to může dokázat. Musí všechno zorganizovat tak,

aby bez něho nemohli pokračovat. A jak se to dá provést? Tím, že

kontroluje dodávky jedu a způsob jeho aplikace. Něco takového by

Čára nemohl udělat.“

„Jak to můžete vědět?“ naléhal na něho doktor.

„Čárovi chybí potřebný výcvik, aby dokázal vyvinout a

produkovat prudce jedovatou látku, které se žádná jiná nevyrovná.

Čára nikdy nepracoval v laboratoři, nemá botanické ani

bakteriologické znalosti. Kromě toho neměl přístup do skladišť ve

Wingradu. Tohle všechno ale sedí v Bensonově případě.“

- 112 -

Agronoma to viditelně vyvedlo z míry: „Co to má znamenat?

Zkoušíte mě snad jako Čáru?“

„Jeho jsem nijak nezkoušel,“ odpověděl Tulák, „protože jsem ho

z ničeho neobvinil. To ale neplatí o vás, Bensone. Vy jste totiž oním

mozkem a vůdcem celé bandy.“

„Vy jste zešílel.“

„Naprosto ne. Williams vás podezíral a řekl mi o tom.“

„Neměl žádný důvod. Nic jsem před ním netajil.“

„Byl jste až moc upřímný. Byla chyba tvrdit, že jed souvisí s

místními bakteriemi, které se usazují na plodinách. Jako agronom

jste musel vědět, že je to naprostý nesmysl. Život na Marsu nemá

bílkovinnou podstatu, takže se může živit zemskými rostlinami asi

tak jako my kamením. Vědomě jste lhal, a tím se všechno kolem vás

stalo podezřelé. To pak vedlo Williamse k úvaze, jestli jste si

náhodou z bakterií nepřipravil extrakt. Musel by být jedovatý.

Nemyslíte?“

Benson rozčileně vykřikl: „A jak bych ho asi rozšiřoval? Můžete

mi říct?“

„Měl jste přístup k Makianovým zásilkám. A po prvních

několika otravách jste získal přístup do přepravišť ve městě. Popsal

jste Williamsovi, jak pečlivě odebíráte vzorky z různých kontejnerů a

dokonce i z různých vrstev. Popsal jste mu harpunu, kterou jste si pro

ty účely sám zkonstruoval.“

„Co je na tom všem špatného?“

„Hodně věcí. Včera v noci jsem Hennesovi vzal klíče.

Potřeboval jsem se dostat do jediného místa na farmě, které je

neustále zamčené – tedy do vaší laboratoře. A tam jsem objevil

tohle.“ Vytáhl malý kovový předmět a ukázal ho na světle.

Doktor Silvers se zeptal: „Co je to?“

„Tím Benson odebírá vzorky. Nasazuje se to na konec harpuny.

Dívejte se, jak to funguje.“

Tulák připevnil malou kuličku na konec tyče. „Jakmile kouli

vystřelíte, otevře se v ní bezpečnostní západka. Vidíte?“

Ozvalo se slabé zabzučení. Po pěti vteřinách ustalo a přední část

dávkovače se doširoka rozevřela, zůstala otevřená vteřinu a pak se

znovu zavřela.

- 113 -

„Na tomhle není přece nic podezřelého!“ vykřikl Benson.

„Správně,“ poznamenal Tulák stroze. „Hádal jste se s Hennesem

kvůli Williamsovi celé dny. Nedokázal jste ho jen tak nechat zabít.

Nakonec jste přišel za Williamsem, když ležel v nemocničním

pokoji, a přinesl jste harpunu s sebou. Chtěl jste si vyzkoušet, jestli

ho pohled na ni nevyprovokuje k reakci, kterou by se prozradil.

Nestalo se nic, jenže Hennes stejně odmítl dál čekat. Poslal Zukise,

aby Williamse zabil.“

„Co je ale špatného na mém přístroji?“ chtěl vědět Benson.

„Hned vám to předvedu. Doktore Silversi, buďte tak laskav a

sledujte otvor ze své strany.“

Doktor se naklonil nad stůl, aby lépe viděl. Čára znovu vytáhl

blaster a střídavě hlídal Bensona s Hennesem. Makian si stoupl, tváře

měl celé zrudlé.

Když se přední část odebírače vzorků znovu otevřela, díky

upozornění si všimli, že se přitom vysunul i kovový plátek a pod ním

se objevila nepatrná prohlubenina, která se matně zaleskla.

„Teď už víte, jak to funguje,“ řekl Tulák. „Při odběru vzorku se

zároveň pár zrnek obilí, kousek ovoce, list salátu dostanou do

kontaktu s touhle bezbarvou gumou, a tím i s jedovatým extraktem.

Protože se jedná o typ jedu, který následné zpracování nezničí, může

se nakonec objevit v bochníku chleba, ve sklence džemu nebo dětské

výživě. Je to ďábelsky chytrý trik.“

Benson bušil pěstí do stolu: „To je lež, špinavá lež.“

„Čáro, dejte mu roubík,“ požádal ho Tulák. „Postavte se vedle

něho a nedovolte mu, aby se pohnul.“

„To nemůžete,“ protestoval doktor Silvers. „Obvinil jste toho

muže, má tedy právo se bránit.“

„Na to není čas. Kromě toho vám rychle předložím důkaz, který

přesvědčí i vás.“

Čára použil svůj kapesník. Benson se nejdříve vzpíral, jakmile

ale ucítil na spánku jeho blaster, přestal se hýbat a jen se tiše potil.

„Jeden pohyb a bude z toho otřes mozku,“ varoval ho Čára.

Tulák vstal. „Všichni jste podezírali Čáru, nebo jste se tak

alespoň tvářili, jakmile jsem se jen zmínil o člověku s komplexem

méněcennosti, a to proto, že je malý. Přitom existuje mnoho jiných

- 114 -

způsobů malosti. Čára si svou výšku vynahrazuje řvavostí a hlasitým

prosazováním vlastních názorů. Díky tomu ho zdejší chlapi

respektují. Naproti tomu se Benson tady cítil přezíraný, vysmívali se

mu, že je »vědátor«, ignorovali ho jako slabocha, a to všechno si

dovolily osoby, které on sám považuje za podřadné. Nutnost

reagovat na to vraždami v té nejzbabělejší formě představuje

mnohem horší projev malosti.

Jenže Benson je duševně nemocný. Donutit ho k přiznání bude

těžké, možná i zcela nemožné. Zato Hennes se dobře hodí jako zdroj

informací o budoucích záměrech bandy. Může nám říct, kde přesně

na asteroidech najdeme jejich další kumpány. Může nám i říct, kde je

ukrytá dávka jedu, která má být použita o dnešní půlnoci. Může nám

říct spoustu věcí.“

Hennes se pohrdavě zašklebil: „Nemám vám co říct a taky vám

nic neřeknu. Jestli nás teď s Bensonem zastřelíte, věci půjdou dál,

jako kdybychom byli naživu. Tak si to zkuste a uvidíte.“

„Když vám zaručím osobní bezpečnost, promluvíte?“ zeptal se

Tulák.

„Na tu vaši záruku bych moc nevsázel. Zůstanu raději u své

verze. Jsem nevinný. Jestli nás zabijete, ničeho tím nedosáhnete.“

„Uvědomujete si, že když nepromluvíte, že milióny mužů, žen a

dětí zemřou?“

Hennes pokrčil rameny.

„Jak tedy chcete,“ prohlásil Tulák. „Jed, který Benson vyvinul,

má zajímavé účinky. Jakmile se dostane do žaludku, okamžitě se

vstřebá do krve, paralyzuje nervy ovládající hrudní svaly a oběť tak

nemůže dýchat. Dalších pět minut se mučivě dusí, než nastane konec.

Takový je průběh, pokud je jeď aplikován do žaludku.“

Zatímco Tulák mluvil, vytáhl z kapsy malou skleněnou kuličku.

Nastavil harpunu tak, aby se objevil gumový proužek, a přejížděl jím

po skleněném povrchu tak dlouho, až se na něm objevila lepkavá

stopa.

„Pokud ovšem budete mít jed v ústech, nastane malá změna.

Vstřebávání bude probíhat mnohem pomaleji a rovněž účinek se

bude projevovat postupně. Makiane,“ zvolal nečekaně, „tenhle muž

- 115 -

vás zradil, zneužil vaši farmu k organizování otrav lidí a ke zničení

syndikátu farmářů. Chyťte ho za ruce a nasaďte mu pouta.“

Tulák mu je hodil přes stůl.

Makian zařval, vložil do křiku všechen dlouho zadržovaný vztek

a vrhl se na Hennese. Nenávist mu na chvíli vlila do žil sílu mladíka,

proti kterému Hennes neměl šanci.

Když Makian znovu poodstoupil, Hennes byl připoutaný k židli,

paže bolestivě stočené za zády a na zápěstích nasazená pouta.

Makian řekl mezi sípavými nadechnutími: „Až kápnete

božskou, rád si to s vámi vlastnoručně vyřídím.“

Tulák obešel stůl a pomalu se blížil k Hennesovi, otrávenou

skleněnou kuličku držel opatrně mezi dvěma prsty. Hennes sebou

trhl. Benson na druhém konci stolu se zoufale kroutil, Čára ho ale

usměrnil kopnutím.

Tulák chytil Hennesův spodní ret a odtáhl ho, až mu byly vidět

zuby. Hennes se snažil uhnout hlavou, jenže Tulák pevně stiskl prsty

a Hennes zastřeně vykřikl.

Tulák mu do vzniklé mezery vsunul kuličku.

„Asi tak za deset minut se vstřebá dostatečné množství jedu a

jeho účinek se začne zřetelně projevovat. Pokud se do té doby

rozhodnete promluvit, vyjmeme vám kuličku a dovolíme vám

vypláchnout si ústa. V opačném případě začne jed pomalu působit.

Postupně budete čím dál tím obtížněji dýchat a nakonec asi za hodinu

zemřete velmi pomalým udušením. A svou smrtí nic nedokážete,

protože praktická ukázka bude velmi inspirativní pro Bensona, který

přijde na řadu po vás.“

Hennesovi stékaly po spáncích pramínky potu. Z hrdla se mu

ozývaly dusivé zvuky.

Tulák po hvězdách trpělivě čekal.

Hennes vykřikl: „Všechno vám řeknu. Jen mi ji vyndejte!

Okamžitě!“

Jeho slova byla zkreslená tím, jak měl zkřivenou pusu, ale jejich

smysl byl dostatečně zřetelný, stejně jako hrůza, která mu čišela z

každé vrásky na obličeji.

„Výborně! Doktore, bude lepší, když si budete dělat poznámky.“

- 116 -

Uplynuly tři dny, než se doktor Silvers znovu setkal s Davidem

Starrem. Během té doby toho moc nenaspal, byl unavený, ale ani

vyčerpání by mu nezabránilo, aby ho srdečně přivítal. Čára, který se

od Silverse nehnul ani na krok, rovněž dal hlasitě najevo svou radost.

„Vyšlo to,“ řekl Silvers. „Určitě jste o tom slyšel. Zapůsobilo to

přímo skvěle.“

„Já vím,“ usmál se David. „Hvězdný tulák mi o tom řekl.“

„V tom případě jste se s ním musel od té doby setkat.“

„Jen krátce, jednou nebo dvakrát.“

„Zmizel téměř okamžitě. Zmínil jsem se o něm ve své zprávě.

Musel jsem, to je samozřejmé. Přesto jsem si připadal tak trochu jako

hlupák. Ještě štěstí, že jsem mohl použít Čáru s Makianem jako

svědky.“

„A mě,“ dodal David.

„To jistě. Dobře že je po všem. Našli jsme ukrytý jed a pročesali

asteroidy. Dva tucty mužů dostanou doživotí a Bensonova práce

nakonec ještě přinese užitek. Jeho výzkum živých organismů na

Marsu byl svým způsobem revoluční. Jeho pokus otrávit Zemi, aby

se vzdala, možná vyústí v novou řadu antibiotik. Kdyby se ten

nebožák soustředil na vědecký věhlas, mohl skončit jako velmi

uznávaný člověk. Díky Hennesovu doznání se nám ho podařilo včas

zastavit.“

„To doznání bylo pečlivě naplánované,“ řekl David. „Tulák na

něm pracoval od předešlé noci.“

„Pochybuju, že by někdo dokázal vzdorovat nebezpečí otravy

jako v případě Hennese. Mimochodem, co by se stalo, kdyby byl

Hennes doopravdy nevinný? Tulák hodně riskoval.“

„Ne zas tolik. S žádným jedem se nehrálo. Benson to věděl.

Myslíte si, že by ve své laboratoři nechal harpunu potřísněnou jedem,

aby ho kdokoli mohl usvědčit? Nebo že by ukrýval jed na místě, kde

by ho někdo mohl náhodou objevit?“

„Ale co ta otrávená kulička?“

„To byla obyčejná bezbarvá želatina. Benson by to snadno

prokoukl. Proto se z něho tulák nepokoušel vypáčit doznání. Proto

mu nechal nasadit roubík, aby nemohl Hennese varovat. Ten na to

taky mohl přijít, kdyby nebyl býval zaslepený panickou hrůzou.“

- 117 -

„Ještě, že jsem to netušil,“ řekl doktor Silvers upřímně.

Ještě když se s omluvami loučil, že si půjde lehnout, nepřestával

si mnout bradu.

David se obrátil na Čáru.

„A co ty budeš dělat?“

„Doktor Silvers mi nabídl trvalou práci u nich. Ale asi to

nevezmu.“

„Proč?“

„Na to je snadná odpověď, pane Starre. Hádám, že se přidám k

vám, ať už máte namířeno kamkoli.“

„Já se vracím na Zem.“

Přestože byli jen sami dva, Čára se opatrně podíval přes rameno,

než pokračoval dál. „Já to tipuju na spoustu míst, Tuláku po

hvězdách.“

„Cože?“

„Jen se tak netvař. Pochopil jsem to, jakmile ses tady objevil s

celou tou parádou světla a kouře. Proto jsem ani nebral vážně to

obvinění.“ Čára měl pusu roztaženou od ucha k uchu.

„Víš vůbec, co říkáš?“

„Jasně. Do obličeje jsem ti sice neviděl, ani oblečení se nedalo

moc poznat, boty, postava a výška ale odpovídaly.“

„To je čistá shoda náhod.“

„To sotva. Vzor na botách jsem neviděl, zato barvy seděly.

Nikdo kromě tebe by si v životě nevybral černobílou kombinaci.“

David Starr zaklonil hlavu dozadu a rozesmál se. „Vyhrál jsi.

Opravdu se ke mně chceš přidat?“

„Bude mi ctí,“ odpověděl Čára.

David mu podal ruku, oba si jí potřásli.

„Jen spolu, ať nás to zanese kamkoli,“ řekl David.

- 118 -

ISAAC ASIMOV

DAVID STARR – TULÁK PO HVĚZDÁCH

Řada Lucky Starr, sv. 1

Z anglického originálu David Starr, Space Ranger, vydaného

nakladatelstvím Bantam Books, New York 1993, přeložila Hana

Volejníková. Obálku s použitím kresby P. Bauera navrhl M. Sládek.

Vydal jako svou tisící šestistou třicátou první publikaci IŽ, s. r. o.,

Václavské nám. 36, Praha 1, roku 1999. Odpovědný redaktor Viktor

Janiš. Vytiskl FINIDR, spol. s r. o., Lipová, Český Těšín. Vydání

první.

Doporučená cena 61,80 + 3,10 DPH = 64,90 Kč

- 119 -

Isaac Asimov, jeden z velmistrů zlatého věku science fiction, je

kromě takových románů jako Konec věčnosti. Ani sami bohové nebo

cyklu Nadace autorem i šesti příběhů o Lucky Starrovi, které

vycházejí v češtině poprvé.

Když se na Zemi začnou šířit prudké otravy, Akademie věd –

nevládní, ale velice vlivná organizace – zpozorní.

Nelze totiž vysledovat původce ani vypátrat pachatele.

Jisté je jen jedno – kontaminované potraviny pocházejí z Marsu.

Podaří se Lucky Starrovi zajistit přímo na místě neznámé

pachatele, kteří vydírají marsovské farmářské syndikáty?

1. David Starr – Tulák po hvězdách

2. Lucky Starr a piráti z asteroidů

3. Lucky Starr a oceány Venuše

4. Lucky Starr a velké slunce Merkuru

5. Lucky Starr a měsíce Jupiterovy

6. Lucky Starr a prstence Saturnu

- 120 -

Document Outline

Isaac Asimov

Lucky Starr

David Starr – Tulák

po hvězdách

1. Švestky z Marsu

2. Vesmírná obilnice

3. Farmářští dělníci z Marsu

4. Mimozemské bytosti

5. Večeře

6. Do písku!

7. Čára odhaluje tajemství

8. Noční schůzka

9. Sestup

10. Zrozeni Tuláka po hvězdách

11. Prachová bouře

12. Zbývající střípek mozaiky

13. Rada zasahuje

14. „Jsem Tulák po hvězdách!“

15. Tulák zasahuje

16. Vyřešení záhady