ISAAC ASIMOV

- 1 –

LUCKY STARR

& piráti z asteroidů

- 2 –

Přeložil Jan Kvapil

Ivo Železný

Praha

Copyright © 1993 by Bantam Books

Published by arrangement with Doubleday, a division of Bantam

Doubleday Dell Publishing Group Inc.

Translation © Jan Kvapil, 1999

ISBN 80-240-0631-6

- 3 –

1. Loď odsouzená k záhubě

Čas nula minus patnáct minut! Atlas čeká na start. Elegantní

obrysy kosmické lodi jiskří v záři Země, která zaplavila měsíční

noční oblohu. Tupá špice míří do prázdného kosmického prostoru.

Kolem je jen vakuum a matná pemza tvořící povrch Měsíce. Počet

členů posádky je roven nule. Na palubě není ani jeden člověk.

„Kolik je hodin, Gusi?“ zeptal se doktor Hector Conway,

prezident Akademie věd.

V kancelářích Akademie na Měsíci se necítil dobře. Na Zemi by

seděl v samé špičce železobetonové jehly zvané Palác vědy a z okna

by měl výhled na Metropoli.

Zde, na Měsíci, se snažili ze všech sil. Kanceláře měly falešná

okna s nádherně vyvedenými, přirozeně zbarvenými pozemskými

sceneriemi. Osvětlení se v průběhu dne měnilo, což připomínalo

ráno, poledne a večer. V noci byla okna dokonce nasvícena tlumenou

temnou modří.

Obyvateli Země, jako byl Conway, to však nestačilo. Věděl, že

když se probourá okenním sklem, najde jenom miniaturní

pomalované kulisy, a když se dostane i za ně, narazí pouze na další

místnost, případně na měsíční horniny.

Dr. Augustus Henree, na nějž se Conway obracel, se podíval na

hodinky. Zabafal z dýmky a řekl: „Zbývá ještě patnáct minut. Není

se čeho bát. Atlas je v perfektním stavu. Sám jsem ho včera

kontroloval.“

„Já vím.“ Conway měl bílé vlasy a vypadal starší než vyzáblý

Henree, i když ve skutečnosti nebyl. „Lucky, o toho se bojím,“

dodal.

„Lucky?“

Conway se rozpačitě usmál. „Už se to taky učím, promiň.

Mluvím o Davidu Starrovi. Dneska mu každý říká Lucky. Neslyšel

jsi to nikdy?“

- 4 –

„Lucky Starr, jo? To jméno mu sedí. Ale co je s ním?

Koneckonců, celá ta akce je jeho nápad.“

„Přesně tak. Mívá takové nápady. Myslím, že se příště pustí do

sirijského konzulátu na Měsíci.“

„To bych si moc přál.“

„Nedělej si legraci. Někdy mi připadá, jako bys ho utvrzoval v

přesvědčení, že má všechno dělat sólo. Proto jsem tady na Měsíci,

abych na něho dohlédl, ne abych sledoval loď.“

„Jestli jsi přijel kvůli tomu, Hectore, tak to jsi vedle jak ta

jedle.“

„No dobře, nemůžu ho hlídat jako kvočna kuřata. Ale je s ním

Čára. Řekl jsem tomu prckovi, že ho stáhnu z kůže zaživa, jestli se

Lucky rozhodne přepadnout sirijský konzulát sám.“

Henree se zasmál.

„Já ti říkám, že to udělá,“ zabručel Conway. „A co je horší, beze

všeho mu to projde.“

„No, tím lip.“

„Jenom se namlsá a pak jednou zariskuje příliš. A Lucky je

příliš vzácný chlap, než abychom ho mohli ztratit!“

John Čára Jones vrávoral přes udusaný jíl, ale plechovku piva

nesl s největší opatrností. Pseudogravitační pole nebylo rozšířeno za

město, takže si tady v přístavu musel vystačit s běžným gravitačním

polem Měsíce. John Čára Jones naštěstí vyrůstal na Marsu, kde je

hodnota gravitace ve srovnání s normálem dvoupětinová, takže rozdíl

nebyl tak strašný. Právě teď vážil deset kilo, na Marsu by vážil

pětadvacet a na Zemi šedesát.

Přiblížil se k hlídači, který jej pobaveně pozoroval. Hlídač měl

na sobě uniformu Domobrany Měsíce a byl na místní gravitaci

zvyklý.

„Hele, nestůj tam jako pecka. Přinesl jsem ti pivo. Dej si,“

oslovil ho Čára Jones.

Hlídač překvapeně vzhlédl a pak lítostivě konstatoval:

„Nemůžu. Jsem ve službě, víš?“

- 5 –

„No dobře. Myslím, že to teda zvládnu sám. Já jsem John Čára

Jones. Říkej mi Čáro.“ Sahal hlídači sotva po bradu, a to hlídač nebyl

žádný dlouhán, ale ruku mu podal, jako by na něj shlížel z výšky.

„Já jsem Bert Wilson. Jsi z Marsu?“ Hlídač se zadíval na

Čárový frajerské rumělkové holínky. V celém vesmíru nepotkáte v

něčem takovém nikoho jiného než marsovského farmáře.

Čára hrdě pohlédl na své boty. „To si piš. Vězím tady necelý

týden. Do vesmíru, to je teda šutr, tenhle Měsíc. Chodíte, chlapi, taky

někdy na povrch?“

„Občas. Když je třeba. K vidění tam toho moc není.“

„Tak to já bych teda šel. Přímo trpím, když jsem dlouho

zavřený.“

„Přestupní komora je tamhle vzadu.“

Čára pozoroval palec, který ukazoval za seržantovo rameno.

Chodba (poměrně mizerně osvětlená, v takové vzdálenosti od Luna

City) ústila do výklenku ve zdi.

„Nemám skafandr,“ ozval se Čára.

„Nemohl bys jít, ani kdybys ho měl. Teď zrovna nesmí nikdo

ven bez zvláštního povolení.“

„Jak to?“

Wilson zívl. „Mají tam venku loď, která má odstartovat,“ mrkl

na hodinky, „asi za dvanáct minut. Možná že až odletí, tak ten

šrumec přejde. Nevím, co za tím vězí.“

Hlídač se zhoupl na špičkách a pozoroval, jak Čárovým hrdlem

protéká zbytek piva. „Pověz mi, koupil jsi to pivo v baru U přístavu?

Je tam plno?“

„Není tam ani noha. Poslouchej, já ti něco řeknu. Když tam

zajdeš a dáš si jedno, nebude to trvat ani dvacet vteřin. Já nemám co

na práci. Zůstanu tady a dám bacha, aby se nic nestalo, než se vrátíš.“

Wilson se toužebně zadíval směrem k přístavnímu baru. „Raději

ne.“

„Je to na tobě.“

Ani jeden z nich si zjevně nevšiml postavy, která za nimi

proběhla chodbou do výstupku, kde obrovská vrata přetlakové

komory střeží přístup na povrch.

- 6 –

Wilson udělal pár kroků k baru, jako by nohy unášely zbytek

těla proti jeho vůli. Pak řekl: „Ne, raději ne.“

Čas nula minus deset minut.

Ten nápad dostal Lucky Starr. Toho dne, kdy přišla zpráva, že

obchodní loď Zachariáš vyrabovali piráti, byl zrovna v Conwayově

pracovně. Celý náklad zmizel, zmrzlá těla důstojníků zůstala ve

vesmírném prostoru a většina posádky byla zajata. Vzdali zoufalý,

marný boj a samotná loď byla příliš zničena, než aby stála pirátům za

záchranu. Odnesli vše, co se odnést dalo, veškeré přístroje,

samozřejmě, ale dokonce i motory.

„Naším nepřítelem je celý pás asteroidů. Sto tisíc Šutrů,“ ozval

se Lucky.

„Možná i víc.“ Conway vytáhl cigaretu. „Ale co se dá dělat? Pro

Zemskou říši byly asteroidy odjakživa větším soustem, než dokáže

spolknout. Desetkrát jsme tam šli, abychom je vyčistili, a vždycky

jsme si jenom zadělali na další problémy. Před pětadvaceti lety,

když…“

Šedovlasý vědec náhle umlkl. Před pětadvaceti lety piráti ve

vesmíru zabili Luckyho rodiče a on sám, malý chlapec, byl ponechán

svému osudu.

Luckyho klidné hnědé oči nevyjadřovaly žádné rozrušení. „Potíž

je v tom, Že ani nevíme, kde všechny ty asteroidy jsou,“ pokračoval.

„Pochopitelně to nevíme. Potřebovali bychom stovky lodí a

stovky let, abychom dokázali získat potřebné informace alespoň o

těch větších. I tak působení Jupitera oběžné dráhy asteroidů pořád

mění.“

„Ale přesto se o to můžeme pokusit. Když pošleme jednu loď,

piráti si nemusí uvědomit, že to je marná snaha, a mohou dostat

strach ze skutečného mapování. Když se roznese, že jsme začali s

mapováním, na loď zaútočí.“

„A co potom?“

„Předpokládejme, že vyšleme automatickou loď, plně

vybavenou, ale bez lidské posádky.“

„To by bylo hodně drahé.“

- 7 –

„Ale mohlo by se to vyplatit. Předpokládejme, že ta loď bude

vybavena automatickými záchrannými čluny, které ji opustí, jakmile

přístroje zaregistrují energetické křivky blížících se hyperatomových

motorů. Co si myslíš, že piráti v takové situaci udělají?“

„Rozstřílí záchranné čluny na cucky, vniknou na palubu lodi a

odvlečou ji na svoji základnu.“

„Nebo na jednu ze svých základen. Přesně tak. A když uvidí, že

se záchranné Čluny pokusily uniknout, nebudou překvapeni, že na

palubě nikdo není. Kromě toho, bude to neozbrojená průzkumná loď.

Nebudou očekávat, že narazí na posádku, která by kladla odpor.“

„No dobře, ale kam míříš?“

„Předpokládejme dále, že loď bude nastavena tak, aby

explodovala, jakmile okolní teplota stoupne nad dvacet stupňů

Kelvina, a k tomu určitě dojde, když ji přivlečou do hangáru na

asteroidu.“

„Ty na ně chceš tedy nastražit past!“

„Gigantickou. Roztrhne to celý asteroid. Mohli bychom tím

zničit tucet pirátských lodí najednou. Kromě toho, observatoře na

Ceresu, Vestě, Junu a Pallasu mohou výbuch zachytit. A pak, když se

nám podaří zjistit, kde jsou další piráti, získáme další užitečné

informace.“

„Už to chápu.“

A tak začali vyvíjet Atlas.

Přízračná postava ve výklenku vedoucím na měsíční povrch

pracovala rychle a s jistotou. Zaplombované ovladače přetlakové

komory nevydržely nápor jehlových paprsků tepelné mikropušky.

Stínící kovový plát se odsunul. Ruce v černých rukavicích na

okamžik zavlály. Poté byl kovový plát opět nasazen na své místo a

svařen širším a chladnějším proudem paprsků ze stejné tepelné

pušky.

Oblé dveře komory se líně otevřely. Poplašné zařízení, které

rutinně celou dobu zvonilo, tentokrát mlčelo, jeho obvody byly

vyřazeny z provozu. Muž vstoupil do komory a dveře se za ním

zavřely. Než otevřel další dveře vedoucí na povrch, do vakua,

rozbalil pružnou plastickou fólii, kterou držel v podpaždí.

- 8 –

Rozprostřel ji kolem sebe, hmota přilnula na tělo, pouze ve výši očí

byla přerušená proužkem čistého silikonového plastu. Malý válec

naplněný tekutým kyslíkem visel na opasku a krátkou hadicí byl

spojen s přilbou. Jednalo se o poloskafandr vyvinutý pro krátké

pobyty ve vzduchoprázdnu, bez záruky při použití delším než půl

hodiny.

Bert Wilson se polekaně otočil. „Slyšel jsi to?“

Čára hleděl na hlídače s otevřenými ústy. „Já nic neslyšel.“

„Přísahal bych, že se dveře komory zavřely. Jenže nezvoní na

poplach.“

„Mělo by se snad zvonit?“

„Jasně. Musíš vědět, když jsou jedny dveře otevřené. Když je

tam vzduch, zvoní zvonek, a když není, svítí světlo. Jinak by se

mohlo stát, že někdo otevře druhé dveře a odfoukne všechen vzduch

z lodi anebo z chodby.“

„No dobře. Ale když není poplach, je snad všechno v pořádku.“

„Tím si nejsem tak jistý.“ Hlídač se nízkými přískoky – v

měsíční kojenecké gravitaci byl každý z nich sedm metrů dlouhý –

přesunul chodbou k výklenku přetlakové komory. Cestou se zastavil

u panelu na zdi a aktivoval tři nezávislé řady stropních zářivek, které

zaplavily prostor poledním světlem.

Čára ho sledoval, nemotorně poskakoval, přičemž mu neustále

hrozilo nebezpečí ztráty rovnováhy a pomalého přistání na nose.

Wilson vytáhl blaster. Prozkoumal dveře, pak se otočil a opět si

prohlédl chodbu. „Opravdu jsi nic neslyšel?“

„Nic,“ řekl Čára. „Samozřejmě jsem ale neposlouchal.“

Čas nula minus pět minut.

Postava ve skafandru se pomalu přibližovala k Atlasu a za ní

plachtily kousky odkopnuté pemzy. Kosmická loď se třpytila ve

světle Země, ale do stínu hřbetu lemujícího přístav se na atmosférou

neobdařeném měsíčním povrchu světlo nešířilo ani o píď.

Postava se třemi dlouhými skoky přenesla přes osvětlenou část

do temného stínu samotné lodi.

- 9 –

Muž ručkoval po žebříku, každým pohybem vystoupal o deset

příček. Dorazil k lodní přetlakové komoře. Chvilka u ovladače; dveře

se otevřely a potom zavřely.

Na palubě Atlasu je cestující. Jeden cestující!

Hlídač stál před chodbou přetlakové komory, která mu připadala

podezřelá.

Čára začal žvanit. „Jsem tady skoro týden. Musím doprovázet

svého parťáka a hlídat ho, aby se nedostal do průšvihu. Co to je pro

takového kosmického tuláka, jako jsem já. Ještě jsem neměl ani

možnost vyrazit si…“

Vystrašený hlídač řekl: „Dej si pohov, kamaráde. Koukni, jsi

prima kluk a tak, ale nechme to na jindy.“

Zadíval se na plombu ovladače. „To je zvláštní,“ řekl.

Čára se hrozivě nadýmal. Jeho drobný obličej brunátněl. Popadl

hlídače za loket, smýkl jím a málem se při tom převážil.

„Hele, kamaráde, kdo je u tebe kluk?“

„No tak, táhni.“

„Jenom chviličku. Na rovinu, brácho. Nemysli si, že se nechám

sekýrovat jenom proto, že nejsem tak vysoký jako ty. No zvedni je.

Do toho. Zvedni ty svoje pěstičky a já ti rozmáznu nos po celém

ksichtu.“

Vztyčil se a povyskočil.

Wilson se na něj udiveně podíval. „Co to do tebe vjelo? Přestaň

blbnout.“

„Bojíš se?“

„Nemůžu se prát ve službě. A kromě toho, nechci tě urazit.

Zrovna mám práci a nemám na tebe čas.“

Čára svěsil ruce připravené k boji. „Koukej, myslím, že loď

právě startuje.“

Samozřejmě nebylo nic slyšet, protože zvuk se vakuem nešíří,

ale podlaha pod jejich nohama jemně vibrovala – loď poháněná

raketovými motory opouští povrch planety.

„Tak to bychom měli, dobře,“ Wilson svraštil čelo. „Myslím že

už nemá cenu podávat hlášení. Je stejně pozdě.“ Na kontrolní

plombu zapomněl.

- 10 –

Čas nula!

Pod zádí Atlasu, v místě, do nějž soustředily hlavní rakety svůj

zuřivý úder, zůstala prohlubeň lemovaná keramickou vrstvou. Loď se

pomalu, majestátně vznesla a těžkopádně se pohybovala vpřed.

Postupně zrychlovala, probodávala temnou oblohu, scvrkávala

se, až se stala jednou z mnoha hvězd. Pak zmizela nadobro.

Dr. Henree se popáté podíval na hodinky a pravil: „A je pryč.

Teď už bude asi pryč.“ Dýmkou ukázal na ciferník.

„Zeptejme se velitele kosmodromu,“ navrhl Conway.

O pět sekund později sledovali na obrazovce prázdný kosmický

přístav. Startovací rampa byla stále otevřená. I v takřka dokonale

sterilním prostředí odvrácené strany Měsíce se z ní ještě kouřilo.

Conway potřásl hlavou. „Byla to nádherná loď.“

„Ještě je.“

„Pro mě už je to minulost. Za pár dní z ní zbude jen shluk

roztavených kovových odlitků. Ta loď je odsouzená k záhubě.“

„Doufejme, že je stejně tak odsouzená k záhubě i jedna pirátská

základna.“

Henree zasmušile přikývl.

Otevřely se dveře. Oba se otočili. Byl to jenom Čára.

Zazubil se na ně. „Chlapci, to je paráda přijít do Luna City.

Cítíte, jak jste s každým krokem lehčí a lehčí.“ Dupnul a dvakrát

nebo třikrát si poskočil. „Vidíte,“ řekl, „zkuste na tomhle místě to co

já, uhodíte se hlavou o strop a budete za blbce.“

Conway se zamračil. „Kde je Lucky?“

„Já vím, kde je,“ odpověděl Čára. „Já mám pořád přehled, kde

on je. Atlas právě odstartoval.“

„To vím taky,“ řekl Conway. „A kde je Lucky?“

„Na Atlasu, samozřejmě. Kde si myslíte, že by mohl jenom

být?“

- 11 –

2. Planetární smetí

Dr. Henree upustil dýmku na linoleum, ale nevěnoval tomu

vůbec žádnou pozornost. „Cože!“

Conway zrudl. Jeho baculatý růžovoučký obličej ostře

kontrastoval se sněhobílými vlasy. „To má být vtip?“

„Ne. Naskočil pět minut předtím, než to bouchlo. Já jsem bavil

hlídače, nějakého Wilsona, a postaral jsem se, aby se do toho nemohl

vměšovat. Musel jsem se s tím chlápkem pohádat a nabančil bych

mu,“ názorně naznačil do vzduchu dva těžké výpady z krytu, „ale on

to vzdal.“

„Tys ho nechal? Ty jsi nám nic neřekl?“

„Jak bych mohl? Já dělám to, co mi přikáže Lucky. Říkal, že

musí nastoupit v poslední minutě, aniž by o tom kdokoli věděl, nebo

mu to vy a doktor Henree překazíte.“

Conway zaúpěl. „On to udělal. Do vesmíru, Gusi, měl jsem si

dát bacha a ne věřit tomu zakrslému Marťanovi. Čáro, ty pitomče!

Vždyť víš, že ta loď má vybouchnout.“

„Jasně. Lucky to ví také. Říkal, ať za ním neletí žádné lodě,

nebo bude celá věc v háji.“

„To ale bude tak jako tak, ne? Stejně po něm do hodiny půjdou.“

Henree uchopil svého přítele za rukáv. „Možná ne, Hectore.

Nevíme, co má v plánu, ale musíme věřit, že se z toho vyseká, ať to

bude cokoli. Nechme tomu volný průběh.“

Conway ustoupil, třásl se vzteky i strachy.

Čára ještě dodal: „Vzkazuje, že se sejdeme na Ceresu, a taky,

doktore Conwayi, že máte krotit svůj temperament.“

„Ty…“ začal Conway a Čára spěšně opustil místnost.

Oběžnou dráhu Marsu nechal za sebou, Slunce vypadalo jako

scvrklá kulička.

Lucky Starr miloval ticho kosmického prostoru. Od té doby, co

maturoval a vstoupil do Akademie věd, je vesmír jeho domovem

daleko spíše než povrch jakékoli planety. A Atlas je pohodlná loď.

- 12 –

Nese vybavení pro kompletní posádku, v němž chybí jen to, co

mohlo být zkonzumováno během cesty k asteroidům. Atlas měl

vypadat v každém směru, jako by byl do okamžiku, než ho piráti

objeví, plně obsazen.

A tak Lucky snědl syntetický biftek z kvasnicových semínek

Venuše, marsovské pečivo a kuřecí prsíčka ze Země.

Ztloustnu, pomyslel si a zadíval se na oblohu.

Byl dost blízko na to, aby mohl rozpoznat větší asteroidy. Ceres,

největší ze všech, měřil v průměru skoro pět set mil. Vesta kroužila

na druhé straně Slunce, ale Juno a Pallas byly viditelné.

Kdyby použil lodní dalekohled, našel by další, tisíce dalších,

možná i desetitisíce. Nekonečné spousty.

Kdysi se mělo za to, že mezi Marsem a Jupiterem obíhala

planeta, která se před mnoha geologickými věky roztříštila na

kousky, ale tak to nebylo. Viníkem je Jupiter. Před miliardami let,

kdy se tvořila Sluneční soustava, narušilo jeho gravitační působení

vesmír v okruhu stamiliónů kilometrů. Kosmický štěrk mezi ním a

Marsem nemohl nikdy splynout v jedinou planetu, protože jej Jupiter

neustále přitahoval k sobě. Místo toho se vytvořily myriády malých

světů.

Čtyři největší mají každý více než sto mil v průměru. Patnáct set

dalších má průměr větší než deset a menší než sto mil. Kromě nich

existují tisíce (nikdo neví přesně kolik) s průměrem mezi jednou a

deseti mílemi, a desítky tisíc dalších, které mají méně než jednu míli

v průměru, ale i tak jsou větší než Cheopsova pyramida.

Je jich tolik, že jim astronomové říkají planetární smetí.

Asteroidy jsou rozptýleny po celé oblasti mezi Marsem a

Jupiterem, každý z nich krouží po vlastní oběžné dráze. Žádný jiný

známý planetární systém v galaxii nemá podobný pás asteroidů.

Svým způsobem to je dobré. Asteroidy tvoří odrazový můstek

pro velké planety. Na druhou stranu to má i své nevýhody. Jakýkoli

zločinec, který unikne na asteroidy, je v podstatě v bezpečí,

polapitelný jen naprostou náhodou. Není v silách žádné policie

prohledat všechna pohybující se tělesa.

Drobnější asteroidy jsou zemí nikoho. Na největších, hlavně na

Ceresu, jsou astronomické observatoře s mnoha pracovníky, na

- 13 –

Pallasů doly na berylium, zatímco Vesta a Juno slouží jako důležité

zásobárny pohonných hmot. Ale stále zbývá padesát tisíc

rozlehlejších asteroidů, nad nimiž nemá Zemská říše pražádnou

kontrolu. Některé z nich jsou dost velké, aby zde bylo možno umístit

flotilu. Jiné nepostačují pro víc než jediný rychlokřižník a další

sklady, které pojmou, řekněme, zásobu pohonných hmot, potravy a

vody na šest měsíců.

A není je možno zmapovat. Ani za starých předatomových dob,

před obdobím vesmírných cest, kdy bylo známo jenom nějakých

patnáct set největších asteroidů, nebylo mapování uskutečnitelné.

Jejich oběžné dráhy byly pečlivě počítány z údajů získaných

pozorováním dalekohledy na observatořích, ale i tak bývaly asteroidy

navždy »ztraceny« a znovu »objevovány«.

Lucky byl vytržen ze svého snění. Citlivý ergometr zachytil

pulsy z vnějšího zdroje. Vmžiku byl u přístrojové desky.

Stálý tok sluneční energie, ať už přímé nebo odražené v malých

dávkách planetami, byl nyní z přístrojů vytěsněn. Objevily se

charakteristické spojité pulsy energie hyperatomových motorů.

Lucky nastavil ergografické spojení a energetické údaje se

objevily ve formě změti křivek. Sledoval vycházející list papíru s

grafy a svaly v obličeji mu ztuhly.

Existovala naděje, že Atlas potká obyčejnou obchodní loď nebo

pravidelnou linku pro přepravu cestujících, ale energetické grafy tyto

možnosti vyloučily. Blížící se loď má moderní motory, které se liší

od motorů jakékoli zemské flotily.

Pět minut uplynulo, než získal dostatek podkladů umožňujících

spočítat směr a vzdálenost zdroje energie.

Přizpůsobil monitory pozorování dalekohledem a hvězdné pole

se zaplnilo mnoha tečkami. Pozorně hledal mezi nekonečně

klidnými, nekonečně vzdálenými a nekonečně nehybnými hvězdami,

než spatřil záblesk pohybu a než se všechny ukazatele ergometru

srovnaly na nule.

Byl to pirát. Nebylo o tom pochyb! Obrysy lodi dokázal Lucky

určit z jedné poloviny, která zářila ve slunci, a z druhé, která ve stínu

- 14 –

odrážela světla přístavu. Štíhlý, elegantní koráb, na pohled rychlý a

obratný. Kromě toho na pohled působil nepřátelsky.

Sirijský model, pomyslel si Lucky.

Pozoroval, jak se loď na obrazovce postupně zvětšuje. Spatřili

jeho otec a matka v poslední den života právě takovou loď?

Otce i matku si sotva pamatuje, ale viděl je na fotografiích a

Henree s Conwayem mu o Lawrenci a Barbaře Starrových vyprávěli

nekonečné historky. Byli nerozluční, vysoký, důstojný Gus Henree,

cholerický, vytrvalý Hector Conway a bystrý smíšek Larry Starr.

Chodili spolu do školy, společně maturovali, do Akademie vstoupili

jako jeden muž a na všech úkolech pracovali týmově.

A pak byl Lawrence Starr povýšen a vyslán na služební cestu.

On, jeho žena a čtyřletý syn směřovali v okamžiku pirátského útoku

na Venuši.

Léta si Lucky zoufale představoval, jak asi vypadala poslední

hodina na umírající lodi. Nejdříve se ochromení hlavního centra

projeví na zádi, piráti se ještě nedostali ke svým obětem. Pak výbuch

přetlakových komor a průnik na palubu. Než se komory úplně

proboří, cpou se členové posádky i cestující do skafandrů a snaží se

uchovat alespoň nějaký vzduch. Ozbrojená posádka vyčkává.

Cestující se bez jakékoli naděje tísní ve vnitřních místnostech. Ženy

pláčou. Děti vřískají.

Jeho otec se neschovával. Byl členem Akademie. Měl zbraň a

bojoval. Tím si byl Lucky jist. Luckymu zůstala jedna kratičká

vzpomínka, která se mu vryla do mozku. Otec, vysoký statný muž,

stojí s připraveným blasterem a obličej mu plane, v jeho životě

zřejmě naprosto výjimečnou, chladnou zuřivostí, zatímco se dveře

pilotní kabiny bortí v oblaku černého kouře. Dusící se matka jej v

potu tváře strká do záchranného člunu.

„Neplač, Davide, to bude v pořádku.“

To jsou jediná matčina slova, na která si vzpomíná. Pak se za

ním strhla bouře a on byl natlačen na zeď.

O dva dny později jej našli v záchranném člunu, podle studeně

mechanického volání o pomoc.

Okamžitě poté spustila vláda proti pirátům zničující odvetná

opatření. Také Akademie nasadila do akce veškeré své síly. Pirátům

- 15 –

došlo, že zabití špičkových členů Akademie věd nebylo

nejmoudřejším činem. Skrýše na asteroidech, které se podařilo

vypátrat, byly rozprášeny a pirátská hrozba byla na dvacet let

podstatným způsobem zmírněna.

Ale Lucky často přemýšlel, jestli se kdy podařilo vypátrat i loď,

na jejíž palubě byli muži, kteří zabili jeho rodiče. Neexistoval

způsob, jak to spolehlivě zjistit.

A nyní se nebezpečí objevilo znovu, v méně nápadné, ale o to

záludnější podobě. Pirátství již nebylo záležitostí jednotlivých

přepadení. Neslo znaky organizovaného útoku na zemský obchod.

Šlo o víc. Ze způsobu boje Lucky usuzoval, že za vším stojí jeden

mozek, jeden strategický směr. Ten jeden mozek, to věděl jasně, ten

musí vypátrat.

Ještě jednou zvedl oči k ergometru. Projevy energie zesílily.

Druhá loď byla nyní ve vzdálenosti, v níž vesmírný bonton velí

navázat běžný kontakt. Také je to ovšem vzdálenost, z níž mohou

piráti provést počáteční nepřátelské kroky.

Lucky cítil, jak se pod ním zatřásla podlaha. To nebyl úder

blasteru nepřátelské lodi, ale spíše zpětný ráz odlétajícího

záchranného člunu. Přicházející energetické pulsy byly dost silné na

to, aby aktivovaly automatické spouště.

Další záchvěv. A ještě jeden. Dohromady pět.

Pozorně sledoval odlétající lodě. Piráti často rozstřílejí

záchranné čluny, částečně ze zvrhlé radosti a částečně proto, aby

zabránili uprchlíkům popsat jejich loď, za předpokladu, že už tak

neučinili subéterem.

Tentokrát však piráti záchranné čluny naprosto ignorovali. Loď

se přiblížila na vzdálenost možného spojení. Vysunuly se magnetické

drapáky, sevřely trup Atlasu a dvě lodě splynuly v jednu, jejich

společný pohyb vesmírem byl dostatečně zajištěn.

Lucky vyčkával.

Slyšel, jak se přetlaková komora otvírá a potom zavírá. Slyšel

dupot, pak zvuk rozepínaných přileb a hlasy.

Nehýbal se.

- 16 –

Ve dveřích se objevila postava. Muž neměl přilbu ani rukavice,

ale stále byl navlečen do skafandru potaženého ledem. Skafandry se

takto při přechodu z teploty blízké absolutní nule do teplejšího

vlhkého prostoru lodi chovají. Led začínal tát.

Pirát si všiml Luckyho, až když vstoupil do řídicí kabiny.

Zastavil se s takřka komickým výrazem údivu ve tváři. Lucky měl

dost času na to, aby si prohlédl řídké černé vlasy, dlouhý nos a

hlubokou bílou jizvu sahající od nosní dírky až ke špičáku a

rozdělující horní ret na dvě nestejné části.

Lucky přijal pirátovu prohlídku s klidem. Neměl strach z

prozrazení. Akademici ve službě pracují vždy stranou zájmu

veřejnosti, protože věří, že by přílišná publicita negativně ovlivnila

jejich úspěšnost. Tvář jeho otce se objevila v subéteru, až když byl

po smrti. Lucky si trochu zahořkle pomyslel, že ho větší publicita

během života mohla uchránit před pirátským útokem. V době, kdy

piráti spatřili Lawrence Starra, bylo už přepadení tak daleko, že je

nešlo zastavit.

„Mám blaster,“ oznámil mu Lucky. „Použiju ho jenom tehdy,

když se pokusíš vytáhnout svůj. Nehýbej se.“

Pirát otevřel ústa a zase je zavřel.

„Jestli chceš zavolat ostatní, tak do toho!“ vyzval ho Lucky.

Pirát se podezíravě rozhlížel a pak, oči přikované k Luckyho

blasteru, zaječel: „Zatracený vesmír, je tu chlap s bouchačkou.“

Na to se ozval smích a něčí hlas zakřičel: „Klid!“

Do místnosti vstoupil další muž. „Ustup, Dingo,“ řekl.

Neměl skafandr a na lodi působil naprosto nepatřičně. Jeho

oblek mohl pocházet z nejmódnějšího krejčovství Metropole a

rozhodně by se lépe vyjímal na slavnostní večeři na Zemi. Košile

měla hedvábný vzhled prozrazující ten nejlepší plastex. Jemné

duhové zabarvení dokonale ladilo s barvou úzkých jezdeckých

kalhot, až se zdálo, že se jedná o jeden kus oděvu. Měl manžetu,

která se hodil a k ozdobnému pásku, a nadýchanou, nebesky modrou

šerpu. Vypadalo to, že svým hnědým kudrnatým vlasům věnuje

pravidelnou péči.

- 17 –

Byl o půl hlavy menší než Lucky, ale z jeho postoje dokázal

mladý akademik vypozorovat, že očekávat vybrané chování na

základě mužova elegantního zevnějšku by bylo opravdu zpozdilé.

Nově příchozí řekl příjemným hlasem: „Jmenuji se Anton. Co

kdybyste odložil tu pistoli?“

„A vy mě zastřelíte?“ opáčil Lucky.

„Nakonec vás možná zastřelíme, ale teď ještě ne. Nejdříve bych

si vás rád vyslechl.“

Lucky sevřel zbraň pevněji.

„Držím svoje slovo,“ ujistil ho Anton. Na tváři mu vystoupil

malý ruměnec. „Je to moje jediná chlapská ctnost, ale nenechám si ji

vzít.“ Lucky svěsil blaster a Anton ho popadl. Podal zbraň druhému

pirátovi.

„Dej to pryč, Dingo, a kliď se odsud.“ Obrátil se na Luckyho.

„Ostatní cestující uprchli v záchranných člunech? Ano?“

„To je průhledný trik, Antone…“ odfrkl si Lucky.

„Kapitáne Antone, prosím. “ Usmál se, ale jeho nosní dírky se

při tom rozšířily.

„V tom případě je to trik, kapitáne Antone. Věděli jste, že na

této lodi nejsou cestující ani posádka. Věděli jste to dlouho předtím,

než jste sem vstoupili.“

„Opravdu? A jak jste na to přišel?“

„Přiblížili jste se k lodi bez signalizace a bez varovných

výstřelů. Neletěli jste nijak zvláštní rychlostí. Nevšímali jste si

záchranných člunů, když byly odpáleny. Vaši muži vstoupili na loď

bezstarostně, jako by neočekávali žádný odpor. Muž, který mě našel

první, vešel do místnosti a měl blaster v pouzdře. Závěr se nabízí

sám.“

„Výborně. A co děláte na lodi bez posádky a bez cestujících

vy?“

Lucky řekl odhodlaně: „Přijel jsem, abych vás poznal, kapitáne

Antone.“

- 18 –

3. Souboj slovy

Antonův výraz se nezměnil. „A teď mě poznáváte.“

„Ale ne důvěrně, kapitáne.“ Lucky velmi rozvážně našpulil a

zase zavřel ústa. Anton se rychle rozhlédl kolem. Do místnosti se

vměstnal tucet jeho mužů v různých fázích svlékání skafandru, kteří

s neskrývaným zájmem naslouchali.

Trochu zčervenal. „Jděte si po svém, vy holoto,“ rozkřikl se na

ně. „Chci úplný popis této lodi. A zbraně mějte připravené. Na

palubě mohou být další lidé, a jestli se někdo nechá chytit jako

Dingo, vyhodím ho z přetlakové komory.“

Následoval pomalý, šouravý odchod.

Anton začal zničehonic řvát. „Rychle! Rychle!“ Bleskový pohyb

– a najednou měl v ruce blaster. „Počítám do tří a střílím. Jeden…

dva…“

Byli pryč.

Znovu se zadíval na Luckyho. V očích mu jiskřilo a rychle

oddechoval zúženými nosními dírkami.

„Kázeň je skvělá věc,“ vydechl. „Musí ze mě mít větší strach

než z Pozemské policie. Pak je loď jedno tělo a jedna duše. Moje tělo

a moje duše.“

Ano, pomyslel si Lucky, jedno tělo a jedna duše, ale čí? Tvoje?

Antonovi se vrátil úsměv, klukovský a přátelský. „Teď mi

povězte, co vlastně chcete.“

Lucky ukázal palcem na protivníkův blaster stále připravený v

pohotovostní poloze. Zachytil jeho úsměv. „Máte v úmyslu střílet?

No tak, honem do toho.“

Anton byl vyveden z míry. „Pro vesmír! Ty jsi ale frajer.

Zastřelím tě, kdy budu chtít. Mám to tak rád. Jak se jmenuješ?“

Blaster zůstával na svém místě s mrtvolnou nehybností.

„Williams, kapitáne.“

„Jsi kus chlapa, Williamsi. Zdá se, že jsi silný. A přece, když si

tady sednu a jenom pohnu palcem, budeš na místě mrtvý. Doufám,

- 19 –

že je to dostatečně názorné. Dva muži a jeden blaster, to je celé

tajemství moci. Přemýšlel jsi někdy o moci, Williamsi?“

„Párkrát.“

„Moc je jediný smysl života, nemyslíš?“

„Možná.“

„Vidím, že toužíš po akci. Tak začneme. Proč jsi tady?“

„Slyšel jsem o pirátech.“

„My jsme páni asteroidů, Williamsi. Nic víc, nic míň.“

„To mi vyhovuje. Přišel jsem se stát jedním z pánů asteroidů.“

„Lichotíš nám, ale můj palec je stále na kontaktu blasteru. Proč

se chceš k nám připojit?“

„Na Zemi už život skončil, kapitáne. Muž jako já se může

usadit, dělat účetního nebo inženýra. Mohl bych dokonce spravovat

továrnu nebo sedět za stolem a řídit schůzi akcionářů. To je jedno.

Ať by to bylo cokoli, byla by to rutina. Měl bych svůj život

naplánovaný od začátku do konce. Nebylo by to žádné

dobrodružství, žádná nejistota.“

„Ty jsi filosof, Williamsi. Pokračuj.“

„Existují ještě kolonie, ale dělat farmáře na Marsu nebo

porybného na Venuši mě nepřitahuje. Lákají mě asteroidy. Vy žijete

naplno, vy žijete v nebezpečí. Muž může získat takovou moc, jakou

máte vy. Jak říkáte, moc dává člověku smysl života.“

„Takže ses ukryl na prázdné lodi jako černý pasažér?“

„Nevěděl jsem, že je prázdná. Musel jsem se někam schovat.

Legální přelet vesmírem přijde draho a pasy na asteroidy se teď

nevydávají. Vím, že tahle loď se podílela na mapování. Mluvilo se o

tom. Mířila k asteroidům. Tak jsem počkal do chvíle těsně před

startem. To mají všichni spoustu práce s přípravou a přetlakové

komory jsou ještě otevřené. Měl jsem maníka, který zabavil stráž.

Počítal jsem, že zastavíme na Ceresu. To bývá první základna

pro každou výpravu k asteroidům. Připadalo mi, že jakmile tam

jednou budu, dostanu se bez problémů dál. Posádku tvoří vždycky

samí astronomové a matematici. Člověk jim sundá brýle a oni

oslepnou. Namíříte na ně blaster a zemřou strachy. Jak budu jednou

na Ceresu, navážu nějak spojení s pi… s pány asteroidů.

Jednoduché.“

- 20 –

„A když ses ocitl na palubě, tak tě to překvapilo. Bylo to tak?“

ptal se Anton.

„To bych řekl. Na lodi nikdo, a než jsem si srovnal v hlavě, že

tam nikdo není, tak to bouchlo.“

„Co to má celé znamenat, Williamsi? Jak si to vysvětluješ?“

„Nijak. To mě právě ničí.“

„Dobře, podívejme se, jestli dokážeme na něco přijít. Ty a já,

společně.“ Gestikuloval blasterem a ostře mu přikázal: „Jdi.“

Velitel pirátů jej vyvedl z řídicí kabiny do dlouhé hlavní chodby

lodi. Z horních dveří vystoupila skupina mužů. Pokřikovali na sebe

úsečné poznámky, a když zachytili Antonův pohled, ztišili se.

Anton řekl: „Pojďte sem.“

Sešli k němu. Jeden z nich si otřel hřbetem ruky prošedivělý

knírek a řekl: „Na palubě téhle lodi nikdo jiný není, kapitáne.“

„Dobře. Co si o té lodi myslíte?“

Byli čtyři. Počet se zvyšoval, jak k hloučku přistupovali další

muži.

Antonův hlas byl stále nervóznější. „Co si kdokoli z vás myslí o

téhle lodi?“

Dingo si proklestil cestu vpřed. Zbavil se skafandru a Lucky

spatřil jeho postavu. Nebyl to ani v nejmenším příjemný pohled.

Dingo byl rozložitý. Z vyboulených ramen mu volně visely poněkud

pokrčené paže. Prsty měl zezadu porostlé chomáčky tmavých chlupů

a jizva na horním rtu mu pocukávala. Probodával Luckyho očima.

„Nelíbí se mi,“ opáčil.

„Tak tobě se ta loď nelíbí?“ vyjel na něj Anton.

Dingo zaváhal. Napřímil paže a vypjal hruď. „Smrdí to tu.“

„Proč? Proč to říkáš?“

„Mohl bych ji rozebrat kapesním nožem. Zeptejte se ostatních a

uvidíte, jestli se mnou souhlasí. Tuhle kraksnu drží pohromadě pár

párátek. Do tří měsíců se rozpadne.“

Ozvalo se souhlasné mručení. Muž s šedým knírkem řekl:

„Promiňte, kapitáne, ale dráty jsou připevněné leukoplastí. Je to

práce za všechny prachy. Izolace je už skoro propálená.“

„Veškeré sváření dělali opravdu narychlo,“ řekl další. „Všechny

švy takhle vyčnívají.“ Ukázal tlustý špinavý palec.

- 21 –

„A co opravit?“ ptal se Anton.

„To by trvalo tisíc a jednu noc,“ ujistil ho Dingo. „Loď za to

nestojí. Kromě toho, nemohli bychom to dělat tady. Museli bychom

ji vzít na šutr.“

Anton se otočil na Luckyho a zdvořile vysvětloval: „My

vždycky říkáme asteroidům »šutry«, víte.“ Lucky přikývl.

Anton řekl: „Moji muži mají zjevně pocit, že se nebudou

namáhat uvedením lodi do provozu. Proč se domníváte, že zemská

vláda vysílá prázdnou loď a ještě k tomu takový křáp na odpis?“

„To je čím dál tím míň jasné,“ řekl Lucky. „Tak dokončíme

průzkum.“

Anton šel první. Těsně za ním následoval Lucky. Ostatní muži

se tiše drželi vzadu. Lucky cítil svrbění v zátylku. Anton pochodoval

vzpřímeně a nebojácně, jako by od Luckyho neočekával žádný útok.

Mohl si to dovolit. Luckymu šlo v patách deset ozbrojenců.

Prolétli malé kajuty, každá z nich byla vybavena s maximální

prostorovou úsporností. Byla tam výpočetní místnost, malá

observatoř, fotografická laboratoř, kuchyňka a několik ložnic.

Do spodního podlaží sklouzli úzkou zahnutou rourou, v níž bylo

neutralizováno pseudogravitační pole, takže směr pohybu mohl být

podle potřeby »nahoru« i »dolů«. Lucky se pohnul dolů jako první, s

Antonem v tak těsném závěsu, že měl sotva čas uhnout náčelníkovi

pirátů z cesty (nohy se mu náhlým zvýšením tíže poněkud ohnuly).

Těžké holínky minuly jeho tvář o pár centimetrů. Nabyl ztracené

rovnováhy a zlostně se otočil, ale Anton tam stál a roztomile se

usmíval s blasterem namířeným přesně na Luckyho srdce.

„Omlouvám se nastotisíckrát,“ řekl. „Naštěstí jste docela hbitý.“

„Ano,“ zamručel Lucky.

Ve spodním podlaží byla strojovna, zdroje energie a prázdná

stanoviště záchranných člunů. Byly tam též zásobárny pohonných

hmot, potravy a vody, čistička vzduchu a atomové štíty.

Anton bručel: „Tak, co si o tom všem myslíte? Póvl, ale nevidím

tu nic v nepořádku.“

„To je těžké, něco jen tak říct,“ pronesl Lucky.

„Ale musel jste přece na téhle lodi pár dní žít.“

- 22 –

„To ano, ale nezkoumal jsem ji. Já jen čekal, až mě někam

doveze.

„Ach tak. Zpátky na horní palubu.“

Lucky byl opět v cestovní rouře první. Tentokrát přistál zlehka a

uskočil s kočičí elegancí dva metry do strany.

Než se vynořil Anton, uplynuly celé vteřiny. „Nervózní?“ zeptal

se.

Lucky zčervenal.

Piráti se objevovali jeden po druhém. Anton nečekal a vyrazil

opět chodbou.

„Víš,“ řekl, „jeden by si myslel, že už jsme prohledali celou loď.

Většina lidí by to řekla. Taky bys to řekl?“

„Ne,“ pravil Lucky klidně, „to bych tedy neřekl. Ještě jsme

nebyli v koupelně.“

Anton se zamračil a z jeho tváře zmizela na pár okamžiků dobrá

nálada. Místo ní se objevil matný záblesk hněvu.

Ihned to přešlo. Upravil si neposedný chomáč vlasů a potom si

se zájmem prohlédl hřbet ruky. „No, tak se tam podívejme.“

Když se příslušné dveře s cvaknutím otevřely, několik mužů

vypísklo a zbylí různě pokřikovali.

„Moc pěkné,“ mručel Anton. „Moc pěkné. Luxusní, řekl bych.“

To tedy bylo! O tom není pochyb. Byly tam tři oddělené

sprchové kouty s bateriemi na směs vody s tekutým mýdlem

(vlažnou) a na čistou vodu (horkou i studenou). Bylo tam též půl

tuctu umyvadel v chrómu a slonovině s držáky na šampón, sušáky

vlasů a jehlové stimulátory kůže. Nechybělo nic potřebného.

„Tady není vůbec nic odfláknutého,“ řekl Anton. „To je jako

show v subéteru, že, Williamsi? Co z toho vyvozujete?“

„Nevím, nevím.“

Antonův úsměv se vytratil jako prchavý obraz zrychlující

kosmické lodi z monitoru. „Ale já ano. Dingo, pojď sem.“

Vůdce pirátů řekl Luckymu: „To je snadný problém, víte. Máme

tady loď, na jejíž palubě nikdo není, splácanou dohromady co

nejlevnějším způsobem, jako by ji vyráběli ve spěchu, ale koupelna,

to je vrchol. Proč? Já si myslím, že je to prostě proto, aby v té

koupelně mohlo být co nejvíce trubek. A proč? Aby nás nikdy

- 23 –

nenapadlo, že jsou jedna nebo dvě z nich falešné… Dingo, která

trubka to je?“

Dingo na jednu poklepal.

„Ale no tak, nemlať do ní, ty zabedněnče. Rozdělej ji.“ Dingo

učinil, jak mu bylo nařízeno, tepelná mikropuška vydala krátký

záblesk. Vyškubl dráty. „Tak co je tohle, Williamsi?“ ptal se Anton.

„Dráty,“ řekl Lucky stručně.

„To vím taky, ty lumpe.“ Najednou zuřil. „Co dál? Říkám ti, co

dál? Ty dráty jsou nastaveny tak, aby rozprášily každý atom téhle

lodi, jakmile ji dovezeme na základnu.“ Lucky vyskočil. „Jak můžete

něco takového vědět?“

„Překvapilo tě to? Ty jsi nevěděl, že je to jedna velká past? Ty

jsi nevěděl, že jsme měli vzít tu loď s sebou na základnu k opravě?

Ty jsi nevěděl, že jsme se měli nechat rozmetat na horký prach a

základna s námi? Proč, ty jsi tady jako návnada, máš se ujistit, že

jsme na to náležitě skočili. Jenže mě neoblafneš!“ Jeho muži se

natlačili blíž. Dingo si olizoval rty. Anton popadl blaster a v jeho

očích nebyl žádný soucit, ani náznak soucitu.

„Počkejte! Pro galaxii, počkejte! O tomhle já nic nevím. Nemáte

právo zastřelit mě bez důvodu.“ Napjal se ke skoku, poslední zápas

před smrtí.

„Právo!“ Anton s planoucíma očima sklopil svůj blaster. „Jak se

odvažuješ říkat, že nemáme právo. Já mám na téhle lodi právo na

cokoli.“

„Nemůžete zabít pořádného chlapa. Páni asteroidů pořádné

chlapy potřebují. Nezbavujte se jednoho pro nic za nic.“ Z řad pirátů

se náhle ozval neočekávaný šum. Nějaký hlas řekl: „Má kuráž,

kapitáne. Možná bysme ho mohli použít…“

Umlkl, jakmile se Anton obrátil.

Otočil se zpět. „Jak se pozná, že jsi pořádný chlap, Williamsi?

Odpověz a já pak rozhodnu.“

„Rozdám si to s kýmkoli z vás. Pěstmi nebo zbraní, kterou

určíte.“

„Cože?“ Anton vycenil zuby. „Slyšíte to, chlapi?“ Ozval se

souhlasný šum.

- 24 –

„Byl to tvůj nápad, Williamsi. Zbraní, kterou určíme. Dobře!

Jestli z toho vyvázneš živý, nezastřelíme tě. Budeš považován za

člena mé posádky.“

„Mám vaše slovo, kapitáne?“

„Máš moje slovo a moje slovo platí. Všichni to slyší. Jestli z

toho vyvázneš živý.“

„S kým budu bojovat?“ ptal se Lucky.

„Tady s Dingem. Je to pořádný chlap. Každý, kdo ho přepere, je

opravdu pořádný chlap.“

Lucky si měřil pohledem horu masa, kostí a svalů stojící před

ním s očima planoucíma očekáváním a neochotně s kapitánem

souhlasil.

Ale řekl pevně: „Jaké zbraně? Nebo holýma rukama?“

„Zbraně! Tlakové trubice, abych byl přesný. Tlakové trubice v

otevřeném vesmíru.“

Pro Luckyho v tu chvíli nebylo snadné zachovat náležitou

netečnost.

Anton se usmál. „Bojíš se, že to pro tebe nebude dost tvrdá

zkouška? Neboj se. Dingo to s tlakovou puškou umí z nás všech

nejlíp.“

Luckymu spadlo srdce do kalhot. Souboj tlakovými puškami

vyžaduje zkušenost. To je všeobecně známo! Když se hraje tak, jako

on hrával za školních let, jedná se o sport. Když bojují

profesionálové, jde o život!

A on není profesionál!

- 25 –

4. Souboj činy

Piráti se shromáždili kolem Atlasu a jejich lodi sirijského typu.

Někteří z nich stáli připoutáni působením magnetického pole bot.

Jiní se volně vznášeli v prostoru, aby lépe viděli, a na místě se

udržovali pomocí krátkého magnetického kabelu spojeného s trupem

lodi. Dvě branky tvořené kovovými fóliemi byly umístěny padesát

mil od sebe. Složené na lodi nezabraly ani metr čtvereční.

Roztažením vznikly berylmagnéziové čtvercové plachty o straně

zhruba třicet metrů. Roztočily se; vakuum vesmírného prostoru nijak

neclonilo sluneční paprsky, které se odrážely o lesklou plochu,

viditelné na míle daleko.

„Pravidla znáte.“ Antonův hlas hřměl Luckymu v uších a

Dingovi pravděpodobně také.

Lucky viděl protivníka ve skafandru jako půl míle vzdálenou

sluncem ozářenou tečku. Záchranný člun, který je přivezl na

stanoviště, se nyní vracel zpět k pirátské lodi.

„Pravidla znáte,“ řekl Anton. „Ten, kdo se nechá zatlačit zpět ke

své brance, prohrál. Jinak prohrává ten, kterému dříve zhasne tlaková

puška. Bez časového limitu. Hřiště není ohraničeno. Teď máte pět

minut na přípravu. Až uslyšíte signál, můžete začít střílet.“

Hřiště není ohraničeno, uvědomil si Lucky. Tak to je předem

ztracené. Tlakové souboje jako legální sport nesmí probíhat dále než

sto mil od asteroidu o minimálním průměru padesát mil. Tím mají

hráči zajištěn určitý, byť nepatrný gravitační tlak. Není dost velký na

to, aby ovlivnil pohyblivost, ale postačí k záchraně borce, který se

ocitne ve vesmírném prostoru s prázdnou puškou. I když ho nesebere

hlídkový člun, zůstane v klidu a za pár hodin, v nejhorším případě

dní, doplachtí na povrch asteroidu.

Avšak zde není v okruhu stovek či tisíců mil žádná rozlehlejší

hmota. Pořádný pohybový impuls potrvá neomezeně dlouho. Pohyb

skončí s největší pravděpodobností na Slunci, dlouho poté, co se

nešťastný zápasník udusil, když mu došel kyslík. V takové situaci,

- 26 –

překročí-li jeden z bojovníků danou hranici, nechává se mu obvykle

určitý čas k návratu.

Když se řekne »hřiště není ohraničeno«, znamená to vlastně »na

život a na smrt«.

Antonův hlas pronikal vesmírným prostorem, který ho

odděloval od rozhlasového přijímače v Luckyho přilbě, naprosto

nerušené. „Dvě minuty do začátku. Upravte si značky.“

Lucky zvedl ruku a na prsa si připnul malý terčík. Barevná

kovová fólie, která byla předtím magnetem připevněna k přilbě,

začala rotovat. Byla to vlastně miniaturní branka. Dingova postava,

která vypadala ještě před chvílí jako pouhá šedá tečka, se nyní

červeně rozzářila. Lucky věděl, že jeho signál má svítivě zelenou

barvu. A branky jsou čistě bílé.

I teď byl Lucky duchem nepřítomen. Pokusil se vznést protest

na samém začátku. „Podívejte, tohle všechno mi vyhovuje, rozumíte.

Ale když tady budeme takhle lítat okolo, vládní hlídková loď

může…“

Anton pohrdavě vyštěkl: „To je pitomost. Žádná hlídka nebude

mít žaludek na to, aby se vydala takhle daleko mezi šutry. Můžeme

zavolat stovku lodí, tisíc šutrů nás podrží, když budeme potřebovat

na chvíli zakotvit. Obleč si skafandr.“

Stovka lodí! Tisíc šutrů! Jestli je to pravda, tak piráti ještě nikdy

neukázali všechny trumfy. Co se to děje?

„Zbývá minuta!“ zazněl vesmírem Antonův hlas.

Lucky vztekle popadl své dvě tlakové pušky. Měly tvar písmene

L. Elastickou gumovou trubicí byly spojené s baňatými zásobníky

plynu (obsahujícími tekutý kysličník uhličitý pod značným tlakem)

připevněnými na opasku. Za starých časů se spojovací trubice

vyráběly z kovových vláken. Byly pevnější, ale byly také masivnější,

a proto, vzhledem k větší hmotnosti pohybujícího se předmětu, méně

účinné. U tlakových soubojů je bleskurychlé míření a střílení základ.

Od té doby, co byl vynalezen fluorizovaný silikon, který dokáže

zůstat pružný při vesmírných teplotách a přitom se neroztaví

působením přímých slunečních paprsků, se tento lehčí materiál na

trubice univerzálně používá.

„Střílejte, jakmile budete připraveni!“ křičel Anton.

- 27 –

Jedna z Dingových tlakových pušek okamžitě spustila. Tekutý

kysličník uhličitý ze zásobníku se s bubláním proměnil v divoký plyn

a vytryskl jehlovitým ústím pušky. Ve vzdálenosti dvanácti

centimetrů zmrzl v řadu drobných krystalků. Stačilo půl sekundy a

před Dingem se objevila čára dlouhá mnoho mil. Zatímco krystaly

putovaly na jednu stranu, Dingo byl odtlačován na druhou. Jedná se

vlastně o miniaturní model kosmické lodi s raketovým pohonem.

»Řada krystalů« v dálce třikrát zablýskla a zase pohasla. Mířila

opačným směrem, než byl Lucky, přičemž Dingo pokaždé zvýšil

rychlost svého pohybu k Luckymu. Současná situace byla šálivá.

Jediná okem postřehnutelná změna spočívala v tom, že se Dingova

značka postupně rozjasňovala, ale Lucky věděl, že se vzdálenost

mezi nimi rapidně zmenšuje.

Lucky ovšem nevěděl, jakou strategii má očekávat, jakou zvolit

vhodnou obranu. Vyčkával, než jeho protivník zaútočí.

Dingo byl nyní tak velký, že bylo možno rozeznat tvar lidské

postavy, hlavu a čtyři končetiny. Mířil poněkud na stranu a vůbec se

nesnažil směr svého pohybu měnit. Zdálo se, že mu oblast daleko po

Luckyho levici vyhovuje.

Lucky stále vyčkával. Sbor zmatených výkřiků, které se

rozléhaly jeho přilbou, utichl. Zvuky vycházely ze zapnutých

vysílaček diváků. I když byli příliš daleko na to, aby mohli bojovníky

vidět, stále dokázali sledovat pohyb svítících značek a proudy

kysličníku uhličitého. Na něco čekají? pomyslel si Lucky.

A v tom to přišlo.

Po Dingově pravici vytryskl proud krystalů a pak hned další.

Dráha jeho letu směřovala ke stanovišti mladého akademika. Lucky

namířil tlakovou pušku nad sebe, připraven vrhnout se dolů a

vyhnout se boji zblízka. To bude ta nejbezpečnější taktika, pomyslil

si, pohybovat se co nejpomaleji a co nejméně a tím si uchovat

dostatek kysličníku.

Ale Dingo nepokračoval v pohybu směrem k Luckymu. Dlouze

vystřelil přímo před sebe a začal se vzdalovat. Lucky jej pozoroval a

světelného záblesku si všiml příliš pozdě.

Proud kysličníku uhličitého, který Dingo naposledy vystřelil,

svištěl kupředu, to ano, avšak on sám se zrovna pohyboval doleva.

- 28 –

Výsledný součet pohybů nasměroval krystaly přímo na Luckyho a

ten byl zasažen do terčíku na levém rameni.

Lucky měl pocit, jako by ho drtil těžký úder. Krystaly byly

tenké, ale táhly se na míle daleko a pohybovaly se rychlostí několika

mil za sekundu. Zdálo se, že během okamžiku všechny zasáhly jeho

skafandr. Lucky se chvěl a v uších mu znělo burácení publika.

„Dostal jsi ho, Dingo!“

„To byla bomba!“

„Rovnou k brance. Koukni na to!“

„To je nádhera. Nádhera!“

„Hele, točí se jak šašek!“

Pod tím vším se ozývalo mumlání, které se zdálo jaksi méně

bujaře.

Lucky se točil, nebo mu spíše připadalo, že se točí nebe i

všechny hvězdy okolo. Za hledím přilby vypadaly hvězdy jako bílé

šmouhy, jako by se skládaly z bilionu krystalů kysličníku uhličitého.

Neviděl nic než množství rozmazaných skvrn. Na chvíli si

připadal, že z něj zásah vyrazil veškerou schopnost uvažovat.

Jedna rána do bránice a druhá do zad ho za neustávajícího

rotování ještě popohnala na jeho pouti vesmírem.

Musí se vzchopit, nebo si z něj Dingo udělá kopací míč a

prožene ho z jednoho konce Sluneční soustavy na druhý. Nejdříve

musí zastavit otáčení a nabrat rovnováhu. Převracel se úhlopříčně,

levým ramenem přes pravý bok. Namířil tlakovou pušku opačným

směrem a po malých dávkách vypouštěl proužky kysličníku

uhličitého.

Hvězdy se zpomalovaly, až se jejich piruety proměnily ve

vznešený pochod, při němž setrvávaly na jasně definovaných

stanovištích. Obloha se opět stala tou důvěrně známou vesmírnou

oblohou.

Jen jedna hvězda blikala a zářila příliš jasně. Lucky si

uvědomoval, že je to jeho vlastní branka. Téměř úhlopříčně proti

spatřil hrozivě červený Dingův terčík. Lucky se nemohl vystřelit za

svoji branku, neboť tím by souboj skončil a on by prohrál. Hráč,

který se dostane za úroveň branky nebo do okruhu míle kolem ní, je

- 29 –

podle pravidel považován za poraženého. Na druhou stranu si ani

nemůže dovolit přiblížit se ke svému protivníkovi.

Zvedl tlakovou pušku nad hlavu, zmáčkl spoušť a držel.

Odpočítal celou minutu, než ji pustil. Celých šedesát sekund cítil tlak

na temeni hlavy, akceleroval směrem dolů.

Byl to zoufalý manévr, kterým vypotřeboval během jedné

minuty zásobu plynu na půl hodiny.

Vzteklý Dingo chraplavě řval: „Ty zatracený zbabělce! Ty

pablbe!“

I povyk diváků sílil v mohutné crescendo.

„Hele, jak zdrhá.“

„Prosvištěl kolem Dinga. Dingo, ber ho.“

„Hej, Williamsi, vzdej to.“

Lucky opět spatřil karmínovou šmouhu, svého protivníka.

Musí se udržet v pohybu. Nic jiného mu nezbývá. Dingo je

zkušený střelec a dokázal by klidně trefit centimetr velký meteorit,

kdyby letěl okolo. On sám, pomyslel si Lucky smutně, by byl rád,

kdyby zasáhl Ceres ze vzdálenosti jedné míle.

Střílel střídavě na obě strany. Doleva, doprava, pak rychle

doprava, doleva a zase doprava.

Na situaci to vůbec nic neměnilo. Zdálo se, že Dingo dokáže

jeho pohyby předpovídat, využíval zkratky a neúprosně mu

vstupoval do cesty.

Lucky cítil, jak mu na čele vyráží pot, a najednou uslyšel ticho.

Nevzpomíná si přesně, ve kterém okamžiku se to stalo, ale bylo to,

jako by se přetrhla niť. V jeden okamžik skřeky a smích pirátů a o

chvíli později pouze mrtvé vesmírné ticho, v němž není slyšet vůbec

nic.

Dostal se příliš daleko od lodí? To není možné! Přijímače ve

skafandru, i ty nejjednodušší, mají dosah přes tisíc mil. Otočením

knoflíku na prsou zvýšil hlasitost na maximum.

„Kapitáne Antone!“

Ale odpověděl mu Dingův hrubý hlas. „Neječ, já tě slyším.“

„Oddechový čas!“ žádal Lucky. „Mám porouchané rádio.“

- 30 –

Dingo se dostal natolik blízko, že vypadal zase jako lidská

postava. Záblesk proudu krystalů, a byl opět blíž. Lucky ustoupil, ale

pirát mu byl v patách.

„Žádná porucha,“ řekl Dingo. „Jenom trošku upravené rádio. Já

čekám. Já čekám. Mohl jsem tě už dávno poslat za branku, ale čekal

jsem, než se rádio vypne. Jenom jsem trošku upravil jeden malý

tranzistor, než ses oblékl. Ale pořád můžeš mluvit se mnou.

Pořád má dosah jednu nebo dvě míle. Nebo spíš, můžeš se mnou

mluvit alespoň chvíli.“ Vychutnal si svůj vtip a skřehotavě se zasmál.

„Tomu nerozumím,“ řekl Lucky.

V Dingově hlase se objevila drsná krutost. „Nachytal jsi mě na

lodi s blasterem v pouzdře. Dostal jsi mě. Udělal jsi ze mě blbce. Mě

nikdo nedostane a nedopustím, aby ze mě někdo udělal blbce před

kapitánem a zůstal potom moc dlouho naživu. Nejde mi o to, aby tě

vyřídil někdo jiný. Vyřídím tě tady! A sám!“

Dingo byl daleko blíže. Lucky mohl za tlustým plexisklem

takřka rozeznat rysy jeho tváře.

Lucky se přestal houpat a vlnit. Uvědomil si, že ho to pouze

neustále vyvádí z rovnováhy. Rozhodl se pro přímý let, bude střílet

co nejvyšší rychlostí, dokud mu to zásoba plynu dovolí.

Ale potom? Bude připraven zemřít na útěku?

Musí znovu bojovat. Zamířil tlakovou pušku na Dinga, ale v

okamžiku, kdy prolétaly paprsky krystalů místem, kde byl před

chvílí, byl už Dingo jinde. Zkoušel to znovu a znovu, ale Dingo se

vždycky vypařil jako přelétavý démon.

A pak Lucky dostal další těžký zásah a začal opět rotovat.

Zoufale se snažil zastavit, ale než se mu to podařilo, ucítil mohutný

náraz.

Dingo držel jeho skafandr v těsném objetí.

Přilba na přilbě. Hledí proti hledí. Lucky zíral na bílou jizvu

rozdělující Dingův horní ret. Když se Dingo usmíval, rozšiřovala se.

„Nazdar, kamaráde,“ řekl. „Rád tě vidím.“

Dingo na chvíli zmizel a zdálo se, jako by jeho sevření povolilo.

Pirátova stehna obepínala pevně Luckyho kolena, sloní síla ho

znehybňovala. Lucky napínal svaly jako špagáty, ale bezvýsledně.

- 31 –

Dingův částečný ústup měl za účel pouze uvolnit jeho ruce.

Zvedl jednu z nich, tlakovou pušku držel pažbou napřed. Dopadla

přímo na hledí. Luckyho hlava se neočekávaným silným úderem

zvrátila dozadu. Dingo se opět neúprosně rozmáchl, zatímco druhou

rukou obemkl Luckyho krk.

„Nehýbej hlavou,“ vrčel pirát. „Já to skoncuju.“ Lucky věděl, že

to může chápat doslova, nebude-li jednat rychle. Plexisklo je silné a

pevné, ale úderům kovové pažby neodolá.

Pozvedl ruku s těžkou rukavicí a odstrčil pirátovu hlavu.

Dingova hlava se nachýlila ke straně a on se vyprostil z dosahu

Luckyho paže. Podruhé mohutně udeřil pažbou své zbraně.

Lucky pustil obě tlakové pušky, nechal je viset na spojovacích

hadicích a jistými pohyby popadl spojovací hadice Dingových

zbraní. Uchopil je prsty v ocelových rukavicích. Svaly na jeho rukou

se napjaly a bolestivě stiskly. Luckyho čelisti se sevřely a on cítil, jak

se mu krev nahrnula do spánků.

Dingo s ústy zkroucenými zuřivým očekáváním si nevšímal

ničeho kromě obličeje své oběti za průhledným hledím,

znetvořeného, jak se domníval, strachem. Pažba udeřila ještě jednou.

Na místě dopadu se objevil malý škrábanec. Pak povolilo něco jiného

a zdálo se, že se celý vesmír zbláznil. Nejdříve se oddělila jedna a

skoro vzápětí druhá ze spojovacích trubic Dingových pušek a z obou

vybublal nekontrolovaný proud kysličníku uhličitého.

Trubice se zmítaly jako šílení hadi a Lucky narážel na stěny

svého skafandru ve všech směrech v zuřivé reakci na

nekontrolovanou akceleraci.

Dingo překvapeně vyjekl a jeho sevření povolilo. Skoro se od

sebe oddělili, ale Lucky se pevně držel pirátova kotníku. Proud

kysličníku uhličitého se zastavil a Lucky se vyšplhal po svém

protivníkovi.

Nyní se zjevně nehýbali. Náhodné poryvy nezpůsobovaly ani

sebemenší patrné otáčení. Dingovy tlakové trubice, nyní mrtvé a

schlíplé, trčely stále ve stejné poloze. Vše se zdálo nehybné, nehybné

jako smrt.

- 32 –

Ale byl to klam. Lucky věděl, že se pohybují rychlostí několika

mil za sekundu směrem určeným posledním rázem plynu. Byli sami,

ztraceni ve vesmíru, jen oni dva.

- 33 –

5. Poustevník na šutru

Lucky se teď vezl na Dingových zádech a stehny obepínal

protivníkův pas. Mluvil tiše a vztekle. „Slyšíš mě, Dingo, že? Nevím,

kde jsme ani kam letíme, ale ty také ne. Takže já teď potřebuju tebe a

ty potřebuješ mě, Dingo. Chceš udělat dohodu? Ty můžeš zjistit, kde

jsme, protože tvoje vysílačka dosáhne až k lodím, ale nemůžeš se

odsud dostat bez kysličníku uhličitého. Mám ho dost pro nás pro oba,

ale potřebuju, abys nás navedl zpátky.“

„K vesmíru s tebou, ty pitomče,“ vřískal Dingo. „Až tě vyřídím,

budu mít tvoje tlakové trubice já.“

„Myslím, že nebudeš,“ řekl Lucky suše.

„Ty chceš střílet, jo? Tak do toho! Do toho, ty rozparovači! Co

ti to pomůže? Kapitán pro mě přiletí, ať budu kdekoli, zatímco ty

budeš kroužit kolem s rozbitou helmou a zmrzlou krví na obličeji.“

„Ne tak úplně, kamaráde. Máš něco v zádech, víš. Možná to skrz

ten kov necítíš, ale je to tam, věř mi.“

„Tlaková puška. A co má být? To nic neznamená, dokud jsme

spojeni.“ Ale jeho snahy vykroutit se Luckymu polevily.

„Nejsem tlakový bojovník.“ Luckyho to zjevně potěšilo. „Ale i

tak vím o tlakových puškách víc než ty. Z tlakových pušek se střílí

na míle daleko. Ve vesmíru není žádný odpor vzduchu, který by

zpomalil a zředil proud plynu, ale je tam vnitřní odpor. V proudu je

vždycky nějaká turbulence. Krystaly do sebe vrážejí, zpomalují se.

Proud plynu se rozšiřuje. Když mine cíl, nakonec se rozptýlí v

prostoru a zmizí, ale když se konečně trefí, pořád má sílu jako

kobyla, i když před tím uletí spoustu mil.“

„Při vesmíru, o čem to tady mluvíš? Co to blekotáš?“ Pirát se

zatřásl jako býk. Lucky zachroptěl, když ho tlačil zpět.

„Jenom tohle,“ odtušil Lucky. „Co se podle tebe stane, když

kysličník uhličitý narazí ze vzdálenosti pěti centimetrů, dříve než ho

stačí jakákoli turbulence zpomalit nebo rozptýlit? No, nesnaž se

hádat, já ti to povím. Projede skafandrem, jako by to byl autogen, a

tělem samozřejmě taky.“

- 34 –

„Ty jsi cvok! Kecáš nesmysly!“

Dingo divoce zaklel, ale najednou se ani nepohnul.

„Tak to zkus,“ řekl Lucky. „Hni sebou! Máš v zádech tlakovou

pušku a já mačkám spoušť. Zkus to.“

„To je nefér,“ bručel Dingo. „To není poctivé vítězství.“

„Já mám rozbité hledí,“ řekl Lucky. „Každý uvidí, kdo hrál fér a

kdo ne. Máš půl minuty na rozmyšlenou.“

Vteřiny tiše ubíhaly. Lucky zachytil pohyb Dingovy ruky.

„Sbohem, Dingo!“

Dingo vykřikl: „Počkej! Počkej! Zrovna ladím vysílačku.“

Potom zavolal: „Kapitáne Antone… Kapitáne Antone…“ Hodinu a

půl trvalo, než se dostali zpět k lodím.

Atlas se pod dohledem pirátských únosců opět pohyboval

vesmírným prostorem. Automatické řídicí funkce byly přehozeny na

ruční ovládání, kde bylo třeba. Chod kontrolovala tříčlenná posádka.

Stejně jako předtím figurovalo na seznamu cestujících jediné jméno

– Lucky Starr.

Lucky byl uzavřen ve své kabině a se členy posádky se setkával

pouze tehdy, když mu přinášeli jeho příděly potravy. Potravy z

Atlasu, pomyslel si Lucky. Nebo spíše to, co z ní zbylo. Většina jídla

a zařízení, které nebylo třeba pro řízení lodi, už byla přemístěna do

pirátského korábu.

První porci mu přinesli všichni tři piráti. Byli to hubení muži,

opálení nestíněnými slunečními paprsky.

Beze slova mu podali jeho podnos, obezřetně prohlédli kabinu,

postáli, než otevřel konzervu a ohřál její obsah, a pak odnesli zbytky.

„Posaďte se, pánové,“ vybídl je Lucky. „Nemusíte stát, když já

jím.“

Neodpověděli. Nejštíhlejší a nejvychrtlejší z nich, s nosem,

který byl kdysi zlomený a srostl nakřivo, a s ostře vystupujícím

ohryzkem, se podíval na ostatní, jako by uvažoval o přijetí pozvání.

Avšak žádné odezvy se nedočkal.

Další jídlo mu přinesl pouze Zlomený nos. Položil podnos a

vrátil se ke dveřím. Otevřel je, vyhlédl na chodbu, zase je zavřel a

řekl: „Já jsem Martin Maniu.“

- 35 –

Lucky se usmál. „Já jsem Bill Williams. Ti druzí dva se mnou

nemluví, že?“

„To jsou Dingovi kamarádi. Ale já ne. Možná jste od policie, jak

si myslí kapitán, a možná ne. Já nevím. Ale co se mě týče, když

někdo udělá tomu bídákovi Dingovi to, co jste udělal vy, tak je úplně

v pohodě. Dingo je vykuk a hraje tvrdě. Jednou mě zatáhl do

tlakového souboje, když jsem tu byl nový. Málem mě vytlačil až na

nějaký asteroid. Ještě ke všemu bez důvodu. Tvrdil, že to nebylo

schválně, ale poslouchejte, on chyby nedělá, hlavně ne s tlakovkou.

Získal jste docela dost kamarádů, pane, když jste tu hyenu přivlekl za

límec.“

„No, to jsem rád.“

„Ale dejte si na něj pozor. Nikdy vám to nezapomene. Nebuďte

s ním o samotě, ani za dvacet let ne. To vám povídám. Nejenže jste

ho porazil, víte. Ale jak jste ho oblafnul s tou pohádkou o proražení

třícentimetrového kovového štítu kysličníkem uhličitým. Každý se

mu teď směje a on je z toho špatný. Pane, myslím tím doopravdy

špatný! To je nejlepší historka, kterou znám. Chlape, doufám, že vám

za tohle dá Šéf dobré vysvědčení.“

„Šéf? Kapitán Anton?“

„Ale ne, Šéf. Velký pán. To vám povím, to jídlo, co máte na

lodi, je dobré. Hlavně maso.“ Pirát hlasitě mlaskl. „Ty kvasnicové

kaše lezou už jednomu krkem, zvlášť když se sám stará o sudy.“

Lucky si otřel zbytky jídla. „Co je to za chlápka?“

„Kdo?“

„Šéf.“

Maniu pokrčil rameny. „Všemohoucí vesmír! Já nevím. Snad si

nemyslíte, že se s ním chlap jako já někdy setká? Prostě někdo, o

kom se mluví. Dá rozum, že je to něčí šéf.“

„Organizace je asi složitá.“

„Jo, to se nikdy neví, než tam vstoupíte. Poslechněte, já byl

úplně na mizině, než jsem sem přišel. Vůbec jsem nevěděl kudy kam.

Myslel jsem si, dobře, uděláme pár lodí, já dostanu svoji a bude po

všem. Víte, to by bylo lepší než umírat hlady jako předtím.“

„A nebylo to tak?“

- 36 –

„ Ne. Nikdy jsem nebyl přímo v akci. Skoro nikdo z nás. Jen pár,

jako Dingo. Ten jde vždycky. Má to rád, bídák. Většinou jen tak

jedeme a občas sbalíme nějakou ženskou.“ Pirát se usmál. „Mám

ženu a dítě. Tomu byste nevěřil, že? Jasně, máme svůj vlastní malý

podnik. Pár kádí. Jednou za čas mám službu ve vesmíru, jako třeba

teď. Příjemný život. Můžete se mít dobře, jestli se k nám dáte. Pěkný

chlap jako vy sežene ženskou raz dva a může se usadit. Anebo si užít

pořádné vzrůšo, jestli vám jde o to. Ano, pane, Bille. Doufám, že vás

Šéf přijme.“

Lucky ho sledoval ke dveřím. „Kam letíme, mimochodem? Na

nějakou základnu?“

„Jenom na nějaký šutr, myslím. Na ten nejbližší. Počkáte tam,

než se znovu ozvou. Tak to obvykle dělají.“

Když zavíral dveře, dodal: „A neříkejte klukům ani nikomu

jinému, že jsem s vámi mluvil. Jasné, kamaráde?“

„Jasná věc.“

Lucky opět osaměl. Pomalu bušil pěstí do dlaně. Šéf! Mluvil do

větru? Káď? Nebo to něco znamená? A co zbytek rozhovoru?

Musí vyčkat. Pro galaxii! Kdyby tak jenom Conway a Henree

měli dost rozumu a ještě chvíli nezasahovali.

Lucky neměl možnost spatřit »šutr«, když se Atlas přibližoval.

Neviděl ho dřív, než v závěsu za Martinem Maniu spolu s druhým

pirátem vystoupil z přetlakové komory do volného prostoru sto metrů

nad povrchem.

Asteroid byl vcelku typický. Lucky odhadoval, že jeho nejdelší

strana měří asi dvě míle. Byl hranatý a skalnatý, jako by obr utrhl

vrcholek hory a vrhl jej do vesmírného prostoru. Slunečná strana

šedohnědě světélkovala, asteroid se viditelně otáčel, stíny se měnily

za pohybu.

Vystoupil z přetlakové komory, opřel se nohou o trup lodi a

odtlačil se směrem k asteroidu. Útesy k němu zvolna plachtily. Když

se rukama dotkl povrchu, setrvačnost jej pomalu srážela, dokud se

mu nepodařilo zachytit o výstupek a zastavit.

Postavil se. Iluze planetárního povrchu byla na asteroidu takřka

dokonalá. Avšak za nejbližším výběžkem hmoty nebylo nic, nic než

- 37 –

kosmický prostor. Hvězdy, které se s otáčením šutru viditelně

pohybovaly, zářily jasným leskem. Loď odstavená na oběžné dráze

nad asteroidem zůstávala nehybně nad hlavou.

Pirát je vedl asi tak dvacet metrů ke skalnímu výstupku, který se

od svého okolí ničím nelišil. Zvládl to dvěma dlouhými kroky. Chvíli

čekali, pak se skála rozestoupila a z otvoru vykráčela postava ve

skafandru.

„Dobře, Pouste,“ řekl jeden pirát nevrle, „tady je. Teď ho máš

na starost ty.“

Další hlas v Luckyho přijímači zněl jemně a docela unaveně.

„Jak dlouho u mě zůstane, pánové?“

„Dokud si pro něj nepřijdeme. A neptej se.“

Piráti se otočili a vyskočili. Přitažlivost asteroidu je nemohla

zastavit. Postupně se zmenšovali a za pár minut Lucky zahlédl krátký

proud krystalů, když jeden z nich poopravil směr cesty pomocí malé

tlakové pušky, která se obvykle pro takové účely používá a bývá

součástí běžného vybavení. Její zásoba plynu sestává ze zabudované

kapsle kysličníku uhličitého.

Uběhlo pár minut a v oblasti zadních trysek lodi se objevil rudý

záblesk. I ona se začala zmenšovat.

Luckymu bylo jasné, že nemá smysl snažit se sledovat směr,

kterým se vydala, bez znalosti vlastní polohy ve vesmíru. A o té

věděl pouze to, že se zrovna nalézá někde v pásu asteroidů.

Byl tak pohroužen do svých myšlenek, že se skoro polekal, když

uslyšel tichý hlas svého průvodce.

„Tady venku je ale krásně,“ ozval se. „Vycházím tak zřídka, že

někdy skoro zapomenu. Koukněte tamhle!“

Lucky se otočil doleva. Malé Slunce se zrovna objevilo nad

ostrým útesem asteroidu. Za chvíli bylo tak jasné, že se na něj nebylo

možno ani podívat. Vypadalo jak zářivý zlatý dvacetikredit. Obloha,

která byla předtím černá, černou zůstala a hvězdy svítily stále stejně

intenzivně. Ve vzduchoprázdnem světě nebyl prach, který by

rozptýlil sluneční světlo a potáhl oblohu temnou krycí modří.

Muž z asteroidu řekl: „Bude vycházet zase za nějakých

pětadvacet minut. Někdy, když je nejblíž, můžete pozorovat také

Jupiter, vypadá jako malá kulička se čtyřmi satelity seřazenými jako

- 38 –

šviháci na vojenském cvičišti. Ale to se stává jenom jednou za tři a

půl roku. A teď není zrovna vhodná doba.“

„Ti lidé vám říkají Poust,“ začal Lucky odměřeně. „To je vaše

jméno? Vy jste taky u nich?“

„Myslíte, jestli jsem pirát? Ne, ale uznávám, že bych byl asi

spoluviník. Nejmenuju se Poust. To je jenom termín, kterým

označují všechny poustevníky. Jmenuju se Joseph Patrick Hansen,

pane, a jelikož budeme blízkými společníky na dobu neurčitou,

doufám, že budeme přáteli.“ Natáhl ruku v kovové rukavici a Lucky

jí potřásl. „Já jsem Bili Williams,“ představil se. „Říkal jste, že jste

poustevník. To znamená, že tady žijete napořád?“

„Přesně tak.“

Lucky se rozhlédl po žalostných úlomcích žuly a křemičitanů a

zamračil se. „Nevypadá to tady příliš útulně.“

„Nicméně se pokusím učinit všechno pro to, abyste se tu cítil

příjemně.“

Poustevník se dotkl části desky nebo skály, z níž předtím vyšel,

a ta se opět otevřela. Lucky si všiml, že jsou okraje zkosené a

lemované lastiem nebo nějakým podobným materiálem, který

zaručuje vzduchotěsnost.

„Co takhle zajít dál, pane Williamsi?“ zval ho poustevník.

Lucky pozvání přijal. Skalní deska se za nimi zavřela. Když se

zavírala, rozsvítila se malá zářivka. Objevila se tlaková komůrka ne

větší, než je třeba pro dva muže.

Zablikala malá červená kontrolka a poustevník řekl: „Teď si

můžete sundat přilbu. Máme vzduch.“ Sám učinil totéž ještě dříve,

než domluvil.

Lucky sledoval, jak se vysvléká z kombinézy, a do plic

zhluboka natáhl čistý svěží vzduch. To není špatné. Lepší než vzduch

na lodi. Rozhodně.

Ale když se otevřely vnitřní dveře komory, vzduch z Luckyho

jedním velkým douškem zase vyšel.

- 39 –

6. Co ví poustevník

Lucky nespatřil ve svém životě mnoho tak luxusních místností,

a to ani na Zemi. Tato byla deset metrů dlouhá, sedm široká a deset

vysoká. Kolem dokola se vinul balkón. Na stěnách byly ve dvou

řadách nad sebou vyrovnány knihy na mikrofilmech. Čtecí zařízení

stálo na jednom podstavci, zatímco na druhém trůnil model galaxie

připomínající drahokam. Osvětlení zde bylo pouze nepřímé.

Jakmile se nohy dotkly podlahy v místnosti, ucítil práci

pseudogravitačních motorů. Nebyly nastaveny na normální zemskou

tíži. Z pocitu, který měl, odhadoval, že se pole pohybuje někde mezi

normálem na Zemi a na Marsu. Vyvolávalo úžasný dojem lehkosti a

přitom ještě umožňovalo maximální svalovou koordinaci.

Poustevník si sundal skafandr a pověsil ho nad bílé

umělohmotné necky, do nichž mohla odkapávat voda vzniklá

roztaním vrstvy ledu, kterou byl oděv pokrytý po pobytu v mrazivém

vnějším prostoru.

Byl vysoký a vzpřímený, s růžovou nezvrásněnou tváří, ale

vlasy měl skoro bílé, stejně tak jako husté obočí, a na rukou mu

vystupovaly žíly.

„Mohu vám pomoci ze skafandru?“ nabídl se zdvořile.

Lucky přišel trochu k sobě. „To je v pořádku.“ Rychle se

vysoukal. „Máte nezvyklý byt.“

„Líbí se vám?“ usmíval se Hansen. „Mnoho let trvalo, než se mi

podařilo dostat ten můj kousek domova do této podoby. A to ještě

není všechno, co tu mám.“ Zdálo se, že se nadýmá pýchou.

„To si dovedu představit,“ řekl Lucky. „Musíte mít obrovskou

elektrárnu, abyste udržel v chodu všechna ta světla, topení i

pseudogravitační zařízení. Musíte mít čističku vzduchu a výměník,

zásobárny vody, potravin…“

„Přesně tak.“

„Poustevníci si nežijí špatně.“

Poustevník se zjevně cítil polichocen. „To nemuselo být,“ řekl.

„Posaďte se, Williamsi, posaďte se. Dáte si něco k pití?“

- 40 –

„Ne, děkuji.“ Lucky se zabořil do křesla. Na první pohled

obyčejné sedadlo s opěradlem skrývalo slabé diamagnetické pole,

které se podvolilo jen do té míry, že vytvořilo rovnovážný stav

formující tvar křesla podle křivek jeho těla. „Snad kdybyste dokázal

vyčarovat šálek kávy?“

„To je hračka!“ Starý muž vstoupil do jednoho z výklenků. Za

pár vteřin se vrátil se dvěma voňavými kouřícími hrníčky.

Na dotyk Hansenovy nohy se opěradlo Luckyho křesla rozložilo

a poustevník postavil šálek do příhodného otvoru. V pohybu se

zastavil a pohleděl na mladého muže. Lucky zvedl oči. „Ano?“

Hansen zavrtěl hlavou. „Nic. Nic.“

Ocitli se tváří v tvář. Světla ve vzdálenějších částech velkého

pokoje potemněla, jen oblast, v níž seděli oba muži, byla dostatečně

nasvícená.

„A teď promiňte starému pánovi jeho zvědavost,“ řekl

poustevník, „rád bych se vás zeptal, proč jste sem přišel.“

„Já jsem nepřišel. Mě přivezli,“ řekl Lucky. „Chcete říct, že

nejste jeden z…“ Hansen se zarazil. „Ne, nejsem pirát. Alespoň

prozatím ne.“ Hansen položil svůj šálek a zatvářil se nešťastně.

„Nerozumím. Možná že jsem řekl něco, co jsem neměl.“

„Nic si z toho nedělejte. Stejně budu brzy jedním z nich.“ Lucky

dopil kávu. Pak začal svým nástupem na Atlas na Měsíci a velmi

opatrně dovedl vyprávění až k danému okamžiku.

Hansen napjatě naslouchal. „A jste si jist, mladý muži, že to je

to, co chcete dělat? Teď, když jste viděl, jaký je to život?“

„Naprosto jist.“

„Proč, prozemi?“

„Právě proto. Pro Zemi a kvůli tomu, co mi udělala. Tam se

prostě nedá žít. Proč jste odtamtud odešel vy?“

„To je moc dlouhá historie. Nemusíte se bát, nebudu vám ji

vyprávět.. Koupil jsem tento asteroid před mnoha lety jako místo,

kde bych chtěl strávit prázdniny, a začalo se mi tu líbit. Stále jsem

zvětšoval obytný prostor a postupně přivážel ze Země nábytek a

knihy na filmech. Najednou jsem zjistil, že tu mám všechno, co

potřebuju. Tak proč tu nezůstat natrvalo, ptal jsem se sám sebe. A už

jsem tady zůstal.“

- 41 –

„Jasně. Proč ne? To je chytré. Tam venku vládne chaos. Všude

spousta lidí. Samá rutinní práce. Je skoro nemožné dostat se na

planety, a když se to podaří, znamená to manuální práci. Člověk

nemá žádnou šanci, pokud nejde na asteroidy. Nejsem dost starý,

abych se usadil jako vy. Ale pro mladé kluky je to svoboda a

dobrodružství. Člověk se může stát šéfem.“

„Ti, kteří tomu tady vládnou, nemají rádi mladé kluky s

šéfovskými ambicemi. Například Anton. Viděl jsem ho a je mi to

jasné.“

„Možná, ale zatím drží slovo,“ řekl Lucky. „Řekl, že když

porazím Dinga, dostanu šanci stát se jedním z pánů asteroidů.

Vypadá to, jako bych zrovna tu šanci dostal.“

„Vypadá to, že jste zrovna tady, to je celé. Co když se vrátí s

důkazem, nebo s něčím, co bude nazývat důkaz, a bude tvrdit, že jste

od policie?“

„To neudělá.“

„A když to udělá? Jen aby se vás zbavil?“

Luckyho tvář potemněla a Hansen se na něj opět zvědavě

zahleděl, trochu se při tom zamračil.

Lucky řekl: „To .neudělá. Dobrý chlap mu může být k užitku a

on to moc dobře ví. Kromě toho, proč mně tady děláte kázání? Vždyť

vy sám s nimi držíte basu.“

Hansen sklopil zrak. „To je pravda. Neměl bych vám do toho

zasahovat. Jsem tu prostě dlouho sám, a tak moc mluvím, když sem

někdo přijde, jenom abych slyšel nějaký hlas. Podívejte, je čas na

večeři. Budu rád, když se mnou mlčky pojíte, jestli je vám to

příjemnější. Anebo si můžeme povídat o čemkoli, co navrhnete.“

„Děkuji, pane Hansene. Nezlobte se.“

„Dobře.“

Lucky následoval Hansena dveřmi vedoucími do malé špižírny

obložené jídlem a koncentráty všeho druhu. Nebyly zde zastoupené

žádné Luckymu známé značky. Místo toho byla každá konzerva

popsána zářivě barevnými lepty, které byly integrální součástí kovu.

„Dříve jsem uchovával čerstvé maso ve speciálním mrazáku,“

ozval se Hansen. „Teplotu můžete snížit kdekoli na asteroidu, ale už

je to dva roky, co jsem měl naposledy takové dodávky.“

- 42 –

Vybral z polic půl tuctu plechovek a tubu mléčného koncentrátu.

Lucky vzal na jeho výzvu ze spodní police uzavřenou nádobu s

vodou.

Poustevník rychle prostřel. Plechovky byly samozahřívací, když

se otevřely, objevily se talíře se zabudovaným příborem.

Hansen ukázal na plechovku a řekl pobaveně: „Mám venku

celou jámu naplněnou až po okraj takovými věcmi. Tedy prázdnými.

Dvacetiletá sbírka.“

Jídlo bylo dobré, ale podivné. Produkty na bázi kvasnic, jaké se

vyráběli jen v Zemské říši. Nikde jinde v Galaxii nebyla tak velká

hustota obyvatelstva, aby se vyvinula kvasnicová kultura. Na Venuši,

kde vzniká většina kvasnicových produktů, dokáží vyrobit nápodobu

takřka jakékoli potraviny: bifteky, ořechy, máslo, bonbóny. Také je

to stejně výživné jako skutečné pokrmy. Avšak podle Luckyho jídlo

nepocházelo z Venuše. Byla v něm ostrá pachuť.

„Promiňte, že jsem dotěrný,“ řekl, „ale tohle všechno stojí

peníze, ne?“

„Ale ano, já nějaké mám. Investoval jsem na Zemi. Docela

dobře. Moje šeky byly propláceny, anebo alespoň do doby před

dvěma lety.“

„Co se tehdy stalo?“

„Zásobovací lodě přestaly jezdit. Moc riskantní, vzhledem k

pirátům. To byla krutá rána. Já jsem měl slušnou rezervu všeho

potřebného, ale dovedu si představit, jaké to bylo pro ostatní.“

„Ostatní?“

„Pro ostatní poustevníky. Jsou nás stovky. Ne všichni mají

takové štěstí. Jen málokteří si mohou zařídit svůj svět tak pohodlně,

ale to základní zvládnou všichni. Obvykle to jsou staří lidé jako já,

vdovci s dospělými dětmi, kteří žijí v podivném, jiném světě, kde si

vystačí sami se sebou. Když mají nějaké úspory, mohou rozjet malý

asteroid. Vláda za to nic nevybírá. Jakýkoli asteroid, na kterém se

chcete usadit a který má v průměru méně než pět mil, je váš. A pak,

pokud chtějí, mohou investovat do subéterického přijímače a

udržovat spojení s vesmírem. Když nechtějí, mohou si prohlížet

knihy na filmech nebo si mohou nechat jednou za rok vozit

zásobovacími loděmi nové přepisy anebo mohou jenom jíst,

- 43 –

odpočívat, spát a čekat na smrt, jestli jim to tak více vyhovuje. Občas

mě napadá, že bych některé z nich docela rád poznal.“

„Proč jste to neudělal?“

„Míval jsem někdy pocit, že chci, jenže to nejsou lidé, se

kterými se komunikuje snadno. Přece jenom, přišli sem, aby byli

sami, a já vlastně taky.“

„A co jste tedy dělal, když přestaly jezdit zásobovací lodě?“

„Nejdříve nic. Byl jsem si jist, že vláda situaci zvládne, a měl

jsem dostatečné zásoby na několik měsíců. Vlastně jsem možná mohl

škudlit třeba i rok. Ale pak přiletěly lodě pirátů.“

„A vy jste se k nim dal?“

Poustevník pokrčil rameny. Jeho obočí se stáhla k sobě. Dojedli

v pochmurném tichu.

Nakonec sebral konzervové talíře i příbory a vhodil je do

nádoby na zdi výklenku, který vedl do špižírny. Lucky uslyšel

tlumené skřípění kovu o kov, které rychle utichlo.

„Do odpadkové roury pseudogravitační pole nedosahuje,“

komentoval Hansen. „Stačí poryv větru a plechovky doplachtí do

jámy, o které jsem vám vykládal, i když je vzdálená skoro míli.“

„Připadá mi,“ řekl Lucky, „že kdybyste foukl trochu silněji, tak

se plechovek zbavíte navždycky.“

„To ano. Myslím, že to tak dělá většina poustevníků, možná

všichni. Ale ta myšlenka se mi nelíbí. Je to škoda vzduchu a taky

kovu. Ty plechovky se mohou někdy hodit, kdo ví? Kromě toho, i

kdyby se většina plechovek rozletěla sem tam, některé by určitě

kroužily kolem asteroidu jako malé měsíce a je přece nedůstojné, aby

vás na oběžné dráze doprovázely vlastní odpadky. Zakouříte si? Ne?

Nebude vám vadit, když si dám?“

Zapálil si doutník a spokojeně zavzdychal. „Páni asteroidů

nemohou dodávat tabák pravidelně, takže tohle se mi stalo vzácným

potěšením.“

„A ostatní zásoby vám vozí?“ zeptal se Lucky

„Přesně tak. Vodu, součástky k přístrojům i pro údržbu zdrojů

energie. Tak zní dohoda.“

„A co pro ně děláte vy?“

- 44 –

Poustevník studoval zapálený konec doutníku. „Moc toho není.

Používají tenhle svět. Přistávají tady se svými loděmi a já to

nehlásím. Nechodí dovnitř, a co dělají venku na šutru, není moje

starost. Nechci to vědět. Je to tak bezpečnější. Občas tu někoho

nechají, jako třeba vás, a později si ho vyzvednou. Zdá se mi, že se

někdy zastaví kvůli drobným opravám. Na oplátku mě zásobují.“

„Zásobují takhle všechny poustevníky?“

„Nevím. Možná.“

„Na to by bylo třeba ohromné množství zboží. Kde by k němu

přišli?“

„Přepadají lodě.“

„Ne dost na to, aby uživili stovky poustevníků a ještě sebe. Chci

říct, že by to musela být strašná spousta lodí.“

„To já nevím.“

„Nezajímá vás to? Máte tady příjemný život, ale možná že jídlo,

které jsme zrovna snědli, pochází z lodi, jejíž posádka obíhá zmrzlá

kolem nějakého jiného asteroidu jako lidské smetí. Přemýšlel jste o

tom někdy?“

Poustevník se bolestně zarděl. „Vracíte mi, že jsem vám před

chvílí dělal kázání. Máte pravdu, ale co s tím? Já jsem vládu

neopustil ani nepodvedl. Oni opustili a podvedli mě. Ze svého

majetku na Zemi platím daně. Tak proč mě nechrání? Já jsem v

dobré víře zaregistroval tenhle asteroid na Zemském úřadu pro vnější

světy. Je součástí Zemského dominia. Mám právo očekávat ochranu

před piráty. A ta nepřichází. Když můj zásobovací zdroj klidně

řekne, že mi nemůže nic přivést za jakoukoli cenu, co mám podle vás

dělat?

Mohl byste říct, že se mám vrátit na Zemi, ale jak bych mohl

tohle všechno opustit? Tady mám svůj vlastní svět. Moje knihy na

filmech, mé zamilované světové klasiky. Dokonce mám i kopii

Shakespeara, stránky starobylého vydání přímo nasnímané kamerou.

Mám jídlo, pití, soukromí: nikde nenajdu takové pohodlí jako tady,

nikde v celém kosmu.

Ale nemyslete si, že to bylo snadné rozhodování. Mám

subéterický vysílač. Mohu komunikovat se Zemí. Mám malou loď,

která mě může dopravit na Ceres. Páni asteroidů to vědí, ale důvěřují

- 45 –

mi. Vědí, že nemám na vybranou. Jak jsem vám říkal, když jsme

spolu mluvili poprvé, já jsem vlastně spoluviník.

Pomáhal jsem jim. Tím jsem podle práva také pirát. Kdybych se

vrátil, znamenalo by to vězení, pravděpodobně popravu. Kdyby ne,

kdyby mě pustili s tím, že mám přinést důkazy, páni asteroidů by mi

to nezapomněli. Našli by si mě kdekoli, pokud bych neměl

zaručenou úplnou vládní ochranu.“

„Vypadá to, že jste na špatné cestě,“ řekl Lucky.

„Myslíte?“ řekl poustevník. „S náležitou pomocí bych možná

dokázal získat úplnou ochranu.“

Teď došla řada na Luckyho. „To já nevím,“ řekl.

„Myslím, že víte.“

„Nerozumím vám.“

„Podívejte, můžu vás varovat výměnou za vaši pomoc.“

„ Já pro vás nic udělat nemůžu. A to vaše varování?“

„Kliďte se hned z asteroidů dřív, než se Anton a jeho muži

vrátí.“

„Ani za nic. Přijel jsem, abych se k nim přidal, ne abych letěl

zase domů.“

„Jestli nezmizíte, zůstanete tu navždy. Zůstanete tady, ale mrtvý.

Nenechají vás sloužit na své lodi. Nemáte na to kvalifikaci, pane.“

Luckyho obličej se zkroutil vztekem. „O čem to, do vesmíru,

mluvíte, starouši?“

„Teď je to tu zase. Když se rozzlobíte, vidím to jasně. Vy nejste

Bill Williams, chlapče. Jaký je váš vztah k Lawrenci Starrovi z

Akademie věd? Jste Starrův syn?“

- 46 –

7. Na Ceres

Lucky přivřel oči. Cítil, jak se mu napínají svaly pravé ruky,

jako by se chtěl natáhnout po neexistujícím blasteru. Ve skutečnosti

se ani nepohnul.

Jeho hlas zůstával pod přísnou kontrolou. „Čí syn? O čem to

mluvíte?“

„Jsem si tím jist.“ Poustevník se naklonil dopředu a s upřímným

pohledem uchopil Luckyho za zápěstí. „Znal jsem Lawrence Starra

dobře. Byl to můj přítel. Pomohl mi jednou, když jsem to opravdu

potřeboval. A vy jako byste mu z oka vypadl. Nemůžu se mýlit.“

Lucky jeho ruku odstrčil. „Mluvíte z cesty.“

„Poslouchejte, hochu, může pro vás být důležité neprozradit vaši

totožnost. Možná mi nedůvěřujete. Dobře, nechci po vás, abyste mi

věřil. Spolupracoval jsem s piráty a přiznávám to. Ale stejně mě

poslouchejte. Páni asteroidů jsou dobře organizovaní. Může jim to

trvat týdny, ale jestli vás Anton začne podezřívat, nezastaví se, dokud

si vás neproklepne od hlavy až k patě. Nenechají se oblafnout žádnou

povídačkou. Domáknou se pravdu a zjistí, co jste zač. Tím si buďte

jistý! Zjistí vaši pravou totožnost. Zmizte, povídám vám, zmizte.“

Lucky řekl: „Kdybych byl ten chlapík, kterého máte na mysli,

nedostal byste se do problémů? Rozumím tomu tak, že chcete, abych

použil vaši loď.“

„Ano.“

„A co byste dělal vy, až se piráti vrátí?“

„Nebyl bych tady. Nechápete? Chci jet s vámi.“

„Nechat tady všechno, co máte?“

Starý muž zaváhal. „Ano, je to těžké. Ale už nikdy se mi

nenaskytne taková šance jako teď. Vy jste vlivný muž, určitě ano.

Jste členem Akademie věd, možná. Máte tady tajné poslání. Budou

vám věřit. Můžete mě ochránit, můžete se za mě zaručit. Můžete

zabránit soudnímu stíhání, zařídit, aby mi piráti neublížili. Dobře

Akademii zaplatím, mladíku. Řeknu jim o pirátech všechno, co vím.

Budu spolupracovat, jak jen to dokážu.“

- 47 –

„Kde máte loď?“ zeptal se Lucky.

„Takže platí?“

Loď byla opravdu malá. Prošli k ní úzkou chodbou, jeden za

druhým, opět oděni v groteskní skafandry.

Lucky se zeptal: „Je Ceres tak blízko, aby jej bylo možno

rozeznat palubními dalekohledy?“

„Rozhodně.“

„Dá se poznat bez problémů?“

„Určitě.“

„Tak tedy nasedat.“

Přední část vzduchoprázdné jeskyně, v níž byla loď umístěna, se

otevřela, jakmile motory naskočily.

„Dálkové ovládání,“ vysvětloval Hansen.

Na lodi bylo dost pohonných hmot i ostatních zásob. Motory

pracovaly na částečný výkon. Loď se zvedla nad svoje kotviště a

vystoupala do kosmického prostoru s lehkostí, která je možná, jen

když gravitační síly doslova chybí. Lucky poprvé spatřil Hansenův

asteroid z vesmíru. Do oka mu padla jáma plná odhozených

plechovek zářící v okolních skalách, ještě než zmizela ve stínu.

„Tak teď mi povězte, vy jste syn Lawrence Starra, že?“ zeptal se

Hansen podruhé.

Lucky posunul ostře nabitý blaster a pouzdro s řemeny směrem

k holince. Za řeči je přivázal.

„Jmenuji se,“ řekl, „David Starr. Většina lidí mi říká Lucky.“

Ceres je obr mezi asteroidy. Měří v průměru skoro pět set mil a

běžně urostlý muž zde váží celý jeden kilogram. Má v podstatě

kulovitý tvar, a kdokoli se ocitne ve vesmíru v jeho blízkosti, mohl

by jej lehce považovat za slušnou planetu.

Ale i tak, kdyby byla Země dutá, bylo by do ní možno vtěsnat

čtyři tisíce těles velikosti Ceresu.

Čára stál na povrchu Ceresu, jeho postava se nadýmala ve

skafandru, který byl naplněn k prasknutí olověným závažím.

Podrážky bot sestávaly z třicet centimetrů silných olověných špalků.

Byl to jeho vlastní nápad, ale v podstatě zbytečný. Pořád vážil méně

- 48 –

než dvě kila a neustále hrozilo, že jej jakýkoli pohyb vymrští do

vesmíru.

Na Ceresu pobýval už několik dní, od té doby, co narychlo

přiletěl z Měsíce s Conwayem a Henreem. Celou tu dobu čekal na

tento okamžik, na okamžik, kdy Lucky Starr vyšle radiosignál, že se

blíží. Gus Henree a Hector Conway byli nervózní, báli se o Luckyho

život. On, Čára, věděl svoje. Lucky vyvázne ze všeho. Řekl jim to.

Když konečně přišla Luckyho zpráva, řekl jim to znovu.

Ale úplně stejně jako oni, zde na zmrzlém povrchu Ceresu, kde

mezi nimi a hvězdami nebylo vůbec nic, musel přiznat, že se mu

ulevilo.

Z místa, kde seděl, hleděl přímo na kopuli Observatoře, jejíž

spodní konec se maličko nořil pod blízký obzor. Byla to největší

observatoř v celé Zemské říši, což mělo velmi logické příčiny.

V části Sluneční soustavy nacházející se uvnitř oběžné dráhy

Jupiteru mají planety Venuše, Země a Mars atmosféru, a jsou z

tohoto důvodu nepříliš vhodné pro astronomická pozorování.

Všudypřítomná vzduchová vrstva, i když je tak slabá jako na Marsu,

zamlží všechny jemné detaily. Rozvlní a rozkmitá obrazy hvězd tak,

že je naprosto zničí.

Největší těleso bez atmosféry uvnitř oběžné dráhy Jupiteru je

Merkur, ale ten je tak blízko Slunce, že se observatoř v jeho zóně

stínu specializuje na solární pozorování. K tomu postačují relativně

malé dalekohledy.

Druhé největší takové těleso je Měsíc. Zde opět podmínky

vynucují specializaci. Například předpověď počasí na Zemi se stala

precizní vědou s širokým záběrem, protože zemská atmosféra jako

celek může být pozorována ze vzdálenosti čtvrt miliónu mil.

A třetím největším a nejvhodnějším tělesem bez atmosféry je

Ceres. Takřka neexistující gravitace umožňuje odlít obří čočky a

zrcadla bez nebezpečí rozbití, dokonce ani nepřipadá v úvahu prohyb

způsobený vlastní vahou. Samotná trubice dalekohledu nevyžaduje

žádnou zvláštní pevnost. Ceres je skoro třikrát dál od Slunce než

Měsíc a sluneční svit je osmkrát slabší. Rychlá rotace udržuje teplotu

Ceresu takřka konstantní. Stručně řečeno, Ceres je ideální pro

pozorování hvězd a vnějších planet.

- 49 –

Pouhý den předtím Čára sledoval Saturn pětadvacetimetrovým

odrazným dalekohledem, výbrus jeho obrovského zrcadla byl

opotřebovaný dvaceti lety pilné nepřetržité práce.

„Čím se to dívám?“

Smáli se mu. „Ničím se nedíváš,“ řekli.

Pečlivě nastavili ovladače, tři různé, každý s každým navzájem

propojený, než byli všichni spokojeni. Tlumená červená světla ještě

pohasla a v propasti temné prázdnoty kolem se rozjasnila svítivá

kulička. Dotek ovladače a obraz se hned zaostřil.

Čára zahvízdl údivem. Byl to Saturn!

Ano, byl to Saturn, metr široký, přesně takový, jak jej viděl

mnohokrát z vesmíru. Jeho trojité prstence byly zřetelné a Čára

spatřil tři měsíce, které vypadaly jako z mramoru. Za tím byly mraky

hvězd. Čára se chtěl posunout, aby viděl, jak to bude vypadat v

nočním stínu, ale když se pohnul, pohled se nezměnil.

„Je to jenom odraz,“ řekli mu, „klam. Ať stojíš kdekoli, vidíš

totéž.“

Nyní, z povrchu asteroidu, mohl Čára zahlédnout Saturn

pouhým okem. Byla to jenom bílá tečka, ale zářila zřetelněji než

ostatní bílé tečky, které představovaly hvězdy. Byla dvakrát jasnější,

než se zdálo ze Země, protože Saturn je zde o dvě stě miliónů mil

blíže. Samotná Země byla na druhé straně Ceresu blízko Slunce o

velikosti hrášku. Na Zemi nebyl příliš působivý pohled, protože ji

Slunce vždy zastínilo.

Čárová přilba se najednou rozezněla signálem, který zachytila

zapnutá vysílačka.

„Hele, prcku, pohni sebou. Blíží se loď.“

Čára v tu ránu vyskočil a vydal se pohybem přímo vzhůru, jeho

končetiny přitom vlály na všechny strany. „Kdo je u tebe prcek?“

křičel.

Ale ten druhý se smál. „Hej, kolik si účtuješ za hodiny létání,

chlapečku?“

„Já ti dám chlapečka,“ zařval zuřivě Čára. Dosáhl vrcholu

paraboly a váhavě začal opět sedat. „Jak se jmenuješ, ty chytrolíne?

Řekni, jak se jmenuješ, a já ti rozpárám břicho, hned jak se dostanu

nazpátek a sundám ze sebe skafandr.“

- 50 –

„Ty si myslíš, že mi dokážeš rozpárat břicho?“ přišla výsměšná

odpověď a Čára se už už chystal vybuchnout, když si všiml lodi

přistávající úhlopříčně na obzoru.

Obřími nemotornými přískoky se pohyboval kolem rovné

plochy o rozloze jedné čtvereční míle, která sloužila jako kosmický

přístav, a snažil se uhádnout přesné místo, na něž loď přistane.

Z lodi se vysunuly kouřící trysky a navázaly jemný planetární

kontakt. Pak se otevřely přetlakové komory a objevila se Luckyho

urostlá postava ve skafandru. Čára vyjekl radostí, udělal jeden

dlouhý skok a byl u něj.

Conway a Henree přivítali Luckyho o poznání méně vášnivě,

avšak nikoli méně srdečně. Každý z nich mu potřásl pravicí, jako by

se chtěl pomocí prostého svalového napětí přesvědčit o existenci

spatřeného těla.

Lucky se smál. „No tak prrrr. Nechtě mě nadechnout. Co se

děje? Nečekali jste, že se vrátím?“

„Podívej,“ řekl Conway, „raději by ses s námi měl poradit, než

se příště vydáš na takovou ztřeštěnou výpravu.“

„No, dobře, ale prosím vás, ne když to bude moc ztřeštěná

výprava, nebo mě nepustíte.“

„Nevadí. Za to, cos udělal, tě můžu zašít. Můžu tě ihned dát do

vazby. Můžu tě postavit mimo službu. Můžu tě vyhodit z

Akademie,“ řekl Conway.

„Co z toho se chystáš udělat?“

„Nic, ty zatracený přerostlý puberťáku. Ale mohl bych ti

jednoho krásného dne vymlátit mozek z hlavy.“

Lucky se otočil na Augustuse Henreeho. „To mu nedovolíš, že?“

„Upřímně řečeno, budu mu pomáhat.“

„V tom případě se vzdávám předem. Podívejte, rád bych vás

seznámil s jedním gentlemanem.“

Do té chvíle zůstával Hansen v pozadí, zjevně pobaven

nesmyslným rozhovorem. Staří akademici byli příliš zaujati Lucky

Starrem, než aby si vůbec uvědomili jeho existenci.

- 51 –

„Doktore Conwayi,“ řekl Lucky, „Doktore Henree, to je pan

Joseph P. Hansen, muž, jehož loď jsem použil k návratu. Poskytl mi

významnou pomoc.“

Starý poustevník si se dvěma vědci potřásl rukou.

„Předpokládám, že asi neznáte doktora Conwaye a doktora

Henreeho,“ řekl Lucky. Poustevník zavrtěl hlavou.

„Tak tedy,“ pokračoval, „jsou to vedoucí pracovníci Akademie

věd. Až se najíte a trochu si odpočinete, popovídají si s vámi a určitě

vám pomohou.“

O dvě hodiny později oba akademici zasmušile hovořili s

Luckym. Doktor Henree napěchoval malíčkem tabák do dýmky a tiše

pokuřoval, zatímco poslouchal Luckyho vyprávění o příhodách s

piráty.

„Říkal jsi o tom Čárovi?“ ptal se.

„Zrovna jsem s ním chvíli mluvil,“ řekl Lucky.

„A nezbil tě za to, žes ho nevzal s sebou?“

„Nebyl zrovna rád,“ přiznal Lucky.

Ale tok Conwayových myšlenek byl orientován závažnějším

směrem. „Loď sirijského typu, že?“ uvažoval.

„Bezpochyby,“ řekl Lucky. „Alespoň tuhle informaci teď

máme.“

„Ta informace za takové riziko nestála,“ řekl Conway suše.

„Daleko více mě znepokojuje informace, kterou jsme získali teď. Je

zřejmé, že sirijská organizace proniká do samotné Akademie věd.“

Henree vážně přikývl. „Ano, taky jsem to pochopil. Moc zlé.“

„Jak jste to zjistili?“ optal se Lucky.

„Galaxie skákavá, chlape, to je jasné,“ zavrčel Conway.

„Připouštím, že na lodi pracovalo mnoho lidí a že při nejlepší vůli

mohlo dojít k úniku informací z nedbalosti. Avšak pravdou zůstává,

že o léčce a hlavně o přesném způsobu spuštění věděli pouze členové

Akademie, a to jich ještě nebylo mnoho. Někde v té úzké skupince je

špión, i když bych byl ochoten odpřísáhnout, že jsou všichni čistí.“

Zakroutil hlavou. „Pořád tomu nemůžu uvěřit.“

„Ani nemusíš,“ řekl Lucky.

„Ale? A proč?“

- 52 –

„Protože sirijský kontakt byl jen velmi dočasný. Sirijská

ambasáda dostala tu informaci ode mne.“

- 53 –

8. Čára přejímá iniciativu

„Nepřímo, pochopitelně, přes jednoho z jejich známých

vyzvědačů,“ rozhovořil se Lucky, když se na něj dva starší pánové

šokované zadívali.

„Vůbec nechápu, co to povídáš,“ řekl Henree tichým hlasem.

Conway se nezmohl na slovo.

„Bylo to nutné. Musel jsem se dostat mezi piráty bez jakéhokoli

podezření. Kdyby mě našli na palubě něčeho, co by považovali za

mapovací loď, rovnou by mě zastřelili. Na druhou stranu, kdyby mě

našli na lodi, která funguje jako past, o níž se dověděli dle jejich

názoru jen dílem štěstěny, považovali by mě za černého pasažéra. Je

vám to jasné? Na mapovací lodi bych byl člen posádky, který

nezmizel včas. Ale takhle jsem jenom chudáček, který si nevšiml, do

čeho leze.“

„Stejně tě mohli zastřelit. Mohli prohlédnout tvůj dvojitý bluf a

považovat tě za zvěda. Vlastně se tak skoro stalo.“

„Pravda pravdoucí! Skoro na to došlo,“ připustil Lucky.

Conway konečně vybuchl. „A co původní plán? Chystali jsme

se vyhodit do vzduchu jednu z jejich základen, nebo ne? Když

uvážím, kolik měsíců jsme strávili výrobou Atlasu, kolik jsme do

toho vrazili peněz…“

„Co by nám pomohlo zničit jednu z jejich základen? Mluvili

jsme o obrovském hangáru plném pirátských lodí, ale ve skutečnosti

to bylo jenom zbožné přání. Organizace působící na asteroidech musí

být decentralizovaná. Piráti pravděpodobně nemají na jednom místě

víc než tři nebo čtyři lodě. Víc se jich tam prostě nevejde. Zničit tři

čtyři lodě neznamená až tak moc ve srovnání s tím, co bychom

dokázali, kdyby se mi podařilo proniknout do jejich organizace.“

„Ale tobě se to nepodařilo,“ řekl Conway. „I přes to šílené riziko

se ti to nepodařilo.“

„Bohužel, kapitán pirátů, který zajal Atlas, byl příliš

podezřívavý, nebo možná moc inteligentní. Příště už je nebudu

- 54 –

podceňovat. Ale není všechno ztraceno. Víme jistě, že je za nimi

Sirius. A kromě toho máme našeho kamaráda poustevníka.“

„Ten nám nepomůže,“ řekl Conway. „Z toho, co jsi o něm

povídal, to vypadá, že chce mít s piráty do činění pokud možno co

nejméně. Tak co tedy může vědět?“

„Může nám říct víc, než si sám uvědomuje,“ řekl Lucky klidně.

„Například existuje jedna informace, kterou nám může dát a která mi

umožní pokračovat v práci proti pirátům zevnitř.“

„Nepůjdeš tam znova,“ řekl Conway okamžitě.

„To nemám v úmyslu,“ odpověděl Lucky.

Conway zamžoural. „Kde je Čára?“

„Na Ceresu. Nebojte se. Vlastně,“ po Luckyho tváři přeběhl stín,

„už by měl být tady. To zpoždění mě začíná trochu znepokojovat.“

John Čára Jones využil svoji speciální legitimaci, aby pronikl

kolem vrátného Řídicí věže. Když klusal chodbami, něco si mumlal

pod vousy.

Drobný ruměnec na jeho obličeji s rozpláclým nosem zakryl

pihy a chuchvalce zrzavých vlasů trčely vzhůru jako kůly v plotě.

Lucky ho často podezříval, že si pěstuje vertikální účes, aby vypadal

větší, ale on to vždy důrazně popíral.

Poslední dveře věže se otevřely, jakmile přerušil paprsek

fotobuňky. Vstoupil dovnitř a rozhlédl se kolem.

Ve službě byli tři muži. Jeden měl sluchátka a seděl u

subéterického přijímače, další pracoval u počítače a třetí za

okrouhlým monitorem radaru.

„Který prďola tady povídal, že jsem prcek?“ vyhrkl Čára.

Tři muži se na něj unisono otočili, jejich zamračené tváře

vyjadřovaly překvapení.

Muž se sluchátky vysvobodil své levé ucho. „Pro vesmír, co jsi

zač? Jak ses sem kčertu dostal?“

Čára se napřímil a vypjal svoji drobnou hruď. „Jmenuji se John

Čára Jones. Kamarádi mi říkají Čáro. Všichni ostatní mě oslovují

pane Jonesi. Nikdo mi neříká prcku, aniž bych ho roztrhl jako hada.

Chci vědět, kdo z vás se dopustil tohoto omylu.“

- 55 –

Muž se sluchátky řekl: „Jmenuji se Lem Fisk a můžeš mi klidně

nadávat jak chceš, za předpokladu, že to budeš dělat někde jinde.

Kliď se odsud, nebo sejdu dolů, chytnu tě za nohu a vyhodím tě na

mráz.“

Chlapík u počítače řekl: „Hele, Leme, to je ten šílenec, který

strašil před chvílí v přístavu. Nemá cenu s ním ztrácet čas. Zavolej

ochranku, ať ho vyhodí.“

„Cvoci,“ řekl Lem Fisk, „na toho chlapa nepotřebujeme žádnou

ochranku.“

Sundal si sluchátka a nastavil subéterický přístroj na

AUTOMATICKÝ PŘÍJEM. „Dobře, chlapče, přišel jsi sem a

zdvořile jsi nám položil zdvořilou otázku,“ obrátil se na něj. „Já ti

tedy zdvořile odpovím. To já jsem ti řekl prcku, ale počkej,

nevyšiluj. Mám pro to vysvětlení. Víš, ty jsi fakt obrovskej chlap. Jsi

opravdu velký pivo. Máš pas proklatě vysoko. Moje kamarády to

rozesmálo, když slyšeli, jak ti říkám prcku.“

Sáhl do kapsy na boku a vytáhl plastovou krabičku cigaret. Na

jeho tváři zářil dobrosrdečný úsměv.

„Pojď sem dolů,“ vřeštěl Čára. „Pojď dolů a zkus bránit ten tvůj

smysl pro humor pěstmi.“

„Hm, výbušná povaha,“ řekl Fisk a dál mlel pantem. „Hele

chlapče, dej si cigáro. Dlouhé, víš. Skoro stejně dlouhé jako ty. I

když je tu nebezpečí záměny, přemýšlej o tom. Stejně asi

nedokážeme rozeznat, jestli ty kouříš cigaretu nebo cigareta kouří

tebe.“

Zbylí dva muži na věži se divoce smáli.

Čára neovladatelně rudl. Slova mu naskakovala jen ztěžka. „Tak

ty se nebudeš prát?“

„Já raději kouřím. Je škoda, že si se mnou nedáš.“ Fisk se opřel,

vybral cigaretu a podržel si ji před očima, jako by obdivoval její

štíhlé tvary. „Kromě toho, přece nebudu ztrácet čas boxováním s

nemluvňaty.“

Zašklebil se, přiložil cigaretu ke rtům, ale zjistil, že mezi nimi

má jen prázdno.

Palec a ukazováček zůstaly ve stejné poloze, rozevřeny asi tak

na centimetr, ale cigareta tam nebyla.

- 56 –

„Dej si pozor, Leme,“ křičel muž u monitoru. „Má jehlovku.“

„To není jehlovka,“ vrčel Čára. „Jenom cvrček.“ Je zde jeden

podstatný rozdíl. Projektily z cvrčku, i když mají tvar jehly, jsou

křehké a nonexplozivní. Používají se pro cvičnou střelbu a pro hru.

Když zasáhne kůži člověka, nezpůsobí taková jehla žádné vážné

zranění, ale štípne jako čert.

Fiskův úsměšek zmizel docela. „Bacha na to, ty bláznivý debile.

Tím můžeš klidně někoho oslepit,“ hulákal na něj.

Čárová ruka zůstala napřažená ve výši očí. Mezi ukazováčkem a

prostředníčkem se rýsovala tenká hlaveň cvrčku. „Neoslepím tě, ale

můžu zařídit, aby sis měsíc nesedl. Jak vidíš, nemířím nejhůř. A ty,“

zavolal přes rameno na muže u počítače, „jestli se pohneš ještě o

centimetr směrem k poplašnému zařízení, budeš mít jehlu z cvrčka v

ruce.“

„Co chceš?“ zeptal se Fisk.

„Pojď dolů a rozdáme si to.“

„To mám bojovat proti cvrčkovi?“

„Dám ho pryč. Pěstma. Férový souboj. Tvoji kámoši můžou

sekundovat.“

„Nemůžu praštit někoho, kdo je menší než já.“

„V tom případě ho nemáš ani urážet.“ Čára zvedl cvrček. „A já

nejsem menší než ty. Možná to tak vypadá zvnějšku, ale vevnitř jsem

stejně velký jako ty, možná větší. Počítám do tří.“ Přivřel jedno oko a

zamířil.

„Pro galaxii!“ zaklel Fisk. „Už jdu dolů. Pánové, dosvědčíte mi,

že jsem jednal pod nátlakem. Pokusím se tomu pomatenci ublížit co

nejmíň.“

Seskočil ze svého stanoviště. Muž od počítače zaujal jeho místo

u subéterického vysílače. Fisk měřil stopětasedmdesát centimetrů, o

dvacet centimetrů víc než Čára, jehož štíhlá postava připomínala

spíše chlapce než muže. Ale jeho svaly fungovaly jako dokonale

pružná ocelová péra. Bez jakéhokoli výrazu čekal, než se soupeř

přiblíží.

Fisk se ani neobtěžoval krýt. Prostě natáhl pravačku, jako by

chtěl chytit Čáru za límec a vyhodit ho ještě stále otevřenými dveřmi.

- 57 –

Čára proklouzl pod jeho paží. Levačkou i pravačkou udeřil v

rychlém sledu na solar plexus a takřka ve stejném okamžiku odtančil

z protivníkova dosahu.

Fisk zezelenal, posadil se, chytil se za břicho a zaúpěl.

„Vstávej, obře,“ řekl Čára. „Čekám na tebe.“

Druzí dva zaměstnanci Věže se zdáli být náhlou změnou situace

ohromeni natolik, že se ani nedokázali pohnout.

Fisk se zvolna zvedal. Jeho tvář planula vzteky, ale k Čárovi se

nyní blížil pomaleji.

Čára odstoupil.

Fisk zaútočil! Čára byl o pět centimetrů jinde. Fisk nasadil těžký

pravý hák. Jeho úder skončil o pár centimetrů vedle Čárovy sanice.

Čára se pohupoval jako papírová loďka na zvlněné hladině.

Občas zvedl paži, aby vychýlil protivníkovy údery.

Fisk nesouvisle řval a slepě se vrhl na svého mušího soupeře.

Čára ustoupil do strany a jeho napřažená ruka prudce pleskla o

hladce oholenou tvář. Vytvořila zřetelnou stopu, jako meteor řítící se

do svrchních vrstev husté atmosféry nad planetou. Na Fiskově

obličeji se zřetelně rýsovaly otisky čtyř prstů.

Fisk se na chvíli omráčeně zastavil. Čára opět zasáhl, jeho pěst

se jako vyplašený had vymrštila a práskla zespodu do Fiskovy čelisti.

Ten se svalil na zem do klubíčka.

Čára si najednou všiml nepřerušovaného poplašného signálu.

Bez jakéhokoli zaváhání se otočil na podpatku a vystřelil ze

dveří. Mihl se kolem tří překvapených strážců, s rachotem prolétl

chodbou a byl pryč.

„A proč,“ otázal se Conway, „proč čekáme na Čáru?“

„Já vidím situaci takhle,“ začal Lucky. „Nic nepotřebujeme tak

naléhavě jako informace o pirátech, myslím tím informace zevnitř.

Pokusil jsem se je získat, ale nepronikl jsem tak daleko, jak jsem

doufal. Teď jsem ocejchovaná osoba. Znají mě. Ale Čáru neznají.

Nemá s Akademií žádnou oficiální spojitost. Takže mě napadlo, že

bychom proti němu mohli narafičit policejní stíhání, pro

věrohodnost, víte, může třeba odsvištět od Ceresu v poustevníkově

lodi…“

- 58 –

„Můj ty vesmíre,“ zasténal Conway.

„Poslouchejte přece! Vrátí se na poustevníkův asteroid. Jestli

tam piráti budou, dobře! Jestli ne, nechá loď na dohled a počká na ně

vevnitř. Je to velice pohodlná čekárna.“

„A když se objeví,“ řekl Henree, „tak ho zastřelí,“

„ Nezastřelí. Právě proto si vezme poustevníkovu loď. Budou se

potřebovat dovědět, kam odjel Hansen, o mně ani nemluvě, odkud

Čára přijel, jak loď získal. Budou to muset zjistit. Nechají mu čas,

aby mohl mluvit.“

„A vysvětlit, jak našel Hansenův asteroid mezi všemi těmi

existujícími šutry? To bude docela dlouhý rozhovor.“

„To vůbec nebude dlouhý rozhovor. Poustevníkova loď byla na

Ceresu, což je pravda. Zařídil jsem to tak, aby zůstala venku bez

dozoru, takže si ji může vzít. Domovské časoprostorové souřadnice

asteroidu najde v palubním deníku. Bude to pro něj prostě nějaký

asteroid nepříliš vzdálený od Ceresu, asteroid jako kterýkoli jiný, a

vezme to tam přímo, aby počkal, než se to na Ceresu uklidní.“

„Je to risk,“ reptal Conway.

„Čára to ví. Ale něco ti řeknu, my musíme riskovat. Země

natolik podceňuje pirátské nebezpečí, že…“

Zarazil se, když signalizační světla komunikátoru několikrát

rychle zablikala.

Conway neklidným pohybem ruky zapnul analyzátor signálu a

vzpřímeně se posadil.

„Je to na vlnové délce Akademie a pochází to odněkud od

Ceresu, typická akademická šifra,“ informoval je.

Na malém monitoru nad komunikátorem se ukázaly

charakteristické rychle se pohybující blikající obrazce.

Conway vložil do úzké štěrbiny komunikátoru kovový plíšek,

který vybral ve své peněžence mezi jinými podobnými. Byl to

krystalický dešifrátor – aktivní část přístroje sestávala ze zvláštní

soustavy drobných krystalů wolframu zapuštěných do hliníkové

báze. Filtroval určitým způsobem subéterický signál. Conway

pomalu ocejchoval dešifrátor, zastrčil jej hlouběji a opět jej

vytahoval, dokud v signálu nenašel šifru stejného druhu, ale inverzní

funkce.

- 59 –

Okamžik přesného nastavení se projevil na monitoru výrazným

zostřením obrazu.

Lucky povyskočil. „Čáro!“ řekl. „Kam to, dovesmíru, letíš?“

Čárův obličejík se šibalsky zašklebil. „Letím do vesmíru, přesně

tak. Teď jsem asi sto tisíc mil od Ceresu. Jsem na poustevníkově

lodi.“

Conway zuřivě zašeptal: „To je další z tvých triků? Myslel jsem,

že jsi říkal, že je na Ceresu?“

„To jsem si taky myslel,“ řekl Lucky. „Co se stalo, Čáro?“

„Říkal jsi, že musíme jednat rychle, tak jsem to zařídil sám.

Jeden chytrák na Řídicí věži mi dal příležitost. Tak jsem ho trošku

zbouchal a odlétl jsem.“ Zasmál se. „Zkontroluj strážnici a mrkni se,

jestli tam není sháňka po chlapovi, jako jsem já, s hláškou o útoku a

ublížení na těle.“

„To nebylo to nejmoudřejší, co jsi mohl udělat,“ řekl Lucky

vážně. „Zažiješ perné chvilky, než přesvědčíš pány asteroidů, že ten

útočník jsi ty. Nechci ranit tvoje sebevědomí, ale vypadáš, že jsi na

to docela malý.“

„Pár jich zmydlím,“ odsekl Čára. „Uvěří mi. Ale proto

nevolám.“

„No, tak proč tedy?“

„Jak se dostanu k tomu asteroidu?“

Lucky se zamračil. „Koukal ses do palubního deníku?“

„Galaxie skákavá! Koukal jsem se všude. Koukal jsem se

dokonce i pod postel. Nikde není ani zmínka o nějakých

souřadnicích.“

Luckyho znepokojení narůstalo. „To je divné. Vlastně je to horší

než divné. Sleduj, Čáro,“ mluvil rychle a ostře, „nasměruj se na

Ceres. Udej mi teď hned tvoje souřadnice vzhledem k Ceresu a nech

je tak, jak jsou, než ti zavolám. Jsi teď dost blízko u Ceresu, aby tě

mohli nějací piráti obtěžovat, ale kdybys odlétl ještě dál, mohl by ses

dostat nesprávným směrem. Slyšíš mě?“

„Příjem. Slyším tě. Nech mě, ať si spočítám svoje souřadnice.“

Lucky si je zapsal a přerušil spojení. „Provesmír, kdy se už

konečně naučím nic nepředpokládat?“ povzdechl si.

- 60 –

„Neměl bys povolat Čáru zpět?“ ozval se Henree. „Je to

přinejmenším hodně odvážný podnik, a dokud nemáš souřadnice,

bylo by lepší se na to vykašlat.“

„Vykašlat se na to?“ řekl Lucky. „Vykašlat se na jediný

asteroid, o kterém víme, že na něm mají piráti základnu? Víš o

nějakém jiném? O jakémkoli jiném? My ten asteroid musíme najít. Je

to náš jediný klíč k řešení této hádanky.“

„V tom má pravdu, Gusi. Je tam základna,“ poznamenal

Conway.

Lucky spěšně zapnul domácí telefon a čekal.

Ozval se Hansenův ospalý hlas: „Haló, haló!“

„Tady je Lucky Starr, pane Hansene. Promiňte, že vás ruším, ale

mohl byste přijít sem do pracovny doktora Conwaye, jak nejrychleji

to bude možné?“

Poustevník po krátkém odmlčení odpověděl: „Určitě, ale

neznám cestu.“

„Strážný u dveří vás dovede. Zavolám mu. Zvládnete to za dvě

minuty?“

„Rozhodně za dvě a půl,“ řekl v dobrém rozmaru. Jeho hlas už

vůbec nebyl ospalý.

„To bude stačit.“

Hansen dodržel slovo. Lucky na něj čekal.

Lucky se na chvíli odmlčel, dveře přitom nechal otevřené.

Zeptal se hlídače: „Byly dneska večer na základně nějaké problémy?

Třeba přepadení?“

Hlídač vypadal vyjeveně. „Ano, pane. I když muž, který byl

zraněn, odmítl sepsat protokol. Tvrdil, že šlo o rovný boj.“

Lucky zavřel dveře. „To dá rozum,“ poznamenal. „Každý

normální chlap by se propadl hanbou, kdyby měl jít na policii a

hlásit, že ho zbil maník velký jako Čára. Později zavolám na úřad a

stejně to nechám zapsat. Aby byl doklad… Pane Hansene.“

„Ano, pane Starre?“

„Mám dotaz a nechci, aby šel místním telefonem. Řeknete mi,

jaké jsou souřadnice vašeho asteroidu? Standardní i časové,

samozřejmě.“

- 61 –

Hansen vykulil svoje porcelánově modré oči. „No, možná vám

to bude připadat neuvěřitelné, ale víte, to vám opravdu nemohu říct.“

- 62 –

9. Neexistující asteroid

Lucky mu pevně pohlédl do očí. „To je opravdu neuvěřitelné,

pane Hansene. Domníval bych se, že budete znát svoje souřadnice

tak, jako zná obyvatel planety svoji adresu.“

Poustevník se zadíval na svoje nohy a řekl mírně: „To

připouštím. Opravdu to je moje adresa. Ale přesto ji neznám.“

Conway vyštěkl: „Ten muž záměrně…“

Lucky mu skočil do řeči. „Teď počkej. Buďme trošku

trpělivější. Pan Hansen nám to určitě vysvětlí.“

Čekali, než poustevník promluví.

Souřadnice těles v Galaxii jsou alfou i omegou cestování ve

vesmíru. Plní stejnou funkci jako poledníky a rovnoběžky na

dvojrozměrném povrchu planety. Avšak protože je vesmír

trojrozměrný a protože se jím tělesa pohybují ve všech možných

směrech, jsou nezbytné souřadnice složitější.

Základem je standardní výchozí poloha, bod nula. V případě

Sluneční soustavy bývá obvyklým standardem Slunce. Vztaženo k

tomuto standardu, je třeba tří číselných údajů. První číslo vyjadřuje

vzdálenost tělesa nebo místa ve vesmíru od Slunce. Následující

úhlové údaje určují polohu tělesa vzhledem k imaginární přímce

spojující Slunce se středem galaxie. V případě, že jsou známy tři

soubory takových souřadnic pro tři různé časy dostatečně od sebe

vzdálené, je možno spočítat oběžnou dráhu letícího tělesa a jeho

polohu vůči Slunci pro jakýkoli daný okamžik.

Lodě mohou určovat svoje souřadnice vzhledem ke Slunci,

anebo, je-li to výhodnější, vzhledem k nejbližšímu velkému tělesu, ať

už je jakékoli. Například na Měsíční dráze, po níž cestují lodě ze

Země na Měsíc a zpět, bývá obvyklým »bodem nula« Země.

Souřadnice Slunce je možno spočítat vzhledem ke středu galaxie a ke

galaktickému hlavnímu meridiánu, ale jsou důležité jen při cestování

mezi hvězdami.

- 63 –

Něco takového se mohlo honit poustevníkovi hlavou, když seděl

se třemi akademiky, kteří jej přísně pozorovali. Nemluvilo se mu

lehce.

Hansen náhle řekl: „Ano, vysvětlím.“

„Čekáme,“ na to Lucky.

„Za posledních patnáct let jsem nikdy nedostal příležitost

souřadnice použít. Dva roky jsem svůj asteroid vůbec neopustil a

předtím, když jsem někam cestoval, možná jednou nebo dvakrát do

roka, jednalo se vždy jenom o krátké nákupy na Ceresu nebo Vestě.

Když jsem takhle létal, používal jsem lokální souřadnice, které jsem

si vypočetl vždy pro daný čas. Nikdy jsem nevypracovával tabulku,

protože jsem ji nepotřeboval.

Vzdálil jsem se vždycky jen na den nebo dva, maximálně na tři,

a můj šutr za tu dobu neodletěl nijak daleko. Cestuje s rojem, trochu

pomaleji než Ceres nebo Vesta, když je dále od Slunce, a trochu

rychleji, když je blíž. Když jsem se vracel na místo, které jsem

spočítal, mohl se můj šutr z předchozího postavení vzdálit o nějakých

deset tisíc nebo maximálně sto tisíc mil, a vždycky byl dost blízko na

to, abych ho mohl zachytit palubním dalekohledem. Kromě toho

jsem mohl upravit směr letu podle oka. Nikdy jsem nepoužíval

standardní sluneční souřadnice, protože jsem je nikdy nepotřeboval,

tak to je.“

„Takže to vlastně znamená,“ řekl Lucky, „že se teď nemůžete

vrátit na svůj šutr. Nebo jste snad spočítal před odletem místní

souřadnice?“

„Vůbec mě to nenapadlo,“ řekl poustevník smutně. „Naposled

jsem opouštěl asteroid před tolika léty, že jsem tomu vůbec

nevěnoval pozornost. Alespoň ne do té chvíle, než jste mě zavolal.“

„Počkejte, počkejte,“ ozval se doktor Henree. Zapálil si další

dýmku a silně zabafal. „Mohu se mýlit, pane Hansene, ale když jste

se stal majitelem asteroidu, musel jste se registrovat na Zemském

ústředí vnějšího světa. Je to tak?“

„Ano,“ řekl Hansen, „ale to byla jenom formalita.“

„To je možné. O tom nepochybuji. Ale i tak, souřadnice vašeho

asteroidu by tam měly být zaznamenané.“

- 64 –

Hansen se na chvíli zamyslel a pak zavrtěl hlavou. „Bojím se, že

ne, doktore Henree. Zapsali si jenom standardní souřadnice pro první

leden daného roku. To bylo kvůli identifikaci asteroidu, něco jako

kód, pro případ sporného vlastnictví. Nic jiného je nezajímalo a z

jedné trojice čísel není možné spočítat oběžnou dráhu.“

„Ale vy sám jste musel mít alespoň přibližný odhad oběžné

dráhy. Lucky říkal, že jste dříve na asteroid jezdil každoročně na

dovolenou. Takže jste ho musel být schopen vždy po roce najít.“

„To bylo před patnácti lety, doktore Henree. Měl jsem ten

odhad, ano. Hodnoty mám někde v zápisníku na šutru, ale nikoli v

hlavě.“

Luckyho hnědé oči potemněly a on řekl: „To pro teď stačí, pane

Hansene. Strážce vás doprovodí zpět do pokoje a až vás zase budeme

potřebovat, ozveme se. A, pane Hansene,“ dodal, když poustevník

vstával, „kdyby se vám podařilo vzpomenout si na souřadnice, dejte

nám vědět.“

„Máte moje slovo,“ řekl vážně Hansen.

Tři akademici opět osaměli. Luckyho ruka vystřelila ke

komunikátoru. „Připravte mi kód k vysílání,“ řekl.

Odpověděl mu hlas muže z Komunikační centrály. „Byla

předchozí přicházející zpráva pro vás, pane? Nepodařilo se mi ji

rozšifrovat, takže jsem myslel…“

„Dobře jste udělal. Vysílání, prosím.“

Lucky připravil šifrovací zařízení. Jako bod nula pro subéterický

paprsek použil Čárový souřadnice.

„Čáro,“ řekl, když se na obrazovce objevila drobná tvář, „otevři

znovu palubní deník.“

„Máš souřadnice, Lucky?“

„Ještě ne. Máš otevřený palubní deník?“

„Ano.“

„Je v něm někde list poškrábaného papíru? Volný, s nějakými

výpočty?“

„Počkej. Ano. Tady je.“

„Podrž jej před kamerou. Chci ho vidět.“

- 65 –

Lucky vytáhl list papíru a opsal výpočty. „Dobře Čáro, můžeš to

oddělat. Teď poslouchej, ani se nehni. Slyšíš mě? Ani se nehni, ať se

děje cokoli, dokud se ti neozvu. Končím.“

Otočil se na dva starší muže. „Z poustevníkova šutru jsem řídil

loď na Ceres od oka. Třikrát nebo čtyřikrát jsem opravoval kurs, pro

pozorování jsem používal lodní dalekohled a astroláb. Tady jsou

moje výpočty.“

Conway přisvědčil. „Předpokládám, že teď chceš počítat zpětně,

abys zjistil souřadnice šutru.“

„To může být dost snadné, zvláště když použijeme Observatoř

na Ceresu.“

Conway se ztěžka zvedl. „Nemůžu si pomoci, ale připadá mi že

z toho všeho děláš příliš velkou vědu, ale pro teď se nechám vést

tvým instinktem. Pojďme na Observatoř.“

Chodbami a výtahy se dostali blíže povrchu Ceresu, asi půl míle

nad kanceláře Akademie věd. Bylo tam mrazivo, protože se

Observatoř snažila ze všech sil udržet co nejstálejší teplotu, která by

byla blízká teplotě na povrchu a kterou zároveň dokáže snášet lidské

tělo.

Mladý technik pomalu pozorně rozplétal Luckyho výpočty, na

cpal je do počítače a kontroloval všechny operace.

Dr. Henree se choulil v nepohodlné židli. Vypadalo to, že se

jeho štíhlé tělo snaží vysát teplo z dýmky, protože kostnatýma

rukama svíral zapálený konec.

„Doufám, že to k něčemu povede,“ ozval se.

Lucky řekl: „Mělo by.“ Posadil se zpět s očima upřenýma na

protější zeď. „Podívej se, strýčku Hectore, před chvílí ses zmínil o

mém »instinktu«. Teď už nejde o instinkt. Pirátství dneska vypadá

naprosto jinak než před čtvrt stoletím.“

„Jejich lodě se daleko hůř chytají, jestli máš na mysli tohle,“

řekl Conway.

„Ano, ale není ještě podivnější, že se jejich útoky omezují na

pás asteroidů? Že k narušování obchodu dochází pouze tady, mezi

asteroidy?“

- 66 –

„Jsou opatrní. Před pětadvaceti lety, když byly jejich lodě

rozesety podél celé cesty na Venuši, jsme byli donuceni spustit

mohutnou ofenzívu a zlikvidovat je. Nyní se drží asteroidů a vláda se

nemůže odhodlat podniknout nákladné kroky.“

„Až sem je to jasné,“ řekl Lucky, „ale jak se živí? Vždycky se

předpokládalo, že piráti neloupí čistě pro radost, ale proto, aby

získali lodě, potravu, vodu a další zboží. Řekli bychom, že teď je to

pro ně ještě nezbytnější než kdykoli předtím. Kapitán Anton se

chlubil stovkami lodí a tisíci různých světů. Mohl lhát, aby udělal

dojem, ale rozhodně strávil dost času tlakovým soubojem, který

probíhal v otevřeném vesmíru mnoho hodin, jako by neměl pražádný

strach ze zásahu vlády. A kromě toho, Hansen řekl, že si piráti

upravili další poustevnické světy na odpočívadla. Takových světů

existují stovky. Jestli piráti přistávají na všech, nebo alespoň na velké

části z nich, znamená to také rozsáhlou organizaci.

A kde získávají potraviny? Jak je možné, že uživí tak velkou

organizaci a zároveň provádějí méně přepadení než piráti před

pětadvaceti lety? Člen pirátské posádky Martin Maniu mi povídal o

manželkách a rodinách. Říkal, že pracuje u kádí. Pravděpodobně

pěstuje kvasnice. Hansen měl na svém asteroidu kvasnicové jídlo a to

určitě nepocházelo z Venuše. Chuť kvasnic z Venuše rozhodně

poznám.

Dej si to všechno dohromady. Pěstují si vlastní potravu v

malých kvasnicových farmách rozesetých po asteroidových

jeskyních. Kysličník uhličitý dostanou přímo z vápencových skal a

vodu s čistým kyslíkem z Jupiterových satelitů. Stroje a jednotky

vyrábějící energii mohou získat ze Siria nebo příležitostnými lupy. Z

útoků pokryjí i potřebu nových rekrutů, jak mužů, tak i žen.

Z toho všeho plyne, že proti nám Sirius staví nezávislou armádu.

Používá nespokojenců, aby vytvořil široce rozvětvenou společnost,

kterou bude těžké zničit, anebo to bude nemožné, když budeme čekat

příliš dlouho. Velitelům, jako je kapitán Anton, jde v první řadě o

moc a klidně přenechají polovinu Zemské říše Siriu, když si oni sami

budou moci nechat tu druhou půlku.“

Conway zavrtěl hlavou. „To je hrozně složitá konstrukce na to,

jak málo důkazů máš v ruce. Pochybuju, že se nám podaří vládu

- 67 –

přesvědčit. Sám víš, že Akademie věd může jednat samostatně jen do

určité míry. Bohužel nemáme vlastní flotilu.“

„Já vím. Právě proto potřebujeme víc informací. Jestliže je

ovšem ten zápas ještě na začátku, dokážeme najít jejich hlavní

základny, zajmout jejich vůdce, odhalit spojení se Siriem…“

„Proč?“

„Protože se pak hnutí podle mě rozpadne samo. Jsem

přesvědčen, že obyčejný »pán asteroidů«, abych užil jejich vlastního

termínu, nemá ani ponětí o tom, že je sirijskou loutkou.

Pravděpodobně má vztek na Zemi. Může se mu zdát, že má

nevyřízené účty, může si stěžovat, že třeba nesehnal práci nebo ho

nepovýší-li nebo že si prostě nevedl tak dobře, jak si přál. Může být

přitahován něčím, co považuje za pestrý život. Možná všechno

dohromady. Ale i tak to má dost daleko k tomu, aby se postavil bok

po boku největšímu nepříteli Země. Když zjistí, že ho jeho velitelé

uvrtali přesně do něčeho takového, pirátské nebezpečí prostě zmizí.“

Lucky přerušil svůj naléhavý šepot, když spatřil blížícího se

technika držícího ohebný průhledný pás s proděravěným

počítačovým kódem.

„Povězte mi,“ řekl, „jste si jistý, že jsou ta čísla, která jste mi

dal, správná?“

„Ano, jsem si jistý,“ přisvědčil Lucky. „Proč?“

Technik zavrtěl hlavou. „Něco je tam špatně. Konečná

souřadnice umisťuje váš šutr do zakázaných zón. Spočítal jsem to i

pro skutečný pohyb. Chci říct, že to tak prostě být nemůže.“

Lucky povytáhl obočí. Muž měl s těmi zakázanými zónami

rozhodně pravdu. Žádný asteroid se uvnitř nacházet nemůže. Tyto

zóny představují část pásu, v nichž by asteroidy, kdyby existovaly,

měly dobu oběhu kolem Slunce rovnou zlomku dvanáctileté doby

oběhu Jupiteru. Což znamená, že by se asteroid a Jupiter neustále

přibližovaly, každých pár let o stejný úsek. Jupiterovo opakované

působení by postupně asteroid z dané zóny vytlačilo. Za ty dvě

miliardy let, které uběhly od vzniku planet, Jupiter prostě všechny

asteroidy ze zakázaných zón vytěsnil.

„Jste si jistý,“ řekl Lucky, „že jsou vaše výpočty v pořádku?“

- 68 –

Technik pokrčil rameny, jako by chtěl říci: »Vím, co dělám.«

Ale nahlas řekl pouze: „Můžeme to zkontrolovat dalekohledem. Ten

pětadvacetimetrový je obsazený, ale ten se stejně pro blízkou práci

nehodí. Použijeme něco menšího. Půjdete se mnou, prosím?“

Vlastní Observatoř vypadala skoro jako katedrála, s

nejrůznějšími dalekohledy místo oltářů. Muži byli pohrouženi do své

práce, a když kolem prošel technik se třemi akademiky, ani

nevzhlédli.

Technik je zavedl do jednoho z křídel, na něž byla ohromná

jeskynní místnost rozdělena.

„Charlie,“ řekl předčasně olysalému mladíkovi, „mohl byste

připravit Bertu?“

„Kvůli čemu?“ Charlie vzhlédl od řady fotografií posetých

hvězdami.

„Rád bych zkontroloval místo, které udávají tyto souřadnice.“

Vytáhl počítačový film.

Charlie se na film podíval a zamračil se. „Proč? To je v

zakázané zóně.“

„Mohl byste na ten bod stejně zaostřit?“ požádal jej technik. „Je

to pro Akademii věd.“

„Aha? Ano, pane.“ Najednou byl daleko přívětivější. „Nebude

to trvat dlouho.“

Stiskl knoflík a nahoře se objevila pružná clona, která obepínala

trubici »Berty«, třímetrového dalekohledu používaného pro detailní

práci. Clona vytvořila vzduchotěsný uzávěr, nad nímž Lucky

zaslechl jemný bzukot otvíraného poklopu vedoucího na povrch.

Obří oko Berty se zvedlo do výšky a odhalilo nebesa, zatímco clona

visela dolů.

„Většinou,“ vysvětloval Charlie, „používáme Bertu při

fotografování. Rotace Ceresu je pro uspokojivé optické pozorování

příliš rychlá. Bod, který vás zajímá, je nad obzorem, což je štěstí.“

Posadil se k okuláru, řídil dalekohled, jako by to byl nehybný

trup obřího slona. Úhel dalekohledu se změnil a astronom se

poněkud napřímil. Opatrně nastavil ohnisko.

Zvedl se ze své stoličky a sestoupal po žebříku na stěně. Na

dotek prstu se příčka přímo pod dalekohledem odsunula na stranu a

- 69 –

na jejím místě se objevila černě orámovaná prohlubeň. Do ní bylo

možno pomocí zrcadel a čoček soustředit a zvětšit obrázek z

dalekohledu.

Byla tam jenom černá tma.

„A je to,“ řekl Charlie spokojeně. Jako ukazovátka použil

dřevěný metr. „Tato malá skvrna je Metis, což už je docela velký

šutr. Má na délku pětadvacet mil, ale je milióny mil daleko. Tady

máte několik skvrn ve vzdálenosti do miliónu mil od místa, které vás

zajímá, ale všechny jsou na jedné straně, mimo zakázanou zónu.

Hvězdy jsme museli vymazat pomocí fázové polarizace, nebo by

nám všechno zastínily.“

„Děkuji,“ řekl Lucky. Vypadal dost přepadle.

„Kdykoli vám rád pomohu, když to bude v mých silách.“

Než Lucky znovu promluvil, byli už ve výtahu, který mířil dolů.

„To není možné,“ poznamenal nepřítomně.

„Proč ne?“ řekl Henree. „Tvoje údaje nebyly správné.“

„Jak to? Dostal jsem se přece na Ceres.“

„Mohl jsi mít na mysli nějaké číslo a omylem zapsat jiné, potom

provést opravu od oka a zapomenout opravit zápis.“

Lucky zavrtěl hlavou. „To jsem udělat nemohl. Já prostě ne…

Počkej. Všemohoucí vesmír! “ Rozrušeně se na ně podíval.

„Co se děje, Lucky?“

„Funguje to! Progalaxii, pasuje to tam! Koukněte, zmýlil jsem

se. Ten zápas vůbec není na začátku, je zatraceně blízko konce.

Může být pozdě. Zase jsem je podcenil.“

Výtah zastavil na správném podlaží. Dveře se otevřely a Lucky

rychlým krokem vystoupil.

Conway vyběhl za ním, uchopil ho za loket a smýkl jím. „O čem

to mluvíš?“

„Jedu tam. Ať vás ani nenapadne chtít mě zadržet. A když se

nevrátím, prozemi, donuťte vládu, aby zahájila mohutné přípravy.

Jinak mohou mít piráti pod kontrolou celou Soustavu za necelý rok.

Možná i dříve.“

„Proč?“ zeptal se Conway hrubě. „Protože nemůžeš najít

asteroid?“

- 70 –

„Přesně tak,“ řekl Lucky.

- 71 –

10. Existující asteroid

Čára přivezl Conwaye a Henreeho na Ceres na palubě Meteoru,

Luckyho vlastní lodi, a za to mu byl Lucky vděčný. Znamenalo to, že

se mohl vydat do vesmíru, cítit pod nohama její palubu, držet

ovladače pevně v rukou.

Meteor byl dvojmístný křižník postavený před rokem, po

Luckyho triumfech u farmářů na Marsu. V případě Meteoru klame

zdání natolik, jak to jen moderní věda dokáže zařídit. Vypadá skoro

jako kosmická jachta, má oblé linie a jeho největší rozměr

nepřevyšuje délku Hansenovy loďky více než dvakrát. Žádný

vesmírný tulák by při střetnutí s Meteorem nepředpokládal, že se

nejedná o hračku nějakého zámožného majitele, možná rychlou, ale

rozhodně tenkostěnnou a zranitelnou tvrdými zásahy. Rozhodně

nepřipomíná loď, která by vzbuzovala pocit důvěry v nebezpečných

prostorách pásu asteroidů.

Avšak průzkum vnitřku lodi by mohl poněkud poopravit první

dojmy. Nablýskané hyperatomové motory jsou srovnatelné s motory

ozbrojených křižníků desetkrát těžších. Zásoby energie na palubě

jsou děsivé a výkonnost hysterezního štítu dostatečná k zastavení

největšího projektilu, který mohl být proti lodi vystřelen, s výjimkou

střel z dreadnoughtu. V útoku sice vzhledem k omezené hmotnosti

nedosahuje první třídy, ale ve své kategorii dokáže porazit jakoukoli

loď.

Nebylo divu, že když Čára vstoupil do přetlakové komory a

sundal si skafandr, poskočil nadšením.

„Provesmír,“ řekl Čára, „To jsem rád, že jsem se zbavil těch

necek. Co s tím uděláme?“

„Budu tam muset poslat loď z Ceresu, aby to sebrali.“

Ceres nechali sto tisíc mil za sebou. Jeho obraz měl asi

poloviční průměr ve srovnání s Měsícem pozorovaným ze zemského

povrchu.

- 72 –

Čára se zvědavě zeptal: „A co takhle nechat mě v tom, Lucky?

Proč najednou změna plánu? Naposledy se říkalo, že tam mám letět

sám.“

„Nemáme žádné souřadnice, které by tě navedly,“ řekl Lucky.

Hořce mu vylíčil události posledních několika hodin.

Čára hvízdl. „Tak kam tedy letíme?“

„Nejsem si jistý,“ řekl Lucky, „ale nejdříve zamíříme na místo,

kde by teď měl poustevníkův asteroid správně být.“

Chvíli studoval kontrolní panel a pak dodal: „A rychle odsud

zmizíme.“

Tím myslel opravdu rychle. Akcelerace Meteoru se se stoupající

rychlostí zvyšovala. Čára a Lucky byli přišpendleni do

diamagneticky vypolstrovaných opěradel, vzrůstající tlak se jim

rozléval rovnoměrně po celém povrchu těla. Koncentrace kyslíku v

kabině byla řízena čidly citlivými na změny rychlosti a umožňovala

povrchní dýchání bez nebezpečí nedostatečného přísunu kyslíku. G-

pásy (přičemž g je běžný vědecký symbol pro zrychlení), které si oba

zapnuli, byly lehké a neomezovaly jejich pohyb, ale pod tlakem

způsobeným stoupající rychlostí se vyztužily a chránily kosti, hlavně

páteř, proti zlomení. Nylotexová síťka zase bránila před poškozením

vnitřnosti.

Kabina byla ve všech směrech vybavena tak, aby odborníci z

Akademie věd dokázali na palubě Meteoru přečkat o dvacet až třicet

procent větší zrychlení, než jakého jsou schopny ostatní

nejmodernější lodě flotily.

I při této příležitosti bylo dost vysoké zrychlení o polovinu

menší, než jakého je loď schopna.

Když rychlost stoupla, byl Meteor pět miliónů mil od Ceresu, z

kterého se mezitím stala, kdyby se na něj snad chtěli Lucky s Čárou

podívat, pouhá světlá tečka zářící tlumeněji než mnohé z ostatních

hvězd. „Pověz, Lucky, chtěl jsem se tě na něco zeptat. Máš s sebou

svůj třpytný štít?“

Lucky přisvědčil a Čára se zatvářil utrápeně. „Tak tedy, ty

hovado tupé,“ řekl drobný muž, „provesmír, proč sis ho nevzal, když

jsi šel tehdy honit piráty?“

- 73 –

„Měl jsem ho s sebou,“ řekl Lucky klidně. „Mám ho pořád s

sebou od té doby, co mi ho Marťané dali.“

Jak Lucky a Čára (ale nikdo jiný v celé galaxii) vědí, Marťané, o

kterých se zmínil Lucky, nejsou farmáři a pastevci z Marsu. Jedná se

spíše o druh nehmotných tvorů, kteří jsou přímými potomky prastaré

inteligence obývající povrch Marsu dlouho předtím, než se z něj

ztratil kyslík a voda. Vyhloubili obrovské jeskyně pod povrchem,

zničili mnoho kubických mil horniny a tuto hmotu přeměnili v

energii, kterou uchovávají pro budoucí potřebu. Nyní žijí v izolaci.

Protože opustili svá hmotná těla, žijí ve formě čisté energie a lidstvo

o jejich existenci nemá tušení. Do jejich pevností pronikl jedině

Lucky Starr a jako památku na ten tajemný výlet dostal předmět,

který Čára nazývá »třpytný štít«.

Čára byl čím dál rozmrzelejší. „No a když jsi ho měl, proč jsi ho

nepoužil? Co se s tebou děje?“

„Máš o tom štítu podivné představy, Čáro. Nezmůže všechno.

Nenakrmí mě a neotře mi pusu, když budu na dně.“

„Viděl jsem, co dokáže. Dokáže zatraceně hodně.“

„To dokáže, svým způsobem. Dokáže pohltit všechny druhy

energie.“

„Jako třeba energii výstřelu z blasteru. Proti tomu se snad bránit

nebudeš, nebo ano?“

„Ne, uznávám, že proti blasterům bych byl imunní. Štít by

pohltil i potenciální energii, pokud by hmotnost tělesa nebyla příliš

malá nebo příliš velká. Například nůž nebo běžná kulka projít

nemůže, i když kulka by mě mohla porazit. Ale pořádný perlík by

štítem prolétl, a i kdyby ne, tak by mě vyřídila jeho setrvačnost. A co

víc, molekuly vzduchu procházejí štítem, jako by neexistoval,

protože jsou menší, než dokáže zachytit. Povídám ti to proto, abys

pochopil, že kdybych použil štít a Dingo by poškodil moje hledí,

když jsme byli oba uvězněni ve vesmíru, stejně bych zemřel. Štít by

nezabránil vzduchu z mého skafandru, aby mi ve zlomku sekundy

unikl.“

„Kdybys ho použil hned na začátku, Lucky, nemusel jsi mít

žádné potíže. Nepamatuješ si snad, jak ti pomohl tenkrát na Marsu?“

Čára se při té vzpomínce spokojeně usmíval. „Poblikával nad tebou

- 74 –

jako kouř, jenom tak světélkoval, takže jsi tam stál celý v oparu. Celý

kromě obličeje. Tam byla jenom clona bílého světla.“

„Ano,“ řekl Lucky suše, „to bych je vystrašil. Vystřelili by na

mě blasterem a mně by se nic nestalo. Takže by všichni vyskákali z

Atlasu, vzdálili se o deset mil a rozstříleli loď. Byl bych na místě

mrtev. Nezapomínej, že štít je pouze štít. Nedává mi jakoukoli

útočnou sílu.“

„Už ho tedy nebudeš znovu používat?“ ptal se Čára.

„Jenom když to bude nezbytné. Jinak ne. Kdybych ho používal

příliš často, ztratil by efekt. Přišlo by se na jeho slabiny a já bych se

stal jenom snadným cílem pro někoho, kdo přijde později.“

Lucky chvíli klidně studoval přístroje. „Stroj připraven k další

akceleraci.“

Čára řekl: „Hele…“

Pak, vtlačený do svého sedadla, lapal po dechu a nezmohl se ani

na slovo. Oči mu zrudly a on cítil, jak se je stahován z kůže, jako by

se mu obnažovaly kosti.

Tentokrát Meteor zrychloval naplno.

Trvalo to patnáct minut. Na konci byl Čára sotva při vědomí.

Pak přišlo uvolnění a do těla se zvolna vracel život.

Lucky potřásl hlavou a s námahou se nadechl.

„Hele, to nebyla legrace,“ prohodil Čára.

„Já vím,“ odpověděl Lucky.

„Co je to za nápady? Neměli jsme snad potřebnou rychlost?“

„Ne dost. Ale teď už je to v pořádku. Setřásli jsme je.“

„Setřásli koho?“

„Někoho, kdo nám byl v patách. Někdo nás sledoval, Čáro, od

okamžiku, kdy jsi vstoupil na palubu starého dobrého Meťáka.

Koukni se na ergometr.“

Čára tak učinil. Ergometr připomínal podobné zařízení na Atlasu

pouze jménem. Přístroj Atlasu byl jednoduchý model sestrojený za

účelem zachycení záření motorů při vypouštění záchranných člunů.

To byl jeho jediný úkol. Ergometr Meteoru dokázal detekovat záření

hyperatomových motorů lodí, které nejsou větší než běžné záchranné

čluny, a to do vzdálenosti dvou miliónů mil.

- 75 –

I teď se křivka grafu na papíru vycházejícím z přístroje chvěla,

mírně, ale pravidelně.

„To nic není,“ řekl Čára.

„Před chvílí bylo. Podívej se sám.“ Lucky odroloval papírový

válec, který již projel tiskárnou. Křivky byly špičatější, hrubší,

charakterističtější. „Vidíš to, Čáro?“

„To nemůže být žádná loď. To by mohl být náklaďák z Ceresu.“

„Ne, z jednoho důvodu. Snažil se nás sledovat a dařilo se mu to,

což znamená, že má na palubě dost dobrý ergometr. Kromě toho,

viděl jsi někdy takovou energetickou křivku?“

„Přesně takovou ne, Lucky.“

„Já ano, víš, u té lodi, která přepadla Atlas. Tenhle ergometr

analyzuje daleko lépe, ale podobnost je zřejmá. Motor lodi, která nás

sleduje, je vyroben podle sirijského vzoru.“

„Chceš říct, že je to Antonova loď.“

„Ta nebo nějaká podobná, to je jedno. Ztratili jsme se jim.“

„V tomto okamžiku,“ řekl Lucky, „jsme přesně tam, kde by měl

být poustevníkův šutr, plus minus, řekněme, sto tisíc mil.“

„Nic tu není,“ řekl Čára.

„Přesně tak. Gravimetr neregistruje v blízkosti žádnou hmotu

asteroidu. Jsme uvnitř toho, čemu astronomové říkají zakázaná

zóna.“

„Hm-ehm,“ řekl Čára moudře, „to vidím.“

Lucky se usmál. Zakázaná zóna je pás asteroidů, který se nijak

neliší od části pásu hustě zaplněného šutry, alespoň ne, díváme-li se

pouhým okem. Není-li zrovna asteroid ve vzdálenosti menší než sto

mil, je pohled stejný. Hvězdy nebo tělesa, která jako hvězdy

vypadají, vyplňují celou oblohu. Chceme-li určit, jestli jsou některé z

nich asteroidy, a nikoli hvězdy, nezbývá než pozorně několik hodin

sledovat a zjistit, které »hvězdy« změnily relativní polohu, anebo

raději použít dalekohled.

„No dobře, co budeme dělat?“ ozval se Čára.

„Porozhlédneme se po okolí. Může nám to pár dní trvat.“

- 76 –

Dráha Meteoru se zaklikatila. Nyní mířil od Slunce, pryč ze

zakázané zóny do nejbližšího shluku asteroidů. Ručičky gravimetrů

působením vzdálených hmot nervózně poskakovaly.

Do zorného pole vstupoval jeden drobný svět za druhým,

objevoval se na monitoru, chvíli zde setrval, jednou dvakrát se otočil

a pak mu bylo opět dovoleno zmizet. Rychlost Meteoru klesla, ale i

tak míle ubíhaly po stovkách, tisících až do miliónů. Čas plynul.

Asteroidy přicházely a zase odcházely.

„Měl by ses najíst,“ řekl Čára.

Ale Lucky se spokojil se sendvičem a suchary, které spolykal,

zatímco s Čárou sledovali monitor, gravimetr a ergometr.

A pak se na obzoru objevil další asteroid a Lucky řekl zvýšeným

hlasem: „Přistáváme.“

Čára byl překvapen. „Je to ten asteroid?“ Zadíval se na hranaté

obrysy. „Poznáváš ho?“

„Myslím, že ano, Čáro. V každém případě ho prozkoumáme.“

Trvalo půl hodiny, než se podařilo nasměrovat loď do stínu

asteroidu.

„Drž ji tady,“ řekl Lucky. „Někdo musí zůstat na lodi a budeš to

ty. Nezapomeň – můžou ji objevit, ale když bude ve stínu s

vypnutými světly a motory na minimu, bude to pro ně obtížnější.

Podle ergometru není v současné době blízko žádná jiná loď. Jasné?“

„Jasné.“

„Nejdůležitější věc, kterou si musíš zapamatovat: za žádnou

cenu za mnou nesestupuj. Až budu hotový, vrátím se k tobě nahoru.

Když se nevrátím ani za dvanáct hodin a nezavolám, vyfoť asteroid

ze všech stran a otoč to zpátky na Ceres.“

Čára se náhle zarazil. „Ne.“

„Tady je zpráva,“ řekl Lucky klidně. Z vnitřní kapsy vytáhl

osobní kapsli. „Tato kapsle je zaklíčována pro doktora Conwaye.

Nikdo jiný ji nedokáže otevřít. On musí dostat tu informaci, ať se se

mnou stane cokoli. Rozumíš?“

„Co tam je?“ zeptal se Čára, aniž by natáhl ruku.

„Jenom teorie, bohužel. Nikomu jsem o nich neříkal, protože

jsem tady, abych získal důkazy, které by je potvrdily. Když se mi to

- 77 –

nepodaří, musí projít alespoň teorie. Conway jim možná uvěří a bude

moci přimět vládu, aby proti pirátům něco podnikla.“

„To neudělám,“ řekl Čára. „Neopustím tě.“

„Čáro, kdybych ti nemohl věřit, že uděláš to, co je správné,

nezávisle na sobě i na mně, nebyl bys mi příliš k užitku, až se z toho

bezpečně dostanu.“

Čára natáhl ruku. Osobní kapsle do ní vklouzla.

„Dobře,“ kapituloval.

Lucky klesal vakuem na povrch asteroidu, pohyb zrychloval

pomocí tlakové pušky. Věděl, že má asteroid přibližně správnou

velikost. I tvar v podstatě odpovídá jeho minulému pozorování. Je

zde dostatek skalních výběžků a slunná část má náležitou barvu. To

vše ovšem může platit pro jakýkoli asteroid.

Ale je tu ještě jedna maličkost. A není pravděpodobné, že by se

vyskytovala příliš často.

Z ledvinky u pasu vytáhl malý přístroj, který vypadal jako

kompas. Ve skutečnosti to byla kapesní radarová jednotka.

Obsahovala zdroj záření, který dokáže vysílat krátké rádiové vlny v

takřka libovolném rozsahu. Určité oktávy mohou být částečně

odraženy horninami a částečně přeneseny na rozumnou vzdálenost.

V přítomnosti silných vrstev hornin aktivuje odraz paprsků

ručičku na stupnici. V blízkosti tenčích horninových vrstev,

například na povrchu, pod nímž leží jáma nebo jeskyně, se část

paprsků odrazí, ale část pronikne a odrazí se až od vnitřní stěny. V

takovém případě vznikne dvojitý odraz, jehož jedna složka bude

daleko slabší než druhá. Na takový odraz reaguje ručička

charakteristickým dvojitým záchvěvem.

Lucky snadno skákal přes špičaté kameny a sledoval svůj

přístroj. Jemné pulsy ručičky přecházely v záchvěv následovaný

odděleným dodatečným pohybem. Luckymu poskočilo srdce.

Asteroid byl dutý. Když najde místo nejsilnějšího následného

pohybu, zjistí, kde je dutina nejblíže povrchu. Tam bude přetlaková

komora.

- 78 –

Na několik okamžiků byla veškerá Luckyho pozornost

soustředěna na ciferník přístroje. Vůbec si nevšiml magnetického

kabelu, který se k němu vinul z blízkého obzoru.

Nevšiml si ho, dokud se kolem něj neobtočil v těsné spirále a

nemrštil jeho takřka nehmotným tělem nejdříve směrem od asteroidu

a potom hned dolů na skálu, kde zůstal bezmocně ležet.

- 79 –

11. Tělo na tělo

K ležícímu Luckymu se z horizontu blížila tři světla. V noční

temnotě neviděl postavy, které svítilny nesly.

A pak se v jeho sluchátkách ozval hlas, dobře známý pirátský

sípot – Dingo. „Nepokoušej se zavolat kámoše nahoře,“ varoval ho.

„Mám tady věcičku, která dokáže zrušit tvůj nosný kmitočet. Když to

uděláš, rozstřílím tě na cucky, fízle!“

Vyštěkl poslední slovo, opovržlivý výraz všech delikventů,

kterým častují všechny, jež považují za pracovníky organizací

chránících zákon.

Lucky mlčel. Od okamžiku, kdy poprvé ucítil záchvěvy

skafandru způsobené ranami magnetického kabelu, věděl, že se

chytil do pasti. Kdyby zavolal Čáru dříve, než bude znát nějaké

podrobnosti, vystavil by Meteor nebezpečí, aniž by si sám výrazně

pomohl.

Pirát se nad něj rozkročmo postavil. V jednom ze záblesků

Lucky zahlédl Dingovo hledí a mohutné ochranné brýle, které kryly

jeho oči. Lucky věděl, že se jedná o noktovizor, který dokáže

přeměnit běžné tepelné záření ve viditelné světlo. I bez svítilen ho

byli schopni ve tmě, která panovala na asteroidu, sledovat, za pomoci

jeho vlastních tepelných ohřívačů.

Dingo řekl: „Co se děje, fízle? Máš strach?“

Zvedl tlustou nohu s ještě tlustší kovovou bandáží a prudce

vykopl patou k Luckyho hledí. Ten hbitě otočil hlavou, aby úder

dopadl na kovovou část přilby, ale Dingova pata se zastavila na půli

cesty. Burácivě se zasmál.

„Tak lehké to mít nebudeš, fízle,“ ujistil ho.

Hlas se změnil a on promluvil ke dvěma dalším pirátům.

„Přeskoč skálu a otevři přetlakovou komoru.“

Na chvíli zaváhali. Jeden z nich řekl: „Ale Dingo, kapitán

povídal, že máš…“

„Pokračuj, nebo začnu s ním a skončím s tebou,“ odsekl Dingo.

Tváří v tvář hrozbě odhopkali oba pryč. Dingo řekl Luckymu:

- 80 –

„Teď tě vezmeme do přetlakové komory, co říkáš?“

V ruce stále držel ovládací konec magnetického kabelu.

Stisknutím knoflíku vypnul proud a okamžitě jej demagnetizoval.

Vykročil a pevně jej k sobě přitáhl. Lucky byl smýkán po skalnatém

povrchu asteroidu, poněkud povyskočil a částečně se vyprostil ze

spirály. Dingo se znovu dotkl knoflíku a zbylé závity se ihned

zpevnily.

Dingo švihl bičem. Lucky se vydal vzhůru, Dingo zdatně

manévroval, aby udržel vlastní rovnováhu. Lucky povlával vesmírem

a Dingo kráčel, jako by měl na provázku nafukovací balónek.

Za pět minut bylo opět vidět světla druhých dvou pirátů. Zářila

tmou, jejíž pravidelné kontury dávaly jasně tušit, že se jedná o

otevřenou přestupní komoru.

„Pozor!“ křikl Dingo. „Mám tady pro vás jednu zásilku.“

Znovu demagnetizoval kabel, šlehl jím směrem dolů, čímž se

sám vznesl o patnáct centimetrů. Lucky se rychle otočil a úplně se z

kabelu vykutálel.

Dingo vyskočil a chytil ho. Se zručností muže uvyklého na stav

beztíže odrazil Luckyho pokusy vyprostit se ze sevření a mrštil jím

směrem k přetlakové komoře. Svůj zpětný pohyb zkorigoval

dvojitým výstřelem tlakové pušky. Srovnal se právě včas, aby jasně

viděl, jak Lucky vplouvá do komory.

To, co následovalo, bylo zřetelně osvětlené pirátskými

zářivkami. Lucky byl pohlcen pseudogravitačním polem uvnitř

komory, které jím smýklo dolů, s rachotem přistál na podlaze a

vyrazil si dech. Ozval se Dingův hýkavý smích.

Vnější dveře se zavřely, vnitřní otevřely. Lucky se postavil na

nohy, vděčný za normální tíži.

„Mazej dovnitř, fízle.“ Dingo držel blaster.

Lucky se při vstupu do nitra asteroidu zarazil. Očima rychle

přejížděl ze strany na stranu, zatímco na jeho hledí tála jinovatka.

Nespatřil tlumeně osvětlenou knihovnu poustevníka Hansena, ale

hrozivě dlouhou chodbu, jejíž strop byl podepřen řadou sloupů.

Nedohlédl na druhý konec. Stěny chodby byly pravidelně

přerušovány výstupky. Muži spěchali sem a tam. Ve vzduchu byl

cítit pach ozónu i motorového oleje. V dálce slyšel charakteristický

- 81 –

rachot, který nemohl být způsoben ničím jiným než gigantickými

hyperatomovými motory.

Bylo naprosto zřejmé, že nejsou v poustevníkově bytě, ale v

obrovské továrně uvnitř asteroidu.

Lucky si zamyšleně skousl spodní ret a malomyslně přemítal,

jestli tento objev v příštích okamžicích zemře společně s ním.

„Tudy, fízle,“ navigoval ho Dingo. „Jdi dovnitř.“

Zavedl ho do skladiště se zaplněnými policemi a regály. Vevnitř

nebyl žádný člověk.

„Ty, Dingo,“ optal se jeden z pirátů nervózně, „proč mu tohle

všechno ukazujeme? Nemyslím…“

„Tak nemluv,“ řekl Dingo a zasmál se. „Neboj se, ten už nebude

nikomu vyprávět, co tu viděl. Za to ručím. Teď s ním musím vyřídit

jednu maličkost. Sundejte z něho ten skafandr.“

Zatímco mluvil, odkládal svoji kombinézu. Soukal z ní své

nestvůrně tlusté tělo. Jednou rukou třel pomalu hřbet druhé.

Vychutnával si ten okamžik.

„Kapitán Anton ti nikdy nepřikázal, abyste mě zabili,“ řekl

Lucky pevně. „Ty se tu snažíš vyřešit svoji soukromou záležitost a

budeš z toho mít jenom potíže. Pro kapitána jsem důležitý a on to

ví.“

Dingo se s úšklebkem ve tváři posadil na kraj truhly plné

malých kovových předmětů. „Když tě jeden poslouchá, fízle, tak by

si klidně myslel, že máš pravdu. Ale neoblafnul jsi nás ani na chvíli.

Když jste s poustevníkem opustili šutr, co si myslíš, že jsme dělali?

Koukali jsme se. Kapitán Anton není žádný tupec. Poslal mě zpátky.

Řekl: »Sleduj ten šutr a dej mi zprávu.« Viděl jsem, jak poustevníkův

člun mizí. Mohl jsem vás tehdy klidně rozstřílet ve vesmíru, ale

rozkaz zněl sledovat.

Den a půl jsem zůstal u Ceresu a všiml jsem si, jak poustevníkův

člun znovu zamířil do vesmíru. Čekal jsem dál. Pak jsem zachytil

tuhle druhou loď, která se s ním potkala. Chlap z člunu přestoupil a

já jsem vás pak sledoval.“

Lucky si nedokázal odpustit úsměv. „Chceš říct, pokoušel jsem

se sledovat.“

- 82 –

Na Dingově tváři se objevily rudé skvrny. Vyprskl: „No dobře.

Byl jsi rychlejší. Lidi jako ty umí utíkat moc dobře. A co má být?

Nepotřeboval jsem tě honit. Prostě jsem přiletěl a počkal jsem tady.

Věděl jsem, kam míříš. A teď tě mám, ne?“

„No dobře, ale co máš?“ namítl Lucky. „Byl jsem neozbrojený

na poustevníkově šutru. Neměl jsem žádnou zbraň, zatímco

poustevník měl blaster. Musel jsem dělat, co mi nařídí. Chtěl se

dostat zpátky na Ceres a donutil mě jet s ním, aby mohl tvrdit, že

jsem ho unesl, kdyby ho zastavili páni asteroidů. Musíš uznat, že

jsem opustil Ceres hned, jak to bylo možné, a pokusil jsem se dostat

zpátky sem.“

„V krásné nablýskané policejní lodi?“

„Ukradl jsem ji. Tak? To znamená jenom, že budete mít ve vaší

flotile nový přírůstek. A dobrý.“

Dingo se podíval na ostatní piráty. „Nejsou to jenom

mezihvězdné kecy?“

„Znovu tě varuju,“ upozornil ho Lucky. „Ať se mi stane cokoli,

kapitán to hodí na tebe.“

„Ne, nehodí,“ zavrčel Dingo, „protože on ví, kdo jsi, a já to vím

taky, pane Davide Lucky Starre. Pojď sem, pojď doprostřed

místnosti.“

Dingo vstal. Řekl svým dvěma společníkům: „Dejte ty krabice z

cesty. Naskládejte je na stranu.“

Pohlédli na jeho strnulou, krví podlitou tvář a provedli, co jim

nařídil. Dingo se pevně postavil na své poněkud křivé nohy, byl v

mírném předklonu. Hlavu zatáhl mezi udělaná ramena. Na horním

rtu bělostně zářila ohromná jizva.

„Existují jednoduché způsoby, jak to s tebou skoncovat, a

existují také příjemné způsoby. Nemám rád fízly a hlavně nemám rád

fízly, kteří mě oblafnou v tlakovém souboji. Takže než to s tebou

skoncuju, rozmlátím tě na cucky.“

Lucky se zdál ve srovnání s protivníkem vysoký. „Jsi takový

chlap, aby sis se mnou poradil sám, Dingo, nebo ti budou pomáhat

kamarádi?“

„Nepotřebuju pomoc, chlapečku.“ Nechutně se zasmál. „Ale

když se pokusíš utéct, tak tě zastaví. A kdyby to snad nestačilo, mají

- 83 –

neuronové biče a ty tě zastaví doopravdy.“ Zvýšil hlas. „A použijte

je, vy dva, když to bude nutné.“

Lucky vyčkával, než se jeho protivník pohne. Věděl, že asi

nejosudnější taktikou by byl boj nablízko. Když dovolí pirátovi, aby

mu sevřel hruď svými ohromnými pažemi, budou zlámaná žebra

takřka jistým výsledkem.

Dingo vyrazil s napřaženou pravou pěstí. Lucky stál do poslední

chvíle na svém místě, pak ustoupil doprava, uchopil soupeřovu levou

paži, trhl jí dozadu, přičemž využil protivníkova pohybu vpřed a

přitiskl mu zápěstí ke kotníku.

Dingo se těžce svalil. Avšak ihned se sebral, na tváři měl oděrku

a v očích mu plápolaly šílené ohníčky.

Dusal k Luckymu, který se hbitě uklidil na jednu truhlu stojící

podél zdi.

Chytil se okraje truhly a vymrštil nohy. Zasáhl Dingovu hruď.

Ten se okamžitě zastavil. Lucky sebou ještě v pohybu švihl a opět

stál vzpřímeně ve středu místnosti.

Jeden z pirátů vykřikl: „Hele, Dingo, přestaň blbnout.“

„Já ho zabiju. Já ho zabiju,“ hekal Dingo.

Ale nyní už byl opatrnější. Jeho očka se skoro ztrácela v

masitých očních důlcích. Plazil se kupředu, pozoroval Luckyho a

vyčkával na vhodný okamžik k úderu.

„Co se děje, Dingo?“ škádlil ho Lucky. „Bojíš se mě? To se

bojíš dost brzy na to, jak ses vytahoval.“

Jak Lucky očekával, Dingo zachroptěl a ztěžka se vyřítil přímo

vpřed. Lucky se býčímu výpadu vyhnul bez jakýchkoli problémů.

Ustoupil a hrana jeho dlaně tvrdě dopadla na Dingův zátylek.

Lucky už viděl spoustu mužů, které tento chvat přivedl do

bezvědomí, viděl též několik zabitých. Ale Dingo jenom zavrávoral.

Otřásl se, otočil a zabručel.

Nemotorně vykročil k tančícímu Luckymu. Lucky mu uštědřil

úder, který dopadl přímo na Dingův odřený spánek. Krev tekla

proudem, ale Dingo se příliš nesnažil ránu vykrýt a ani nemrkl, když

dopadla.

Lucky rychle odskočil a dvakrát ještě piráta prudce udeřil.

Dingo si toho nevšímal. Šel dopředu, stále dopředu.

- 84 –

Náhle neočekávaně klesl, jako muž, který zakopl. Ale jeho paže

se v pádu vymrštily a obemkly Luckyho pravý kotník. Stáhl s sebou

Luckyho na zem.

„Teď tě mám,“ šeptal Dingo.

Zvedl se, aby chytil Luckyho za zápěstí, a za chvíli se oba váleli

po podlaze pevně zaklesnuti do sebe.

Lucky cítil, jak ho svírá stále větší tlak a bolest zachvacuje tělo

jako postupující požár. Dingův smrdutý dech mu funěl přímo do

ucha.

Luckyho pravá ruka byla volná, ale levačku měl sevřenou v

umrtvujících kleštích protivníkova úchopu. Lucky z posledních sil

napřáhl pravou pěst. Úder dopadl z necelých deseti centimetrů a

zasáhl místo, kde se Dingova brada spojovala s šíjí. Byl veden silou,

která vyvolala bodavou bolest po celé délce Luckyho paže.

Dingovo sevření na chvíli povolilo. Lucky se vyprostil ze

smrtonosného objetí a postavil se na nohy.

Dingo vstával pomaleji. Měl skelný pohled a čerstvá krev se mu

řinula z koutku úst.

„Bič! Bič!“ zachroptěl.

Neočekávaně se otočil na jednoho z pirátů, který vše zkoprněle

sledoval. Vytrhl mu zbraň z ruky a poslal ho sednout.

Lucky se pokusil sklonit, ale neuronový bič už fungoval. Zasáhl

jeho pravou stranu a všechny nervy na ní mu připravily pravý

očistec. Napřímil se a opět klesl.

Jeho smysly dokázaly chvíli zaznamenávat pouze zmatek.

Zbytkem vědomí neočekával nic než nadcházející smrt. Zastřeně

rozpoznával hlasy pirátů.

„Hele, Dingo, kapitán říkal, že to má vypadat jako nešťastná

náhoda. Je to chlap z Akademie věd a…“

Víc už Lucky neslyšel.

Když se probral z bezvědomí – po celém boku cítil trýznivé

bodáni tisíců špendlíků a jehel –, měl už na sobě opět skafandr.

Zrovna se mu chystali nasadit přilbu. Dingo, s nateklými rty a

modřinami ve tváři, jej zlomyslně pozoroval.

Ze dveří se ozval něčí hlas. Dovnitř vstupoval spěšně muž a

neustále hovořil.

- 85 –

Lucky zaslechl: „…na stanoviště 247. Jde to tak daleko, že

nemůžu vyřídit všechny žádanky. Nedokážu ani udržet naši dráhu tak

přímou, abychom zůstali v mezích směrových korekcí…“

Hlas se vytratil. Lucky otočil hlavou a spatřil malého

šedovlasého muže s brýlemi. Stál přímo ve dveřích a napůl se

zájmem a napůl skepticky sledoval nastalý zmatek.

„Jdi pryč,“ řval Dingo.

„Ale já musím dostat žádanku…“

„Později!“

Drobný muž zmizel a na Luckyho hlavu nasadili přilbu.

Přes přetlakovou komoru ho opět odvedli ven, na povrch, který

byl nyní slabě ozářen vzdáleným Sluncem. Na poměrně plochém

skalním výstupku čekal katapult. Jeho princip nebyl pro Luckyho

žádnou záhadou. Automatický rumpál přitahoval velkou kovovou

páku, která se postupně ohýbala, aby se její konec dostal do

horizontální polohy. Na ohnutou páku byly připevněné lehké

řemínky a ty byly připoutány k Luckyho zápěstí.

„Lež klidně,“ řekl Dingo. Jeho hlas zněl zastřeně a zkresleně.

Přijímač v přilbě není v pořádku, uvědomil si Lucky. „Zbytečně

plýtváš kyslíkem. Jen si udělej pohodlí, posíláme lodě, aby

rozstřílely tvého kamaráda, kdyby se mu snad zachtělo utíkat.“

Okamžik poté Lucky ucítil vibrace uvolňující se páky. Děsivou

silou se vymrštila do své původní polohy. Pouta na rukou se snadno

rozvázala a on byl vržen do kosmického prostoru rychlostí jedné

míle za minutu, možná i větší, bez jakéhokoli gravitačního pole,

které by jej mohlo zpomalit. Pohlédl zpět na asteroid, z nějž jej

sledovali piráti. Celý obraz se prudce zmenšoval, a to i během

pozorování.

Prozkoumal svůj skafandr. Už věděl, že je jeho vysílačka

porouchaná. Je více než jisté, že utrhli knoflík ovládání hlasitosti v

přilbě. Což znamená, že jeho hlas nemůže proniknout do prostoru

dále než pár mil. Nechali mu tlakovou pušku, která byla součástí

skafandru. Vyzkoušel ji, ale nic se nestalo. Zásoby plynného

kysličníku byly vysáty předem.

Byl úplně bezmocný. Jen obsah jedné kyslíkové lahve jej dělí od

pomalé nepříjemné smrti.

- 86 –

12. Loď proti lodi

Lucky omezil pohyb hrudníku a začal analyzovat situaci.

Domníval se, že dokáže plány pirátů odhadnout. Na jednu stranu se

ho chtějí zbavit, protože ví evidentně příliš mnoho. Na druhou stranu

zřejmě chtějí, aby byl nalezen mrtev za okolností, které znemožní

Akademii věd přesvědčivě prokázat, že jeho smrt způsobili právě

oni.

Jen jednou v minulosti udělali piráti tu chybu, že zabili

pracovníka Akademie, a odvetná opatření byla tehdy drtivá.

Tentokrát si dají větší pozor.

Vystartují za Meteorem, pomyslel si, a interferencí znemožní

Čárovi vyslat volání o pomoc. Pak mohou použít palubního kanónu.

To bude vypadat jako zdařilá imitace srážky s meteoritem. Pro lepší

dojem mohou poslat na palubu svoje inženýry, kteří odstaví

aktivátory štítů. Bude se zdát, že závada na zařízení znemožnila

uvedení štítu do provozu, když se meteor blížil.

Lucky věděl, že znají dráhu jeho letu. Z původního směru ho

nemůže nic vychýlit, ať byl jakýkoli. Později, až už bude bezpečně

mrtev, naloží jeho tělo a nechají ho kroužit po oběžné dráze kolem

zničeného Meteoru. Nálezci (možná že některá z jejich lodí vyšle

anonymní hlášení) dojdou k samozřejmému závěru. Čára na můstku

do poslední chvíle manévruje, na místě mrtev. Naproti tomu Lucky

se souká do skafandru, v rozrušení urve knoflík hlasitosti svojí

vysílačky. Nebyl schopen přivolat pomoc. Vyplýtval plyn ve své

tlakové pušce v zoufalé a marné snaze najít bezpečné místo. Pak

zemřel.

To by nezabralo. Ani Conway ani Henree by nikdy neuvěřili, že

se Lucky zajímal jenom o svoji kůži, zatímco se Čára věrně věnoval

řízení. Jenže i tak, neúspěch pirátské konstrukce bude pro mrtvého

Luckyho Starra pramalou útěchou. A co je horší, nezemře jenom

Lucky Starr, budou ztraceny i všechny informace, které jsou nyní

uvězněny v Luckyho hlavě.

- 87 –

Chvíli si vyčítal, že před odletem nevychrlil na Conwaye a

Henreeho všechna svá podezření, že čekal s přípravou osobní kapsle

až na okamžik, kdy nasedne na palubu Meteoru. Pak se zase ovládl.

Nikdo by mu bez důkazů nevěřil.

Přesně z tohoto důvodu se musí vrátit.

Musí!

Ale jak? Co je platné, že »musí«, když je sám bezmocný ve

vesmíru a má jen kyslík na pár hodin?

Kyslík!

Lucky se zamyslel. Mám tady kyslík. Kdokoli jiný by

vyprázdnil bombu a nechal v ní jenom malý zbytek, aby smrt nastala

dříve. Ale jak znal Lucky Dinga, pirát ho vyslal s naplněnou lahví

jenom proto, aby prodloužil jeho utrpení.

Dobře! Tak to tedy obrátí. Použije kyslík jinak. A když se to

nepovede, smrt přijde o to dříve, navzdory Dingovi.

Až na to, že se to musí povést.

Jak se otáčel v prostoru, asteroid se mu pravidelně zjevoval před

očima. Nejdříve vypadal jako scvrklá skála, jejíž sluncem ozářený

hřbet protíná úhlopříčně vesmírnou tmu. Pak z něj zbyla zářící

hvězda a jediná světelná čára. Nyní zář rychle bledla. Jakmile

asteroid pohasne natolik, že se z něj stane jen jedna z mnoha hvězd,

bude po všem. Do tohoto okamžiku nezbývá mnoho minut.

Neohrabané prsty obalené kovem už šmátraly po pružné hadici,

která vedla ze vstupního otvoru pod maskou přímo do kyslíkové

lahve na zádech. Usilovně kroutil uzávěrem v místě, kde je hadice

připevněná k bombě.

Podařilo se. Vyčkal, až se přilba a skafandr naplní kyslíkem.

Kyslík za normálních okolností uniká z bomby v množství blízkém

spotřebě člověka. Kysličník uhličitý a voda vznikající v důsledku

dýchání jsou z větší části pohlcovány chemikáliemi obsaženými v

dózách s ventily, které jsou připevněny zevnitř hrudního plátu

skafandru. Výsledkem je, že kyslík zůstává udržován pod tlakem

jedné pětiny tlaku zemské atmosféry. Což je přesně to, co je třeba,

neboť čtyři pětiny atmosféry jsou stejně tvořeny dusíkem, který je

pro dýchání bezcenný.

- 88 –

Avšak to ponechává prostor pro vyšší koncentrace, až k

hodnotám poněkud převyšujícím běžný atmosférický tlak, dokud

nenastane nebezpečí intoxikace. Lucky nechal proudit kyslík do

skafandru.

Když skončil, zavřel kohoutek pod hledím a odstranil bombu.

Bomba sama o sobě fungovala podobně jako tlaková puška.

Neobvyklá tlaková puška, aby bylo jasno. Pro člověka vyslaného do

vesmírného prostoru s přesnou zásobou kyslíku, která jej dělí od

smrti, se rovná vypuštění plynu čirému zoufalství. Anebo jasnému

rozřešení situace.

Lucky rozmáčkl ovládací kohoutek a nechal proud kyslíku volně

unikat. Tentokrát se neobjevila řada krystalů. Kyslík, na rozdíl od

kysličníku uhličitého, tuhne při velmi nízkých teplotách, a než stačí

ztratit dostatek tepla, aby mohl zmrznout, rozptýlí se do prostoru.

Newtonův třetí pohybový zákon platí stále – jak pro plyny, tak pro

pevné látky. Když unikal plyn na jednu stranu, byl Lucky přirozeně

tlačen opačným směrem.

Jeho rotace se zpomalovala. Opatrně nechal asteroid vejít celý

do zorného pole, než rotaci zastavil úplně.

Pořád se od šutru vzdaloval. Nebyl výrazně jasnější než

sousední hvězdy. Možná už ztratil svůj cíl, ale tuto myšlenku si

nepřipouštěl.

Upřel zrak na svítící bod, o němž předpokládal, že je to asteroid,

a nechal foukat bombu na opačnou stranu. Pochyboval, že má

dostatečnou zásobu na změnu směru pohybu. V tomto okamžiku to

ovšem nebylo možno poznat.

V každém případě musí vyšetřit nějaký plyn. Bude potřebovat

kličkovat kolem asteroidu, dostat se na odvrácenou stranu, najít Čáru

a loď, jestli ovšem…

Jestli ovšem loď ještě nebyla odvlečena nebo zničena piráty.

Luckymu se zdálo, že vibrace v rukou způsobené unikajícím

kyslíkem polevují. Buď se bomba vyprazdňuje, nebo klesá její

teplota. Držel ji ve větší vzdálenosti od skafandru, aby z něj nemohla

absorbovat teplo. Kyslíkové bomby získávají energii potřebnou k

oteplení plynu na dýchatelnou úroveň právě ze skafandru a nádoby

na kysličník uhličitý stejným způsobem udržují svůj obsah v

- 89 –

plynném stavu. Ve vzduchoprázdnem vesmíru vznikají tepelné ztráty

pouze radiací, což je velmi zdlouhavý proces.

Sevřel bombu v náručí, přitáhl si ji na prsa a čekal.

Připadalo mu to jako hodiny, ale uběhlo pouhých patnáct minut,

než si všiml, že se asteroid rozjasňuje. Přibližoval se opět k šutru?

Nebo to byla jenom jeho fantazie? Uběhlo dalších patnáct minut a

asteroid byl zřetelně jasnější. Lucky pocítil hlubokou vděčnost, že jej

vystřelili z osvětlené strany šutru, takže ho mohl nyní jasně vidět

jako cíl.

Dýchalo se mu stále obtížněji. Nebylo sporu o počínající otravě

kysličníkem uhličitým. Tento plyn byl absorbován ihned při svém

vzniku. Ale i tak, každý dech sebral též malou část drahocenného

kyslíku. Snažil se dýchat povrchně, zavřít oči, odpočívat. Do doby,

než dosáhne a mine asteroid, nemůže prostě dělat nic jiného. Na jeho

odvrácené straně možná stále čeká Čára.

Pak, jestli se k němu dostane dostatečně blízko, jestli se mu

podaří zavolat ho svojí porouchanou vysílačkou dříve, než odpluje

do nenávratna, bude mít určitou naději.

Čárův čas se mučivě vlekl. Toužil sestoupit na asteroid, ale

neodvažoval se. Přesvědčoval se, že kdyby nepřítel existoval, už by

se ukázal. Pak tento názor s hořkostí vyvrátil a došel k závěru, že klid

a nehybnost vesmíru představují past, v níž Lucky uvízl.

Vzal Luckyho osobní kapsli a přemítal o jejím obsahu. Kdyby

jen existoval způsob, jak ji roztrhnout a přečíst tenký mikrofilm,

který je ukrytý uvnitř. Kdyby to dokázal, mohl by odvysílat její

obsah na Ceres, umýt si ruce a jít to bouchnout dolů na šutr. Všechny

by je odpráskl a vytáhl by Luckyho z jakékoli šlamastiky.

Ne! Především si nesmí dovolit použít subéter. Je pravda, že

piráti neumí prolomit kód, ale dokáží detekovat nosnou frekvenci, a

on dostal příkaz neprozradit polohu lodi.

Kromě toho, na co je uvažování o roztržení osobní kapsle?

Sluneční výheň ji může spálit a zničit, atomový úder rozložit, ale nic

ji nedokáže otevřít a nechat zprávu nedotčenou, až na dotek živoucí

osoby, jíž je určena. Taková je situace.

- 90 –

Uplynula více než polovina dvanáctihodinové čekací doby, když

gravimetry vydaly naprosto jednoznačné upozornění.

Čára se probral z melancholického snění a šokované pohlédl na

ergometr. Pulsy několika různých lodí se navzájem proplétaly a

vytvářely složité křivky, které se ztrácely jedna po druhé.

Štít Meteoru, který byl obvykle nastaven na úroveň postačující k

odražení náhodného »prachu« (běžný kosmický termín pro bludné

meteority o průměru menším než jeden dva centimetry), se zapnul na

maximum. Čára zaslechl jemné vrnění způsobené pronikavým

zvýšením výkonu. Nažhavil krátkovlnné kamery spojené s monitory,

jednu po druhé, řadu vedle řady.

Mozek se mu vařil. Lodě startovaly z asteroidu, protože žádnou

z nich nebylo možno detekovat dále. Luckyho asi zajali a pak

pravděpodobně usmrtili. Bylo mu jedno, kolik lodí se na něj řítí,

vyřídí je do jedné.

Vystřízlivěl. Na jednom z monitorů se objevil první paprsek

Slunce. Pootočil vláknem vlasového kříže a vycentroval jej. Pak

stlačil předmět, který připomínal klávesu klavíru, a v místě pirátské

lodi zasažené neviditelnou dávkou energie se objevil rudý záblesk.

Záblesk nebyl způsoben jakýmkoli poškozením trupu, ale spíše

byl výsledkem absorbce energie nepřátelským štítem. Zářil jasně a

ještě jasněji. Pak pohasl, když nepřítel zařadil zpátečku a vzdálenost

mezi loděmi vzrostla.

V zorném poli byla druhá a třetí loď. Směrem k Meteoru letěl

projektil. Vzduchoprázdným vesmírem se nešířil žádný záblesk ani

žádný zvuk, jen sluneční paprsek zachytil střelu a způsobil jiskřivé

světélkování. Na monitoru se objevil malý kroužek a pak větší, než

nakonec zmizel z dohledu.

Čára mohl uhnout, uklidit Meťák z cesty, ale pomyslil si: jen ať

ho trefí. Chtěl, aby si uvědomili, s čím si zahrávají. Meťák vypadá

možná jako drahá hračka, ale nikdo ho nevyřídí několika střelami z

praku.

Projektil narazil a zastavil se o hysterezní štít Meteoru, který,

jak Čára věděl, určitě okamžitě jasně vzplanul. Samotná loď se líně

pohnula, přičemž absorbovala pohybovou energii propuštěnou

štítem.

- 91 –

„Tak tedy odveta,“ mručel Čára. Meteor neměl na palubě žádné

náboje ani výbušniny, ale měl mohutné projektory energie.

Rukou šmátral kolem spouští blasterů, když v tom spatřil na

jednom z monitorů obrázek, který vyvolal na jeho malé rozhodné

tváři chmury, obrázek, který připomínal muže ve skafandru.

Je zvláštní, že kosmická loď je daleko více ohrožena člověkem

ve skafandru než nejlepšími zbraněmi jiné lodi. Nepřátelskou loď je

možno snadno odhalit gravimetry na vzdálenost několika mil a

ergometry, je-li tisíce mil daleko. Muže v kombinéze zjistí gravimetr

až ve vzdálenosti sta metrů a ergometr vůbec ne.

Podobně, hysterezní štít pracuje tím efektivněji, čím rychleji letí

projektil. Velké kusy kovu vržené rychlostí mnoha mil za sekundu je

možno bez problémů zastavit. Avšak muž putující rychlostí deset mil

v hodině si existenci štítu až na drobné oteplení povrchu skafandru

vůbec neuvědomí.

Necháte-li tucet mužů plazit se k lodi, dokážete je jen stěží

všechny zastavit. Jestli se dvěma nebo třem z nich podaří proniknout

a ručními zbraněmi rozstřílí vchod do přetlakové komory, bude

napadená loď vážně poškozena.

A Čára nyní zachytil malou skvrnu, která nemůže znamenat nic

jiného než předvoj takového komanda sebevrahů. Připravil jeden z

palubních kanónů. Osamělá postava se ocitla ve středu zaměřovače a

Čára už se chystal ke střelbě, když se ozval rozhlasový přijímač.

Na chvíli se polekal. Piráti útočí vždy bez varování a

nepokoušejí se navázat spojení, nežádají kapitulaci, nenabízejí lhůtu

k vyjednávání, nic. Co teď?

Zaváhal. Nejasný zvuk se mezitím proměnil v třikrát opakované

slovo: „Čáro… Čáro… Čáro…“

Čára vyskočil ze sedadla, zapomněl na muže ve skafandru, na

boj, na všechno. „Lucky! Jsi to ty?“

„Jsem blízko lodi… skafandr… vzduch… skoro pryč.“

„Galaxie skákavá!“ Čára, bílý jako křída, navedl Meteor blíže k

postavě ve skafandru, k postavě, kterou málem zabil.

Čára si prohlížel Luckyho, který si sundal přilbu, ale i tak stále

lapal po dechu. „Měl by sis dát na chvíli pohov, Lucky.“

- 92 –

„Později,“ řekl Lucky. Vysoukal se z kombinézy. „Už

zaútočili?“

Čára přisvědčil. „To nevadí. Na starém dobrém Meťáku si

vylámali zoubky.“

„Mají ostřejší chrup, než zatím ukázali,“ řekl Lucky. „Musíme

zmizet, a to rychle. Přitáhnou zbraně těžkého kalibru a ani naše

zásoby energie nevydrží věčně.“

„Kde vezmou zbraně těžkého kalibru?“

„Tam dole je velká pirátská základna! Možná, že největší

základna.“

„Chceš říct, že to není poustevníkův šutr?“

„Chci říct, že musíme zmizet.“

Ujal se řízení, po přestálém vypětí byl ještě pořád bledý v

obličeji. Šutr pod nimi se poprvé vychýlil ze své polohy na

obrazovkách. Dokonce i během útoku dbal Čára Luckyho rozkazu,

aby zůstal na místě dvanáct hodin.

Šutr se zvětšoval.

Čára protestoval. „Když musíme zmizet, proč přistáváme?“

„Nepřistáváme.“ Lucky sledoval pozorně obrazovku, zatímco

jednou rukou ovládal těžký lodní blaster. Rozvážně rozšiřoval a

zužoval ohnisko, dokud nepokryl širokou oblast, ale pouze s

minimálním snížením intenzity energie srovnatelným s běžným

tepelným paprskem.

Vyčkával z důvodů, o nichž neměl udivený Čára ani ponětí, a

pak vystřelil. Z povrchu asteroidu vyšlehla šokující plamenná záře,

která takřka okamžitě ustoupila rudému žáru, jenž za další minutu

vyhasl docela.

„Tak, teď jedem,“ řekl Lucky. Když z pirátské základny

spirálovitě vzlétaly další lodě, akcelerace již byla v plném proudu.

O půl hodiny později, s asteroidem daleko za sebou a v

bezpečné vzdálenosti před všemi stíhajícími loděmi, řekl: „Nalaď

Ceres, chci mluvit s Conwayem.“

„Dobře, Lucky. A poslouchej, mám souřadnice toho asteroidu.

Mám je poslat dál? Může tam vlítnout flotila a…“

„To by moc nepomohlo,“ řekl Lucky, „a ani to není nutné.“

- 93 –

Carovi se rozšířily zorničky. „Chceš snad říct, že jsi zničil šutr

úderem blasteru?“

„Samozřejmě že ne. Sotva jsem se ho dotkl,“ řekl Lucky. „Máš

Ceres?“

„Mám problém,“ řekl Čára nevrle. Poznal, že má Lucky jednu

ze svých nemluvných nálad a že se nebude svěřovat. „Počkej, tady to

je, ale, safra… Vysílají všeobecný poplach!“

Nebylo třeba nic vysvětlovat. Výzva byla silná a nekódovaná.

„Všeobecná výzva všem jednotkám flotily mimo Mars. Ceres

napaden nepřátelskými silami, pravděpodobně piráty… Všeobecná

výzva všem jednotkám…“

„Do galaxie!“ ulevil si Čára.

Lucky pravil stísněně: „Jsou pořád o krok před námi, ať děláme,

co děláme. Musíme zpátky! Rychle!“

- 94 –

13. Nájezd!

Lodě, které zaútočily z vesmíru, byly dokonale koordinované.

Celé křídlo udeřilo přímo na Observatoř. Ceres na to reagoval takřka

nevyhnutelně tím, že soustředil všechny obranné jednotky na toto

místo.

Útok nebyl veden plnou silou. Jedna loď za druhou klesala, aby

vyslala paprsky energie proti zjevně neprůstřelnému štítu. Nikdo

nepodnikl riskantní pokus o zničení podzemních energetických

stanic, jejichž umístění jim muselo být známo. Vládní lodě se

vznesly do kosmu a pozemní baterie spustily palbu. Nakonec byly

zničeny dvě lodě pirátů, jejichž štíty přestaly fungovat. Proměnily se

ve žhnoucí páru. Další, jíž došly zásoby energie, byla málem

dostižena a zajata. V poslední chvíli vybuchla, pravděpodobně

přičiněním vlastní posádky.

Už během útoku měli někteří obránci podezření, že se jedná o

lest. Později se samozřejmě dozvěděli, že to byla pravda. Zatímco

drželi útočníci v šachu Observatoř, tři lodě přistály na asteroidu o sto

mil vedle. Piráti vystoupili a s ručními zbraněmi a přenosným

blasterovým dělem zaútočili na obytné přetlakové komory z nízko

letících »kosmických saní«.

Piráti rozstříleli vrata komory a ve skafandrech se rojili po

chodbách, z nichž unikl veškerý vzduch. Ve svrchních patrech byly

továrny a úřady, jejichž zaměstnanci byli evakuováni při prvním

poplachu. Na jejich místa nastoupili členové místní civilní obrany ve

skafandrech; sice bojovali statečně, ale proti profesionálům z pirátské

flotily neměli šanci.

Ve spodních oddílech, v bytech mírumilovných Ceresanů,

vypukla válečná vřava. Vysílali volání o pomoc. A pak piráti zase

zmizeli, skoro stejně rychle, jako přišli.

Po jejich odchodu počítali obyvatelé Ceresu svoje oběti. Patnáct

Ceresanů zahynulo a daleko větší množství bylo různým způsobem

zraněno, na druhé straně bylo nalezeno pět těl mrtvých pirátů. Škody

na majetku byly značné.

- 95 –

„A jeden muž,“ vysvětloval Conway rozzlobeně Luckymu, který

se mezitím vrátil, „je pohřešovaný. Jenom on není na seznamu

obyvatel a jeho jméno se nám podařilo utajit před reportéry.“

Když už bylo po náletu, připadal Luckymu Ceres jako ohnisko

takřka hysterického vzrušení. Byl to první útok na významné zemské

centrum po dobu celé jedné generace ze strany jakéhokoli nepřítele.

Lucky musel podstoupit tři kontroly, než mu dovolili přistát.

Seděl v kanceláři Akademie s Conwayem a Henreem a řekl

hořce: „Tak Hansen je pryč! To je to, o co tady běží.“

„Říkám to kvůli tomu starému poustevníkovi,“ řekl Henree.

„Měl kuráž. Když pronikli piráti dovnitř, trval na tom, že vleze do

skafandru, popadl blaster a šel nahoru s domobranci.“

„Domobranců jsme měli dost. Kdyby zůstal tady dole, prokázal

by nám daleko větší službu. Jak to, že jste ho nezastavili? Patřil snad

k osobám, kterým je za daných okolností povoleno dělat takové

věci?“ V běžných situacích nevzrušeném hlasu Luckyho Starra byl

slyšitelný stěží potlačovaný hněv.

„Nebyli jsme s ním,“ odpověděl Conway klidně. „Strážný, který

ho hlídal, musel jít do boje. Hansen trval na tom, že půjde s ním, a

tak se strážce rozhodl, že zvládne obě povinnosti najednou, bude

bojovat s piráty i hlídat poustevníka.“

„Jenže poustevníka neuhlídal.“

„Za takových okolností mu těžko může někdo něco vyčítat.

Strážce viděl naposledy Hansena, když útočil na piráta. Pak si

pamatuje jen, že nebyl na dohled nikdo a piráti se vzdalovali.

Hansenovo tělo se nenašlo. Piráti ho asi dostali, živého či mrtvého.“

„To asi ano,“ řekl Lucky. „Teď vám něco povím. Teď vám

povím, jaká to byla zásadní chyba. Jsem si jistý, že celý ten útok na

Ceres byl proveden jenom proto, aby zajali Hansena.“

Henree se natáhl pro svoji dýmku. „Víš, Hectore,“ řekl

Conwayovi. „Skoro bych s Luckým souhlasil. Přepadení Observatoře

prostě nemělo úroveň, evidentní planý poplach, který měl blokovat

naše síly. Jediné, co se jim podařilo, bylo dostat Hansena.“

Conway si odfrkl. „Proti mluví pouze jediný fakt, a sice že

poustevník nestojí za nasazení třiceti lodí.“

- 96 –

„O to právě jde,“ řekl Lucky energicky. „Anebo, v tomto

okamžiku, může jít. Vyprávěl jsem vám o asteroidu, na kterém jsem

byl, o tom, jaké jsou tam asi průmyslové závody. Co když se blíží

okamžik, kdy chtějí spustit velký útok? Co když zná Hansen přesné

datum, na kdy je naplánován? Co když zná přesný způsob?“

„Tak proč nám to neřekl?“ zeptal se Conway.

„Možná,“ řekl Henree, „že čeká a chce si za to později koupit

beztrestnost. Nikdy jsme neměli příležitost s ním tuto otázku opravdu

prodiskutovat. Musíš přiznat, Hectore, že kdyby měl takové klíčové

informace, stálo by za to riskovat jakýkoli počet lodí. A musíš

přiznat, že Lucky má asi pravdu a že se připravují na velký úder.“

Lucky se ostře podíval z jednoho na druhého. „Proč to říkáš,

strýčku Gusi? Co se stalo?“

„Řekni mu to, Hectore,“ pobídl ho Henree.

„Proč mu mám něco říkat,“ vrčel Conway. „Už mám dost těch

jeho sólovýletů. Chtěl by hned letět na Ganymedes.“

„Co se děje na Ganymedu?“ zeptal se Lucky chladně. Pokud mu

bylo známo, na Ganymedu toho je málo zajímavého, nebo spíše nic.

Je to největší měsíc Jupiteru, ale jeho blízkost znesnadňuje průlet

kosmických lodí, tudíž kosmické cestování v sousedství není

výhodné.

„Tak mu to řekni,“ žádal Henree.

„Podívej,“ řekl Conway. „Je to takhle. My dobře víme, že je

Hansen důležitý. Důvodem, proč jsme ho neměli pod přísnějším

dohledem, důvodem, proč jsme tu s Gusem nebyli sami, je zpráva,

která přišla z Akademie dvě hodiny před útokem pirátů a která tvrdí,

že existují důkazy o přistání sirijských sil na Ganymedu.“

„Jaké důkazy?“

„Pronikly paprsky tvrdého subéterického záření. Je to dlouhá

historie, ale jádro věci spočívá v tom, že se podařilo spíše náhodou

než jakkoli jinak získat pár útržků kódu. Odborníci říkají, že se jedná

o sirijský kód a že rozhodně nic ze Zemské říše nebo Ganymedu není

schopno soustředit signál do tak tvrdého paprsku. V okamžiku útoku

pirátů jsme se zrovna s Gusem chystali jít pro Hansena a chtěli jsme

se vrátit na Zemi. Tak to je. Teď hned musíme jet na Zemi. Když je

na scéně Sirius, hrozí válka každým okamžikem.“

- 97 –

„Chápu,“ přikývl Lucky. „No, dobře, než poletíme na Zemi,

chtěl bych zkontrolovat jednu věc. Máte záznam pirátského útoku?

Předpokládám, že snad jednotky Ceresu nebyly tak dezorganizované,

aby zapomněly akci nafilmovat?“

„Ano, záznam máme. Jak si myslíš, že nám pomůže?“

„Vysvětlím ti to, až se podívám.“

Muži v uniformách flotily s výložkami označujícími vysokou

hodnost promítli přísně tajné záběry akce, která vešla později do

historie pod názvem »Nájezd na Ceres«.

„Na Observatoř zaútočilo dvacet sedm lodí. Souhlasí?“ ptal se

Lucky.

„Souhlasí,“ řekl kapitán. „Ne víc.“

„Dobře. Teď se podívejme, jestli mám přesné i ostatní

informace. Dvě lodě byly vyřízeny v boji a třetí během

pronásledování. Zbývajících čtyřiadvacet zmizelo, ale každá z nich

na ústupu schytala alespoň jeden zásah.“

Kapitán se usmál. „Jestli z toho chcete vyvodit, že nějaká loď

přistála na Ceresu a ještě je někde ukryta, tak se velmi mýlíte.“

„Co se týče těchto sedmadvaceti lodí, možná. Ale tři další

přistály na Ceresu a jejich posádka zaútočila na Massejskou

přetlakovou komoru. Kde jsou záběry tohoto útoku?“

„Bohužel jich příliš mnoho nemáme,“ připustil neochotně

kapitán. „Bylo to naprosté překvapení. Ale máme záběry jejich

ústupu, a ty jsem vám ukázal.“

„Ano, ukázal, ale na těchto filmech byly jenom dvě lodě. Očití

svědkové popisovali přistání tří lodí.“

„A tři se také zvedly a odletěly. I na to existují očitá svědectví,“

opáčil kapitán stroze.

„Ale nafilmované máte jenom dvě?“

„No… ano.“

„Děkuji.“

Když se dostali zpět do kanceláře, Conway řekl: „Takže, co to

má tedy celé znamenat, Lucky?“

- 98 –

„Domníval jsem se, že loď kapitána Antona může být na velice

zajímavém místě. A film to dokázal.“

„Kde byla?“

„Nikde. Právě to je na tom tak zajímavé. Jeho loď byla jediná,

kterou bych poznal, a útoku se nezúčastnila žádná, která by se jí

alespoň vzdáleně podobala. To je podivné, protože Anton bude asi

jeden z nejvyšších mužů, jinak by ho neposlali za Atlasem. Anebo je

podivné, že Ceres napadlo třicet lodí a my máme na filmu jenom

dvacet devět. Ta chybějící třicátá je Antonova!“

„To bych si uměl také spočítat,“ řekl Conway. „A co z toho?“

„Útok na Observatoř byl léčka,“ usuzoval Lucky. „To uznávají i

naši obránci. Ty tři lodě, které napadly přetlakovou komoru, byly

důležité a velel jim Anton. Dvě z nich se na ústupu připojily ke

zbytku eskadry, léčka na druhou. Třetí loď, Antonova, jediná, kterou

jsme neviděli, pokračovala v plnění hlavního úkolu dne. Vydala se

úplně jiným směrem. Lidé říkali, že viděli, jak vystoupala do

vesmíru, ale pak se rozletěla takovou rychlostí, že ji naše lodě,

sledující ze všech sil hlavní nepřátelskou kolonu, nestačily ani

nafilmovat.“

„Chceš říct, že letí na Ganymedes?“ dožadoval se Conway

nešťastně.

„Nerozumí se to samo sebou? Piráti, ať už jsou jakkoli dobře

organizovaní, nemohou napadnout Zemi a její provincie sami. Ale

mohou rozpoutat vynikající diverzní akci. Mohou zaměstnat dost

pozemských lodí hlídkováním v nekonečném pásu asteroidů a

umožnit sirijským flotilám dobýt zbytek. Na druhou stranu Sirius

nemůže vést bezpečně válku osm světelných let od vlastní planety,

když se nebude moci spolehnout na vydatnou pomoc z asteroidů.

Přece jenom, osm světelných let je čtyřicet pět bilionů mil. Antonova

loď pospíchá na Ganymedes, aby je ujistila o jejich pomoci a aby

domluvili začátek války. Bez vyhlášení, pochopitelně.“

„Kdybychom tak,“ mumlal Conway, „mohli dorazit na jejich

základnu na Ganymedu dříve.“

„I kdybychom měli zprávy z Ganymedu,“ řekl Henree, „bez

Luckyho dvou výletů do oblasti asteroidů bychom nevěděli o

závažnosti situace.“

- 99 –

„Já vím. Omlouvám se, Lucky. Teď však nemáme času nazbyt.

Musíme okamžitě udeřit přímo do srdce. Letka lodí vyslaná na

klíčový asteroid, o němž nám vyprávěl Lucky…“

„Ne,“ odtušil Lucky. „To není dobrý nápad.“

„Proč?“

„My nechceme začít válku, i kdyby byla vítězná. To chtějí oni.

Podívej, strýčku Hectore, pirát Dingo mě mohl pohřbít přímo v

asteroidu. Místo toho dostal rozkaz vyhodit mě do vesmíru. Chvíli

jsem myslel, že se snaží, aby moje smrt vypadala jako náhoda. Nyní

cítím, že chtěli naštvat Akademii. Chtěli vytroubit do světa

skutečnost, že zabili akademika, nikoli ji skrývat, a vyprovokovat nás

k ukvapenému útoku. Jedním z důvodů, proč napadli Ceres, mohlo

být, že se chtěli pojistit další provokací.“

„A co začít válku, kterou vyhrajeme?“

„Tady, na téhle straně Slunce? A nechat Zemi na druhé straně

bez nejdůležitějších jednotek? Se sirijskými loděmi čekajícími na

Ganymedu také na stejné straně od Slunce? Troufám si tvrdit, že by

to bylo velmi drahé vítězství. Pro nás je nejlepší nezačínat žádnou

válku, ale naopak jí zabránit.“

„Jak?“

„Než Antonova loď dorazí na Ganymedes, nic se nestane.

Předpokládejme, že mu odřízneme cestu a zabráníme setkání.“

„Odříznutí je jenom naše zbožné přání,“ řekl Conway

pochybovačně.

„Když poletím já, tak ne. Meteor je rychlejší a má lepší

ergometrii než naše kterákoli jiná loď.

„ Ty poletíš?“ křičel Conway.

„Vysílat jednotky flotily by bylo nebezpečné. Sirijci na

Ganymedu se nebudou mít možnost přesvědčit, že útok nepovedeme

jejich směrem. Mohli by učinit protiopatření, což by znamenalo

úplně stejnou válku, které se snažíme zabránit. Meteor se jim bude

zdát neškodný. Bude to jen jedna loď. Zůstanou v klidu.“

„Jsi příliš horlivý, Lucky,“ vložil se do řeči Henree. „Anton má

dvanáctihodinový náskok. Tohle nemůže zvládnout ani Meteor.“

- 100 –

„Mýlíš se. Může. A jakmile je jednou chytím, strýčku Gusi,

myslím, že dokážu donutit asteroidy ke kapitulaci. Bez nich Sirius

nezaútočí a žádná válka nebude.“

Zírali na něj beze slova.

„Teď jsem se dvakrát vrátil,“ naléhal Lucky.

„Pokaždé napolo zázrakem,“ reptal Conway.

„Předtím jsem nevěděl, do čeho jdu. Musel jsem tápat.

Tentokrát to vím. Vím to naprosto přesně. Podívejte, začnu žhavit

Meteor, a než bude připraven, vyřídím nezbytné náležitosti s

Observatoří Ceresu. Vy dva se spojte subétericky se Zemí. Zjistěte

souřadnice…“

„Já se o to postarám, synu,“ uklidnil ho Conway. „S vládou jsem

přicházel do styku, když jsi ty ještě nebyl na světě. Ale Lucky,

dokážeš se ty postarat o sebe?“

„Nedokázal jsem to snad vždycky? Strýčku Hectore? Strýčku

Gusi?“

Vřele si potřásli rukama a rozešli se.

Čára zoufale šoupal nohama o prašný povrch Ceresu. „Mám na

sobě skafandr. Všechno,“ řekl lítostivě.

„Nemůžeš letět, Čáro,“ řekl Lucky. „Je mi líto.“

„Proč ne?“

„Protože to vezmu na Ganymedes zkratkou.“

„No a co? Jakou zkratkou?“

Lucky se napjatě zasmál. „Střihnu to přes Slunce.“

Vyšel na dráhu směrem k Meteoru a nechal tam Čáru stát s

otevřenou pusou.

- 101 –

14. Na Ganymedes přes Slunce

Trojrozměrná mapa Sluneční soustavy by připomínala poměrně

plochý talíř. Uprostřed by bylo Slunce, dominantní člen soustavy. Je

opravdu dominantní, neboť obsahuje 99,8 % veškeré její hmotnosti.

Jinými slovy, váží pět set krát víc než celý zbytek Sluneční soustavy.

Kolem Slunce krouží planety. Všechny obíhají takřka ve stejné

rovině, která se nazývá ekliptika.

Při cestování z jedné planety na druhou kosmické lodě obvykle

neuhýbají z ekliptiky. Tím se drží v dosahu subéterických paprsků,

které umožňují planetární komunikaci, a na dlouhých cestách mohou

provádět mezipřistání. Někdy, když má loď zájem na urychlení nebo

potřebuje uniknout detektorům, se od ekliptiky odchýlí, zvláště míří-

li na druhou stranu Slunce.

To má zřejmě teď v úmyslu Anton, pomyslel si Lucky. Zvedne

se z »talíře« představujícího Sluneční soustavu, prolétne nad

Sluncem v mohutném oblouku a na talíři opět přistane, na jeho druhé

straně, v blízkosti Ganymedu. Anton rozhodně tímto směrem

vystartoval, jinak by neunikl kamerám obránců Ceresu. Pro člověka

je takřka druhou přirozeností provádět všechna astronautická

pozorování nejdříve kolem ekliptiky. Než je napadlo, že se od ní

mohl Anton odchýlit, byl už příliš daleko.

Avšak, pomyslel si Lucky, ještě existuje naděje, že Anton

neopustí ekliptiku napořád. Možná že tímto směrem pouze

vystartoval a později se vrátí. Návrat by měl značné výhody. V pásu,

který se táhne kolem Slunce, jsou asteroidy pravidelně rozmístěny.

Kdyby se v něm Anton udržel, mohl by zůstat mezi asteroidy po

celou sto miliónů dlouhou cestu na Ganymedes. Což by pro něj

znamenalo bezpečí. Zemská vláda prakticky rezignovala na

ovládnutí asteroidů a kromě několika cest na čtyři největší asteroidy

armádní lodi do tohoto území nepronikají. A i kdyby, Anton by vždy

byl v pozici, z níž dokáže zavolat posily z některé blízké základny na

asteroidech.

- 102 –

Ano, pomyslel si Lucky, Anton zůstane v pásu. Částečně,

protože si to opravdu myslel, a částečně, protože měl svůj plán.

Lucky vyvedl Meteor z ekliptiky plochým obloukem.

Klíčem je Slunce. Klíčem k celé soustavě. Je to zátaras a

objížďka pro každou loď, jakou člověk dokáže sestrojit. Při cestě z

jedné strany soustavy na druhou se musí každá loď Slunci vyhnout

velikým obloukem. Žádná dopravní loď se nepřiblížila na méně než

šedesát miliónů mil, což je vzdálenost Venuše od Slunce. I v

takovém případě je pro pohodlí cestujících nezbytné dokonalé

chladicí zařízení.

Je možno sestrojit průmyslové lodě pro cesty na Merkur, jehož

vzdálenost od Slunce se pohybuje od třiačtyřiceti miliónů mil v

některých částech oběžné dráhy až po osmadvacet miliónů v jiných.

Lodě musí dorazit na Merkur, když je od Slunce co nejdále. Ve

vzdálenosti pod třicet miliónů mil už dochází k roztavení některých

kovů.

Pro pozorování Slunce zblízka byly vyvinuty ještě

specializovanější lodě. Jejich trup je prostoupen mimořádně silným

elektrickým polem, které vyvolává ve vnějším molekulárním obalu

jev známý jako »pseudozkapalňování«. Tepelný odraz od takové

slupky je skoro stoprocentní, takže do lodi proniká jenom malý

zlomek tepla. Z vnějšku tyto lodě připomínají dokonalá zrcadla. I tak

se dovnitř dostane teplo, které postačí ke zvýšení teploty k hodnotě

bodu varu vody ve vzdálenosti pěti miliónů mil od Slunce, což je

největší zaznamenané přiblížení. I kdyby člověk tuto teplotu přežil,

nedokázal by se vyrovnat s krátkovlnným zářením, které se v

takových vzdálenostech valí ze Slunce do lodi. To dokáže zabít

během několika sekund všechno živé.

Nevýhoda polohy Slunce vzhledem k cestování je zřejmá, když

si uvědomíme, že Ceres leží na jedné jeho straně, zatímco Země a

Jupiter takřka přesně na straně protilehlé. Pohybujeme-li se pásem

asteroidů, je vzdálenost z Ceresu na Ganymedes asi miliarda mil.

Kdyby bylo možno nebrat Slunce v úvahu a loď by dokázala

prolétnout místem, kde se nalézá, vzdálenost by činila jen kolem

šesti set miliónů mil, úspora by představovala asi čtyřicet procent.

A přesně to, jak jen to bude možné, má Lucky v úmyslu.

- 103 –

Řídil svůj Meteor opravdu ostře, v g-pásech doslova žil; jedl v

nich, spal v nich, neustále cítil tlak obrovského zrychlení. Každou

hodinu si dopřával pouhých patnáct minut oddechu.

Minul oběžné dráhy Marsu a Země, ale nebylo na nich nic vidět,

ani pomocí lodního dalekohledu. Země byla na druhé straně od

Slunce a Mars byl v poloze takřka kolmé k jeho vlastní.

Slunce mělo již velikost běžnou při pozorování z povrchu Země

a mohl je sledovat pouze za použití silně polarizovaných čoček

kamery. O chvíli později bude již nucen zapnout stroboskopický filtr.

Měřiče radioaktivity začínaly vyvádět. Na oběžné dráze Země

dosahovala intenzita krátkovlnného záření úctyhodných hodnot. Na

oběžné dráze Venuše bylo nezbytně nutné provést některá zvláštní

opatření, jako třeba použít poloskafandr s vrstvou olova.

Já sám, pomyslel si Lucky, budu muset odvést lepší práci než

olovo. V takové vzdálenosti od Slunce, do níž se dostanu, by mi

olovo nebylo nic platné. Ani žádná jiná hmota.

Poprvé od svého loňského dobrodružství na Marsu vytáhl Lucky

z ledvinky přilípnuté u pasu tenký, napůl průhledný předmět, který

dostal od marsovských energetických stvoření.

Již dávno se přestal pokoušet pochopit funkce tohoto předmětu.

Jejich věda se vyvíjela o milión let déle než věda známá člověku a

ubírala se po neprošlapaných cestičkách. Bylo to pro něj stejně

nepochopitelné jako kosmická loď pro jeskynního člověka a stejně

nenapodobitelné. Ale funguje to! A to se teď počítá!

Položil si předmět na hlavu. Ten se zformoval podle tvaru jeho

lebky, jako by byl nositelem zvláštního druhu života, a přitom se

kolem něj rozlila jemná záře. Vypadalo to, jako by se mu v těle

najednou vyrojilo milión světlušek. Z tohoto důvodu Čára mluvil o

»třpytném štítu«. Kolem obličeje a hlavy se objevil pevný zářivý

povlak, který naprosto zakryl jeho rysy, aniž by odclonil světlo nutné

pro vidění.

Byl to energetický štít, který vyvinuli vzdálení Marťané pro

Luckyho potřebu. Byl neprostupný pro všechny druhy energie,

kromě těch, které jsou nezbytné pro tělesné funkce, jako je světlo o

určité intenzitě nutné pro vidění a určité množství tepla. Plyny

- 104 –

pronikají volně, takže Lucky může dýchat. Horké plyny jsou zbaveny

části svého tepla a procházejí ochlazené.

Když Meteor míjel oběžnou dráhu Venuše a stále mířil ke

Slunci, Lucky si oblékl energetický štít natrvalo. Když ho bude mít

na sobě, nebude moci jíst ani pít, ale vynucený půst nepotrvá déle

než den.

Nyní uháněl hrozivou rychlostí, daleko vyšší než kdykoli

předtím. Kromě silného tahu hyperatomových motorů Meteoru zde

fungovala nepředstavitelná přitažlivost gigantického gravitačního

pole Slunce. Pohyboval se rychlostí řádově miliónů mil v hodině.

Aktivoval elektrické pole, které udržuje vnější plášť lodi v

pseudokapalném stavu, a pogratuloval si k prozíravosti, která ho

přiměla trvat při stavbě Meteoru na tomto doplňku. Termočlánek

registrující teploty nad 36 stupňů začal hlásit pokles. Obrazovky

potemněly, když kovové pláty zakryly tlustý plast, aby ho chránily

před poškozením a změknutím působením slunečního tepla. Touto

dobou už dosáhl oběžné dráhy Merkuru a měřiče radiace se naprosto

zbláznily. Jejich vřeštění nemělo konce. Lucky položil světélkující

ruku na kryt přístroje a hluk ustal. Nejtvrdší gama záření, které

proniklo pláštěm a naplnilo celou loď, bylo zastaveno působením

nehmotné aury obklopující jeho tělo.

Teplota, která klesla až na pětadvacet stupňů, začala opět

vzrůstat, navzdory zrcadlové slupce Meteoru. Přehoupla se přes

pětašedesát a nepřestávala stoupat. Gravimetry ukazovaly, že je

Slunce vzdáleno pouhých deset miliónů mil.

Obsah kelímku s vodou, který Lucky postavil na stůl a z něhož

se už celou hodinu kouřilo, nyní vybublal. Termočlánek hlásil bod

varu vody, sto stupňů Celsia.

Meteor, který zatáčel kolem Slunce, od něj byl nyní vzdálen pět

miliónů mil. Víc už se přibližovat nebude. Vlastně už byl ve vnějších

slupkách nejřidší části sluneční atmosféry, v koróně. Jelikož Slunce

je celé plynné (byť se většinou jedná o plyn, který nemůže na Zemi

existovat ani v těch nejextrémnějších laboratorních podmínkách),

nemá žádný povrch a jeho »atmosféra« je součástí vlastního

slunečního těla. Když Lucky letí korónou, tak se vlastně pohybuje

skrz Slunce, jak řekl Čárovi.

- 105 –

Přepadla ho zvědavost. Ještě nikdo nebyl Slunci tak blízko. A

možná už ani nebude. Rozhodně se nikdo nemůže podívat na Slunce

nechráněnýma očima. I ten nejkratší záblesk děsivého záření by na

tuto vzdálenost člověka usmrtil.

Ale Lucky má na sobě marsovský energetický štít. Zvládne

sluneční záření ze vzdálenosti pěti miliónů mil? Cítil, že by neměl

riskovat, ale touha na něj zoufale doléhala. Hlavní kamerový systém

lodi byl vybaven stroboskopickým zařízením, které otvírá postupně

jeden po druhém každý ze čtyřiašedesáti vstupů, vždy na milióntinu

sekundy každou čtvrtou sekundu. Pouhým okem (i kamerou) to

vypadá jako souvislá expozice, ale každá daná skleněná čočka pohltí

pouze jednu ctyřmilióntinu záření vysílaného Sluncem. I tak patří k

nezbytné výbavě skoro neprůhledné čočky.

Luckyho prsty se neúprosně, takřka proti jeho vůli pohybovaly

po ovládacím panelu. Nedokázal přenést přes srdce, že by mohl svoji

šanci propást. Nařídil kamery na Slunce, jako indikátor směru využil

gravimetr.

Pak se otočil zády a zmáčkl knoflík. Uběhla sekunda, pak druhá.

Představoval si oteplení v zátylku, napůl očekával smrt ozářením.

Nic se nestalo.

Pomalu se otočil.

Ten pohled zůstane před jeho očima do konce života. Na

monitoru se objevil zvrásněný jasný povrch. Byla to část Slunce.

Věděl, že je na obrazovce nemůže spatřit celé, protože z této

vzdálenosti vypadá dvacetkrát širší než při pohledu ze Země a

zaujímá na obloze čtyřistakrát větší plochu.

Na obrazovce byla zachycena dvojice slunečních skvrn, černých

na zářícím podkladu. Vinula se od nich bílá vlákna, která se ztrácela.

Vzdouvající se oblasti aktivity cestovaly obrazovkou. To nebylo

způsobeno vlastní rotací Slunce, jejíž rychlost ani na rovníku

nepřesahuje čtrnáct set mil za hodinu, ale spíše šílenou rychlostí

pohybu Meteoru.

Pozoroval obláčky rudě planoucího plynu, které vystřelovaly

směrem k němu, hasly proti plápolajícímu pozadí a proměňovaly se v

černý kouř, jakmile se vzdálily od Slunce a ochladily se.

- 106 –

Lucky pootočil kamerou a zachytil část okraje Slunce. Zde jasně

vystupoval hořící plyn (takzvané protuberance sestávající z

gigantických výbuchů plynného vodíku) a tvořil krvavé skvrny proti

temné obloze. Skvrny se pomalu rozšiřovaly, ztenčovaly a zaujímaly

fantaskní tvary. Lucky věděl, že každá z nich by klidně spolkla tucet

planet velikosti Země a že by Země žbluňkla do sluneční skvrny,

aniž by to viditelně vystříklo.

Prudkým pohybem vypnul stroboskop. I když je fyzicky v

bezpečí, nemůže žádný člověk sledovat Slunce z takové vzdálenosti,

aniž by byl deprimován bezvýznamností Země a všech pozemských

záležitostí.

Meteor opsal kolem Slunce půlkružnici a rychle proplul nad

oběžnými drahami Merkuru a Venuše. Teď zpomaluje. Příď je

namířena proti směru letu a mohutné motory fungují jako brzdy.

Jakmile byl za oběžnou drahou Venuše, sundal Lucky svůj štít a

uložil ho. Chladicí zařízení lodi se namáhavě snažilo zbavit

přebytečného tepla. Pitná voda byla stále nepříjemně horká.

Potravinové konzervy se nadouvaly, jak se z kapalné části obsahu

tvořil plyn.

Slunce se zmenšovalo. Lucky se na něj zadíval. Vypadalo jako

planoucí dokonalý kruh. Jeho nepravidelnosti, zčeřená místa a

vzdouvající se protuberance už nebyly postřehnutelné. Jenom

koróna, z vesmíru viditelná odevšad, i když ji na Zemi lze pozorovat

pouze při zatmění, vyráží několik miliónů mil na všechny strany.

Lucky se nechtěně rozklepal, když si uvědomil, že jí proletěl.

O patnáct miliónů mil minul Zemi a pomocí dalekohledu

sledoval známé obrysy kontinentů, které vystupovaly skrz

roztřepenou bílou hmotu mraků. Zastesklo se mu po domově a opět

si uvědomil, že musí bezpodmínečně uchránit před válkou ty milióny

hemžících se tvorečků, kteří obývají planetu, jež je původním

domovem všech lidí nyní usídlených v rozlehlých hvězdných

soustavách galaxie. A potom zmizela i Země.

Kolem Marsu a zpět do pásu asteroidů. Lucky stále mířil do

soustavy Jupiteru, miniaturní sluneční soustavy uvnitř soustavy

velké. V jejím středu se nachází Jupiter, větší než všechny ostatní

planety dohromady. Kolem něj krouží čtyři obrovské měsíce, z nichž

- 107 –

jsou tři, Io, Europa a Callisto, velké asi jako náš Měsíc a čtvrtý,

Ganymedes, daleko větší. Ganymedes je ve skutečnosti větší než

Merkur a skoro stejně rozlehlý jako Mars. Kromě toho jsou zde tucty

satelitů, některé mají v průměru stovky mil, jiné jsou naprosto

nedůležité malinkaté šutry.

V palubním dalekohledu vypadal Jupiter jako rostoucí žlutá

koule, označená světle oranžovými pruhy, přičemž z jednoho vyrůstá

útvar známý jako »Velká rudá skvrna«. Tři z hlavních měsíců včetně

Ganymeda byly na jedné straně, čtvrtý byl na druhé.

Lucky udržoval po větší část dne utajené spojení s hlavní

budovou Akademie na Měsíci. Jeho ergometr zkoumal vesmírný

prostor sondami s širokým záběrem. Odhalil mnoho lodí, ale Lucky

se zajímal pouze o jedinou, o loď poháněnou sirijským motorem,

jehož křivky pozná v okamžiku, kdy se objeví na obrazovce.

A nemýlil se. Už první záchvěv na vzdálenost dvaceti miliónů

mil vzbudil jeho podezření. Natočil se náležitým směrem a

charakteristické křivky se ještě zvýraznily.

Ze vzdálenosti sta tisíc mil ukazoval dalekohled matnou tečku.

V deseti tisících už měla tvar Antonovy lodi.

V tisíci mil (s Ganymedem stále vzdáleným od obou lodí

padesát miliónů mil) vyslal Lucky první zprávu, v níž požádal

Antona, aby otočil svoji loď směrem k Zemi.

Ve vzdálenosti sta mil Lucky obdržel odpověď – náraz energie,

při němž generátory zakňučely a Meteor se zatřásl, jako by se srazil s

jinou lodí.

Na Luckyho unaveném obličeji se objevil strhaný výraz.

Antonova loď je vyzbrojena lépe, než očekával.

- 108 –

15. Částečné rozuzlení

Asi hodinu probíhal souboj nerozhodně. Lucky měl rychlejší a

lepší loď, ale kapitán Anton disponoval posádkou. Jeho muži si

mohli práci rozdělit. Jeden mířil, druhý střílel, zatímco třetí

kontroloval reaktory. Samotný Anton pak všechny operace řídil.

Lucky, který se snažil stihnout všechno zároveň, musel spoléhat

hlavně na vyjednávání.

„Nedostaneš se na Ganymedes, Antone, a tvoji kamarádi nehnou

ani prstem, než zjistí, co se děje… Je po všem, Antone, známe tvoje

plány… Ani se nepokoušej na Ganymedes vyslat zprávu, Antone,

odclonili jsme celý subéter až k Jupiteru. Nic neprojde. … Armádní

lodě jsou na cestě. Můžeš dopočítávat minuty. Moc ti jich nezbývá,

jestli nekapituluješ. Vzdej se, Antone, vzdej se.“

Během tohoto rozhovoru čelil Meteor nejsoustředěnější palbě,

jakou kdy Lucky viděl. Ne všem zásahům se podařilo úspěšně

vyhnout. Zásoby energie se začínaly tenčit. Lucky chtěl věřit, že

Antonova loď trpí stejně, ale on sám vyslal několik střel a snad' ani

jedna z nich nezasáhla cíl.

Neodvážil se odtrhnout oči od obrazovky. Zemské lodě

spěchající na bojiště tu ještě několik hodin nebudou. Co když se

během té doby Antonovi podaří vyčerpat veškerou energii Meteoru,

zmizí a zamíří ke Ganymedu, zatímco ho ochablý Lucky dokáže

jenom sledovat, ale nikoli dostihnout? Nebo když se najednou na

obrazovce vynoří letka pirátů…

Lucky si netroufal dovést tyto myšlenky do konce. Možná byla

chyba, že nezařídil ihned vyslání armádních lodí. Ne, ne, řekl si,

pouze Meteor mohl dohonit Antona padesát miliónů mil od

Ganymedu, jenom Meteor je dostatečně rychlý, a co je důležitější,

má náležitý ergometr. V takové vzdálenosti je ještě bezpečné povolat

k ničivému zásahu jednotky flotily. Blíže Ganymedu by taková akce

byla značně riskantní.

Luckyho přístroj stále naladěný na příjem se najednou rozblikal.

Na obrazovce se objevil bezstarostně rozesmátý Antonův obličej.

- 109 –

„Vidím, že jsi zase Dingovi vyklouzl.“

„Zase?“ opakoval Lucky. „Přiznáváš, že v tlakovém souboji

jednal na rozkaz!“

Pátrací paprsek vyslaný k Luckyho lodi najednou mohutně

zesílil. Lucky se zakymácel.

Anton se zasmál. „Nepřehlížej si mě tak zblízka. Málem jsme tě

tehdy dostali. Jasněže Dingo jednal podle rozkazu. My víme, co

děláme. Dingo netušil, co jsi doopravdy zač, ale já ano. Skoro od

začátku.“

„Bohužel ti to příliš nepomohlo,“ řekl Lucky.

„Spíš mi nepomohl Dingo. Možná tě potěší, že byl, řekněme,

popraven. Dělat chyby se nevyplácí. Ale na takové řeči teď nemáme

čas. Chci ti jenom říct, že to byla legrace, ale že už musím letět dál.“

„Nemáš kam letět,“ řekl Lucky.

„Zkusím Ganymedes.“

„Zastavíme tě.“

„Kdo? Armádní lodě? Ještě je ani nevidím. A ani jedna z nich

mě nemůže dohonit včas.“

„Já tě dohonit můžu.“

„Už jsi mě dohonil. Ale co se mnou uděláš? Podle toho, jak

bojuješ, jsi asi jediný muž na palubě. Kdybych to věděl od začátku,

tak se s tebou nepárám tak dlouho. Celé mužstvo porazit nemůžeš.“

Lucky řekl mohutným hlubokým hlasem: „Můžu to do tebe

nabořit. Můžu tě rozsekat na hadry.“

„A sebe taky. Pamatuj na to.“

„To nevadí.“

„Ale prosím tě. To zní jako nějaké pionýrské heslo. Za chvíli

začneš odříkávat vesmírný pionýrský slib.“

Lucky pozvedl hlas. „Vy ostatní na palubě, poslouchejte! Jestli

se váš kapitán pokusí pokračovat směrem na Ganymedes, nabourám

do lodi. To je pro všechny z vás jistá smrt, v případě, že se nevzdáte.

Slibuju vám spravedlivý soud. Slibuju, že vezme v potaz všechny

polehčující okolnosti, když s námi budete spolupracovat.

Nedopusťte, aby Anton kvůli svým sirijským kamarádům zmařil

vaše životy.“

- 110 –

„No mluv, policajte, jen mluv,“ řekl Anton. „Nechám je

poslouchat. Dobře vědí, jaký by je čekal soud a jaké by to byly

okolnosti. Injekce jedovatých enzymů.“ Rychlým pohybem prstů

naznačil vpich jehly do imaginární kůže. „Tohle by je čekalo. Nebojí

se tě. Sbohem, policajte.“

Ručičky gravimetru poklesly, Antonova loď nabrala rychlost a

zmizela. Lucky sledoval obrazovky. „Kde jsou ty armádní lodě?

Zatracený vesmír, kde jsou ty armádní lodě?“ Zrychlil. Ručičky

gravimetru se opět vzpamatovaly.

Vzdálenost mezi loděmi se zmenšovala. Antonova loď zrychlila;

Meteor též. Ale Meťák měl větší schopnost akcelerace.

Úsměv na Antonově tváři se vůbec neměnil. „Padesát mil,“ řekl.

Pak: „Čtyřicet pět.“ Další odmlčení. „Čtyřicet. Už jsi odříkal otčenáš,

policajte?“ Lucky neodpověděl. Nemá jiné východisko. Musí do nich

nabourat. Čím dříve Anton doletí, tím dříve dojde válka na Zemi,

musí zastavit piráty sebevraždou, není jiné řešení. Lodě se k sobě

přibližovaly po dlouhé zakřivené tečně.

„Třicet,“ řekl Anton netečně. „Nikomu jsi nenahnal strach.

Nakonec budeš vypadat jako blázen. Otoč to a jeď domů, Starre.“

„Dvacet pět,“ odpověděl Lucky pevně. „Máš patnáct minut –

buď se vzdáš, nebo zemřeš.“ On sám, uvědomil si, měl stejných

patnáct minut, buď zvítězí, nebo zemře.

Na monitoru se za Antonem objevila jiná tvář. Ke rtům měla

přitisknutý štíhlý bledý ukazováček. Luckymu se udělaly mžitky

před očima. Snažil se jich zbavit tím, že se podíval na stranu a pak

zase zpět.

Obě lodi zrychlovaly maximálním možným způsobem.

„Co se děje, Starre?“ ptal se Anton. „Máš strach? Srdce v

kalhotách?“ Měl pootevřená ústa a z očí mu šlehaly plameny.

Luckymu bylo najednou jasné, že se Anton v situaci vyžívá, že

to považuje za vzrušující hru, že se jedná o jediný způsob, jak může

předvést svoji moc. V tom okamžiku Lucky pochopil, že se jeho

nepřítel nikdy nevzdá, že raději nechá zničit svoji loď. Uvědomil si,

že před smrtí není úniku.

„Patnáct mil,“ řekl Lucky.

- 111 –

Tvář na Antonem patřila Hansenovi. Poustevník! A něco drží v

ruce.

„Deset mil,“ řekl Lucky. Pak: „Šest minut. Napálím to do vás.

Provesmír, napálím to do vás.“

Byl to blaster! Hansen držel blaster.

Lucky zatajil dech. Jestli se Anton otočí…

Ale Anton nechtěl přijít ani o jedinou sekundu pohledu na

Luckyho tvář, bude-li to jenom trochu možné. Očekával, že spatří

vzrůstající strach. Luckymu to bylo z pirátova výrazu naprosto jasné.

Anton by se neotočil ani při daleko silnějším hluku, než vydá opatrně

zvedaný blaster.

Anton to dostal do zad. Smrt přišla tak náhle, že lačný úsměv

ani nestihl zmizet z tváře; přestože z ní vyprchal život, výraz

zvrácené radosti nikoli. Anton spadl dopředu na kameru a na chvíli

na ní zůstal přitisknutý obličejem, takže zíral na Luckyho mrtvolným

pohledem v nadživotní velikosti.

Lucky zaslechl Hansenův výkřik: „Všichni zpět. Chcete zemřít?

Vzdáváme se. Pojď si pro nás, Starre!“

Lucky změnil směr zrychlení o dva stupně, což naprosto stačilo,

aby se lodě nesrazily.

Jeho ergometry nyní zřetelně hlásily motory blížících se

vojenských lodí. Přece jenom dorazily.

Štíty Antonovy lodi se na znamení kapitulace zbarvily doběla.

Stalo se téměř pravidlem, že vojenští velitelé nebyli nikdy příliš

potěšeni, když Akademie zasahovala do záležitostí, které byly

považovány za doménu armády.

Zvláště když byly zásahy evidentně úspěšné. Lucky Starr si toho

byl dobře vědom. Na admirálovu špatně skrývanou nelibost byl

vcelku připraven.

„Doktor Conway nám situaci náležitě vylíčil, Starre, a za akci

máte pochvalu,“ začal admirál. „Avšak měl byste si uvědomit, že

flotila si už nějaký čas sirijské nebezpečí uvědomuje a že má pečlivě

připravený vlastní postup. Tyto nezávislé akce ze strany Akademie

mohou být zhoubné. Můžete to vyřídit doktoru Conwayovi. Byl jsem

požádán Koordinátorem, abych v další fázi boje proti pirátům

- 112 –

spolupracoval s Akademií, ale,“ zatvářil se neústupně, „nemohu

souhlasit s vaším návrhem, abychom pozdrželi útok na Ganymedes.

Domnívám se, že ohledně bitev dokáže flotila přijímat vlastní

rozhodnutí.“

Admirálovi bylo kolem padesátky a nebyl zvyklý jednat jako

rovný s rovným s nikým, natož pak s dvakrát mladším holobrádkem.

Jeho ostře řezaná tvář ozdobená ježatým knírkem to jasně

naznačovala.

Lucky byl vyčerpán. Admirál spustil protiútok teď, v okamžiku,

kdy je Antonova loď ve vleku a její posádka zajištěna. Avšak

podařilo se mu zachovat zdvořilost. „Domnívám se,“ namítl, „že

když nejdříve vyčistíme asteroidy, Sirijci už na Ganymedu nebudou

představovat žádný problém.“

„Svatá galaxie, chlape, co myslíte tím »vyčištěním«? Už se o to

bezúspěšně snažíme pětadvacet let. Čistit asteroidy, to je jako chytat

pstruhy holýma rukama. A co se týče sirijské základny, víme, kde je,

a máme zaručené zprávy o její síle.“ Krátce se zasmál. „No, zřejmě

pro vás nebude lehké připustit, že je flotila v obraze podobně jako

Akademie, ale je to tak. A možná i víc. Například vím, že mám k

dispozici sílu dostatečnou pro zničení jejich základny na Ganymedu.

Na bitvu jsme dobře připraveni.“

„Nepochybuji o tom, že dokážete Sirijce zničit. Ale Sirijci na

Ganymedu nejsou zdaleka jediní. Možná jste připraveni na bitvu, ale

jste také připraveni na dlouhotrvající nákladnou válku?“

Admirál zrudl. „Byl jsem požádán o spolupráci, ale nemohu

riskovat bezpečnost Země. Za žádných okolností nemohu hlasovat

pro plán, jehož součástí je rozptýlení naší jednotky mezi asteroidy,

zatímco sirijská výprava zůstává ve Sluneční soustavě.“

„Můžete mi dát hodinu?“ přerušil ho Lucky. „Jednu hodinu,

abych si promluvil s Hansenem, zajatcem z Ceresu, kterého jsem

přivedl na palubu těsně předtím, než jste se objevili, pane?“

„Jak to pomůže?“

„Můžete mi dát hodinu, abych vám to ukázal?“ Admirál pevně

sevřel rty. „Hodina může být vzácná. Může být také bezcenná…

Dobře, pusťte se do toho, ale rychle. Uvidíme, jak to půjde.“

- 113 –

„Hansene!“ zavolal Lucky, aniž by spustil z admirála své klidné

oči.

Poustevník vešel z palubní ložnice. Vypadal unaveně, ale na

tváři vykouzlil úsměv. Pobyt na pirátské lodi zjevně nezanechal

stopy na duchu.

„Obdivuji vaši loď, pane Starre. To je pořádný kusanec.“

„No tak, no tak,“ řekl admirál, „nic takového. Do toho, Starre!

Loď nikoho nezajímá.“

„Situace je následující, pane Hansene,“ oslovil ho Lucky.

„Zastavili jsme Antona, s vaší neocenitelnou pomocí, za niž vám

děkuji. To znamená, že jsme zdrželi začátek sirijských válečných

operací. Avšak my potřebujeme více než zdržení. Musím odstranit

nebezpečí nadobro, a jak vám může tady pan admirál potvrdit,

nemáme příliš mnoho času.“

„Čím vám mohu pomoci?“ zeptal se Hansen. „Tím, že mi

odpovíte na pár otázek.“

„S radostí, ale už jsem vám řekl vše, co vím. Je mi líto, že vám

to bylo tak málo k užitku.“

„Ale piráti byli přesvědčeni, že jste nebezpečná osoba. Hodně

riskovali, aby vás dostali z našeho zajetí.“

„To si nedokážu vysvětlit.“

„Je možné, že byste věděl něco, aniž byste si to uvědomoval?

Něco, co by jim mohlo být osudné?“

„O ničem takovém nevím.“

„Důvěřovali vám. Podle informací, které jste mi sám dal, jste

bohatý člověk s dobrými investicemi na Zemi. Rozhodně jste na tom

lépe než běžný poustevník. A ještě k tomu s vámi piráti zacházeli

dobře. Nebo s vámi alespoň nezacházeli špatně. Nerozstříleli váš

majetek. Vlastně nechali váš velmi luxusní domov úplně na pokoji.“

„Nezapomeňte, pane Starre, že na oplátku jsem jim pomáhal.“

„Moc ne. Říkal jste, že jste jim dovolil přistávat na vašem Šutru,

občas vám tam nechávali lidi a to je tak vše. Kdyby vás prostě

zastřelili, mohli mít totéž a váš byt k tomu. A ještě by se nemuseli

bát, že se z vás stane informátor. K čemuž nakonec došlo.“

Hansen zamrkal. „Ale přesto je to tak. Mluvil jsem pravdu.“

- 114 –

„Ano, mluvil jste pravdu. Avšak nebyla to celá pravda. Musel

existovat velmi pádný důvod, proč vám piráti tak naprosto

důvěřovali. Museli vědět, že vám půjde o život, když se vydáte na

policii.“

„Už jsem vám to vysvětloval,“ řekl Hansen vlídně.

„Vysvětloval jste, že jste se dostal mimo zákon tím, že jste

pomáhal pirátům, ale oni vám důvěřovali, už když přišli poprvé,

dříve než jste jim začal pomáhat. Jinak by vás na uvítanou zastřelili.

Tak, teď mě nechtě hádat. Řekl bych, že kdysi, než jste se stal

poustevníkem, jste byl také pirátem, Hansene, a že o tom Anton a

jeho muži věděli. Co říkáte?“

Hansenův obličej zbělel.

„Co říkáte, Hansene?“ opakoval Lucky.

Hansen tiše promluvil. „Máte pravdu, pane Starre. Kdysi jsem

byl členem posádky na pirátské lodi. Už je to dávno. Pokoušel jsem

se to vymazat ze svého života. Stáhl jsem se mezi asteroidy a ze

všech sil se snažil, abych byl pro úřady na Zemi mrtvý muž. Když se

ve Sluneční soustavě vynořili noví piráti a udeřili na mě, neměl jsem

jinou možnost než jim hrát do noty.

Když jste přistál vy, byla to moje první příležitost zmizet, moje

první šance odvážit se postavit zákonu čelem. Přece jen uběhlo

pětadvacet let. A mluvila by pro mě skutečnost, že jsem riskoval svůj

život, abych zachránil život akademika. Proto jsem chtěl na Ceresu

tak horlivě bojovat s piráty. Chtěl jsem získat další bod k dobru.

Nakonec jsem zabil Antona a zachránil jsem vám život podruhé.

Nechal jsem Zemi vydechnout, jak jste sám říkal, dopřál jsem jí čas,

v němž bude možno zabránit válce. Ano, byl jsem pirát, pane Starre,

ale to už je za mnou a domnívám se, že jsem srovnal skóre.“

„Výborně,“ řekl Lucky, „až sem to jde. Máte teď pro nás

nějakou informaci, kterou jste nám dosud neřekl?“

Hansen zavrtěl hlavou.

„Nepověděl jste nám, že jste byl pirát,“ připomněl mu Lucky.

„To opravdu nebylo podstatné. A přišel jste na to sám. Nesnažil

jsem se to popřít.“

„No dobře, podívejme se, jestli najdeme ještě něco, co

nepopřete. Víte, ještě pořád jste nám neřekl celou pravdu.“

- 115 –

Hansen se zatvářil překvapeně. „Co zbývá?“

„Skutečnost, že jste nikdy nepřestal být pirátem. Skutečnost, že

vy jste ta osoba, o které se jednou zmínil člen Antonovy posádky

krátce po mém tlakovém souboji s Dingem. Skutečnost, že vy jste

takzvaný Šéf. Vy, pane Hansene, vy jste mozek všech pirátů z

asteroidů.“

- 116 –

16. Úplné rozuzlení

Hansen vyskočil ze židle a zůstal stát. Sípavě nadechoval a

vydechoval pootevřenými ústy.

Admirál sotva méně udiveně vykřikl: „Svatá galaxie, chlape. Co

to má znamenat? To myslíte vážně?“

„Posaďte se, Hansene,“ vyzval ho Lucky, „vezmeme to

popořádku. Uvidíme, jak to zní. Jestli se mýlím, někde se objeví

rozpor. Začíná to kapitánem Antonem, který přepadl Atlas. Anton

byl inteligentní a schopný muž, i když šílený. Nevěřil mně ani tomu,

co jsem mu povídal. Pořídil moji trojrozměrnou fotografii (což

nebylo tak složité, ani jsem si toho nemusel všimnout) a poslal ji

Šéfovi s žádostí o pokyny. Šéfovi se zdálo, že mě poznává. Kdybyste

byl Šéfem vy, Hansene, další vaše jednání by dávalo smysl – a když

jste později spatřil moji tvář, vy jste mě skutečně poznal.

Šéf poslal zpět zprávu v tom smyslu, že mám být zabit. Anton si

dopřál potěšení využít pro tento účel tlakový souboj s Dingem.

Dingo dostal jasný rozkaz – měl mě zabít. Anton to přiznal během

našeho posledního rozhovoru. Anton předtím slíbil, že když vyváznu

ze souboje živý, můžu se stát členem organizace, a tak, když jsem se

navrátil, musel jste se do věci vložit osobně. Poslali mě na váš šutr.“

Hansen vybuchl. „Ale to je pitomost. Nezkřivil jsem vám ani

vlas. Zachránil jsem vás. Odvezl jsem vás zpátky na Ceres.“

„Ano, odvezl a sám jste letěl se mnou. Nyní zde byl můj nápad

proniknout do pirátské organizace a prozkoumat ji zevnitř. Vy jste

dostal zrcadlově obrácený nápad a byl jste úspěšnější. Přivezl jste mě

na Ceres a sebe taky. Zjistil jste, jak jsme nepřipraveni a jak pirátské

nebezpečí podceňujeme. To znamenalo, že se můžete vydat plnou

parou vpřed.

Napadení Ceresu teď dává smysl. Představuju si, že jste poslal

nějakým způsobem pokyn Antonovi. Kapesní subéterická vysílačka

není nic neznámého a je možno vymyslet šikovné kódy. Běžel jste

chodbami nikoliv proto, abyste bojoval s piráty, ale abyste se k nim

přidal. Nezabili vás, »zajali« vás. To bylo velmi podezřelé. Kdyby

- 117 –

byl váš příběh pravdivý, byl byste pro ně nebezpečný informátor.

Měli by vás odprásknout v okamžiku, kdy jim přijdete do cesty.

Místo toho vám neublížili. Místo toho vás nasadili do Antonovy

vlajkové lodi a vzali s sebou na Ganymedes. Nebyl jste ani spoutaný

ani pod dozorem. Bylo pro vás hračka, abyste se nepozorovaně

vplížil k Antonovi a zezadu ho zastřelil.“

Hansen vykřikl: „Ale zastřelil jsem ho. Proč bych to prozemi

dělal, kdyby to bylo tak, jak říkáte?“

„Protože to byl maniak. Byl ochoten nechat mě narazit do vaší

lodi jen proto, aby nemusel uznat porážku a ztratit tvář. Vy sám jste

měl důležitější cíle a neměl jste v úmyslu přijít o život kvůli jeho

ješitnosti. Věděl jste, že zabráníme-li Antonovi spojit se s

Ganymedem, bude to znamenat pouhé zdržení. Když později na

Ganymedes zaútočíme, stejně válku vyprovokujeme. A vám se pak,

když budete hrát dál roli poustevníka, nakonec podaří uprchnout a

znovu začít používat vaši pravou totožnost. Jakou cenu měl v

porovnání s tím Antonův život a jedna ztracená loď?“

„To jsou nějaké důkazy? Jsou to všechno jenom dohady! Kde

máte nějaký důkaz?“ vykřikoval Hansen.

Admirál, který po celou dobu těkal očima z jednoho na druhého,

se rozhoupal k činu. „Podívejte se, Starre, ten muž patří mně. My už

z něj pravdu dostaneme.“

„Nespěchejte, admirále. Moje hodina ještě neuplynula…

Dohady, Hansene? Tak pokračujme. Pokoušel jsem se vrátit na váš

šutr, Hansene, ale vy jste neměl souřadnice, což bylo přes všechna

vaše srdcervoucí vysvětlení velmi podezřelé. Spočítal jsem trojici

souřadnic z dráhy, kterou jsme urazili cestou z vašeho asteroidu na

Ceres, a ty mě zavedly do zakázané zóny, kde vzhledem k platnosti

běžných přírodních zákonů žádné asteroidy být nemohou. Jelikož

jsem si byl jistý, že jsou moje výpočty správné, věděl jsem, že váš

šutr byl na svém místě v rozporu s přírodními zákony.“

„Eh? Co?“ řekl admirál.

„Říkám, že asteroid se nemusí pohybovat po své oběžné dráze,

je-li dost malý. Může být vybaven hyperatomovými motory a

odlétnout z oběžné dráhy jako kosmická loď. Jak jinak byste vysvětlil

přítomnost asteroidu v zakázané zóně?“

- 118 –

„To ještě nic neznamená, to, co tady povídáte,“ cílil se Hansen.

„Nevím, proč mi to děláte, Starre. Zkoušíte mě? To je nějaký trik?“

„Žádný trik, pane Hansene,“ řekl Lucky. „Letěl jsem zpátky k

vašemu šutru. Domníval jsem se, že se s ním nedostanete příliš

daleko. Pohyblivý asteroid má svoje výhody. Je úplně jedno, kolikrát

jej přístroje zachytí, kolikrát astronomové zaznamenají jeho polohu a

spočítají oběžnou dráhu, pozorovatele a pronásledovatele je vždy

možno setřást pohybem mimo obvyklou trajektorii. Ale i tak

představuje takový asteroid určité riziko. Náhodnému vědci u

dalekohledu může připadat divné, proč se vyskytuje mimo ekliptiku

nebo v zakázané zóně. Anebo, když bude dostatečně blízko, může se

podivovat, proč na jednom konci vyfukuje žhavé zplodiny z reaktoru.

Předpokládám, že jste se jednou pohnul, abyste se setkal s

Antonovou lodí a on mohl na vašem šutru přistát. Byl jsem si jistý,

že jste krátce poté nemohl odletět daleko. Možná jen tolik, abyste se

dostal do nejbližšího shluku asteroidů a zamaskoval se tam. Tak jsem

se vrátil mezi asteroidy, které byly po ruce, a hledal jsem nějaký, co

bude mít správnou velikost a tvar. Našel jsem ho. Našel jsem

asteroid, který sloužil zároveň jako základna, továrna a sklad a na

němž jsem slyšel obří hyperatomové motory schopné pohánět

obrovskou masu horniny. Dovoz ze Siria, předpokládám.“

„To ale nebyl můj šutr,“ namítl Hansen.

„Ne? Narazil jsem na něm na vyčkávajícího Dinga. Vytahoval

se, že mě nemusel sledovat, že věděl, kam mířím. Jediným místem, o

němž věděl, že tam mám namířeno, byl váš šutr. Z toho jsem usoudil,

že jeden a tentýž šutr ukrývá na jednom konci vaše obydlí a na

druhém pirátskou základnu.“

„Ne. Ne,“ křičel Hansen. „Nechávám to na admirálovi. Existuje

tisíc asteroidů, které mají velikost a tvar jako ten můj, a já nejsem

zodpovědný za náhodnou poznámku nějakého piráta.“

„Je tu další důkaz, který by vám mohl znít poněkud lépe,“ řekl

Lucky. „Na pirátské základně jsem našel jámu mezi dvěma skalními

výstupky, jámu plnou prázdných plechovek.“

„Prázdné plechovky!“ křičel admirál. „Co to s tím má, do

galaxie, společného, Starre?“

- 119 –

„Hansen vyhazoval použité plechovky do jámy na svém šutru.

Říkal, že si nepřeje, aby ho vesmírem doprovázely jeho vlastní

odpadky. Ve skutečnosti si asi nepřál, aby doprovázely šutr a

upozorňovaly na něj. Viděl jsem jámu plechovek, když jsme jeho

šutr opouštěli. Znovu jsem ji spatřil, když jsme se blížili k pirátské

základně. Proto jsem začal prozkoumávat tento asteroid a ne žádný

jiný. Podívejte se na tohoto muže, admirále, a řekněte mi, jestli

můžete ještě o mých slovech pochybovat.“

Hansenův obličej byl znetvořen zuřivostí. Byl to úplně jiný

člověk. Veškeré stopy laskavosti zmizely. „Dobře. A co má být? Co

chcete?“

„Chci, abyste zavolal Ganymedes. Jsem si jist, že jste vedl

předchozí vyjednávání. Poznají vás. Řekněte jim, že se asteroidy

vzdaly Zemi a že budou bojovat po našem boku proti Siriu, bude-li

toho zapotřebí.“

Hansen se ušklíbl. „Proč bych to měl dělat? Máte mě, ale

asteroidy nemáte. Nepodaří se vám je vyčistit.“

„Podaří, když dobudeme váš šutr. Na něm jsou všechny

potřebné údaje, nebo snad ne?“

„Zkuste si ho najít,“ zachroptěl Hansen. „Zkuste ho najít mezi

spoustou šutrů. Sám jste říkal, že se dokáže pohybovat.“

„To bude dosti snadné,“ řekl Lucky. „Vaše jáma s plechovkami,

víte.“

„Tak do toho. Podívejte se na každý šutr a hledejte jámu. To

vám potrvá milión let.“

„Ne, ne. Asi tak den. Když jsem opouštěl pirátskou základnu,

zastavil jsem se na chvíli a stačil jsem sežehnout jámu s plechovkami

tepelnými paprsky. Roztavil jsem je a nechal zmrznout znovu na

hrbolatý povlak ryzího zářícího kovu. Kolem není žádná atmosféra,

která by umožnila korozi, takže povrch jámy zůstane úplně stejný,

jako byla branka z kovové fólie při tlakovém zápase. Zachytí

sluneční záři a odrazí ji soustředěnou v silný paprsek. Bude úplně

stačit, když se Observatoř na Ceresu při monitorování oblohy podívá

po asteroidu, který je desetkrát jasnější, než odpovídá jeho velikosti.

Požádal jsem je, aby s tím začali, ještě než jsem se vydal za

Antonem.“

- 120 –

„To je lež.“

„Opravdu? Dlouho předtím, než jsem doletěl ke Slunci, jsem

obdržel subéterickou zprávu, která obsahovala fotografii. Tady je.“

Lucky ji vytáhl z poznámkového bloku a položil na stůl. „Světlá

tečka se šipkou je váš šutr.“

„Myslíte, že mě vystrašíte?“

„Klidně bych mohl. Přistály tam lodě Akademie.“

„Cože?“ zařval admirál.

„Nebylo času nazbyt, pane,“ vysvětloval Lucky. „Na opačném

konci jsme našli Hansenovo obydlí a také spojovací chodby mezi

ním a pirátskou základnou. Tady mám pár subétericky přenesených

dokumentů obsahujících souřadnice vašich nejdůležitějších

pomocných základen a pár fotografií základen samotných. Jsou

pravé, Hansene?“

Hansen se složil. Otevřel ústa, z nichž se vydraly beznadějné

vzlyky.

Lucky pokračoval: „Toto vše tady provádím, Hansene, abych

vás přesvědčil, že jste ztracen. Jste ztracen, naprosto a nadobro.

Nezbývá vám nic než váš život. Nic neslibuji, ale když uděláte to, co

po vás chci, můžete si nakonec zachránit alespoň ten. Zavolejte

Ganymedes.“

Hansen se zoufale zadíval na své prsty. Admirál řekl v mučivém

úžasu: „Akademie vyčistila asteroidy? Oni to zvládli? A vůbec nic

nekonzultovali s Admiralitou?“

„Co vy na to, Hansene?“ popíchl ho Lucky.

„Co na tom teď záleží? Udělám to,“ odpověděl rezignovaně.

Conway, Henree a Čára čekali na kosmodromu, aby přivítali

Luckyho při jeho návratu na Zemi. Večeřeli společně v Proskleném

salónku v nejvyšším patře restaurace Planeta. Stěnami místnosti

vyrobenými z tvarovaného polopropustného skla mohli pozorovat

zářivá světla velkoměsta, která se postupně vytrácela, až na

rozlehlých planinách za městem nesvítila žádná.

Henree řekl: „Je štěstí, že se Akademie dokázala dostat na

pirátské základny dříve, než se do věci vložila flotila. Armádní akce

by nic nevyřešila.“

- 121 –

Conway přisvědčil. „Máš pravdu. Prostor asteroidů by nadále

byl připravený pro další pirátský gang. Většina z nich v podstatě

netušila, že bojují na straně Siria. Byli to vcelku obyčejní lidé, kteří

jenom toužili po lepším životě. Myslím, že dokážeme přesvědčit

vládu, aby udělila amnestii všem, kromě těch, kteří se přímo podíleli

na přepadech, a těch zase tolik nebylo.“

„Koneckonců,“ řekl Lucky, „když jim pomůžeme pokračovat v

rozvoji asteroidů financováním jejich vlastních farem, dodávkami

vody, vzduchu a energie, vybudujeme obranu pro budoucnost.

Nejlepší prevencí proti kriminalitě na asteroidech je mírumilovná

prosperující asteroidová komunita. Takhle uchováme mír.“

„Nelži si do kapsy,“ vyjel na něj Čára. „Mír bude jen tak dlouho,

než si Sirius zase něco začne.“

Lucky natáhl ruku a pohladil drobného muže po zamračené

tváři. „Čáro, vypadá to, jako by ti bylo líto, že jsme přišli o jednu

hezkou válku. Co se s tebou děje? Nechceš si užít trochu dovolené?“

„Víš, Lucky, taky jsi nám tehdy mohl říct víc,“ durdil se

Conway.

„Strašně rád bych to byl udělal,“ řekl Lucky, „ale musel jsem

vyřídit Hansena osobně. Měl jsem pro to závažné osobní důvody.“

„Ale kdy jsi ho poprvé začal podezřívat, Lucky? Co ho

prozradilo?“ chtěl vědět Conway. „To, že se jeho šutr objevil v

zakázané zóně?“

„To byl až poslední hřebíček,“ přiznal Lucky, „ale že to není

obyčejný poustevník, jsem poznal asi hodinu potom, co jsem ho

poprvé uviděl. Od té doby mi bylo jasné, že pro mě má větší cenu

než kdokoli jiný v celé Galaxii.“

„Nechceš to vysvětlit?“ Conway zapíchl vidličku do zbytku

svého bifteku a spokojeně přežvykoval.

„Hansen poznal, že jsem syn Lawrence Starra. Říkal, že se s

otcem jednou setkal, a to musela být pravda. A akademici přece jen

nemají žádnou publicitu a osobní setkání je jediné možné vysvětlení

toho, že mu moje tvář připadala povědomá.

Ale bylo tu něco podezřelého. Za prvé viděl podobnost

nejzřetelněji, když jsem se rozzlobil. Říkal to. Ale podle toho, co jsi

- 122 –

mi povídal, strýčku Hectore, i ty, strýčku Gusi, otec se málokdy

zlobil. Když jste o něm vyprávěli, nejčastěji jste mu říkali »Smíšek«.

A za druhé, když Hansen přiletěl na Ceres, nepoznal ani jednoho

z vás. Ani vaše jména mu nic neříkala.“

„Co je na tom divného?“ ptal se Henree.

„Otec a vy jste byli pořád spolu, ne? Jak by mohl Hansen potkat

otce, a ne vás dva? A ještě k tomu ho potkat, když byl rozzlobený a

za okolností, které se mu natolik vryly, že mě poznal na základě

podoby o pětadvacet let později.

Existuje jediné vysvětlení. Můj otec se od vás odloučil pouze při

svém posledním letu na Venuši a Hansen byl zapleten do jeho

vraždy. Rozhodně nemohl být obyčejným členem posádky. Obyčejný

pirát by nezbohatl tak, aby mohl vybudovat luxusní asteroid a strávit

pětadvacet let po armádním útoku tím, že bude vytvářet od základu

novou velkou organizaci. Tehdy mu mohlo být tak kolem třiceti, dost

na to, aby byl kapitánem.“

„Všemohoucí vesmír!“ žasl Conway.

Čára rozhořčeně vyjekl: „A to jsi ho nezastřelil?“

„Jak jsem mohl? Měl jsem důležitější úkoly, než je vyřizování

osobních účtů. Ano, zabil mi otce i matku, ale musel jsem k němu

být zdvořilý, alespoň chvíli.“

Lucky zvedl šálek s kávou k ústům, odmlčel se a zadíval se opět

dolů na město.

„Hansen stráví zbytek života ve věznici na Merkuru, což je větší

trest než rychlá smrt,“ mínil Lucky. „A Sirius zmizí z Ganymedu,

takže bude mír. To je pro mě lepší odměna, než kdybych ho desetkrát

zabil, a lepší uctění památky mých rodičů.“

- 123 –

ISAAC ASIMOV

LUCKY STARR A PIRÁTI Z ASTEROIDŮ

Řada Lucky Starr, sv. 2

Z anglického originálu Lucky Starr and the pirates of Asteroids,

vydaného nakladatelstvím Bantam Books, New York 1993, přeložil

Jan Kvapil.

Obálku podle kresby P. Bauera navrhl M. Sládek.

Vydal jako svou tisící šestistou třicátou druhou publikaci IŽ, s. r.

o., Václavské nám. 36, Praha 1, roku 1999.

Odpovědný redaktor Viktor Janiš.

Vytiskl EKON, družstvo, Srázná 17, 586 01 Jihlava.

Vydání první.

Doporučená cena 61,80 + 3,10 DPH = 64,90 Kč

Isaac Asimov, jeden z velmistrů zlatého věku science fiction, je

kromě takových románů jako Konec věčnosti. Ani sami bohové nebo

cyklu Nadace autorem i šesti příběhů o Lucky Starrovi, které

vycházejí v češtině poprvé.

Oba Luckyho rodiče zahynuli na výpravě k Venuši, když bránili

loď před nájezdem pirátů. Tehdy tento útok vyprovokoval masivní

odvetu – ale všichni piráti zlikvidováni nebyli. Nyní se sirijskou

pomocí znovu zvedají hlavu…

1. David Starr – Tulák po hvězdách

2. Lucky Starr a piráti z asteroidů

3. Lucky Starr a oceány Venuše

4. Lucky Starr a velké slunce Merkuru

5. Lucky Starr a měsíce Jupiterovy

6. Lucky Starr a prstence Saturnu

Doporučená cena: 64, 90 Kč

ISBN 80-240-0631-6

- 124 –

Document Outline

ISAAC ASIMOV

LUCKY STARR

& piráti z asteroidů

1. Loď odsouzená k záhubě

2. Planetární smetí

3. Souboj slovy

4. Souboj činy

5. Poustevník na šutru

6. Co ví poustevník

7. Na Ceres

8. Čára přejímá iniciativu

9. Neexistující asteroid

10. Existující asteroid

11. Tělo na tělo

12. Loď proti lodi

13. Nájezd!

14. Na Ganymedes přes Slunce

15. Částečné rozuzlení

16. Úplné rozuzlení