ISAAC ASIMOV

- 1 –

LUCKY STARR & oceány

Venuše

- 2 –

Přeložil Hana Volejníková

Ivo Železný Praha

Copyright © 1993 by Bantam Books

Published by arrangement with Doubleday, a division of Bantam

Doubleday Dell Publishing Group, Inc.

Translation © Hana Volejníková, 1999

ISBN 80-240-0632-4

- 3 –

Předmluva

V padesátých letech jsem napsal šest dobrodružných románů o

Davidovi Starrovi, známém pod přezdívkou Lucky, a o jeho zápase

se zločinci ze Sluneční soustavy. Každý román se odehrává na jiném

místě, ale ve všech jsem využil stávající vědecké poznatky.

Román Lucky Starr a oceány Venuše vznikl v roce 1953, tedy v

době, kdy existovala poměrně vysoká pravděpodobnost, že se na

planetě vyskytuje voda.

27. srpna 1962 zamířila k Venuši sonda Mariner II, která kolem

ní proletěla 14. prosince téhož roku ve vzdálenosti více než 30 000

kilometrů. Měření rádiových vln provedené sondou prokázalo, že

teplota na povrchu planety vysoko přesahuje bod varu vody.

Všechny následující průzkumy tento závěr potvrdily, včetně zpráv

vyslaných přístroji, které na planetě přistály. Jinými slovy, na Venuši

neexistuje žádný obrovský oceán, o němž se píše v této knize. Není

tam vůbec žádný oceán. Povrch planety je absolutně bez vody a

téměř rozpálený do ruda. Atmosféra planety je v porovnání se Zemí

95-krát hustší a vzduch se skládá v převážné míře z oxidu uhličitého.

Těžko si představit nehostinnější svět.

V roce 1964 bylo provedeno měření za použití radaru, které

odhalilo, že se Venuše otočí kolem své osy za 243 dní a směr jejího

otáčení je opačný v porovnání s jinými planetami. Kdybych psal svůj

román dnes, musel bych uvedená fakta vzít v úvahu.

Dovoluji si doufat, že ctěnému čtenáři tato kniha přinese stejně

dobrou zábavu jako jakýkoli jiný dobrodružný román, přestože můj

popis – ve své době velmi svědomitý – ve světle vědeckého pokroku

již zastaral.

Isaac Asimov

- 4 –

1. Hradbou oblaků k Venuši

Lucky Starr a John Jones zvaný Čára opustili beztížný prostor

vesmírné stanice číslo dvě a zamířili k přepravní lodi, která je

očekávala s otevřenou přechodovou komorou. Jejich pohyb se

vyznačoval ladností, která svědčila o dlouhodobé zkušenosti s

beztížným prostorem. Nic na tom nemohl změnit ani fakt, že ve

skafandrech vypadala jejich těla směšně nafouklá.

Čára během stoupání prohnul tělo do oblouku a vytáhl co

nejvíce krk, aby mu z pohledu na Venuši nic neušlo. Pak Lucky

uslyšel ve sluchátkách jeho hlasité zvolání. „U všech hromů! Vidíš tu

bílou čepici?“ Každý kousek Čárová těla, dlouhého sto padesát pět

centimetrů, byl napjatý vzrušující podívanou.

Čára strávil většinu života na Marsu a ještě nikdy neměl

možnost vidět Venuši z takové blízkosti. Byl zvyklý na

červenohnědou barvu planet a na kamenité asteroidy. Sice navštívil

modrozelenou Zemi, ale kombinace šedivé s bílou mu vyrazila dech.

Venuše zabírala víc než polovinu oblohy. Od stanice, kterou

právě opustili, byla vzdálená jen tři tisíce kilometrů. Druhá vesmírná

stanice byla umístěna na opačné straně planety. Tyto dvě stanice

fungovaly jako přestupní body pro lodě, které mířily na Venuši. Obě

stanice oběhly planetu jednou za tři hodiny, takže připomínaly

štěňata honící se za svým ocasem.

I když byly vesmírné stanice tak blízko u planety, nedalo se na

jejím povrchu nic rozpoznat. Žádné kontinenty ani oceány, pouště,

pohoří nebo zelená údolí. Celou planetu zahaloval zářivě bílý

příkrov, který v některých místech přecházel v proměnlivý šedivý

pruh.

Měla ho na svědomí vrstva vířících mraků, které neustále

obklopovaly Venuši. Šedivé čáry pak označovaly místa, kde masy

oblaků do sebe narážely. Následkem toho se pára pohybovala dolů,

takže v tom místě na planetě pršelo.

„Venuše ještě chvíli počká, Čáro. Ještě ji uvidíš dost a pěkně

zblízka,“ ozval se Lucky. „Místo toho se raději rozluč se sluncem.“

- 5 –

Čára si pohrdavě odfrkl. Jeho očím zvyklým na podmínky

Marsu už Slunce při pohledu ze Země připadalo jako oteklá,

přehnaně jasná koule. Z oběžné dráhy Venuše pak Slunce vypadalo

jako nafouklý balón. Jeho záře byla dvakrát intenzivnější než na

Zemi a v porovnání s podmínkami na Marsu čtyřnásobná. Čáru proto

nijak nemrzelo, že slunce zmizí za mraky. Stejně tak neprotestoval

proti tomu, že všechny vesmírné stanice nastavují okenní štíty tak,

aby se sluneční světlo od nich odrazilo.

„Tak co, ty bláznivý Marťane, půjdeš vůbec někdy dovnitř?“

zeptal se Lucky.

Čára zůstal stát na kraji otevřené komory a jen lehce se

přidržoval rukou. Nepřestával se dívat na Venuši. Byla ozářená

sluncem, ale od východu se sunul noční stín, nejdříve pomalu a

potom stále rychleji, jak se stanice řítila vpřed.

Lucky se odrazil, jednou rukou se také zachytil okraje

přechodové komory a druhou rukou pak strčil do Čáry. V beztížném

stavu se Čárovo drobné tělo pomalu překotilo dozadu, zatímco

Lucky sám poskočil vzhůru.

Svaly na jeho paži se napjaly a Lucky lehce vplul do komory.

Nebylo mu příliš do smíchu, přesto se ale neubránil úsměvu při

pohledu na Čáru, který visel v prostoru roztažený jako žába a jen

konečkem prstu v rukavici se držel za vnitřní dveře komory. Pokud

jde o vnější vchod, ten se zavřel, jakmile ho Lucky minul.

Čára mu pohrozil. „Poslyš, ty lotře, jednou ti to pěkně spočítám

i s úrokama.“

Ozvalo se syčení, malá místnost se plnila vzduchem. Po chvíli

se vnitřní dveře komory otevřely a dovnitř vpluli dva muži, uhýbající

před Čárovýma nataženýma nohama. První z příchozích byl

podsaditý, měl tmavé vlasy a překvapivě velký knír. „Není snad něco

v pořádku, pánové?“ zeptal se.

Jeho společník byl vyšší, štíhlejší, měl světlejší vlasy, ale stejně

velký knír. „Můžeme vám nějak pomoct?“ zajímal se.

„Stačí, když se nám tu nebudete plést, než si sundáme

skafandry,“ prohlásil Čára zvysoka. Ještě než domluvil, sedl si na

podlahu a začal se svlékat. Lucky byl už hotový.

- 6 –

Muži zmizeli. Vnitřní dveře komory se za nimi znovu zavřely.

Skafandry byly po pobytu ve vesmíru navrchu studené a díky

teplému vzduchu uvnitř se začaly pokrývat jinovatkou. Čára je vzal a

položil na vyhřívané dlaždice, aby led na nich mohl pomalu roztát.

„Teď se už můžeme seznámit,“ řekl tmavovlasý muž. „Jeden z

vás se jmenuje William Williams a druhý John Jones. Mám pravdu?“

„Já jsem Williams,“ odpověděl Lucky. Používal to příjmení

téměř automaticky. Členové Akademické rady se obecně vyhýbali

publicitě. A za stávající zmatené situace na Venuši to bylo

dvojnásobně nutné.

„Doklady máme v naprostém pořádku, alespoň doufám,“

pokračoval Lucky. „A co naše zavazadla? Už jsou tady?“

„Samozřejmě,“ odpověděl tmavovlasý muž. „Jsem George

Reval, hlavní pilot. A tohle je můj druhý pilot Tor Johnson.

Startujeme za několik minut. Pokud máte nějaké přání, sdělte nám ho

hned teď.“

Piloti je zavedli do malé kabiny. Lucky si tiše povzdychl. Nikdy

se při cestách vesmírem necítil pohodlně, jedinou výjimku

představovala jeho vlastní loď Meteor, která nyní odpočívala v depu

přestupní stanice.

„Musím vás upozornit,“ řekl Tor Johnson hlubokým hlasem, „že

jakmile opustíme stanici, začne se zvyšovat gravitace. Pokud budete

mít nějaké problémy –“

„Co ty nás máš co poučovat o gravitaci,“ zaječel Čára. „Zapiš si

laskavě za uši, zabedněnče, že už jako dítě jsem vydržel gravitační

změnu, na jakou by sis ty netroufnul ani teď.“ Špičkou prstu se dotkl

stěny, otočil se v pomalém saltu, znovu se odrazil od stěny a zůstal

viset nepatrný kousek nad podlahou. „Zkus tohle, až se zas budeš

chtít předvíst.“

„Poslyš,“ zašklebil se druhý pilot, „tolik drzosti jsem v malým

pivě ještě neviděl.“

Čára okamžitě zrudl. „Kdo je u tebe malý pivo! Co si to

dovoluješ, ty vejtřasko, já –“ vykřikl, zbytek věty ale spolkl, protože

mu Lucky položil ruku na rameno. „Ještě se uvidíme na Venuši,“

mumlal si střízlík výhružně pro sebe.

- 7 –

Tor se nepřestával zubit. Pak se otočil a šel za prvním pilotem

do řídicí místnosti v přední části lodi.

Čára okamžitě zapomněl na svůj vztek. „Poslyš, Lucky,“ zeptal

se zvědavě, „co říkáš těm jejich obrovským knírům? Něco takovýho

jsem v životě neviděl.“

„Místní zvyk, Čáro. Hádám, že podobný knír si pěstují všichni

muži na Venuši.“

„Co říkáš,“ Čára si přejel po holém horním rtu a prsty naznačil

dlouhý knír. „Jak by mi slušel?“

„Přímo tak dlouhý?“ usmál se Lucky. „Vždyť se za ním celý

schováš.“

Vyhnul se Čárově ráně pěstí právě v okamžiku, kdy se podlaha

pod jejich nohama lehce rozechvěla. Přepravní loď jménem Venušin

zázrak odstartovala. Vzápětí začala špičkou lodi opisovat zužující se

spirálu, po níž přistanou na Venuši.

Jak loď nabírala rychlost, Lucky Starr cítil, jak se ho zmocňuje

dlouho očekávaná úleva. Hnědé oči měl zamyšlené a z dychtivé,

jemně řezané tváře mu vyzařoval klid. Měl vysokou, velmi štíhlou

postavu, ale za její zdánlivou křehkostí se ukrývaly svaly jak

provazy.

Za svůj život Lucky už stačil poznat jeho dobré i špatné stránky.

Jako dítě ztratil rodiče, když jejich loď přepadli piráti. Stalo se to

blízko Venuše, k níž právě teď směřoval. Vychovali ho otcovi

nejlepší přátelé, Hector Conway, nynější prezident Akademické rady,

a Augustus Henree, který pracoval jako ředitel odboru ve stejné

organizaci.

Jeho výchova a vzdělání směřovaly k jedinému cíli: aby se

jednoho dne sám stal členem Rady, která se díky svým pravomocím

a pověřením proměnila v nejdůležitější, i když nejméně známý orgán

v celé galaxii.

Od chvíle, kdy Lucky dokončil studia a stal se plnoprávným

členem Rady, která sloužila pokroku lidstva a bojovala s nepřáteli

civilizace, uplynul teprve rok. Byl nejmladším akademikem a

pravděpodobně jím ještě dlouhou dobu zůstane.

- 8 –

Svou první bitvu už vybojoval. Pouště Marsu a ztemnělé skály

asteroidů byly svědky jeho vítězného souboje se zločinem.

Jenže válka se zlem neznamená jen krátkodobý konflikt. V

tomto okamžiku se objevil problém na Venuši, jehož závažnost ještě

posilovala okolnost, že jeho detaily byly zahalené mlhou.

Prezident Rady Hector Conway se zatahal za horní ret a pak

prohlásil: „Nevím, jestli za tím máme vidět spiknutí Siria proti

Sluneční konfederaci nebo jen drobné vyděračství. Naši zástupci na

Venuši to ale neberou na lehkou váhu.“

Lucky se ho tehdy zeptal: „Poslali jste někoho od nás, aby dal

celou záležitost do pořádku?“ Vrátil se teprve nedávno z asteroidů a

znepokojeně poslouchal prezidenta.

„Ano, Evanse,“ odpověděl Conway.

„Lou Evanse?“ přeptal se Lucky, tmavé oči mu při tom

zableskly radostí. „Bydleli jsme spolu na škole. Je opravdu dobrý.“

„Skutečně? Náš úřad na Venuši žádá, aby byl odvolán a

vyšetřován pro podezření z korupce.“

„Cože?“ Lucky zděšeně vyskočil. „Strýčku Hectore, tomu

nevěřím.“

„Chceš tedy letět na Venuši a pustit se sám do případu?“

„Že se ještě ptáš? U všech hvězd na obloze! Vyletíme s Čárou,

jakmile bude Meteor připravený k letu.“

A nyní se Lucky zamyšleně díval bočním oknem ven, před

sebou měli poslední část cesty. Noční stín zakryl celou planetu,

hodinu už nebylo nic vidět, všude byla tma. Obrovitá planeta

zastínila i všechny hvězdy.

Znovu vletěli do slunečního světla, ale za oknem mohli

pozorovat jen šedivou barvu. Navíc se natolik přiblížili k Venuši, že

planetu už neviděli celou. Byli dokonce tak blízko, že neviděli ani

oblaka. Byli už totiž přímo v nich.

Čára dojedl velký sendvič s kuřecím salátem, otřel si pusu a

řekl: „Touhle šedivou peřinou bych se nechtěl hrabat, ani kdyby mi

za to platili.“

Křídla Zázraku se s klapnutím vysunula víc do stran, díky

svému prodloužení mohla začít využívat atmosféru. Pohyb lodi se

- 9 –

okamžitě změnil. Ucítili nárazy větru, stejně jako prudká zhoupnutí

nahoru a dolů.

Vesmírné lodě nemohou vstupovat do zrádné husté atmosféry,

protože jejich konstrukce tomu není přizpůsobená. Planety jako

Země nebo Venuše, které obklopuje silná vrstva vzduchu, proto musí

mít přestupní stanice. Na ně přilétají lodě z hlubokého vesmíru. A

odtud vás na povrch planety přepraví speciální lodě, které mají

zasouvatelná křídla a mohou si tak poradit se záludnými vzdušnými

proudy.

Čára, který by dokázal poslepu přeletět z Pluta na Merkur, by v

tomhle okamžiku byl ztracený. Ani Lucky, který při výcviku řídil

podobný typ lodi, by se neodvážil převzít řízení za situace, kdy

kolem nich byly jen samé mraky.

„Než na Venuši přistáli první průzkumníci,“ poznamenal Lucky,

„netušili jsme, co se skrývá za touhle hradbou mraků. A naše tehdejší

představy o planetě byly prapodivné.“

Čára na to nic neříkal. Díval se do plastové krabice, jestli v ní

náhodou není ještě jeden sendvič s kuřecím salátem.

„Lidé například,“ pokračoval Lucky, „nemohli určit, jak rychle

se Venuše otáčí, pokud se vůbec otáčí. Neznali ani přesné složení

atmosféry. Věděli pouze, že obsahuje oxid uhličitý. Ještě na začátku

století si astronomové mysleli, že na Venuši není voda. Teprve když

tu začaly přistávat lodě, přesvědčili jsme se o opaku.“

Lucky se odmlčel. V myšlenkách se znovu vrátil ke

kódovanému telegramu. Dostal ho v polovině letu, od Země je v tom

okamžiku už dělilo patnáct miliónů kilometrů. Lou Evans, jeho starý

spolubydlící ze studií, v něm reagoval na Luckyho zprávu, že letí na

Venuši.

Text telegramu byl krátký, odměřený a jednoznačný. Skládal se

z jediné věty: „Do ničeho se nepleť!“

To bylo všechno. Takhle se Evans nikdy nechoval. Pro Luckyho

to znamenalo jediné, Evans se dostal do potíží, do velkých potíží. V

takovém případě Lucky nemohl zůstat stát stranou. Naopak zvýšil

zrychlení lodi na maximum.

„Až mě, Lucky, šimrá v zádech,“ řekl Čára, „když si

představím, že kdysi dávno seděli lidé na Zemi zavření jako v kleci.

- 10 –

Nemohli z ní ven, ať se snažili sebevíc. Nevěděli nic o Marsu nebo

Měsíci.“

Sotva to dořekl, vyletěli z hradby mraků. I Lucky zapomněl na

své chmurné myšlenky díky podívané, která se jim naskytla.

Bylo to tak nečekané. Ještě před chvílí je obklopovala

nekonečná mléčná mlha a najednou měli kolem sebe průzračný

vzduch. Prostor dole se koupal v jasném, perleťovém světle, zatímco

nad hlavami měli šedivé mraky.

„Vidíš to, Lucky?“ vykřikl Čára.

Venuše se pod nimi rozprostírala celé kilometry do všech stran,

a byla pokrytá nepřerušovaným kobercem modrozelené vegetace.

Nikde nebyly vidět žádné prohlubně, ani vyvýšeniny. Povrch byl

naprosto rovný, jako kdyby ho někdo seřízl obrovitým skalpelem.

Stejně tak se na něm neobjevil jediný předmět, který by

připomínal pozemskou scenerii. Chyběly tu silnice, domy, města i

potoky. Místo toho se až k horizontu táhl modrozelený pás.

„Za to může oxid uhličitý ve vzduchu,“ řekl Lucky.

„Představuje hlavní živinu pro zdejší rostliny. Jenže na rozdíl od

Země, kde oxid tvoří pouhé tři setiny procenta, tady dosahuje téměř

deseti procent.“

Čára, který roky prožil na farmách na Marsu, věděl, o čem je

řeč. „Jak to ale, že je tu takové světlo, když je úplně zamračeno?“

zeptal se.

„Na něco jsi zapomněl, Čáro,“ usmál se Lucky. „Slunce je tady

dvakrát jasnější než na Zemi.“ Pak se znovu podíval ven a úsměv se

mu začal vytrácet z obličeje.

„To je divné,“ zamumlal si Lucky pro sebe.

Najednou se otočil od okna. „Čáro, jdeme do pilotní kabiny.“

Dvěma skoky byl z místnosti pryč a další dva mu stačily na to,

aby se dostal ke kabině. Dveře nebyly zamčené. Lucky je otevřel.

Oba piloti, George Reval a Tor Johnson, seděli na svých místech a

nespouštěli oči z řídicího panelu. Ani jeden z nich se neotočil, když

Lucky s Čárou vstoupili dovnitř.

„Slyšíte mě?“ zeptal se Lucky.

Nikdo mu neodpověděl.

- 11 –

Lucky položil druhému pilotovi ruku na rameno, ten sebou

podrážděně trhl a pokusil se ji tak setřást.

Nejmladší člen Rady chytil Johnsona za obě ramena a křikl na

Čáru: „Popadni toho druhého!“

Střízlík okamžitě zareagoval, místo dlouhého vyptávání se na

pilota vrhl jako zápasník.

Lucky prudce odstrčil Johnsona od sebe. Ten nejdříve

zavrávoral, pak se ale znovu napřímil a vyrazil do protiútoku. Lucky

se přikrčením vyhnul ráně naslepo a zasadil mu pravačkou přímý

úder do brady. Pilot se svezl k zemi, kde zůstal nehybně ležet. Téměř

současně Čára chytil zkušeným hmatem Revala za ruku a mrštil jím

o zem tak prudce, až mu vyrazil dech.

Čára vytáhl oba piloty před kabinu a pak zamkl dveře. Když se

otočil, viděl, jak se Lucky horečnatě chápe řízení.

„Co se stalo?“ zeptal se.

„Padáme,“ odpověděl Lucky zachmuřeně. „Když jsem se

podíval dolů, zjistil jsem, že klesáme příliš rychle. A nemůžu to

pořád zastavit.“

Zoufale se snažil najít ovládání křidélek na nosných plochách

letadla, jimiž mohl určovat úhel letu. Modrý povrch Venuše se

přibližoval stále rychleji, nezadržitelně se k němu řítili.

Lucky upíral oči na tlakoměr. Měřil tlak vzduchu nad nimi. Čím

byl vyšší, tím kratší byla vzdálenost od povrchu. Tlakoměr přestal

strmě stoupat. Lucky sevřel v ruce dvojitou řídicí páku a stlačil její

konce k sobě. Takhle se to dělá. Neodvážil se ale brzdit příliš rychle,

aby vichřice svištící kolem pláště lodě neutrhla křidélka. Od nulové

výšky je přitom dělilo pouhých sto padesát metrů.

Lucky měl rozšířené chřípí a svaly na krku naběhlé, jak se

pokoušel nastavením křidélek zbrzdit pád.

„Vyrovnáváme,“ zašeptal Čára. „Přestáváme padat.“

Jenže měli málo času. Modrozelená barva se stále víc

přibližovala, najednou neviděli nic jiného. Loď Venušin zázrak s

Lucky Starrem a Čárou Jonesem na palubě se pod příliš velkým

úhlem a s příliš velkou rychlostí střetla s povrchem Venuše.

- 12 –

2. Pod mořskou kupolí

Kdyby byl povrch Venuše takový, jak vypadal na první pohled,

loď by se rozbila na kousíčky a shořela na popel. A kariéra Luckyho

Starra by v tom okamžiku skončila.

Naštěstí hustou vegetaci netvořily tráva s křovinami, ale mořské

řasy. Rovná planina nepředstavovala půdu a skály, ale vodní plochu

oceánu, který pokrýval celý povrch Venuše.

Přesto pád lodi doprovázel ohlušující lomoz. Zázrak rval na

kusy provazce chaluh a zavrtával se stále hlouběji pod hladinu. Náraz

odhodil Luckyho s Čárou ke stěně kabiny.

Normální loď by takový náraz nevydržela a roztříštila by se na

kusy. Venušin zázrak byl ale zkonstruován tak, že mohl přistát do

vody i za velké rychlosti. Loď měla aerodynamický tvar a sváry na

plášti byly pevné. Křídla, která Lucky nemohl pro nedostatek času i

znalostí zatáhnout, se po dopadu na hladinu odlomila a trup lodi se

prohnul, nicméně se nerozlomil.

Zázrak se nezadržitelně propadal do zelenočerné temnoty

oceánu. Kvůli hustému příkrovu řas sem shora nemohlo proniknout

téměř žádné světlo. Osvětlení na palubě nefungovalo, zřejmě se

poškodilo při pádu lodi do vody.

„Čáro, ozvi se,“ zavolal Lucky, hlava se mu zběsile točila.

Nikdo mu neodpověděl, a tak začal rukama pátrat ve tmě.

Konečně nahmatal Čárův obličej.

„Čáro!“ vykřikl Lucky znovu. Když se ale dotkl přítelova

drobného hrudníku, ucítil, jak mu pravidelně tluče srdce. Luckyho

zalila velká úleva.

Žádným způsobem nemohl zjistit, co se děje s lodí. V naprosté

temnotě, která je zahalila, ji ani nemohl řídit. Mohl jedině doufat, že

tření vody zastaví pád lodi dříve, než narazí na dno.

V kapse košile nahmatal kapesní svítilnu – byl to malý plastový

váleček, dlouhý asi patnáct centimetrů. Když ho zmáčkl palcem,

objevil se kužel světla, jehož paprsky mířily vzhůru, aniž by s

přibývající délkou zřetelně slábly.

- 13 –

Lucky se ještě jednou dotkl Čáry a opatrně ho vyšetřil. Na

spánku měl bouli, ale jinak se nezdálo, že by měl něco zlomeného.

Čárová víčka se zachvěla. Pak zasténal.

„Klid, Čáro,“ zašeptal Lucky. „Všechno bude v pořádku.“ Sám

tomu ale příliš nevěřil, když vyšel na chodbu. Pokud piloti nebudou

živí a ochotní spolupracovat, tahle loď se sotva kdy vrátí do

domovského přístavu.

Piloti seděli na zemi. Když se objevil Lucky se svítilnou,

zamrkali.

„Co se stalo?“ zaúpěl Johnson. „Pamatuju se, že jsem řídil loď a

pak –“ V očích neměl nepřátelství, jen bolest a zmatek.

Venušin zázrak byl znovu alespoň částečně schopný provozu.

Loď se sice namáhavě vlekla, ale reflektory vpředu i na zádi opět

svítily. Podařilo se uvést do chodu náhradní zdroje elektřiny, čímž

byly zajištěny základní funkce. Bylo slyšet vzdálené hučení otáčející

se vrtule, což svědčilo o tom, že planetární loď plnila v dostatečné

míře i svou třetí funkci. Byl to prostředek, který se dal použít k

dopravě nejen ve vesmíru či ve vzduchu, ale i pod vodou.

George Reval se vrátil do pilotní kabiny. Byl skleslý a zřetelně v

rozpacích. Na tváři měl šrám, ten mu Lucky už ale vymyl,

vydezinfikoval a postříkal tekutým obvazem.

„Máme několik trhlin,“ řekl Reval, „ale všechny se mi je

podařilo ucpat. Chybějí nám křídla a hlavní baterii můžeme rovnou

odepsat. Generální oprava nás nemine, ale i tak jsme měli z pekla

štěstí. To je vaše zásluha, Williamsi.“

Lucky rychle přikývl. „Rád bych věděl, co se tady stalo.“

Reval zrudl. „Nemám tušení. Štve mě to, ale vážně nic nevím.“

„A co vy?“ zeptal se Lucky druhého pilota.

Tor Johnson, který se pokoušel oživit rádio, rovněž zavrtěl

hlavou.

„Naposledy se pamatuju,“ ozval se Reval, „že jsme letěli

vrstvou mraků. Pak už nevím, co se dělo, až do doby, kdy jsem

zjistil, že se dívám do vaší svítilny.“

„Vzal si některý z vás nějaké drogy nebo léky?“ zeptal se

Lucky.

- 14 –

Johnson se na něho rozzlobeně podíval. „Ne,“ zahučel.

„Jak je tedy možné, že jste oba ztratili vědomí ve stejnou dobu?“

„To bych taky hrozně rád věděl,“ odpověděl Reval. „Podívejte

se, Williamsi, v létání nejsme žádní nováčci. Máme nejvyšší třídu.“

Povzdychl si. „Přesněji řečeno, měli jsme. Za tohle nás

pravděpodobně zákaz startu nemine.“

„To se ještě uvidí,“ poznamenal Lucky.

„Poslyšte,“ ozval se Čára netrpělivě, „tohle pitvání, co bylo, je k

ničemu. Já chci vědět, jak jsme na tom teď. A kam plujeme?“

„Odchýlili jsme se od našeho kursu,“ odpověděl mu Tor

Johnson, „a to pořádně. Do Afrodity nedoplujeme dřív než za pět,

šest hodin.“

„U všech hromů!“ zvolal Čára a s odporem se podíval na

neprostupnou tmu na levoboku. „Pět nebo šest hodin v tyhle tmavý

břečce?“

Afrodita představuje největší město na Venuši, žije v něm přes

čtvrt miliónu lidí.

Venušin zázrak byl od Afrodity ještě víc než kilometr daleko, ale

okolní moře už bylo zalité zeleným průsvitným světlem

vycházejícím z města. V tajuplné záři byly dobře rozpoznatelné

tmavé, štíhlé siluety záchranných lodí, které jim vypluly vstříc,

jakmile se pilotům podařilo vyslat rádiový signál. Klouzaly teď po

jejich boku jako mlčenliví společníci.

Lucky a Čára poprvé v životě uviděli podmořské město. Téměř

zapomněli na incident při přistání, to všechno překryla nádherná

podívaná, která se jim nabízela.

Zdálky město připomínalo smaragdově zelenou, pohádkovou

bublinu, která se mihotala, třepotala ve vodě. Uvnitř koule se slabě

rýsovaly jednotlivé budovy i síť vzpěr, držící kupoli města proti tlaku

vody nad ním.

Bublina rostla a zářila stále jasněji, jak se k ní čím dál tím víc

přibližovali. Její temně zelená barva přešla do světlejšího odstínu.

Afrodita už nepůsobila tak neskutečně a pohádkově jako zdálky, ze

své velkoleposti ale nic neztratila.

- 15 –

Konečně vpluli do velké přechodové komory, která mohla

pojmout celou flotilu malých nákladních lodí nebo jeden velký

bitevní křižník. Jakmile odčerpali vodu z komory, přepravili Zázrak

na silovém poli do města.

Lucky s Čárou ještě počkali, než jim vynesli zavazadla, pak si

potřásli rukou s oběma piloty a nechali se klouzákem odvézt do

hotelu Bellevue.

Čára se během cesty díval z obloukového okna, zatímco klouzák

s majestátní důstojností otáčel vrtulí a pomalu proplouval mezi

nosníky a nad střechami budov.

„Tak tohle je Venuše,“ řekl nakonec. „Jen nevím, jestli stojí za

ten karambol. Na to, jak jsme žbluňkli do oceánu, do nejdelší smrti

nezapomenu!“

„Obávám se, že je to teprve začátek,“ odpověděl Lucky.

Čára se znepokojeně podíval na svého velkého kamaráda. „A to

myslíš vážně?“

Lucky pokrčil rameny. „Uvidíme. Počkáme, co nám řekne

Evans.“

Zelený salónek hotelu Bellevue nezapřel své jméno. Světlo

svým zbarvením i mihotáním jen podtrhovalo skutečnost, že se hosté

nacházejí pod hladinou moře. Strop nad stoly měl tvar vyklenuté

obrácené mísy a pod ním se pomalu otáčelo velikánské akvárium ve

tvaru koule, důmyslně podepřené vzduchovými vzpěrami. Voda

uvnitř akvária byla protkaná mořskými řasami a mezi nimi se otáčely

barevné »mořské stuhy«, považované za jedny z nejkrásnějších

živočichů na planetě.

Čára přišel jako první, už se těšil na večeři. Zklamaně ale zjistil,

že si nemůže objednávku vyťukat na displeji. Přítomnost živých

číšníků, stejně jako informace, že výběr jídla provádí místo

návštěvníků vlastní personál, ho pak přímo vyvedly z míry. Alespoň

částečně se uklidnil, když se přesvědčil, že předkrm byl dobrý a

polévka znamenitá.

Pak začala hrát hudba, klenutý strop se rozzářil a kulaté

akvárium se zvolna roztočilo.

- 16 –

Čára překvapením otevřel pusu, v tom okamžiku zapomněl i na

jídlo. „To jsem ještě neviděl,“ řekl nakonec.

Lucky se podíval vzhůru. Mořské stuhy byly různě dlouhé, od

pěti centimetrů až po široké vlnité pásy, které měřily víc než metr.

Všechny ale byly tenké jako list papíru. Pohybovaly se tak, že

prohnuly tělo do několika záhybů a tyto vlny se pak přelévaly jejich

tělem.

Každá z nich zářila, jiskřila barevnými světly. Byla to úchvatná

podívaná. Po stranách se jim klikatily světelné spirály: karmínové,

růžové, oranžové, dokonce i několik modrých a fialových; jedna

nebo dvě spirály u větších druhů byly pak nápadně jasné. Všechny

stuhy obklopoval světle zelený závoj světla vycházející z vnějšího

zdroje. Barevné pruhy se při pohybu vzájemně překrývaly, střídaly.

Oslněný divák měl pocit, že se dívá na duhu, která postupně slábne,

vytrácí se do vody, aby se vzápětí vynořila v ještě jasnějších barvách.

Čára se jen neochotně vrátil ke svému dezertu. Číšník ho při

servírování označil jako semínkový puding a Čára si ho nejdříve

podezíravě prohlédl. Huspenina ve tvaru oranžového oválu byla dost

konzistentní, přesto se docela dobře krájela lžičkou. První sousto

nemělo žádnou výraznou chuť, bylo i dost suché, pak ale najednou

začalo na jazyku tát a měnit se v hustý sirup, který chutnal přímo

skvěle.

„Hrome!“ řekl Čára překvapeně. „Už jsi ochutnal zákusek?“

„Cože?“ zeptal se Lucky roztržitě.

„Povídám, abys ochutnal zákusek. Má chuť jako hustá

ananasová šťáva, jenže miliónkrát lepší… Co se děje?“

„Máme společnost,“ odpověděl Lucky.

„Tak se na ni podíváme.“ Čára se chystal otočit.

„Klid,“ řekl Lucky a odradil tak Čáru od jeho úmyslu pohnout

se.

Čára slyšel, jak se něčí tiché kroky blíží k jejich stolu. Snažil se

příchozího zahlédnout alespoň koutkem oka. Blaster sice nechal v

hotelovém pokoji, v kapse opasku měl ale speciální nůž. Vypadal

jako nevinné kapesní hodinky, v případě nutnosti jste s ním však

mohli člověka klidně rozříznout vejpůl. Čára nahmatal nůž prsty.

„Mohu si k vám přisednout?“ ozvalo se za Čárovými zády.

- 17 –

Čára se otočil na židli, nůž ukrytý v dlani, připravený rychle

zaútočit. Muž sotva vypadal zlověstně. Byl sice tlustý, oblek mu ale

dobře padl. Měl kulatý obličej a šedivějící vlasy pečlivě přečesané

přes pleš, kterou tak marně zakrýval. Z malých, modrých očí

vyzařovalo něco, co by se dalo nazvat přátelským pohledem. Jeho

popis by samozřejmě nebyl úplný bez obrovského prošedivělého

kníru.

„Prosím,“ odpověděl Lucky nevzrušeně. A dál se věnoval šálku

horké kávy, jejž držel v pravé ruce.

Tlouštík se posadil. Ruce si položil na stůl. Jedno zápěstí přitom

natočil tak, aby mu na něj bylo vidět, zatímco druhou rukou na něj

vrhal stín. Na zápěstí se mu objevila oválná skvrna a postupně

tmavla. Jakmile byla úplně černá, vyskočily na tomto pozadí malé

žluté tečky a mihotaly se ve tvaru souhvězdí Velkého vozu a Orionu.

Pak se obrazec znovu ztratil a před nimi seděl usmívající se tlouštík s

obyčejnými baculatými zápěstími.

Identifikační znak člena Akademické rady se nedal zfalšovat,

ani napodobit. Způsob jeho řízeného vyvolání za pomoci vůle patřil k

nejpřísněji střeženým tajemstvím Rady.

„Jmenuju se Mel Morriss,“ představil se muž.

„Měl jsem vás hned poznat podle popisu,“ odpověděl Lucky.

Čára se opřel zády o opěradlo a nůž zasunul zpátky na své

místo. Mel Morriss řídil sekci Akademické rady na Venuši. Čára už o

něm slyšel. Částečně se mu ulevilo, ale na druhé straně byl i trochu

zklamaný. Byl připravený na rvačku – chystal se tlouštíkovi

chrstnout kávu do tváře, převrhnout stůl a pak už by se vidělo.

„Vypadá to, že Venuše je neobvyklé a krásné místo,“ řekl

Lucky.

„Už jste viděli naše akvárium?“

„Velmi efektní podívaná,“ odpověděl Lucky.

Morriss se usmál a dal znamení zdviženým prstem. Číšník mu

přinesl šálek horké kávy. Morriss ji nechal trochu vychladnout a tiše

pronesl: „Nejspíš jste zklamaný mou přítomností. Nepochybně jste

čekal jinou společnost.“

„Těšil jsem se na neformální rozhovor se svým přítelem,“

odpověděl Lucky klidně.

- 18 –

„Poslal jste Evansovi vzkaz, aby sem za vámi přišel,“ řekl

Morriss.

„Vidím, že jste dobře informovaný.“

„Zcela správně. Evanse už nějakou dobu bedlivě sledujeme.

Veškeré jeho rozhovory odposloucháváme.“

Mluvili tak tiše, že i Čára jim sotva rozuměl. Seděli proti sobě,

pomalu upíjeli kávu a ze tváří se jim nedalo nic vyčíst.

„To bylo chybné rozhodnutí,“ řekl Lucky.

„Považujete se za jeho přítele?“

„Ano.“

„Váš přítel vás varoval, abyste na Venuši neletěl.“

„Zřejmě vám neušlo ani tohle.“

„Správně. Při přistání na Venuši jste málem přišli o život. Mám

pravdu?“

„Ano. Chcete tím naznačit, že se Evans něčeho takového

obával?“

„Obával? To je směšné, Starre. Váš přítel Evans tu katastrofu

zrežíroval.“

- 19 –

3. Kvasinky

Lucky se dál tvářil nevzrušeně. Jen mrknutí očních víček

prozradilo jeho zájem. „Prosil bych detaily,“ řekl.

Morriss se znovu usmál, horní ret mu přitom zpola zakrýval jeho

obrovitý knír. „Tady to bohužel nepůjde.“

„Určete tedy jiné místo.“

„Okamžik.“ Morriss se podíval na hodinky. „Za necelou minutu

začne show. Tanec při mořském světle.“

„Tanec při mořském světle?“

„Koule nad námi se rozsvítí tlumeným zeleným světlem. Lidé

vstanou a začnou tančit. Vstaneme s nimi a nenápadně se vytratíme.“

„Vypadá to, jako kdybyste si myslel, že nám hrozí nebezpečí.“

„Ano, vy jste v nebezpečí,“ odpověděl Morriss vážně. „Ujišťuji

vás, že od okamžiku, kdy jste vstoupili do města, z vás naši lidé

nespustili oči.“

Najednou se rozezněl něčí bodrý hlas. Jako kdyby vycházel z

křišťálového středu stolu. Podle toho, že se tím směrem dívali i

ostatní hosté, bylo zřejmé, že ho také slyší.

„Dámy a pánové, rád bych vás přivítal v našem Zeleném salónu.

Doufám, že jste dobře povečeřeli. K dalšímu zpříjemnění večera si

vám vedení hotelu dovoluje nabídnout magnetonické skladby Tobe

Tobiase a jeho –“

Zatímco muž promlouval k hostům, zhasla světla a konec jeho

věty zanikl v rostoucím šumu, kterým přítomní dávali najevo své

překvapení. Většinu z nich tvořili lidé, kteří teprve nedávno přiletěli

ze Země. Kulaté akvárium u stropu se proměnilo ve světélkující

smaragdově zelenou kouli, v níž mořské stuhy zářily jako brilianty.

Samotnou kouli jako by najednou pokrývaly tisíce broušených

plošek, a jak se akvárium točilo, vrhaly do místnosti měkké, téměř

hypnotické stíny. Hudba se linula z nezvyklých reproduktorů

různých magnetonických nástrojů a postupně sílila. Tóny vznikaly v

různě tvarovaných tyčinkách, které se pohybovaly po složitých

drahách magnetickým polem kolem nástrojů.

- 20 –

Muži i ženy vstávali, aby si zatančili. Místností zněl šelest, jak

se všichni dali do pohybu, a nad ním se ozýval tlumený sykavý

smích. Morriss se nejdříve dotkl Luckyho rukávu a pak dal stejné

znamení i Čárovi.

Oba se zdvihli a mlčky následovali Morrisse. K nim se postupně

přidávaly postavy se zachmuřenými obličeji. Vypadalo to, jako

kdyby se vynořovaly zpoza záclon. Muži se k nim příliš

nepřibližovali, aby nebyli nápadní, určitě ale všichni drželi prst na

spoušti blasteru, o tom Lucky nepochyboval. Mel Morriss, nejvyšší

představitel Akademické rady na Venuši, bral celou situaci smrtelně

vážně.

Lucky se souhlasně rozhlédl po Morrissově bytě. Nebyl zařízený

s přehnanou okázalostí, zároveň ale působil pohodlným dojmem.

Tady mohl člověk zapomenout na to, že sto padesát metrů nad jeho

hlavou se tyčí průhledná kupole města a nad ní je pak sto padesát

metrů hluboká mělčina oceánu, nasyceného oxidem uhličitým, o

stovkách kilometrů nedýchatelné atmosféry ani nemluvě.

Obzvláštní radost udělala Luckymu velká filmotéka knih, která

se sotva vešla do jednoho výklenku.

„Vy jste biofyzik, doktore Morrissi. Mám pravdu?“ zeptal se

Lucky, přičemž ho automaticky oslovil vědeckým titulem.

„Ano.“

„I já jsem se při studiu zabýval biofyzikou,“ prohlásil Lucky.

„Vím,“ odpověděl Morriss. „Četl jsem vaši práci. Velmi zdařilá.

Mimochodem, nemáte nic proti tomu, když vám budu říkat Davide?“

„Sice se tak jmenuju, ale všichni mi říkají Lucky.“

Čára mezitím otevřel jednu kazetu, odvinul kousek filmu a

prohlédl si ho proti světlu. Pak pokrčil rameny a film vrátil zpátky.

„Vůbec nevypadáte jako vědec,“ řekl mu Čára útočně. „Správný

postřeh,“ souhlasil Morriss. Netvářil se ani trochu uraženě. „Beru to

jako svou výhodu.“

Lucky rozuměl jeho poznámce. V době, kdy věda pronikla do

všech sfér lidské společnosti, se vědci už nemohli uzavírat ve svých

laboratořích. Právě proto vznikla i Akademická rada. Původně měla

sloužit jako poradní orgán vlády při řešení problémů celé galaxie,

- 21 –

protože jen vědci disponují příslušnými informacemi, bez nichž nelze

přijmout uvážené rozhodnutí. Postupem času se ale Rada stále víc

proměňovala v orgán, zabývající se bojem se zločinem a

kontrašpionáží. Do jejích rukou se sbíhalo stále více vládních nitek.

Díky jejím aktivitám možná jednoho dne vznikne Říše Mléčné

dráhy, v níž lidé budou žít v míru a harmonii.

V souvislosti s tím museli členové Akademické rady plnit

spoustu úkolů, které byly hodně vzdálené abstraktní vědě. Z toho

hlediska mohli být úspěšnější, pokud nevypadali jako typičtí vědci,

ovšem za předpokladu, že pořád jako vědci mysleli.

„Co kdybyste mě nejdříve detailně informoval o vzniklém

problému?“ požádal ho Lucky. „Kolik vám toho řekli na Zemi?“

„Udělal jsem si hrubou představu, ale raději se spoléhám na lidi,

kteří jsou přímo u zdroje.“

Morriss se usmál s neskrývanou ironií. „Vy důvěřujete lidem na

místě? To není obvyklý přístup ústředí. Vždycky pošlou svoje vlastní

zástupce, aby dali věc do pořádku. Proto se tady objevil i Evans.“

„A já,“ dodal Lucky.

„Vy jste trochu jiný případ. Všichni vědí o vašem úspěchu na

Marsu minulý rok a o kusu dobré práce, který jste právě odvedl na

asteroidech.“

To nevíte vůbec nic, já bych vám mohl vyprávět,“ zakokrhal

Čára radostně.

Lucky nepatrně zrudl. „To sem nepatří, Čáro,“ řekl spěšně.

„Nemáme čas na tvoje historky.“

Všichni tři muži seděli v měkkých a pohodlných křeslech

vyrobených na Zemi. Lucky si díky svému vycvičenému sluchu

všiml, že jejich hlasy mají nepatrnou ozvěnu, jinými slovy, že

místnost je izolovaná a chráněná proti odposlechu.

Morriss si zapálil cigaretu a nabídl ji i oběma hostům, ti ale

odmítli. „Co víte o Venuši, Lucky?“

„Jen to, co se učí ve škole,“ usmál se Lucky. „Venuše je druhá

nejbližší planeta ke Slunci, vzdálená asi sto miliónů kilometrů.

Představuje nejbližší svět ve vztahu k Zemi, od níž ji dělí asi čtyřicet

miliónů kilometrů. Je o něco menší než Země a přitažlivost se rovná

pěti šestinám zemské gravitace. Kolem Slunce se otočí asi za sedm a

- 22 –

půl měsíce a jeden den trvá přibližně šestatřicet hodin. Teplota na

povrchu je rovněž jen nepatrně vyšší než na Zemi, a to díky trvalé

oblačnosti. Ta způsobuje i to, že se tu nedá mluvit o střídání ročních

období. Celou planetu pokrývá oceán, hustě zarostlý mořskými

řasami. Vzduch je složený z oxidu uhličitého a dusíku a nedá se

dýchat. Tak jak byste oznámkoval mé znalosti, doktore Morrissi?“

„Výbornou,“ odpověděl biofyzik. „Jenže já jsem spíš měl na

mysli venušskou společnost.“

„To je mnohem těžší otázka. Samozřejmě vím, že lidé žijí v

podmořských městech, vybudovaných na mělčinách oceánu. A sám

jsem se přesvědčil o vyspělosti zdejšího života, v porovnání s městy

na Marsu je mnohem rozvinutější.“

„Cože?“ protestoval Čára hlasitě.

Morriss se na něho podíval svýma malýma rozzářenýma očima.

„Vy snad se svým přítelem nesouhlasíte?“

„Má sice pravdu,“ připustil Čára, „ale říkat to zrovna nemusel.“

Lucky se usmál a pokračoval dál. „Důkazem vyspělosti zdejší

civilizace je asi padesát měst, v nichž žije šest miliónů lidí. Váš

export představují sušené mořské řasy, které se prý výborně

osvědčily jako hnojivo, a pak kvasinkový substrát pro dobytek.“

„I této otázky jste se zhostil na výbornou,“ řekl Morriss.

„Mimochodem jak jste si pochutnali na večeři v Zeleném salónu?“

Lucky se na chvíli odmlčel, překvapený změnou tématu, pak ale

odpověděl: „Dobře. Proč se ptáte?“

„To pochopíte za okamžik. Co jste jedli?“

„Těžko říct. Nemohli jsme si vybírat podle jídelního lístku.

Mohl to ale být hovězí guláš se zvláštní omáčkou a nějakou

neznámou zeleninou. Ještě předtím jsme měli ovocný salát a ostrou

rajskou polévku.“

„A semínkový puding,“ skočil mu Čára do řeči.

Morriss se houkavě rozesmál. „Kdepak. Žádné hovězí, ovoce,

nebo rajčata. Žádná káva. Jedli jste kvasinky!“

„Cože?“ zakřičel Čára.

Na okamžik byl i Lucky vyvedený z míry. Přimhouřil oči a

zeptal se: „To myslíte vážně?“

- 23 –

„Naprosto. Je to specialita Zeleného salónu. Nemluví se o tom

nahlas jen proto, abychom si předem neodradili hosty. Kdybyste tam

ale ještě chvíli zůstali, podrobně by se vás vyptali, jak vám jídlo

chutnalo a jak byste ho doporučovali vylepšit. Zelený salón je naší

špičkovou laboratoří.“

Čára svraštil svůj malý obličej a začal vřískat. „Tohle jim

nedaruju. Poštvu na ně inspekci. Já se nenechám krmit kvasnicema

jako nějakej kůň nebo kráva –“

Zbytek věty zanikl v nesrozumitelném drmolení.

„Zřejmě,“ ozval se Lucky, „kvasinky nějak souvisejí s

kriminalitou na Venuši.“

„Pokud tak jen odhadujete,“ poznamenal Morriss suše, „pak jste

nečetl naše oficiální hlášení. Nijak mě to ani nepřekvapuje. Vy na

Zemi si myslíte, že máme příliš velké oči. Ujišťuju vás ale, že ani

trochu nepřeháníme. Tohle není jen otázka pár darebáků. Zřejmě

vám nedošlo, že kvasinky tvoří alfu a omegu existence této planety.“

Do obývacího pokoje vjel servírovací vozík s bublajícím

kávovarem a třemi šálky kávy, z níž se kouřilo. Stolek se nejdříve

zastavil před Luckým, pak popojel k Čárovi. Morriss si vzal poslední

šálek, napil se a spokojeně si utřel bohatýrský knír.

„Můžete robota požádat i o smetanu a cukr,“ řekl biofyzik.

Čára se na něho podíval a vdechl nosem. „Jsou to kvasnice?“

zeptal se Morrisse podezíravě.

„Je to opravdová káva. Přísahám.“

Chvíli mlčky pili, potom Morriss řekl: „Udržet život na Venuši

je velmi nákladná záležitost. K výrobě kyslíku z vody potřebujeme

ohromná elektrolytická zařízení. Každé město musí mít mohutné

silové vzpěry, bez nichž by kupole neunesly tíhu miliard tun vody.

Afrodita spotřebuje za rok tolik energie jako celá Jižní Amerika, i

když tu v porovnání s daným kontinentem žije jen jedna tisícina

obyvatel.

Na energii si musíme nějak vydělat. Potřebujeme nakupovat

elektrárny, specializované stroje, jaderné palivo a tak dále. Naším

jediným vývozním artiklem jsou mořské řasy, kterých máme

nevyčerpatelné zásoby. Část z nich vyvážíme jako hnojivo, to by ale

- 24 –

nestačilo. Většinu chaluh využíváme při kultivaci kvasinek, deseti

tisíců různých druhů.“

Čára opovržlivě ohrnul rty. „Místo řas kvasnice. Tomu říkáte

pokrok?“

„Vám snad jídlo nechutnalo?“ zeptal se ho Morriss.

„Prosím vás, doktore, pokračujte,“ vybídl ho Lucky.

„Samozřejmě, pan Jones má –“

„Jmenuju se Čára!“

Morriss věcně zhodnotil jeho výšku a pak řekl: „Čára má

samozřejmě právo na svůj kritický postoj. Naše hlavní druhy

kvasinek se skutečně hodí jen jako krmivo pro dobytek.

I tak jsou ale velmi užitečné. Vepřové maso vyrobené tímto

způsobem je nejen levnější, ale i chutnější. Kvasinky jsou kaloricky

vydatné, s vysokým obsahem proteinů, minerálů a vitaminů.

Kromě nich jsme vypěstovali kvasinky vyšší kvality a ty

využíváme v případech, kdy se potraviny musí skladovat dlouhou

dobu a na malém prostoru. Jako například při dlouhých vesmírných

letech.

A nakonec jsou tu naše špičkové druhy, jejichž pěstování je

velmi nákladné i složité. Ty se pak objevují na jídelníčku Zeleného

salónu. S jejich pomocí dokážeme nejen připravit jakékoli běžné

jídlo, ale ještě ho vylepšit. Zatím se nevyrábějí ve velkém množství,

ale jednoho dne dospějeme i k tomu. Nepochybně je vám, Lucky, už

jasné, o co se tady hraje.“

„Ano.“

„Mně ale ne,“ ozval se Čára útočně. Morriss mu to rychle

vysvětlil, „Venuše získá monopol na nejvzácnější druhy kvasinek.

Jen my budeme mít odpovídající znalosti z oblasti zymologie –“

„Čeho prosím?“ nechápal Čára.

„Pěstování kvasinek. Na to, aby někdo jiný vypěstoval podobné

kmeny nebo si je udržel, pokud je získá, bude zapotřebí našich

zkušeností. Díky tomu bychom mohli vybudovat nepředstavitelně

výnosný obchod s kvasinkami jako luxusním zbožím v rámci celé

galaxie. Bylo by to důležité nejen pro Venuši, ale i pro Zemi a celou

Sluneční konfederaci. Jako nejstarší část galaxie se musíme potýkat s

- 25 –

přemírou obyvatel. Kdybychom za půl kila kvasnic získali tunu obilí,

přineslo by to užitek všem.“

Lucky trpělivě poslouchal Morrisse. Teď mu ale vstoupil do

řeči. „Proto cizí mocnost, která by chtěla poškodit Zemi, by se mohla

snažit připravit Venuši o tento monopol.“

„Vy to chápete,“ řekl Morriss. „Jenže jak mám přesvědčit

ostatní členy Rady, že se jedná o reálné nebezpečí? Pokud se někdo

zmocní vypěstovaných kmenů spolu s našimi teoretickými poznatky,

bude to znamenat katastrofu.“

„A tím se dostáváme k důležitému bodu. Zaznamenali jste

případy podobných krádeží?“ zeptal se Lucky.

„Zatím ne,“ odpověděl Morriss zachmuřeně, „ovšem posledního

půlroku ve městě narůstá počet drobných krádeží, záhadných nehod a

podezřelých příhod. Některé z nich člověka jen obtěžují, jiné

dokonce pobaví, jako například stařec, který rozdával dětem

půlkreditové mince a pak na policii tvrdil, že byl oloupen. Když

přivolaní svědci potvrdili, že peníze sám rozdával, rozzuřil se do

nepříčetnosti a opakoval, že to není pravda. Jenže se staly i vážné

nehody, když například jeřábník chybně manipuloval s půltunovým

žokem chaluh a zabil při tom dva lidi. Při vyšetřování tvrdil, že

ztratil vědomí.“

„Slyšíš to, Lucky!“ vykřikl Čára rozrušeně. „Piloti z planetární

lodi taky tvrdili, že ztratili vědomí.“

„Správně. Teď, když jste vy dva nehodu přežili, jsem upřímně

řečeno docela rád, že k ní došlo. Akademická rada možná ochotněji

uvěří, že se jedná o vážný problém.“

„Zřejmě se domníváte, že se jedná o případy hypnózy,“ řekl

Lucky.

Morriss stáhl rty do zachmuřeného úsměvu. „S tou byste tady

příliš nepořídil, Lucky. Nebo snad znáte hypnotizéra, který dokáže

ovládat na dálku lidi proti jejich vůli? Ne, tady se jedná o jednu nebo

více osob, které disponují schopností naprosté mentální dominance

nad námi všemi. A ti lidé svou schopnost zkoušejí, rozvíjejí, stávají

se stále zběhlejšími v jejím použití. Každým dnem bude boj proti

nim obtížnější. Možná je dokonce už příliš pozdě!“

- 26 –

4. Člen Rady obviněn!

Čárový oči zajiskřily. „Nikdy, když se do věci pustí Lucky.

Odkud začneme, Lucky?“

„Od Evanse,“ řekl Lucky tiše. „Čekal jsem, doktore Morrissi, že

se o něm zmíníte.“

Morriss svraštil obočí a zamračeně stáhl kulatý obličej. „Vím, že

jste přátelé. Stojíte na jeho straně. Je to velmi nepříjemná situace.

Jedná se nejen o Člena Akademické rady, ale navíc ještě o vašeho

přítele.“

„Ubezpečuju vás, doktore Morrissi, že netrpím žádnou

přehnanou sentimentálností. Znám Lou Evanse jako sebe samého.

Vím, že by nedokázal udělat nic, čím by poškodil Radu nebo Zemi.“

„Tak tedy poslouchejte a závěr si udělejte sám. Bylo úplně k

ničemu, že sem ústředí Evanse poslalo. Měl to tady jako takzvaný

zachránce dát do pořádku. Zní to honosně, ale tím to taky končí.“

„Nechápejte to, doktore Morrissi, špatně, vy jste ale byl proti

jeho vyslání?“

„Ne, samozřejmě že ne. Jen jsem v jeho cestě neviděl žádný

smysl. My tady na Venuši žijeme celé roky. Za tu dobu jsme získali

zkušenosti. A teď mi řekněte, co tady může dokázat nějaký

nezkušený mladíček ze Země?“

„Někdy je čerstvý pohled zvenku užitečný.“

„To je nesmysl. Já vím, o co tady jde. Ústředí nás nebere vážně.

Poslali sem Evanse jen tak naoko. Měl to tady zběžně omrknout, pak

se vrátit na Zem a nahlásit, že se o nic podstatného nejedná.“

„Tohle Rada nedělá. Sám to dobře víte.“

Rozhořčený doktor se ale nedal zastavit. „Před třemi týdny chtěl

Evans vidět tajné informace o pěstování jednoho kvasinkového

kmene. Laboratoř mu je odmítla vydat.“

„Cože?“ zvolal Lucky. „Jako člen Rady má na to právo.“

„To jistě, jenže v tomhle případě se jedná o krajně citlivou

záležitost. Takovéhle otázky se prostě nekladou. To platí i pro Člena

Akademické rady. Když se pracovníci z výzkumu zeptali Evanse, na

- 27 –

co danou informaci potřebuje, odmítl jim to říct. A tak jeho žádost

postoupili mně a já ji zamítl.“

„Proč?“ chtěl Lucky vědět.

„Protože svůj důvod nesdělil ani mně. Jsem nejvyšší zástupce

Rady pro Venuši a nemůžu připustit, aby někdo měl přede mnou

tajnosti. Jenže váš přítel Evans pak udělal něco nečekaného. Tajné

údaje prostě ukradl. Využil svého postavení člena Rady a dostal se

do střežené výzkumné laboratoře, odkud příslušné mikrofilmy vynesl

v botách.“

„Jistě pro to měl pádný důvod.“

„Nepochybně,“ odpověděl Morris. „Na mikrofilmech byly

nutriční vzorce týkající se pěstování nového a velmi složitého kmene

kvasinek. Dva dny nato pracovník, který připravoval jednu složku

dané směsi, do ní přidal rtuť. Kvasinky uhynuly a šestiměsíční práce

byla zničena. Ten muž přísahal, že nic podobného neudělal, ale

nebyla to pravda. Podrobili jsme ho speciálnímu psychiatrickému

vyšetření. Pochopili jsme, co můžeme čekat v budoucnu. I tento

případ souvisel se ztrátou paměti. Nepřítel sice kvasinky ještě

neukradl, ale dostal se už těsně ke svému cíli. Souhlasíte se mnou?“

Luckyho hnědé oči ztratily laskavost. „Je mi jasné, kam míříte.

Podle vás Lou Evans přeběhl k nepříteli, ať už je jím kdokoli.“

„Určitě za tím stojí Sirius,“ vyhrkl Morriss.

„Není to vyloučené,“ připustil Lucky. Obyvatelé této planety

byli už po století úhlavními nepřáteli Země. Nebylo těžké je obvinit.

„Dobrá. Vy si tedy myslíte, že se Lou Evans přidal ke zločincům a

souhlasil s tím, že jim obstará potřebné údaje, aby mohli začít se

sabotážemi v továrně na výrobu kvasinek. Nejdříve by šlo jen o malé

potíže, aby si připravili půdu pro opravdový citelný zásah.“

„Ano, to je má teorie. Máte snad nějakou jinou?“

„Co když i Evansovo vědomí ovládal někdo jiný?“

„Je to velmi nepravděpodobné, Lucky. Ve všech případech,

které se dosud staly, jsme u postižených provedli vyšetření vědomí.

Nikdo z nich netrpěl ztrátou paměti déle než půl hodiny. Evanse by

ale museli řídit dva dny, než stačil všechno provést. On sám přitom

ale neprojevoval žádné známky ztráty paměti.“

„Vyšetřili jste ho?“

- 28 –

„Jistě. Pokud je někdo přistižen s odcizenými tajnými materiály,

je třeba provést všechny nezbytné kroky. A v žádném případě se

nedá ohlížet na to, jestli dotyčný je nebo není členem Akademické

rady. Evans byl vyšetřen a já jsem pak rozhodl o jeho podmíněném

propuštění. On ale jeho podmínky porušil tím, že odeslal několik

zpráv ze svého osobního komunikátoru. Z tohoto důvodu jsme ho

začali odposlouchávat, abychom měli jistotu, že se nic podobného

nebude opakovat, nebo že alespoň budeme mít pod kontrolou

všechny jeho zprávy. Ta pro vás byla poslední. Přestali jsme s tou

maškarádou. Evans je nyní v domácím vězení. Já připravuji hlášení

pro ústředí, což jsem ostatně měl udělat už dávno. Budu požadovat,

aby ho odvolali a postavili před soud za korupci a možná i zradu.“

„Než to uděláte –“ řekl Lucky.

„Ano?“

„Rád bych si s ním promluvil.“

Morriss vstal, ironicky se přitom usmál. „Jak si přejete. Zavedu

vás k němu. Je v této budově. Mimochodem, budu jedině rád, když si

vyslechnete jeho obhajobu.“

Stoupali chodbou, stráže se přitom stavěly do pozoru a mlčky

jim salutovaly.

Čára si je zvědavě prohlížel. „Mám pocit, že jsem ve vězení.“

„Ano, tohle patro používáme k danému účelu,“ odpověděl

Morriss. „Na Venuši se držíme zásady, že budovy mají sloužit více

potřebám.“

Vešli do malé místnosti a Čára se najednou nečekaně

rozchechtal.

Lucky, kterého tím nakazil, se zeptal s úsměvem: „Co se děje,

Čáro?“

„Ale, nic zvláštního,“ střízlík lapal po dechu a oči měl celé

zvlhlé. „Jen mě napadlo, že vypadáš hrozně legračně. S tím svým

holým obličejem mi nějak nepasuješ do místní přehlídky knírů.“

Morriss se usmál a hřbetem ruky si přejel po šedivém kníru,

tvářil se zaraženě i trochu pyšně.

Lucky se ještě více usmál. „To je zvláštní, přesně totéž napadlo i

mě, když jsem se podíval na tebe.“

- 29 –

„Zůstaneme tady,“ řekl Morriss a zmáčkl malé tlačítko. „Za

chvíli přivedou Evanse.“

Lucky klouzal pohledem po místnosti. Byla menší než

Morrissův pokoj a více neosobní. Její zařízení se skládalo z několika

polstrovaných židlí, pohovky a nízkého stolku uprostřed. U stěny se

slepými okny pak stály dva vyšší stoly. Prostor za nimi ale vypadal

jako opravdová mořská krajina. Na jednom ze stolů bylo umístěné

akvárium, na vedlejším ležely dva talíře, jeden s kuličkami sušeného

hrachu a druhý s nějakou černou, mastnou hmotou.

Čára automaticky sledoval Luckyho pohled.

„Poslyš, Lucky, co je to?“ zeptal se najednou.

Popoběhl k akváriu a naklonil se nad něj. „Viděls to někdy?“

„To je žába, kterou tady máme jako mazlíčka,“ odpověděl

Morriss. „Je to moc milé zvířátko. Vy ho neznáte?“

„Ne,“ odpověděl Lucky. Stoupl si vedle Čáry k čtvercovému

akváriu, širokému asi padesát centimetrů a hlubokému necelý metr.

Voda uvnitř byla křížem krážem protkaná křehkými vějíři řas.

„Nekouše to, že ne?“ zeptal se Čára. Ukazováčkem čeřil vodu a

nahýbal se dopředu, aby lépe viděl.

Lucky k němu přistrčil hlavu. Žába se na ně vážně, upřeně

dívala. Byla dost malá, neměřila víc než dvacet centimetrů, na hlavě

ve tvaru trojúhelníku jí seděly dvě černé vypouklé oči. Spočívala na

šesti malých nohách těsně přitažených k tělu. Každou nohu

zakončovalo bříško a čtyři dlouhé prsty, tři z nich trčely dopředu a

jeden dozadu. Kůži měla zbarvenou do zelena stejně jako jiné žáby.

Záda jí uprostřed dělil pruh zubatých ploutví, které se rychle

komíhaly. Místo úst ale měla silný zobák, zakřivený jako u

papouška.

Najednou se žába začala nadzdvihovat. Chodidly se pořád

opírala o dno akvária, ale nohy se jí začaly prodlužovat, jako kdyby

to byly výsuvné tyče. Jakmile se hlavou dostala těsně pod hladinu,

zastavila se.

Morriss, který se k nim mezitím přidal, si ji pyšně prohlížel.

„Nerada vylézá z vody,“ pustil se do vysvětlování, „ve vzduchu je

totiž příliš mnoho kyslíku. Má ráda kyslík, ale jen s mírou. Jsou to

krotká, příjemná zvířátka.“

- 30 –

Čára se tvářil nadmíru spokojeně. Na Marsu prakticky nebyla

žádná původní zvířata, a tak zdejší žába pro něho představovala

hotovou senzaci.

„Kde žijí?“ zeptal se.

Morriss strčil ruku do vody a prstem podrbal žábu na hlavě.

Nejenže mu to dovolila, ale ještě opakovaně přivírala černé oči, což

se dalo vyložit jako znamení blaženosti.

„Jejich domovským místem jsou mořské řasy, kde vytvářejí

poměrně velké skupiny,“ odpověděl mu Morris. „Žijí v nich jako v

nějakém pralese. Dlouhé prsty jim slouží k přidržování se na stoncích

a díky svým zobákům si poradí i s těmi nejtužšími chaluhami. Byla

by pro ně hračka prokousnout člověku prst, nikdy jsem ale o ničem

podobném neslyšel. Překvapuje mě, že jste se s nimi ještě

neseznámili. V hotelu předvádějí celou skutečnou rodinku. Neviděli

jste ji?“

„Neměli jsme čas,“ odpověděl Lucky upjatě.

Čára přeběhl ke druhému stolu, vzal zrnko hrášku a namočil ho

do té mazlavé hmoty. Pak se s ním vrátil zpátky k akváriu. Lákavě ho

přidržel mezi palcem a ukazováčkem. Žába vystrčila zobák nad

hladinu a neobyčejně opatrně si vzala sousto z Čárových prstů. Ten

zahýkal radostí.

„Viděli jste to?“

Morriss se shovívavě usmál, jako kdyby byl svědkem dětské

zábavy. „Jsou to hotoví otesánci. Mohli byste je krmit celý den.

Podívejte se, jak si s ním poradila.“

Žába schroupla hrášek raz dva. Zůstala po něm jen malá černá

kapička po straně zobáku. Pak žába začala znovu skládat nohy pod

sebe a sestupovala ke dnu akvária. Ještě jednou otevřela zobák a

chytila malou černou kapku.

„Co to vlastně snědla?“ zajímal se Čára.

„Hrášek namočený v kolomazi,“ odpověděl Morriss.

„Představuje pro ně stejnou lahůdku jako cukr pro nás. V přírodních

podmínkách totiž málokdy narazí na látku složenou jen z

uhlovodíků. Pro ni by se klidně i nechaly chytit.“

„A jak je normálně chytáte?“

- 31 –

„Vlastně nijak. Rybáři je vyloví zároveň s chaluhami a spoustou

dalších živočichů.“

Čára se nadšeně obrátil k Luckymu. „Co bys říkal tomu,

kdybych –“

Nestačil větu už dokončit, protože do místnosti škrobeně

vstoupili dva strážní. Mezi nimi šel vytáhlý, světlovlasý mladík.

Lucky rychle vstal. „Lou, kamaráde!“ řekl a s úsměvem mu

podával ruku.

Na okamžik se zdálo, že Evans na pozdrav zareaguje. V očích se

mu objevil radostný záblesk.

Pak se ale znovu rychle vytratil. Evans stál na místě, ruce ztuhle

připažené k tělu. „Nazdar, Starre,“ řekl rezervovaně.

Lucky nechal zdráhavě klesnout napřaženou ruku. „Neviděli

jsme se od konce studií,“ řekl a odmlčel se. Co jiného mohl říct

starému kamarádovi?

Blonďatý člen Rady si musel uvědomovat absurdnost situace,

protože stroze kývl na stráž stojící po jeho boku a se smyslem pro

černý humor prohlásil: „Od té doby ovšem došlo k jistým změnám.“

Pak křečovitě napjal tenké rty a mluvil dál. „Proč jsi přijel? Neříkal

jsem ti, aby ses do ničeho neplet?“

„Nemám ve zvyku vykašlat se na kamaráda, když má potíže.“

„Nikdo se tě o pomoc neprosil.“

„Jen ztrácíte čas, Lucky,“ ozval se Morriss. „Chováte se k němu

jako ke kolegovi, zatímco je to zrádce.“

Obtloustlý doktor procedil poslední slovo skrz zaťaté zuby,

znělo jako prásknutí bičem. Evans pomalu zrudl, neřekl ale ani slovo.

„Nejdřív musím mít stoprocentní důkaz, abych uvěřil, že by

něčeho takového byl schopen člen Rady,“ prohlásil Lucky a důraz

položil na poslední dvě slova.

Lucky se posadil. Dlouze se zadíval na kamaráda, ten před ním

uhnul pohledem.

„Doktore Morrissi, pošlete stráž pryč. Beru odpovědnost na

sebe.“

Morriss tázavě zdvihl obočí a podíval se na Luckyho, pak se ale

bleskurychle rozhodl a dal strážím pokyn rukou.

- 32 –

„Čáro, buď tak hodný a počkej ve vedlejší místnosti,“ požádal

ho Lucky.

Čára přikývl a vyšel ven.

„Lou, jsme tady jen my tři,“ promluvil Lucky tiše. „Ty, já a

doktor Morriss. Všichni tři pracujeme pro stejnou organizaci.

Proberme to tedy od začátku. Vzal jsi tajné materiály týkající se

výroby kvasinek?“

„Ano.“

„Jistě jsi pro to měl pádný důvod. Jaký?“

„Ty papíry jsem ukradl, rozumíš. Přiznal jsem se k tomu. Tak co

po mně ještě chceš? Neměl jsem k tomu žádný důvod. Prostě jsem to

udělal. A přestaň se laskavě o mě starat.“ Evansovy rty se chvěly.

„Chtěl jste slyšet jeho verzi, Lucky. Tady ji máte. Sám jste se

přesvědčil, že se nemá čím obhájit,“ ozval se Morriss.

„Předpokládám, že víš o havárii v provozu, ke které došlo brzy

potom, co jsi odnesl materiály o příslušných kvasinkách,“ obrátil se

Lucky na Evanse.

„Ano.“

„Jak to můžeš vysvětlit?“

„Nijak.“

Lucky bedlivě sledoval Evanse, pátral po sebemenším náznaku

po srdečném mladíkovi s ocelovými nervy a zábavném společníkovi,

jak ho poznal za studií. Když si odmyslí velký knír, který si Evans

nechal narůst podle místního zvyku, fyzicky je to stále tentýž muž, se

kterým se Lucky kamarádil. Pořád má dlouhé ruce a nohy, světlé

vlasy ostříhané nakrátko, hranatou, zašpičatělou bradu a štíhlé tělo

atleta. Ale jinak? Evansovy oči těkaly z místa na místo; rty se mu

chvěly a nehty na rukou měl celé okousané.

Lucky se musel vnitřně přinutit, aby položil následující otázku.

Měl přece před sebou kamaráda, člověka, kterého dobře znal, o jeho

loajálnosti nikdy nepochyboval a za jeho věrnost by se bez váhání

zaručil vlastním životem.

„Lou, zradil jsi?“

Evans odpověděl prázdným, bezbarvým hlasem. „Bez

komentáře.“

- 33 –

„Lou, zeptám se tě znovu. Chci ale, abys věděl, že stojím na tvé

straně, ať už jsi udělal cokoli. Pokud ses provinil proti Radě, musel

jsi k tomu mít důvod. Řekni nám o něm. Mohli tě omámit drogami,

přinutit fyzickým nebo duševním nátlakem, možná tě vydírali nebo

vyhrožovali někomu z tvých blízkých. A proto tě prosím, nic

neskrývej a řekni nám to. I kdyby ses nechal nalákat penězi nebo

vidinou moci, najdi v sobě odvahu a řekni nám to. Žádná chyba,

které ses možná dopustil, není taková, aby se nedala alespoň částečně

odčinit upřímností. Jak mi tedy odpovíš?“

Na okamžik se zdálo, že jeho slova Evanse dojala. Jeho modré

oči byly plné bolesti, když se podívaly do přítelovy tváře. „Lucky, já

–“

Potom jako by ho popadl nějaký běs a Evans se rozkřičel.

„Neřeknu ani slovo, Starre, ani slovo.“

„Tady to sám vidíte,“ prohlásil Morriss se založenýma rukama.

„Odmítá nám sdělit informace, které zná jedině on, já ale přísahám,

že je z něho za každou cenu dostaneme.“

„Počkejte –“ řekl Lucky.

„Nemůžeme už čekat. Kdy to konečně pochopíte? Nemáme čas.

Vůbec žádný. Jak se nepřítel přibližuje ke svému cíli, takzvané

náhodné případy jsou stále vážnější. Musíme ho okamžitě zarazit.“

Při posledním slovu bouchl baculatou pěstí do opěradla židle.

Vzápětí se ozvalo pronikavé zazvonění.

Morriss se zamračil. „To je poplach. U všech hromů, co to –“

Zvedl sluchátko a přiložil si ho k uchu.

„Morriss. Co se děje? …Cože? …COŽE?“

Ruka s přístrojem mu klesla. Když se obrátil k Luckymu, měl

tvář bílou jako stěna.

„V komoře číslo dvacet tři je zhypnotizovaný muž,“ dostal

nakonec ze sebe.

Luckyho mrštné tělo se napjalo jako ocelová pružina. „V jaké

komoře? Má to nějakou souvislost s kupolí?“

Morriss přikývl. „Říkal jsem, že nehody jsou čím dál tím horší.

Tentokrát se jedná o kupoli. Ten člověk může každým okamžikem

zaplavit celé město!“

- 34 –

5. Voda!

Z rychle jedoucího vznášedla Lucky viděl jen zběžně ohromnou

kupoli nad jejich hlavami. Postavit podmořské město, napadlo ho v

duchu, znamená opravdový technický zázrak.

Na mnoha místech sluneční soustavy existovala města ukrytá

pod kupolemi. Nejstarší a nejslavnější se nacházela na Marsu.

Přitažlivost na Marsu však dosahuje pouze dvou pětin pozemské

hodnoty a kupole musí odolávat pouze tlaku řídké, lehké atmosféry.

Na Venuši se ale přitažlivost rovnala pěti šestinám hodnoty na

Zemi a kupole byly navíc zatížené vodou. Města byla sice vystavěná

na mělčině, takže při odlivu vrcholky kupolí téměř vyčnívaly z moře,

to ale nic neměnilo na faktu, že musely nést tíhu miliónů tun vody.

Lucky jako většina pozemšťanů (totéž ale platilo i o obyvatelích

Venuše) měl sklon považovat podobné úspěchy lidstva za

samozřejmost. Teď ale na chvíli zapomněl na Evanse ve vězení,

protože jeho bystrá mysl se dožadovala informací o novém podnětu.

„Jak může kupole vydržet takový tlak, doktore Morrissi?“ zeptal

se.

Obtloustlý biofyzik se mezitím trochu uklidnil. S maximální

rychlostí se blížil k ohroženému sektoru. Z jeho hlasu se ale ještě

pořád ozývala podrážděná úsečnost.

„Do ocelové konstrukce jsou zabudována diamagnetická silová

pole. Na první pohled se zdá, že kupoli nesou obyčejné ocelové

vzpěry, jenže to není pravda. Bez využití silových polí by se samotná

ocel zlomila.“

Lucky se podíval na městské ulice pod nimi, byly plné lidí a

života. „Došlo už někdy předtím k podobné nehodě?“ zeptal se.

„Takovou hrůzu jsme ještě nezažili,“ zasténal Morriss. „Asi za

pět minut budeme na místě.“

„Je systém nějak chráněný proti haváriím?“ zajímal se Lucky.

„Samozřejmě. Existuje celá síť poplašných zařízení a

automatických silových regulátorů, jejichž spolehlivost je na

maximální úrovni. Navíc je celé město rozdělené na segmenty.

- 35 –

Pokud by v některém místě došlo k porušení kupole, vysunuly by se

dělicí přepážky z transitu, posilované přídavnými poli.“

„V tom případě městu nehrozí zkáza, ani kdyby se moře dostalo

dovnitř. Mám pravdu? A co lidé, ví o tom?“

„Jistě. Ale tak jako tak, část města by byla zničená. Nevyhnuli

bychom se ztrátám na životech a katastrofálním škodám na majetku.

A to nemluvím o faktu, že přinutíte-li někoho, aby něco takového

udělal, můžete svůj rozkaz kdykoli zopakovat.“

Čárá, který byl třetím pasažérem, se znepokojeně podíval na

Luckyho. Vysoký pozemšťan byl duchem nepřítomný, obočí měl

přísně stažené.

„Jsme na místě!“ zamručel Morriss najednou. Vznášedlo začalo

prudce brzdit a pak se zastavilo se skřípavým trhnutím.

Čárový hodinky ukazovaly dvě hodiny patnáct minut, ale to nic

neznamenalo. Noc na Venuši trvala osmnáct hodin a pod kupolí se

navíc nedalo poznat střídání dne a noci.

Umělé osvětlení svítilo stejně jako vždycky. Ani na jasných

konturách budov se nic nezměnilo. Pokud město najednou vypadalo

jinak, způsobilo to chování jeho obyvatel. Lidé se sbíhali ze všech

stran. Zpráva o hrozící katastrofě se rozšířila rychlostí blesku a

všichni to chtěli vidět. Stahovali se na místo s morbidní zvědavostí,

jako kdyby šli na představení nebo do cirkusu, či na koncert.

Policie se snažila vzdouvající se dav zatlačit zpátky a prorazit

jím cestu pro Morrisse a jeho dva společníky. Silná přepážka z

transitu byla už spuštěná a oddělovala část města, které hrozilo

zatopení.

Morriss provedl Luckyho s Čárou velkým vchodem. Jakmile se

dveře za nimi zavřely, hučení davu se ztlumilo a ustoupilo do pozadí.

Nějaký muž spěšně zamířil k Morrissovi.

„Doktore Morrissi,“ oslovil ho.

Ten se na něho podíval a vyštěkl: „Lyman Turner, hlavní

inženýr. David Starr z Rady. Čára Jones.“

V jiné části místnosti se rozezněl signál, Morriss tam okamžitě

zamířil, přes svou tloušťku se pohyboval překvapivě rychle. Ještě než

vykročil, křikl na ně přes rameno: „Turner se o vás postará.“

- 36 –

„Doktore Morrissi, počkejte!“ zavolal Turner. Na jeho volání už

ale nikdo nereagoval.

Lucky dal znamení Čárovi a ten se rozeběhl za Morrissem.

„Přivede doktora zpátky?“ zeptal se Turner znepokojeně, přitom

si sáhl na obdélníkové pouzdro, které měl zavěšené na rameni.

Hlavní inženýr měl vyzáblý, pihovatý obličej, červenohnědé vlasy,

nápadně zahnutý nos a široká ústa. Tvářil se ustaraně.

„Ne,“ odpověděl Lucky. „Morriss by se ale mohl dostat do

problémů, proto jsem poslal svého přítele, aby se ho pevně držel.“

„Jak tohle dopadne,“ mumlal si inženýr, „raději to nechci vidět.“

Strčil si cigaretu do pusy a roztržitě nabídl i Luckymu. Vůbec si

nevšiml, že ho Lucky odmítl. Stál tam s napřaženou rukou, v níž

držel plastový zásobník na cigarety, a jeho myšlenky se toulaly úplně

někde jinde.

„Mluvíte o evakuaci ohroženého sektoru?“ zeptal se Lucky.

Turner sebou trhl, schoval pouzdro a zhluboka do sebe vtáhl

kouř. Pak cigaretu hodil na zem a zašlápl ji botou.

„Ano. Jde o to, že…“ řekl Turner a větu nedokončil.

„Je přepážka bezpečná?“ zajímal se Lucky.

„To ano,“ zamumlal inženýr.

Lucky se na chvíli odmlčel, než položil další otázku. „Tak proč

nejste spokojený? Co jste se snažil říct doktorovi Morrissovi?“

Inženýr se na něho spěšně podíval, škubnutím si posunul černé

pouzdro na rameni a řekl: „Ale nic. Zapomeňte na to.“

Stáli stranou v rohu. V místnosti se objevili muži ve

skafandrech, helmy měli sundané a otírali si zpocená čela. Z toho

směru se k nim nesly útržky vět.

„…zůstaly tam necelé tři tisícovky lidí. Rychleji to nejde…“

„…nedá se k němu dostat. Žádným způsobem. Jeho manželka s

ním mluví vysílačkou, snaží se ho uprosit…“

„Krucinál. Má ruku na páce. Stačí, když za ni zatáhne a jsme…“

„Stálo by za pokus se k němu dostat blíž a odbouchnout ho!

Jenže kdo zaručí, že nás neuvidí jako první…“

Turner tohle všechno jako by fascinovaně poslouchal, nehýbal

se ale z místa. Zapálil si novou cigaretu a vzápětí ji znovu odhodil na

zem.

- 37 –

Najednou divoce vybuchl. „Nedokážu se dívat na ty hyeny

venku. Větří zábavu. Vzrušení! A já nevím, co mám dělat.“ Narovnal

černé pouzdro a přitiskl ho pevně k tělu.

„Co to držíte?“ zeptal se Lucky rázně.

Turner sklonil hlavu, podíval se na černý předmět, jako kdyby

ho viděl poprvé v životě, a potom řekl: „To je můj přenosný počítač.

Sám jsem si ho zkonstruoval.“ Na okamžik hrdost překryla obavy v

jeho hlase. „Druhý takový nenajdete v celé galaxii. Nosím ho

neustále s sebou. Proto vím –“ znovu se zarazil.

Lucky se na něho obořil. „Přestaňte chodit kolem horké kaše,

Turnere. Co víte? Okamžitě mi to řekněte!“

Mladý člen Rady položil inženýrovi ruku na rameno a zmáčkl

ho.

Turner se na něho překvapeně podíval, Lucky z něho ale

nespouštěl své klidné, hnědé oči. „Jakže se to jmenujete?“ zeptal se.

„David Starr.“

Turnérův pohled se rozjasnil. „Vy jste ten slavný Lucky?“

„Ano.“

„V tom případě vám můžu všechno říct, nesmím ale mluvit

nahlas. Je to nebezpečné.“

Turner začal šeptat a Lucky k němu sklonil hlavu. Nikdo z

mužů, kteří se spěšně střídali v místnosti, si jich nevšímal.

Turner mluvil jako o závod, jako kdyby byl rád, že se konečně

zbaví tajemství. „Kupole nad městem je dvojitá. Je vyrobená z

transitu, což je nejtvrdší, nejodolnější silikonový plast, jaký dosud

věda dokázala objevit. Kromě toho kupoli podpírají silové vzpěry.

Díky tomu může odolávat obrovským tlakům. Transit se nedá

rozpustit, ani rozleptat. Neuchytí se na něm žádná forma života.

Nepodléhá žádné chemické změně pod vlivem látek v oceánu.

Prostor mezi oběma částmi kupole vyplňuje stlačený oxid uhličitý.

Ten je tam proto, aby v případě rozbití vnějšího pláště eliminoval

nárazovou vlnu. O tom, že vnitřní stěna je sama o sobě schopná

zadržet vodu, není třeba ani mluvit. Kromě toho je tu systém

přepážek, vypadá to jako včelí plást, takže při prolomení stěny dojde

k zatopení jen malé plochy.“

„To je velmi důmyslné,“ řekl Lucky.

- 38 –

„Až příliš,“ odpověděl Turner hořce. „Kupoli by snad dokázalo

rozlomit jedině zemětřesení. Jeho výskyt tady je ale velmi

nepravděpodobný.“ Odmlčel se, aby si zapálil novou cigaretu. Ruce

se mu chvěly. „Každý čtvereční metr stěny je spojen s přístrojem,

který sleduje vlhkost ve výplni. Při sebemenší prasklince se ručička

přístroje okamžitě pohne. Reagují i na mikroskopické, zcela

neviditelné trhliny. Hned vzápětí se rozeznějí zvonky a sirény. Každý

ví, že se tak vyhlašuje nebezpečí zátopy.“

Tvář se mu zkřivila do úšklebku. „Pozor, voda! To je směšné.

Dělám tuhle práci deset let a za tu dobu měřicí přístroje zaznamenaly

pět případů. Žádná z oprav netrvala víc než hodinu. Postup je

následující: na poškozené místo se nasadí potápěčský zvon, voda se

odčerpá, pak se transit roztaví, přidá se trochu stejné látky a hmota se

nechá znovu ztuhnout. V konečném důsledku je kupole pevnější než

kdy předtím. Jakápak zátopa! Tímhle pláštěm v životě nepronikla ani

kapka vody.“

„Rozumím. A teď, v čem je problém,“ řekl Lucky.

„V naší přehnané sebedůvěře. Ohrožený sektor je sice oddělený

přepážkou, ale neznáme její skutečnou odolnost. Vycházeli jsme

vždycky z předpokladu, že porušení vnější stěny bude pozvolné, že

se voda sice může dostat dovnitř, ale že budeme mít dost času ji

odstranit. Nikdo nepočítal s možností úplného otevření komory. V

tom okamžiku by se voda proměnila v řítící se ocelovou tyč. Její

náraz do bariéry z transitu by se dal přirovnat k nárazu kosmické lodi

letící maximální rychlostí.“

„Jinými slovy to znamená, že se stěna prolomí?“

„Myslím to tak, že nikdo neuvažoval o podobné variantě. Nikdo

se nezabýval příslušnými propočty. První pokus byl učiněn teprve

před půlhodinou. Pustil jsem se do toho sám, abych tady jen tak

nečinně nestál. Měl jsem s sebou počítač. Vždycky ho nosím. Dal

jsem si dohromady pár premis a pustil se do výpočtů.“

„A co vám vyšlo? Vydrží stěna, nebo ne?“

„Úplnou jistotou nemám, protože nevím, jak přesné byly moje

odhady, z kterých jsem vyšel. Přesto si ale myslím, že bariéra ten tlak

nevydrží. To ale znamená katastrofu pro celou Afroditu. Pro mě, pro

vás i dalších dvě stě padesát tisíc lidí. Nikdo před tím neuteče. Davy

- 39 –

venku, co se tak ohromně baví, to smete okamžitě, jakmile ten chlap

pohne pákou, kterou svírá v ruce.“

Lucky se na něho zděšeně podíval. „Jak dlouho už to víte?“

„Třicet minut,“ vyhrkl hlavní inženýr v sebeobraně. „Co ale

můžu dělat? Nemáme skafandry pro čtvrt miliónu lidí! Napadlo mě,

že to řeknu Morrissovi, aby zachránil alespoň nejdůležitější lidi ve

městě, nebo část žen a dětí. Nemám tušení, podle jakého klíče

bychom je vybírali, ale za pokus by to snad stálo. Co si myslíte?“

„Nevím.“

Hlavní inženýr usouzené mluvil dál. „Taky mě napadlo, že bych

si mohl vzít skafandr a zmizet odsud. Teď určitě východy z města

nikdo nehlídá.“

Lucky couvl před chvějícím se inženýrem, oči měl zúžené do

štěrbin. „U všech komet! Mělo mě to hned napadnout!“

Otočil se a vyrazil z místnosti jako blesk, v hlavě mu bušila

zoufalá myšlenka.

- 40 –

6. Příliš pozdě!

Čárovi se ze zmatku kolem něho točila hlava a připadal si tak

úplně bezmocný. Držel se co nejtěsněji Morrisse, který ani chvíli

nepostál. Přebíhal za ním od jedné skupiny lidí ke druhé, poslouchal

rozhovory mužů, kteří nemohli popadnout dech. Kvůli neznalosti

místních poměrů jim ale často nerozuměl.

Morriss si ani na okamžik neoddechl. Každá minuta znamenala

novou informaci a nutnost se rozhodnout. Od okamžiku, kdy Čára

vyrazil za Morrissem, uplynulo teprve dvacet minut, ale za tu dobu

se vynořil tucet návrhů, jak řešit situaci, ale všechny byly zamítnuty.

Muž, který se právě vrátil z ohroženého sektoru, udýchaně

hlásil: „Lokalizovali jsme ho. Sedí u páky a drží ji v ruce. Zkusili

jsme mu pustit manželčin hlas, nejdříve přes vysílač, pak přes místní

okruh a nakonec přímo přes amplión. Zřejmě ji nevnímal. Vůbec se

nepohnul.“

Čára si skousl spodní ret. Co by Lucky asi udělal, kdyby tady

byl? První nápad byl dostat se za toho muže – jmenoval se Poppnoe

– a odstřelit ho. Nebyl jediný, koho napadlo tohle řešení, jenže se

nedalo provést. Nemohli se k němu dostat, protože jednotlivé sekce

byly důkladně jištěné proti neoprávněnému vniknutí. Všude bylo

namontováno poplašné zařízení. Tahle opatrnost se jim teď vymstila

– místo aby město bylo chráněné, ocitlo se v nebezpečí.

Čára si snadno dovedl představit, co by se stalo, jakmile by se

ozvalo první cinknutí zvonku a rozsvítila se první kontrolka.

Poppnoe by zatáhl za páku a do města by vtrhla voda. Něco

podobného nemohli riskovat, protože evakuace lidí ještě probíhala.

Někdo navrhl použít paralyzující plyn, ale Morriss jen mlčky

zavrtěl hlavou. Čára rozuměl jeho důvodům. Ten muž tam nahoře

nebyl nemocný, ani šílený, ale jeho vědomí kontroloval někdo cizí.

Jinými slovy, i kdyby ho natolik omámili plynem, že by fyzicky

nemohl pohnout pákou, než by tato zpráva dorazila do jeho mozku,

manipulátoři by mu stačili dát opačný příkaz.

- 41 –

„Na co ti šílenci ještě čekají?“ zabručel Morriss, po tvářích mu

stékaly pramínky potu. „Moct tak použít atomové dělo.“

I v tomhle případě bylo Čárovi jasné, proč to nejde. Při tak malé

vzdálenosti by se uvolnilo příliš mnoho energie. Ta by poškodila

kupoli a způsobila katastrofu, které se naopak snažili vyhnout.

Čára v duchu přemítal, kam se ztratil Lucky. Pak řekl nahlas:

„Když to nejde od chlapíka, proč to nezkusit opačně?“

„Jak to myslíte?“ zeptal se Morriss.

„Můžete přece vyřadit páku z provozu. Stačí zastavit proud.“

„To je sice chytrý nápad, jenže každá komora má svůj

autonomní generátor.“

„A ten se nedá odpojit?“

„Těžko. Je umístěný přímo v komoře a všude kolem jsou

poplachová čidla.“

Čára se podíval vzhůru do kupole a jakoby dál do oceánu, který

je obklopoval ze všech stran. „Krytá města na Marsu se neobejdou

bez vzduchových čerpadel. A co tady?“

Morriss si pomalu otřel kapesníkem čelo. Díval se přitom

upřeně na malého chlapíka před sebou. „Myslíte ventilační šachty?“

„Ano. Musí přece vést ke komoře, je to tak?“

„Samozřejmě.“

„A nenajde se v tom kanále místo, kde by se dráty daly uvolnit,

přestřihnout nebo tak podobně?“

„Moment. Když dostaneme do šachty minibombu, tak –“

„To nemusí vyjít,“ řekl Čára netrpělivě. „Musíte do ní poslat

muže. Určitě je dost velká, aby se do ní vešel člověk. Nebo ne?“

„Je spíš menší než větší,“ odpověděl Morriss.

Čára namáhavě polkl. Následující věta ho stála mnoho sil. „Já

jsem dost malý. Měl bych se tou šachtou protáhnout.“

Morriss vyvalil oči na prťavého Čáru a pak zvolal: „U všech

Venuší! To by mohlo vyjít. Určitě! Pojďte se mnou!“

Podle toho, jak to vypadalo na ulicích, by se těžko našel jediný

člověk, který by v té době spal. Přímo u bariéry z transitu a před

budovou, která se proměnila v improvizovaný záchranný štáb, se

tísnily davy lidí a diváci mezi sebou diskutovali. Všude byly

- 42 –

natažené provazy a za nimi neklidně přecházeli policisté s paralyzéry

v rukách.

Lucky vyrazil z budovy a musel se prudce zastavit před provazy,

které ho oddělovaly od davu. Kaleidoskop obrazů se na něho svalil

jako lavina. Vysoko ve vzduchu se volně vznášel zářící nápis a

zvolna se otáčel. Ozdobným písmem na něm bylo napsáno:

AFRODITA, PERLA VENUŠE, VÁS VÍTÁ.

Kousek od něho se přesouvala skupinka mužů. Šli v řadě za

sebou a nesli věci jako nadité aktovky, šperkovnice, či hromady šatů

v náručí. Jeden za druhým nastupovali do kluzáků. Na první pohled

bylo zřejmé, odkud přicházejí. Byli to evakuovaní z ohrožené zóny,

procházeli uzávěrou s tím, co unesli a co považovali za cenné.

Zřejmě se jejich přesun už chýlil ke konci, protože mezi nimi

chyběly ženy a děti.

„Našel by se tu pro mě kluzák?“ zakřičel Lucky na

procházejícího policistu.

„Lituju, pane, všechny jsou obsazené.“

„Je to pro účely Rady,“ řekl Lucky netrpělivě.

„Rád bych vám pomohl, ale všechny prostředky potřebujeme

pro evakuaci těch lidí.“ Palcem přitom ukázal směrem k přesouvající

se řadě mužů.

„Je to hrozně důležité. Musím odsud.“

„Nic vám nebrání jít pěšky,“ odpověděl policista.

Lucky rozčileně zaskřípal zuby. Pěšky ani autem se přes tenhle

dav nedostane. Zbývá jedině cesta vzduchem, jinak to nestihne.

„Copak se tady vážně nenajde nic, co by se dalo použít?“ Spíš

než policisty se ptal sám sebe. Nechtěl se nechat tak snadno

doběhnout.

Policista se ušklíbl. „Jedině skákadlo.“

„Skákadlo? Kde je?“ Luckymu se rozzářily oči.

„Jen jsem žertoval,“ odpověděl policista.

„Já ne. Kde je?“

Několik jich bylo ve sklepě budovy, kterou právě opustil.

Všechny stroje ale byly rozebrané. Lucky si vybral ten, který vypadal

nejzachovaleji, a přemluvil čtyři chlapy, aby mu ho pomohli sestavit

- 43 –

venku. Okolostojící lidé je zvědavě pozorovali, dokonce se ozvalo i

pár žertovných výkřiků „Ke skoku připravit se, teď!“

Byl to starý pokřik. Před pěti roky se bláznivá móda závodit se

skákadly rozšířila jako blesk po celé Sluneční soustavě: všichni se

vrhli do závodění na nerovných drahách posetých překážkami.

Během téhle skákací mánie patřili obyvatelé Venuše k jejím

nejhorlivějším zastáncům. Pravděpodobně polovina domácností

Afrodity měla ve sklepě skákadlo.

Lucky zkontroloval mikroreaktor. Běžel. Nastartoval motor a

roztočil gyroskop. Stroj se okamžitě vysunul a zůstal vzpřímeně stát

na své jedné noze.

Skákadla nepochybně patří k nejlegračnějším dopravním

prostředkům, jaké kdy lidé vymysleli. Skládají se z vlastního těla ve

tvaru kulatého míče, na kterém může sedět právě tak řidič. Nad

hlavou má pak rotor se čtyřmi lopatkami a pod sebou kovovou nohu

s gumovým chráničem na konci. Vypadají jako nějaký velký brodivý

pták, který usnul na jedné noze.

Lucky zmáčkl tlačítko a tyč pod ním se začala zkracovat. Jak

tělo skákadla klesalo dolů až na necelé dva metry nad zem, jeho noha

se zasouvala do duté trubice, umístěné přímo za ovládacím panelem.

Jakmile tyč zmizela v otvoru, ozvalo se hlasité cvaknutí. Vzápětí

stroj poskočil deset metrů do vzduchu.

Díky roztočeným lopatkám rotoru se skákadlo v té výšce

udrželo dost dlouhý okamžik. Během něho si Lucky stačil

prohlédnout dav přímo pod sebou. Zástup se táhl nejméně pět set

metrů do šířky, což znamenalo, že se jedním skokem přes něj

nepřenese. Lucky stiskl rty. Ztrácel drahocenné minuty.

Skákadlo už začalo klesat a vysouvat dlouhou nohu. Lidé pod

strojem se snažili rozprchnout, namáhali se přitom zbytečně. Vítr z

otáčejícího se rotoru je sám odvál dostatečně daleko. Díky tomu

skákadlo dosedlo na zem, aniž by při tom byl někdo zraněn.

Jakmile se jeho noha dotkla betonu, začala se opět zasunovat.

Na zlomek vteřiny Lucky zahlédl vylekané tváře kolem sebe, pak se

stroj znovu vznesl do vzduchu.

Lucky nepopíral, že tohle hopsání je docela vzrušující zábava.

Sám se jako mladíček zúčastnil několika závodů ve skákání.

- 44 –

Ostřílení borci předváděli se svým prapodivným prostředkem

neuvěřitelné kousky, například dokázali přistát v místech, kde se to

zdálo naprosto vyloučené. Tady na Venuši to ovšem nebyli žádní

sebevrazi, protože se závodilo v podmínkách podmořských měst, což

se vůbec nedalo srovnat s rozlehlými, otevřenými prostory kamenité,

nerovné Země.

Lucky potřeboval čtyři skoky, aby se přenesl přes dav. Vypnul

motor. Skákadlo ještě několikrát poskočilo, jako když driblujete s

míčem, a pak se úplně zastavilo. Lucky okamžitě seskočil na zem.

Nejspíš ani teď nesežene vznášedlo, mohl by ale zabrat něčí auto.

Ztratí tím ovšem další drahocenný čas.

Čára hlasitě funěl, musel se na chvíli zastavit, aby se trochu

vydýchal. Všechno se to odehrálo v jednom mžiku; měl pocit, že se

ho zmocnila vlna a nekontrolovatelně s ním smýká kupředu.

Před dvaceti minutami řekl Morrissovi o svém nápadu. A teď je

zavřený v úzké šachtě, kde vůbec nevidí, a pot z něho jen lije.

Čára se opřel o lokty a popolezl zas o kousek dopředu. Občas se

zastavil a rozsvítil malou svítilnu, v jejím světelném kuželu před

sebou uviděl mléčně zbarvené stěny, sbíhající se do nekonečna. V

rukávu měl jejich spěšně načrtnutý plánek.

Než Čára napůl vlezl, napůl skočil do otvoru šachty, potřásli si

rukama s Morrissem. To už do ní rotor obrovitého větráku nevháněl

vzduch, protože byl zastavený.

„Doufejme, že ho to k ničemu nevyprovokuje,“ zamumlal

Morriss a pak si podali ruce.

Čára se místo odpovědi jen zašklebil a začal se pomalu plazit

tmou, byl úplně sám. Bylo zbytečné mluvit o tom, co bylo všem

jasné. Čára se musí dostat za bariéru z transitu, odkud se všichni

naopak stahují. Pokud by se komora v kopuli otevřela, valící se voda

by tohle potrubí ve vteřině rozdrtila.

Čára se kroucením posouval dopředu a při tom přemýšlel, jestli

stačí zaslechnout hukot hrnoucí se vody, než na něho dopadne.

Doufal, že ne. Nechtěl zažít ani vteřinu čekání. Pokud ho má voda

smést, ať je to alespoň rychle.

- 45 –

Cítil, že se přiblížil k ohybu potrubí. Zastavil, aby se podíval na

mapu, a studený paprsek jeho svítilny při tom ozářil prostor kolem

něho. Tohle byla druhá zatáčka namalovaná na jeho mapě. Odtud

šachta povede už jen přímo vzhůru.

Čára se přetočil na bok a pokusil se protáhnout kolenem. Odřel

se při tom a naštval se.

„Kruci písek!“ mumlal si pro sebe. Svaly na stehnech ho bolely,

jak se koleny opíral o stěny potrubí. Ze všech sil se snažil znovu

nesklouznout dolů. Centimetr po centimetru se posouval dopředu.

Morriss ještě předtím, než Čára vlezl do potrubí, využil archív

městského úřadu veřejných sítí. Příslušnou mapu vložil do skeneru a

pak už mohl jen sledovat barevné čáry a zjišťovat význam

jednotlivých značek a symbolů.

Čára dorazil k výztuži protínající potrubí. Přímo se zaradoval,

protože se jí mohl chytit a trochu tak ulevit otlačeným loktům a

kolenům. Mapu si posunul výš, zatímco levou rukou se nepřestával

držet vzpěry. Svítilnu v pravé ruce natočil tak, aby se jedním koncem

dotýkala tyče.

Baterie uvnitř svítilny nesloužila jen ke svícení, pouhým

přepnutím mohla vytvořit i krátkodobé silové pole. Vycházelo z

opačného konce, než kde byla umístěna malá žárovka. Tohle silové

pole mohlo projít jakoukoli látkou, jež mu stála v cestě. Čára posunul

tlačítko na svítilně a pak už jen čekal, kdy pole odřízne konec

vzpěry.

Pak si prohodil ruce a opakoval stejný postup i na druhém konci

výztuže. Vzápětí držel tyč v ruce. Protáhl si ji kolem těla k nohám a

pustil ji. Tyč s řinčením sklouzla dolů.

Komora v kupoli ještě pořád zadržovala vodu. Čára si to matně

uvědomoval, zatímco namáhavě postupoval dopředu. Překonal další

dvě výztuže a jeden ohyb. Sklon potrubí se vyrovnal, Čáru ale podle

mapy čekala řada přepážek. Odhadoval, že už urazil asi tři sta metrů.

Jak dlouho mu to ale trvalo?

Voda se stále ještě neobjevila.

Z každé strany potrubí střídavě vyčnívaly lopatky, které

usměrňovaly proud vzduchu. Pro Čáru představovaly poslední

značku na mapě. Obráceným koncem svítilny rychle přejel po

- 46 –

lopatkách, na které dosáhl, a odřízl je. Teď musel odměřit tři metry

od poslední lopatky. Zase se mu hodila svítilna. Měřila přesně

patnáct centimetrů, takže ji bude muset dvacetkrát posunout podél

stěny.

Svítilna mu dvakrát vyklouzla z ruky, nezbylo mu nic jiného než

se s ní vrátit k trochu nerovnému místu posledního řezu. Zatímco

couval dozadu, tiše klel:

„Krucipísek!“

Na třetí pokus dvacátým posunutím baterky dosáhl cíle. Podržel

tam prst. Morriss mu řekl, že hledané místo bude mít v tu chvíli nad

hlavou. Čára zamířil svítilnou vzhůru, přetočil se na záda a prstem jel

po zakřiveném povrchu potrubí.

Řezacím koncem svítilny, který se v temnotě snažil udržovat půl

centimetru nad povrchem potrubí (konec silového pole nesměl

zasáhnout příliš daleko), opsal kruh. Spadl na něj zakřivený plech,

který odsunul stranou.

Posvítil si na obnažené vedení a chvíli si ho prohlížel. Byl jen

pár centimetrů od ohrožené komory, od muže u páky ho nedělilo ani

třicet metrů. Byl tam ještě vůbec? Bylo očividné, že zatím nezatáhl

za páku (na co vlastně čeká?), protože to by Čáru už smetla voda.

Mohli ho ostatní nějak zneškodnit? Nebo zajmout?

Čára se musel ušklíbnout, když si představil, že se v tom případě

drápal kovovou housenkou úplně zbytečně.

Očima kontroloval dráty. Někde tady musí být relé. Opatrně

zatahal za jeden drát, pak za další. Když se ten pohnul, objevilo se

malé pouzdro ve tvaru dvojitého kužele. Čára si s úlevou vydechl.

Svítilnu stiskl mezi zuby, aby měl obě ruce volné.

Pak s co největší opatrností začal otáčet v protisměru oběma

polovinami kužele. Magnetické zarážky povolily, obě poloviny se

začaly oddělovat od sebe a odhalily vnitřek pouzdra. Bylo v něm

oddělovací relé, mezi jehož dvěma lesknoucími se kontakty byla

téměř neviditelná mezera. Stimulem, jakým je například zatažení za

páku, se vybudí ovládací cívka, kontakty se přitáhnou k sobě a

vzniklý elektrický okruh pak otevře komoru v kupoli. To všechno se

odehraje ve zlomku vteřiny.

- 47 –

Zpocený Čára byl napůl smířený s tím, že tohle nastane právě

teď, když už ho jen krůček dělí od cíle. Zároveň ale tápavě

prohledával kapsu trička, až z ní vytáhl izolační hmotu. Byla celá

teplá od jeho těla. Chvilku hnětl kostku mezi prsty a potom ji opatrně

vsunul mezi oba kontakty. Napočítal do tří a pak ji znovu vytáhl.

Teď už se kontakty nesepnou, protože je odděluje tenká vrstva

izolační hmoty, a díky tomu nebude moct procházet ani proud.

Ať si ten chlap teď tahá za páku jak chce, komoru už neotevře.

Čára se nepřestával usmívat, když se vracel zpátky. Ještě jednou

přelezl přes zbytky lopatek, minul odřezané výztuže a pak už mohl

jen klouzat dolů šikmým potrubím…

Čára marně hledal Luckyho v ruchu, který zaplavil celé město.

Muže se podařilo zajmout, přepážka z transitu byla opět vytažená a

lidé se vraceli domů (rozzlobení na městskou správu, že se něco

takového vůbec mohlo stát). Davy, které předtím tak zvrhle čekaly

na katastrofu, konec nebezpečí využily jako signál k veselé zábavě.

Najednou se odněkud vynořil Morriss a dotkl se Čárová rukávu.

„Volá vás Lucky.“

„Kde je?“ trhl sebou Čára.

„V mé kanceláři na ústředí. Řekl jsem mu, co jste dokázal.“

Čára se začervenal radostí. Lucky na něho bude pyšný!

„Můžu s ním mluvit?“

Jenže Lucky se na obrazovce tvářil zachmuřeně. „Dobrá práce,

Čáro. Skvělá.“

„To nestojí za řeč,“ zašklebil se Čára. „Kam ses ztratil?“

„Kde je doktor Morriss?“ zeptal se Lucky. „Nevidím ho.“

Morriss vmáčkl tvář do kamery. „Tady.“

„Prý se vám podařilo zajmout muže u páky. Je to tak?“

„Ano. Zvládli jsme to skvěle, díky Čárovi,“ odpověděl Morriss.

„Schválně jestli uhodnu, jak to proběhlo. Když jste se k němu

přiblížili, ani náznakem se nepokusil pohnout pákou. A bez odporu

se vzdal.“

„Ano,“ odpověděl Morriss a zamračil se. „Jak to víte?“

„Protože celý poprask kolem komory byl jen kouřová clona.

Skutečný záměr se týkal něčeho úplně jiného. Jakmile jsem si to

- 48 –

uvědomil, pospíchal jsem zpátky sem. Musel jsem použít skákadlo,

abych se dostal přes dav, a zbytek cesty jsem urazil v autě.“

„A co bylo dál?“ zeptal se Morriss znepokojeně.

„Přišel jsem už pozdě!“ odpověděl Lucky.

- 49 –

7. Otázky

Den skončil. Davy se rozešly. Nad městem se rozprostřela

klidná, téměř ospalá atmosféra. Jen ojedinělé hloučky dvou tří lidí

ještě probíraly uplynulé události.

Čára byl rozmrzelý.

Spolu s Morrissem se rychle vrátil na ústředí. Morriss a Lucky

se pak zavřeli v místnosti a Čára se jejich porady nesměl zúčastnit.

Při odchodu se doktor tvářil zasmušile a rozzlobeně. Lucky byl

klidný, nepromluvil ale ani slovo.

Když zůstali sami, řekl jen: „Vrátíme se do hotelu. Musím se

vyspat a tobě to po dnešní rozcvičce taky prospěje.“

Pobrukoval si Pochod Rady, což dělal vždycky, když se

myšlenkami toulal úplně jinde. Rukou dal znamení blížícímu se

taxíku. Jakmile jeho fotoelektrická čidla zaregistrovala vztyčenou

ruku s roztaženými prsty, automaticky zastavil.

Lucky postrčil Čáru, aby nastoupil jako první. Pak zadal

koordináty hotelu Bellevue, vhodil odpovídající počet mincí a nechal

řízení na palubním počítači. Nohou ještě zařadil pomalou rychlost.

Auto se plynule rozjelo. Čára by v tom okamžiku cítil pohodu a

spokojenost, nebýt toho, že mu vrtalo hlavou, co se vlastně děje.

Střízlík jedním okem mrkl na svého velkého přítele. Vypadalo

to, že se Lucky chce věnovat jen dvěma věcem, odpočinku a

přemýšlení. Zády se opíral o polstrování, měl zavřené oči a nechal se

kolébat jízdou. Hotel se k nim stále víc přibližoval, až je vjezd do

hotelové garáže spolkl jako nějaká obrovitá tlama.

Jakmile se octli ve svém pokoji, Čára to už nevydržel a vybuchl.

„Lucky, u všech hromů, co to má znamenat? Mám hlavu jak

kedlubnu, jak se to snažím pochopit.“

Lucky si svlékl košili. „Stačí jen logicky uvažovat. Probrat si

případy lidí vystavených duševní manipulaci. O kom mluvil Morriss?

O muži, který rozdával peníze. O jeřábníkovi, který upustil balík

chaluh. O muži, který nasypal jed do směsi pro kvasinky. Ani jednou

- 50 –

nedošlo k velkému neštěstí, na druhé straně se ale pokaždé něco

stalo.“

„A co z toho plyne?“ zeptal se Čára.

„Porovnej to s dnešním případem. Tady už nehrozila jen drobná

nehoda, ba právě naopak. A přitom se nic nestalo. Někdo drží ruku

na páce a nic neudělá. Vůbec nic!“

Lucky zmizel v koupelně. Čára ho slyšel, jak si pouští masážní

sprchu a jak se tlumeně zajíkl, když ucítil proud vody na kůži.

Nezbylo mu nic jiného než jít za ním, ale nepřestal si přitom divoce

mumlat pro sebe.

„Slyšíš,“ zakřičel Čára.

Lucky si sušil svalnaté tělo proudem teplého vzduchu. „Ještě jsi

na to nepřišel?“

„Lucky, přestaň mě napínat! Víš, že nesnáším záhady.“

„Nic takového za tím nehledej. Protivník jednoduše změnil styl

a musel k tomu mít nějaký důvod. Proč asi nechali toho muže sedět u

páky v kupoli? Nic tě nenapadá?“

„Ne.“

„Zkusíme to tedy jinak. Co tím dosáhli?“

„Nic.“

„Nic? Panebože! Půlku města a prakticky všechny zástupce

správy vylákali do ohroženého sektoru. Dostali tam i mě, tebe a

Morrisse. A já zabedněnec to pochopil, až když hlavní inženýr

Turner řekl, že by byla hračka dostat se z města, protože policie má

plné ruce práce s hrozící katastrofou.“

„Já to pořád nechápu. Přestaň mě napínat, nebo si to s tebou

vyřídím ručně.“

„Jen klid, Čáro.“ Lucky svou velkou dlaní odrazil Čárovu

výhružně mávající pěstičku. „A poslouchej. Když jsem co nejrychleji

dorazil na ústředí, Lou Evans už tam nebyl.“

„Kam ho odvezli?“

„Nikam. Evans utekl. Praštil strážného, sebral mu zbraň,

znamení člena Rady mu pomohlo získat ponorku a zmizel z města.“

„Myslíš si, že jim šlo právě o tohle?“

- 51 –

„S největší pravděpodobností ano. Ohrožení města posloužilo

čistě jako zastírací manévr. Jakmile se Evans dostal na moře, přestali

držet pod kontrolou muže u páky, který se bez problémů vzdal.“

„Hergot! Tím potrubím jsem se vůbec nemusel plazit. Vypadám

teď jako šašek.“

„Ani v nejmenším,“ řekl Lucky vážně. „Odvedl jsi skvělou

práci. Postarám se o to, aby se o tom dovědělo i vedení na Zemi.“

Malý Čára zčervenal jako pivoňka a tvářil se hrdě. Lucky využil

okamžiku a vlezl si do postele.

Čára mu ale nedal pokoj. „Jenže to, Lucky, znamená… Chci

říct, že jestli ti bídáci pomohli Evansovi zmizet, pak to svědčí o jeho

vině. Mám pravdu?“

„Nemáš,“ odpověděl Lucky rezolutně.

Čára čekal, že Lucky k tomu ještě něco dodá, ten ale mlčel.

Instinkt mu napověděl, že v tom okamžiku z Luckyho víc nevymámí.

Jakmile se ale svlékl, umyl a zalezl si pod chladivou přikrývku,

zkusil to znovu.

„Slyšíš mě, Lucky?“

„Ano.“

„Co chceš dělat?“

„Najít Evanse.“

„Co na to ale řekne Morriss?“

„Nic, protože od nynějška je to můj případ. Požádal jsem Zemi o

souhlas a Conway mi ho dal.“

Čára přikývl ve tmě hlavou. Tak proto se nesměl zúčastnit jejich

porady. Ani kamarádství s Luckým nemohlo vyvážit fakt, že není

členem Akademické rady. V situaci, kdy Lucky musel porušit

subordinaci členů Rady a požádat o přímou podporu ústředí na Zemi,

byla přítomnost cizích svědků krajně nežádoucí.

Teď se v něm ale začala probouzet stará touha po akci.

Tentokrát se vydají do oceánu tak rozlehlého a neprobádaného, že se

mu v tom žádný jiný nevyrovná. „Kdy vyrazíme?“ zeptal se celý

rozrušený.

„Jakmile nám připraví loď. Ještě ale zajdeme za Turnerem.“

„Za tím inženýrem? Proč?“

- 52 –

„Mám záznamy o všech lidech, kteří byli doposud vystaveni

manipulaci, a chci se dovědět něco i o tom posledním muži. Turner

jako jeho nadřízený je tím nejpovolanějším člověkem. Než ho ale

navštívíme, tak –“

„Tak co?“

„Tak se, cvrčku, pořádně vyspíme. Radím ti dobře, abys

konečně zmlkl.“

Ukázalo se, že Turner bydlí ve velkém obytném domě, který byl

určený pro lidi hodně vysoko v administrativní hierarchii. Když

vstoupili do haly s obloženými stěnami a trojrozměrnými obrazy

oceánu, Čára tiše hvízdl. Lucky zamířil k domovnímu vozítku a

vyťukal na displeji číslo Turnérova bytu.

Vozítko je nejdříve vyvezlo pět pater nahoru a pak s nimi

pokračovalo rovně. Pokaždé, když přejíždělo přes silové trámy,

nepatrně se zhouplo. Nakonec zastavilo před zadním vchodem do

inženýrova bytu. Lucky s Čárou vystoupili, vozítko se bzučením

pokračovalo dál a nakonec jim zmizelo za zatáčkou.

Čára ho užasle sledoval. „Páni, tohle jsem ještě neviděl.“

„To je místní vynález,“ řekl Lucky. „Teď ho začínají zavádět i v

nových obytných komplexech na Zemi. Ve starých domech se

bohužel nedá použít, protože by to znamenalo přestavět byty. U

každého totiž musí být speciální vchod, ke kterému vozítko zajíždí.“

Lucky zmáčkl tlačítko, to se okamžitě rozsvítilo červeně. Dveře

se otevřely a v nich se objevila žena. Byla štíhlá, mladá a velmi

hezká, měla modré oči a světlé vlasy sčesané dozadu přes uši podle

zdejší módy.

„Pan Starr?“

„Ano. Vy jste paní Turnerova?“ zeptal se Lucky. Na zlomek

vteřiny zaváhal, jestli ji správně oslovil, zdála se mu příliš mladá.

Přátelsky se na něho usmála. „Pojďte, prosím, dál. Manžel ví, že

přijdete, nespal ale víc jak dvě hodiny, a tak není –“

Vešli dovnitř a dveře se za nimi zavřely.

„Omlouváme se, že vás rušíme tak brzy,“ řekl Lucky, „bohužel

je to velmi naléhavé. Mohu vám ale slíbit, že vašeho manžela příliš

dlouho nezdržíme.“

- 53 –

„Ach, nemusíte se omlouvat. To je v pořádku.“ Začala nervózně

popocházet po pokoji a rovnala věci, které se zdály být na svém

místě.

Čára se zvědavě rozhlédl kolem. Byt působil naprosto ženským

dojmem – byl plný barev, ozdůbek, takže vypadal nesmírně křehce.

Když si všiml, že hostitelka sleduje jeho pohled, upadl do rozpaků a

neohrabaně řekl: „Máte moc hezký byt, slečno – promiňte, madam.“

Mile se usmála. „Děkuji vám. Myslím si, že Lymanovi se příliš

nelíbí, jak jsem ho zařídila, nikdy se o tom ale ani slovem nezmínil.

Víte, hrozně zbožňuji všelijaké maličkosti a drobnůstky. A co si

myslíte vy?“

Lucky zachránil Čáru před nutností odpovědět tím, že se zeptal:

„Bydlíte tady dlouho?“

„Nastěhovali jsme se až po svatbě, brali jsme se před necelým

rokem. Je to rozkošný obytný dům, patří k nejhezčím ve městě.

Máme tady všechna nezbytná zařízení. Jako například vlastní garáže

pro přepravní loď nebo komunikační systém. Pod domem jsou

dokonce i komory. Jen si to představte! Máme vlastní komory! Ne že

by je někdo někdy použil. Dokonce ani včera ne. Alespoň si to tedy

myslím, přesně to nevím, protože jsem všechno zaspala. Chápete to?

Nevěděla jsem nic, dokud se Lyman nevrátil domů.“

„Možná to tak bylo lepší, alespoň jste se nevylekala,“ mínil

Lucky.

„Tady přece nejde o žádný strach, ale o vzrušení,“ odporovala

mu. „Všichni z domu to viděli na vlastní oči, kdežto já jsem si klidně

spala. Nikdo mě nevzbudil. Myslím si, že to je hrůza.“

„Co je hrůza?“ ozval se nový hlas. Do místnosti vstoupil Lyman

Turner. Vlasy měl rozcuchané, jeho obyčejná tvář byla pomačkaná

od spánku a rozespalost mu koukala i z očí. Pod paží si nesl svůj

drahocenný počítač. Posadil se a počítač položil pod židli.

„Že jsem přišla o všechno vzrušení,“ odpověděla jeho mladá

žena. „Jak ti je, Lymane?“

„S přihlédnutím k okolnostem dobře. Nemusíš ničeho litovat.

Naopak jsem moc rád, že jsi o ničem nevěděla… Zdravím vás,

Starre. Omlouvám se za to zdržení.“

„Není za co, zrovna jsme přišli,“ odpověděl Lucky.

- 54 –

Paní Turnerová se rozeběhla k manželovi a letmo ho políbila na

tvář. „Bude lepší, když vás muže nechám o samotě.“

Turner ji pohladil po rameni a láskyplným pohledem ji

vyprovodil až ke dveřím. Pak řekl: „Omlouvám se za stav, ve kterém

jste mě zastihli, ale v posledních několika hodinách jsem si zrovna

moc neodpočinul.“

„To si dovedu představit. Jak to teď vypadá se zabezpečením

kupole?“

Turner si promnul oči. „Obsluhu komor jsme zvýšili na dva

muže a vlastní řídicí systém převádíme na méně automatický způsob.

Jdeme tak proti trendu techniky v posledním století. Rozvádíme síť

na různá místa ve městě, aby z nich bylo možné vypnout proud,

pokud by ještě někdy nastal podobný případ. A samozřejmě se

pracuje na zesílení jednotlivých bariér z transitu… Kouříte?“

„Ne,“ odpověděl Lucky a Čára zavrtěl hlavou.

„Můžete mi podat cigaretu ze zásobníku, co vypadá jako ryba?

Ano, z toho. Koupila ho manželka, prostě neodolá, když vidí

podobnou technickou hračku.“ Trochu se začervenal. „Brali jsme se

teprve nedávno a musím přiznat, že svou manželku stále rozmazluji.“

Lucky si zvědavě prohlížel podivnou zelenou rybu, která

vypadala jako z kamene. Když jste jí zmáčkli hřbetní ploutev,

objevila se jí v puse zapálená cigareta.

Zdálo se, že se Turner při kouření uvolnil. Nohy si dal křížem a

komíhal jimi těsně nad počítačem, který ležel na zemi.

„Zjistili jste něco nového o tom nešťastníkovi z komory?“ zeptal

se Lucky.

„Je teď na pozorování. Zřejmě se u něho jedná o projev

šílenství.“

„Našel jste v jeho záznamech nějaké zmínky o duševní

nerovnováze?“

„Nic takového. To byla jedna z prvních věcí, kterou jsem si

ověřil. Jako hlavní inženýr zodpovídám za veškerý personál

obsluhující kupoli.“

„Proto jsem se obrátil právě na vás.“

- 55 –

„Rád bych vám pomohl, ale jedná se o docela obyčejného

zaměstnance. Pracoval u nás teprve pár měsíců a nebyly s ním žádné

potíže, naopak byl tichý, skromný a pracovitý.“

„Pracoval u vás teprve několik měsíců?“

„Ano.“

„Je to inženýr?“

„Byl zařazený jako inženýr, ale v podstatě dohlížel jen na

provoz komory. Doprava v obou směrech, z města i do města, je dost

hustá. A pokaždé je třeba komoru otevřít a zavřít. Kromě toho je

třeba kontrolovat účty za nakládku a vést záznamy. Je to vlastně

provozně-administrativní práce, která se skutečným inženýrstvím

nemá příliš mnoho společného.“

„A má ten muž nějaké technické vzdělání?“

„Jen základní kurs na univerzitě. Bylo to jeho první místo. Je to

ještě mladíček.“

Lucky přikývl. „Poslední dobou se tady ve městě prý stala celá

řada podivných nehod,“ prohodil mimoděk.

„Vážně?“ Turner se unavenýma očima upřeně podíval na

Luckyho a pak pokrčil rameny. „Nemám skoro čas sledovat zprávy.“

Ozvalo se zabzučení. Turner zdvihl sluchátko a poslouchal. „To

je pro vás, Starre,“ řekl nakonec.

Lucky pokýval hlavou. „Řekl jsem, že jdu k vám.“ Uchopil

sluchátko do ruky. Obrazovku a hlasitý odposlech ale nechal

vypnuté. „Starr,“ ohlásil se prostě.

Když zavěsil, zdvihl se. „Musíme už jít.“

Turner rovněž vstal. „Klidně přijďte zas. Vždycky vám rád

pomohu, pokud to bude možné.“

„Děkuji. A pozdravujte od nás manželku.“

Vyšli před budovu. „Co se děje?“ zeptal se Čára.

„Naše loď je připravená,“ odpověděl Lucky a mávnutím ruky

zastavil auto.

Nastoupili a Čára znovu přerušil ticho. „Dověděl ses něco od

Turnera?“

„Jednu nebo dvě věci,“ odpověděl Lucky stroze.

Čára se neklidně zavrtěl a změnil téma. „Doufám, že Evanse

najdeme.“

- 56 –

„Já také.“

„U všech písků, ten si ale navařil pěknou kaši. Čím víc na to

myslím, tím se mi to zdá horší. Bez ohledu na vinu nebo nevinu má

na krku odvolání za podezření z korupce.“

Lucky se otočil k Čárovi. „Morriss žádné hlášení o Evansovi

neodeslal. Myslel jsem, že jsi to pochopil ze včerejšího rozhovoru.“

„Cože?“ zeptal se Čára nevěřícně. „Tak kdo ho poslal?“

„Panebože!“ řekl Lucky. „Je to přece nad slunce jasné. Poslal ho

Lou Evans a podepsal se jako Morriss.“

- 57 –

8. Člen Akademické rady stíhán!

Lucky ovládal dobře seřízenou podmořskou loď se stále větší

jistotou, zatímco si zvykal na její řízení a vnímal moře kolem sebe.

Když jim muži předávali plavidlo, znepokojeně se zmínili o

nutném instruktážním kursu. Lucky se ale jen usmál a omezil se na

pár otázek, zatímco Čára se podle svého zvyku holedbal: „Lucky a já

umíme jezdit se vším.“ Bez ohledu na všechno to chvástání nebyl

Čára až zas tak daleko od pravdy.

Loď jménem Hilda měla teď vypnuté motory, takže ji unášel jen

proud. Plavidlo lehce klouzalo inkoustově černým oceánem. Mohli

navigovat potmě, protože radar dokázal zkoumat hlubiny kolem nich

mnohem citlivěji a spolehlivěji než světlo.

Spolu s radarovými signály vysílali i mikrovlny v pásmu

zvoleném tak, aby se odrazily od vnějšího kovového pláště

podmořského plavidla. Mikrovlny s dosahem stovek kilometrů

rozpínaly své prsty do různých stran a pátraly po kovových

předmětech.

Zatím nic neobjevily, a tak Hilda vyčkávavě seděla v bahně na

dně oceánu, od jehož hladiny ji dělil téměř kilometr. Loď se téměř

nehýbala, jen se slabě kývala díky silným spodním proudům oceánu

pokrývajícího celou planetu.

První hodinu se Čára příliš nestaral o vysílané vlny, ani o

předmět, po kterém pátraly. Jeho pozornost zcela zaujala podívaná za

oknem.

Podmořští živočichové na Venuši fosforeskují, díky čemuž byly

černé hlubiny oceánu plné různobarevných teček, zářivějších a

větších než hvězdy ve vesmíru. Většina z nich se pohybovala. Čára je

fascinovaně pozoroval s nosem přitisknutým ke sklu.

Někteří živočichové připomínali malé kulaté skvrny, které jen

pomalu čeřily vodu. Jiní se naopak pohybovali rychlostí blesku. A

další vypadali jako mořské stuhy, které Lucky s Čárou viděli v

hotelovém akváriu.

- 58 –

Lucky se na chvíli postavil vedle Čáry. „Jestli si ještě něco

pamatuji z xenozoologie, tak –“

„Z čeho prosím?“

„Z vědy zabývající se studiem mimozemských živočichů.

Zrovna jsem prolistoval jednu knížku o životě na Venuši. Položil

jsem ti ji na postel pro případ, že se do ní budeš chtít podívat.“

„Díky za námahu, od tebe to ale pochopím rychleji.“

„Dobře. Začneme třeba od těch nejmenších. Jestli se nepletu, tak

se řadí k čeledi knoflíkovitých.“

„Knoflíkovitých?“ přeptal se Čára. „No jasně, už je vidím,“

dodal po chvíli.

Soustředil se na světelné žluté oválky plující napříč černým

prostorem před oknem. Každý z nich měl na sobě dvě rovnoběžné

černé čárky. Pohybovaly se v krátkých skocích, chvílemi zůstaly stát

na místě, pak se znovu daly do pohybu. Pluly po tuctech, protože ale

jejich pohyb byl dokonale synchronizovaný, měl Čára podivně

houpavý pocit, jako kdyby ovály stály na místě a naopak jejich loď

se každou půlminutu prudce vychýlila.

„Myslím, že kladou vajíčka,“ řekl Lucky. Pak se na dost dlouho

odmlčel. „Většinu z nich neznám. Moment! Vidíš tamhletu jasně

červenou skvrnu? Vypadá jako rudá kaňka. Tak ta se živí ovály.

Schválně, co se bude dít.“

Jakmile žluté ovály zjistily nebezpečí, rozprchly se do všech

stran, přesto nejméně tuctu zahradila cestu hrozivě zrudlá skvrna.

Najednou okno lodě zakryla červená barva.

„V knížce je skvrna přirovnávána k velkému lívanci, který má

okraje zahnuté dolů,“ komentoval Lucky. „Její tloušťka dosahuje jen

pár centimetrů a uprostřed těla složeného jen ze svaloviny má malý

mozek. Můžeš ji různě proděravět a vůbec jí to nevadí. Vidíš, jak je

tahle okousaná? To si na ní nejspíš pochutnával šípoun.“

Červená skvrna pomalu zmizela z jejich dohledu. Zůstala po ní

jen jedno, dvě dohasínající žlutá světýlka. Postupně začaly pomalu

připlouvat zpátky žluté ovály.

„Teď se skvrna usadí na dně, okrajem se přisaje do bahna a

začne trávit všechno, co se jí podařilo nashromáždit pod sebou.

Existuje ještě jeden podobný druh, má oranžovou barvu, ten je ale

- 59 –

mnohem agresivnější. Dokáže vystřelit proud vody, který porazí i

člověka, přitom ten živočich není širší než třicet centimetrů a tenký

je jako list papíru. A ty největší ze skvrn jsou i nejnebezpečnější.“

„A jak jsou vlastně velké?“ zeptal se Čára.

„Nemám tušení. V literatuře se občas vyskytne zmínka o

obrovitých šípounech, dosahujících kilometru a půl, a o skvrnách

velkých tak, že by zakryly i město jako Afrodita. Zatím se ale ani v

jednom případě nepodařilo předložit autentický důkaz.“

„Ryba dlouhá kilometr a půl! Vsadím se s tebou o co chceš, že

je to blbost.“

Lucky zdvihl obočí. „Jen si nemysli. Úplně vyloučit se to nedá.

Nezapomínej, že teď pozorujeme život na mělčině. Přitom v

některých místech je zdejší oceán hluboký až patnáct kilometrů. Je v

něm dost místa i pro tak obrovské živočichy.“

Čára se na něho nejistě podíval. „Poslouchej, že mě taháš za

nos?“ Najednou se otočil a šel pryč. „Asi se na tu knížku přece jen

budu muset podívat.“

Hilda se přesunula do nového místa a nepřestávala vysílat

neúnavně pátrající mikrovlny. Pak znovu změnila pozici. A ještě

jednou. Lucky pomalu prozkoumával podmořskou plošinu, na níž

stála Afrodita.

Zachmuřeně pozoroval přístroje. Někde tady dole je jeho přítel

Lou Evans. Jeho loď nebyla uzpůsobená pro let vzduchem, či

vesmírem, dokonce nemohla sestoupit do hloubky větší než tři

kilometry. Závěr byl jednoznačný, nikde jinde než v mělkých vodách

kolem Afrodity být nemůže. Prostě tady musí být.

V okamžiku, kdy v duchu vyslovil slovo musí, jeho oči

zachytily bliknutí obrazovky. Ukazatel směru se zastavil v jednom

místě, a to se postupně projasnilo.

Čára okamžitě sevřel Luckyho rameno. „To je určitě on!“

„Možná,“ odpověděl Lucky. „Může to ale být i jiné plavidlo

nebo jen vrak.“

„Na co čekáš, Lucky? Rychle za ním!“

„Přesně o to se snažím.“

Čára cítil, jak zvyšují rychlost, a slyšel, jak vrtule víří vodu.

- 60 –

Lucky se naklonil nad vysílačku a naléhavě do ní opakoval:

„Loui! Loui Evansi! Tady Lucky Starr! Ozvi se! Loui! Loui Evansi!“

Lucky nepřestával mluvit do mikrofonu. Jak se obě lodi k sobě

přibližovaly, odezva v hledáčku sílila.

Nikdo na jeho volání ale neodpovídal.

„Lucky, loď, co k ní plujeme, se nehýbá,“ řekl Čára. „Asi to

vážně bude vrak. Evans by se přece ohlásil, nebo by se snažil

zmizet.“

„Pst!“ zarazil ho Lucky. Vysílal tichým, ale rozhodným hlasem:

„Loui! Nemá smysl se schovávat. Znám pravdu. Vím, proč jsi

Morrissovým jménem poslal zprávu na Zemi a proč jsi chtěl, aby tě

odvolali. Vím i to, koho podezíráš. Lou Evansi! Ozvi se mi!“

Přijímač zapraskal statickou elektřinou. Dekodér proměnil

zvuky ve slova. „Tohle není tvoje věc. Když všechno víš, tak se do

toho nepleť!“

Lucky se úlevně zašklebil. Čára vydal válečný pokřik.

„Našli jsme ho,“ zakřičel střízlík.

„Plujeme k tobě,“ řekl Lucky do vysílačky. „Vydrž. Nenechám

tě na holičkách.“

Odpověď přicházela s pauzami. „Nic – nechápeš – Snažím se –“

Pak se najednou ozval výkřik: „Proboha, Lucky, zmiz odsud!

Nepřibližuj se ke mně!“

Pak se Evans odmlčel. Hilda si neomylně razila cestu k jeho

lodi. Lucky se zády opřel o opěradlo a mračil se. „Proč neuteče, když

se tak bojí?“ zamumlal si pro sebe.

Čára ho neslyšel. Vítězoslavně prohlásil: „Gratuluju, Lucky.

Vymyslels to parádně, jak ho oblafnout, aby se ozval.“

„Nehledej v tom žádný uskok,“ odpověděl Lucky vážně.

„Opravdu vím něco, co představuje klíč k celé téhle šlamastyce. A ty

bys ho znal také, stačilo by se jen na chvíli zamyslet.“

„Na co narážíš?“ zeptal se Čára rozechvělým hlasem.

„Vzpomínáš si, jak jsme s doktorem Morrissem čekali, než stráž

přivede Lou Evanse? Pamatuješ se, co se v té místnosti stalo?“

„Ne.“

„Začal ses smát. Řekl jsi, že ti bez kníru připadám jako nahý.

Přesně totéž jsem si ale myslel i já o tobě. Už si vzpomínáš?“

- 61 –

„No jistě.“

„Nezdá se ti to nějak nápadné? Přece jsme se už celé hodiny

dívali na muže s knírem. Jak je tedy možné, že nás to napadlo

současně a právě tam?“

„To nevím.“

„Co když nám ten nápad vnukl někdo s telepatickými

schopnostmi?“

„Pak by tam ale musel být s náma.“

„Zní to logicky, nebo ne?“

„To je nesmysl. Kromě nás tam byl jedině doktor Morriss,

Lucky! Přece nechceš tvrdit, že doktor Morriss –“

„Doktor Morriss se na nás díval celé hodiny. Proč by mu

najednou mělo připadat legrační, že nemáme knír?“

„Myslíš si, že tam byl někdo schovaný?“

„Ne,“ odpověděl Lucky. „V místnosti byla ještě jedna živá

bytost a nikam se před námi neschovávala.“

„To snad ne,“ vykřikl Čára a rozesmál se. „To přece nemůžeš

myslet vážně, vždyť je to jen žába!“

„Proč ne?“ prohlásil Lucky klidně. „Pravděpodobně jsme první

lidé bez knírů, které kdy viděla. Mohlo ji to překvapit.“

„To je nesmysl.“

„Vážně? Najdeš je všude ve městě. Lidé je krmí, mají je rádi.

Milují je ale doopravdy? Není to náhodou tak, že žáby ovládají jejich

myšlení, probouzejí v nich lásku k sobě, a proto je lidé krmí a starají

se o ně?“

„Proboha, Lucky!“ odporoval mu Čára. „Proč by je lidé neměli

mít rádi? Jsou to taková roztomilá zvířátka. Nepotřebuješ lidi

hypnotizovat, aby je to napadlo.“

„Takže sis tu žábu zamiloval naprosto spontánně? Bez

donucení?“

„Ano. A klidně za to dám svůj krk. Prostě se mi líbila.“

„Z ničeho nic? Neuplynuly ani dvě minuty, cos ji uviděl, a začal

jsi ji krmit. Vzpomínáš si?“

„Co je na tom špatného?“

„A cos jí to dával?“

- 62 –

„To, co má ráda. Hrášek namočený do kolo-“ Čára poslední

slovo už nedokončil.

„Správně. Byla to kolomaz. Jak tě napadlo namočit hrášek právě

do ní? To vždycky krmíš zvířátka kolomazí? Odkud víš, že nějaké

zvíře jí právě tohle?“

„Krucipísek!“ řekl Čára chabě.

„Teď už věříš, že žába dostala chuť na pamlsek a použila tě k

tomu, protože jsi byl po ruce?“

„Nikdy by mě to nenapadlo,“ zamumlal Čára. „Přitom je to

jasné jako facka. Fuj, je mi špatně.“

„Proč?“

„Ani za mák se mi nelíbí, že mi nějaká žába cpala do mozku

svoje nápady. To je proti přírodě.“ Jeho šibalská tvář se zkroutila

odporem.

„Ano, to není žádná maličkost,“ souhlasil Lucky. Pak se otočil

zpátky k přístrojům na řídicím panelu.

Podle pauz mezi pípnutími lokátoru bylo zřejmé, že obě lodi od

sebe už dělí jen necelý kilometr. Pak se najednou na obrazovce

radaru objevil obrys Evansovy ponorky.

Lucky ho zavolal vysílačkou. „Evansi, už tě vidíme. Můžeš

plout? Máš poškozenou loď?“

Evansova odpověď byla plná emocí. „Přísahám, Lucky, že jsem

tomu chtěl zabránit. Snažil jsem se tě varovat. Teď jsi v pasti jako

já!“

Následující náraz jako kdyby měl podtrhnout jeho naříkavá

slova. Hilda se převrhla na bok a její hlavní motory se skřípavě

zastavily.

- 63 –

9. Hlubina

Když se Čára později vrátil k událostem následujících hodin, jak

si je pamatoval, měl pocit, že se na ně dívá obráceným koncem

dalekohledu a splývají mu v jediný děsivý přízrak.

Čáru nečekaný úder odhodil na protější stěnu plavidla. Zdálo se

mu, že to trvá celou věčnost, nejspíš se ale všechno odehrálo ve

zlomku vteřiny. Zůstal ležet natažený na zemi a nemohl popadnout

dech.

Lucky, který se udržel u řídicího panelu, vykřikl: „Hlavní

generátory nefungují.“

Čára se na nakloněné plošině ztěžka postavil znovu na nohy.

„Co to bylo?“

„Dostali jsme zásah. Škodu ale nedokážu odhadnout.“

„Světlo svítí,“ řekl Čára.

„Náhradní generátory se naštěstí rozběhly.“

„A co motory?“

„Nevím. Právě se to snažím zjistit.“

Někde dole pod nimi se ozval chrčivý zvuk. Místo jemného

předení motorů se ozvalo hrozné rumplování. Čáru to přinutilo

zatnout zuby.

Hilda se otřásla jako raněné zvíře a napřímila se. Pak motory

znovu vysadily.

Z vysílačky vycházely žalostné zvuky. Tentokrát to byl Čára,

kdo si jich všiml jako první a natáhl k ní ruku.

„Starre,“ ozvalo se z ní. „Lucky Starre! Tady Evans. Slyšíš mě?“

Lucky byl rychlejší než Čára.

„Tady Lucky. Kdo to na nás zaútočil?“

„Na tom už nesejde,“ ozval se unavený hlas. „Svůj účel to

splnilo. Živí se odsud nedostanete. Proč jsi mě jen neposlechl? Proč

jsi to nenechal plavat?“

„Máš poškozenou loď, Evansi?“

- 64 –

„Trčím tady už dvanáct hodin. Zbytek energie mi sotva stačí na

vysílačku a už i ten mi dochází. Vzduchové filtry nefungují, nemám

kyslík. Sbohem, Lucky.“

„Můžeš se dostat ven z lodi?“

„Přes komoru to nepůjde, ta je rozbitá. A když to zkusím se

skafandrem, skončím rozmáčknutý na placku.“

Čára věděl, o čem Evans mluví, a z jeho slov ho až zamrazilo v

zádech. Přestupní komory na podmořských plavidlech vpouštěly

vodu do meziprostoru jen velmi pomalu. Jakýkoli pokus o přímé

otevření výstupu v situaci, kdy je loď u dna, by znamenal vystavit se

zatížení stovek tun. Takový tlak by člověka splácl jako plechovku od

limonády a ani ocelový skafandr by mu nepomohl.

„Naše loď se dá ještě řídit,“ řekl Lucky. „Spojíme se přes

komory.“

„Díky za námahu, k čemu by to ale bylo? Jakmile se pohnete,

dostanete druhý zásah. A i kdyby k němu nedošlo, jaký je rozdíl

umřít rychle tady nebo pomaleji na tvé lodi?“

Lucky mu rozzlobeně odsekl. „Nemám ve zvyku se vzdávat

předem. Každý musíme jednou umřít, to ještě ale neznamená, že

prodám svou kůži lacino.“

Obrátil se na Čáru. „Běž dolů do strojovny a zjisti, jak to tam

vypadá. Jestli se porucha dá opravit.“

Čára, který se dole mořil s radioaktivním mikroreaktorem – ještě

štěstí, že k tomu mohl použít manipulátory – cítil, jak se loď

namáhavě vleče po dně, slyšel chraplavé skřípění motorů. V jednom

okamžiku zaslechl z dálky třesk doprovázený táhlým zadrnčením,

které se přeneslo pláštěm lodi. Znělo to, jako kdyby někde nablízku

vybuchlo torpédo.

Pak se loď zastavila a hukot motorů přešel do temného

rachocení. Čára si v duchu představil, jak se z jejich lodi vysune

nástavec a hermeticky se přisaje k trupu druhého plavidla. Teprve

potom se z tunelu propojujícího obě lodě odčerpá voda. Neušlo mu,

že se najednou ztlumila světla ve strojovně, protože náhradní

generátory běžely na hranicích svých možností. Lou Evans k nim už

teď ale bude moct přejít takříkajíc suchou nohou.

- 65 –

Když se Čára vrátil do řídicí místnosti, našel tam Luckyho i s

Evansem. Obličej pokrytý světlým strniskem měl protažený

vyčerpáním. Přesto se zmohl na slabý úsměv, který vyslal směrem k

Čárovi.

„Pokračuj, Loui,“ pobídl ho Lucky.

„Byla to jako rána naslepo. Když jsem si porovnal všechny

případy selhání, zjistil jsem, že ti lidé mají společnou jedinou věc –

žáby. Tady na Venuši jsou víceméně miláčkem všech, ale tihle jich

chovali doma spoustu. Bál jsem se ale o tom někomu říct, aby mě

nepovažovali za hlupáka, protože jsem pro svou teorii neměl jediný

důkaz… Proč jsem to jen neudělal! Místo toho jsem se rozhodl, že

nastražím na žáby past tím, že jim podstrčím informaci, kterou zná

jen úzký okruh lidí.“

„Proto ten nápad s kvasinkami, mám pravdu?“ zeptal se Lucky.

„Přesně tak. Muselo se jednat o tajnou informaci. Jedině tak

jsem si mohl být jistý, že ji mají ode mě. Výzkum kolem kvasinek se

na to hodil přímo skvěle. Když jsem údaje nemohl získat legální

cestou, ukradl jsem je. Pak jsem si na ústředí půjčil žábu, položil ji

vedle sebe na stůl a začal listovat příslušnou složkou. Některé pasáže

jsem dokonce přečetl nahlas. Dva dni nato došlo v továrně k nehodě

a týkala se přesně informace, kterou jsem přečetl nahlas. V tom

okamžiku jsem držel v ruce důkaz. Jen jsem neměl –“

„Cos neměl?“ skočil mu do řeči Lucky.

„Být tak přehnaně sebejistý,“ odpověděl Evans. „Otevřel jsem

jim cestu do svého vědomí. Přímo před nimi rozvinul rudý koberec a

pozval je dovnitř. Jenže pak jsem se jich už nedokázal zbavit. Přišla

ke mně policie a hledala dokumenty. Věděli, že jsem byl v továrně,

proto vyslali zdvořilého agenta, aby mi položil pár otázek. Materiály

jsem jim okamžitě vrátil a chtěl to i vysvětlit, jenže jsem nemohl.“

„Nemohl? Jak nemohl?“

„Prostě to nešlo. Selhal jsem fyzicky. Nedostal jsem ze sebe ani

slovo. Jediné slovo o žábách. Místo toho mě nutily spáchat

sebevraždu, vůlí se mi ale podařilo potlačit vysílané signály.

Nepřinutily mě udělat něco, co by bylo v takovém rozporu s mým

vlastním já. A tehdy mě napadlo, že kdybych se dostal pryč z

Venuše, že bych se mohl z vlivu žab vymanit. Tak jsem udělal

- 66 –

jedinou věc, která mohla vést k mému okamžitému odvolání. Obvinil

jsem se z korupce a zprávu odeslal Morrissovým jménem.“

„Vím, že to tak bylo,“ pronesl Lucky vážně.

„Jak je to možné?“ Evans vypadal překvapeně.

„Když jsme přijeli do města, Morriss nás informoval o tvém

případu. Nakonec řekl, že připravuje hlášení pro ústředí na Zemi.

Jenže já jsem věděl, že to hlášení už odešlo. Kdo kromě Morrisse zná

vysílací kód a okolnosti případu? Jedině ty.“

Evans přikývl a hořce dodal: „Místo aby mě odvolali, tak sem

poslali tebe. Je to tak?“

„Sám jsem na vedení naléhal, Loui. Nevěřil jsem, že by ses

nechal zkorumpovat.“

Evans si skryl hlavu v dlaních. „Větší chybu jsi udělat nemohl,

Lucky. Když jsi poslal zprávu, že letíš na Venuši, prosil jsem tě, aby

ses vrátil. Vzpomínáš si? Nemohl jsem ti říct proč. Nebyl jsem toho

fyzicky schopný. Bohužel žábám na základě mých myšlenek došlo,

že jsi výjimečný člověk. Přečetly si v nich, jak obdivuju tvé

schopnosti, a proto se rozhodly tě odstranit.“

„A málem jim to vyšlo,“ zamumlal si Lucky pro sebe.

„Podruhé se už dobře pojistily, aby neudělaly chybu. Je mi to

upřímně líto, Lucky, bylo to ale silnější než já. Když zhypnotizovaly

obsluhu v přestupní komoře, přikázaly mi, abych utekl z města. A ty

ses vydal za mnou. Využily mě jako návnadu na tebe. Snažil jsem se

tě zastavit, jenže jsem ti nebyl schopný vysvětlit důvod.“

Zhluboka se nadechl. „Teď už o tom můžu mluvit. Znamená to,

že mě přestaly ovládat. Nestojíme jim za duševní energii, kterou při

tom musejí vynakládat. Ví, že nás mají v pasti. Pro ně jsme dávno

mrtví.“

„U všech Marťanů, o co tady jde?“ zeptal se ho Čára nechápavě.

„Proč už jsme teď mrtví?“

Evans si nepřestával držet hlavu v dlaních a mlčel.

Zamračený Lucky zamyšleně odpověděl: „Nad námi je oranžová

skvrna. Gigantická oranžová skvrna z hlubin zdejších oceánů.“

„Stačí zakrýt celou naši loď?“

„Tahle skvrna je dlouhá tři kilometry!“ odpověděl mu Lucky.

„A stejně tak široká. Když jsme manévrovali k Evansovi, zaútočila

- 67 –

na nás. Napoprvé nám div nerozbila loď na kousky a podruhé se jen

těsně netrefila. A víš čím? Obyčejným proudem vody! Jenže ten

proud má sílu smrtícího úderu.

„Jak jsme se ale dostali pod ni, když jsme ji vůbec neviděli?“

„Evans si myslí, že ji žáby ovládají, a já jsem téhož názoru.

Skvrna dokáže potlačit svou fosforescenci jakýmsi přimhouřením

světélkujících buněk v kůži. Stejně tak může nadzdvihnout okraj

svého těla, aby oběť nalákala pod sebe. A přesně tohle se stalo nám.“

„Pokud se pokusíme pohnout nebo uniknout z pasti, zaútočí na

nás znovu svým vodním dělem a na sto procent nás nemine,“ řekl

Evans.

Lucky se na chvíli zamyslel. „Tahle skvrna se už ale jednou

netrefila!“ řekl náhle. „A to jsem mohl s Hildou plout jen čtvrtinovou

rychlostí.“ Otočil se k Čárovi a přimhouřil oči.

„Čáro, jak to vypadá s hlavními generátory?“

Čára na ně téměř zapomněl. Vzpamatoval se a odpověděl:

„Mikroreaktorům se nic nestalo. Pokud najdu nástroje, co potřebuju,

dokážu je znovu spustit.“

„Jak dlouho ti to bude trvat?“

„Pár hodin určitě.“

„Pusť se hned do práce. Já se zatím podívám ven.“

Evans sebou trhl a podíval se na něho. „Co chceš dělat?“

„Posvítit si na oranžovou obludu.“ Lucky už stál před skříní se

skafandry a kontroloval, že silové pole tvořící jeho izolační vrstvu

funguje a je dobře nabité. Nezapomněl se také přesvědčit, že

kyslíkové bomby jsou plné.

Jakmile Lucky opustil loď a ocitl se v naprosté tmě, zmocnil se

ho klamavě uklidňující pocit. Nebezpečí jako by pominulo. Hned si

ale uvědomil, že kromě dna oceánu ho ze všech stran obklopují

kilometry pružné hmoty, která tvarem připomíná misku převrácenou

dolů.

Díky pohonné trysce ve skafandru mohl pomalu stoupat vzhůru.

V ruce držel blaster připravený k výstřelu. Chtě nechtě musel

obdivovat tuhle zbraň určenou pro boj pod vodou. Lidé na jeho rodné

planetě Zemi byli neobyčejně vynalézaví, nutnost přizpůsobit se

- 68 –

krutým podmínkám na cizí planetě ale jako by ještě stonásobně

zvětšila jejich důmyslnost.

Stejně jako kdysi Amerika daleko předstihla starý kontinent

Evropu, tak nyní Venuše daleko předčila Zemi. Například

podmořská města. Nikde na Zemi by se nenašel podobný příklad

obratnosti, s jakým bylo silové pole využito v ocelových vzpěrách.

Nebo dejme tomu jeho skafandr. Jen díky silovým polím vetkaným

dovnitř mohl odolávat tlaku tun vody nad ním (ovšem za

předpokladu, že zátěž vzrůstala dostatečně pomalu). Jeho skafandr

představoval technický zázrak i v mnoha dalších ohledech. Člověk

musel smeknout před schopností inženýrů zkonstruovat tryskové

zařízení pro pohyb pod vodou či výkonný přívod kyslíku, o řídicím

mechanismu ani nemluvě.

A co teprve zbraň, kterou držel v ruce!

Jeho myšlenky tím přeskočily k monstru nad ním. Svým

způsobem se o něm dalo říct, že je to vynález zdejší planety.

Důsledek místní evoluce. Mohlo by se takové zvíře objevit na Zemi?

Na souši to bylo vyloučené. V podmínkách zemské gravitace živá

tkáň neunese větší zatížení než čtyřicet tun. Obrovití brontosauři z

doby druhohor měli nohy silné jako kmeny stromů, přesto nemohli

opustit močál, protože bylo nutné, aby jejich tělo nadnášela voda.

Vztlak představoval nutnou podmínku pro existenci obrovitých

živočichů. V oceánech jejich velikost nebyla ničím omezená. Na

Zemi k nim patřily velryby, které byly mnohem větší než dinosauři.

Oranžová skvrna nad ním ale vážila přinejmenším dvě stě miliónů

tun. Ani dva milióny velryb nevážily tolik dohromady. Lucky v

duchu přemítal, jak může být tohle monstrum staré. Kolik let trvá,

než nějaké zvíře doroste do velikosti dvou miliónů velryb? Sto let?

Tisíc let? Kdo to ví?

Jeho obrovitost může ale na druhé straně způsobit jeho zánik.

Takové monstrum nemusí přežít ani pod hladinou oceánu. S velikostí

se úměrně zpomalují jeho reakce. Než se nervové vzruchy přenesou,

nějakou dobu to trvá.

Evans si myslel, že obluda na ně znovu nezaútočila, protože je i

tak držela v pasti. Přesněji řečeno si to myslely žáby, které obrovitou

skvrnu ovládaly. Nemusí to ale být pravda. Je přece zřejmé, že

- 69 –

monstrum potřebuje nějaký čas, než se jeho obrovitý vak zaplní

vodou, a další čas ztratí, než přesně zacílí.

Kromě toho skvrna nemohla plně předvést, co všechno dovede.

Byla přizpůsobená životu v hlubinách deset kilometrů pod hladinou,

ne-li více. Tady na mělčině její výkonnost musela rozhodně utrpět.

Možná je podruhé minula právě proto, že po prvním úderu

nedokázala hned plně zkoncentrovat své síly.

Teď ale obluda čekala, její vodní vak se pomalu naplňoval. I

když je na mělčině, její nebezpečnost narůstala. A Lucky o váze

osmdesáti kilogramů se bude muset utkat s obludou o váze dvě stě

miliónů tun.

Lucky se podíval nad sebe. Nic neviděl. Levým prostředníčkem

se dotkl kontaktu na vnitřní straně rukavice, kterou rovněž chránilo

silové pole. Z kovového konce prstu mu vytryskl paprsek čistě bílého

světla. Pronikal mlhou vzhůru, až nakonec zmizel. Bylo tam snad

tělo obludy? Nebo tam už paprsek zeslábl?

Třikrát zaútočila obluda svým vodním dělem. Poprvé zničila

Evansovu loď. Pak se soustředila na Hildu, jen ji ale poškodila.

(Znamená to, že jí už docházejí síly?) A třetí úder byl uspěchaný a

nepřesný.

Lucky zdvihl ruku se zbraní. Byla krátká a měla širokou rukojeť.

Muselo se do ní vejít sto padesát kilometrů drátu a malý generátor s

obrovitým napětím. Lucky namířil blaster vzhůru a stiskl spoušť.

Okamžik jako by se nic nedělo. Lucky ale věděl, že z ústí zbraně

vystřelil tenounký drátek a letí vzhůru vodou nasycenou oxidem

uhličitým…

Pak následoval zásah. V okamžiku, kdy se vlákno dotklo cíle,

Lucky viděl, jak po něm rychlostí světla proletěl elektrický výboj a

udeřil jako blesk. Okolní voda ozářená světlem vřela a měnila se v

černou pěnu. Voda hrozivě bublala, jak se z ní uvolňoval oxid

uhličitý. Lucky cítil, jak poskočil vzhůru v divokém proudu.

A nad tím vším – nad stoupající párou, vroucí vodou pokrytou

pěnou, nad tenkým světelným paprskem mířícím vzhůru – vybuchla

ohnivá koule. V místě, kde se vlákno střetlo s živou tkání, se uvolnilo

obrovské množství energie. Za ní zůstala v živé hoře díra tři metry

široká a stejně tak hluboká.

- 70 –

Lucky se zachmuřeně usmál. Bylo to, jako kdyby do obra píchl

špendlíkem, přesto to skvrna pocítí, i když asi až za deset minut. Tak

dlouho potrvá, než informace o bolesti dorazí do jejího malého

mozku. Pak ale monstrum přesune svou pozornost od bezmocné lodi

na dně oceánu k novému útočníkovi.

To už bude pozdě, tady ho nenajde, pomyslel si Lucky vážně.

Během deseti minut se stačí přesunout jinam. Za deset minut bude –

Lucky už nestačil myšlenku dokončit. Od okamžiku, kdy

vystřelil proti obludě, neuplynula ještě ani minuta. Vtom na něho

monstrum zaútočilo.

Otřesený, zmučený Lucky cítil, jak ho šílený vír vody stahuje

dolů, níž a níž…

- 71 –

10. Hora masa

Luckymu se z toho úderu všechno točilo před očima. Kdyby měl

na sobě jen obyčejný skafandr, materiál by tento tlak nevydržel.

Kdyby on sám byl člověk jen s průměrnou odvahou, zřítil by se v

bezvědomí dolů, prudce by narazil do dna a zahynul by.

Lucky místo toho ale bojoval ze všech sil. Překonal tlak silného

proudu a zdvihl levou paži k hrudníku, aby zkontroloval indikátory

stavu skafandru.

Zasténal. Všechny indikátory byly bez života, jejich jemné

mechanismy se poškodily. Přesto se zdálo, že přívod kyslíku je

nenarušeny (plíce by mu už ohlásily sebemenší pokles tlaku), stejně

tak to vypadalo, že skafandr není nikde poškozený. Mohl jen doufat,

že tryskový pohon bude v pořádku.

K tomu, aby se mohl pokusit uniknout z vodního víru jen tak

nazdařbůh, neměl dost energie. Nezbývá mu než počkat a všechno

vsadit na jedinou kartu. Čím klesal hlouběji, tím se postup vodního

kužele zpomaloval. Okolní voda jej silně brzdila a navíc se vír na

okrajích stáčel dovnitř. V okamžiku, kdy monstrum vystřelilo proud

vody, dosahovala jeho šířka až sto padesáti metrů. Než ale dorazí k

oceánskému dnu, může se zúžit na pouhých patnáct metrů – záleží na

výchozí rychlosti a vzdálenosti ode dna.

To však ještě neznamená, že se rychlost vodního sloupu sníží

natolik, aby se jí Lucky mohl vysmát. Už jednou poznal, jakou má

sílu, když zasáhl jejich loď.

Všechno záleželo na tom, jak daleko byl Lucky od středu víru

nebo jak přesně se obluda strefila do středu terče.

Čím déle čekal, tím se jeho šance zvyšovaly – pokud ovšem už

nečekal příliš dlouho. Lucky měl ruku v kovové rukavici připravenou

na tlačítku, kterým se ovládaly trysky skafandru. Mezitím ho vír táhl

dolů. Lucky se snažil zůstat klidný, odhadoval, kolik ho ještě dělí od

pevného dna. Počítal i s možností, že v příštím okamžiku ucítí

poslední náraz ve svém životě.

- 72 –

Když dopočítal do deseti, zmáčkl tlačítko. Ve výši jeho lopatek

se rychle roztočily malé vrtule, silně vibrovaly, zatímco rozháněná

voda narážela v pravém úhlu do hlavního proudu. Lucky cítil, jak

jeho tělo mění směr pohybu.

Kdyby byl ve středu vodního sloupu, nedokázal by to. Vyvinutá

energie by nestačila překonat silný tah dolů. Jedině pokud je hodně

na kraji, mohl by se účinek trysek začít pomalu projevovat.

Sotva si to pomyslel, poskočil tak prudce nahoru, až se ho

zmocnila závrať. Lucky ale okamžitě věděl, že je v bezpečí.

Trysky na skafandru přepnul na opačný chod a světelným

paprskem zamířil na dno oceánu. Dělilo ho od něho pouhých patnáct

metrů. V té chvíli bahno vystříklo vzhůru a zahalilo úplně všechno.

Podařilo se mu uniknout z pasti vodního sloupu rozdílem

několika vteřin.

Lucky teď rychle stoupal, trysky měl puštěné na maximum.

Zoufale pospíchal. V absolutní tmě nebylo vidět, jak má rty pod

přilbou sevřené do úzké čáry a obočí svraštělé.

Ze všech sil se snažil na nic nemyslet. Na to měl dost času

během několika vteřin, kdy ho vír táhl ke dnu. Podcenil svého

nepřítele. Myslel si, že je to oranžová skvrna, kdo na něho míří.

Zmýlil se. To žáby na hladině ovládly její vědomí a tím i tělo!

Skutečným útočníkem byly žáby. Nepotřebovaly čekat, až signál o

bolesti doputuje do jejího mozku. Přečetly si informaci o zásahu

přímo v Luckyho vědomí.

Teď už nešlo jen o nějaké pošimrání obludy, aby se odsunula

stranou od Hildy a zmizela zpátky v hlubinách oceánu, který ji

zrodil. Musel ji zabít.

A to rychle!

Jejich loď, ani jeho skafandr by už další přímý zásah nemusely

přežít. Teď přišel o indikátory, příště by to ale mohly být samotné

funkce. Nebo by se mohlo poškodit silové pole generátorů u

zásobníků s tekutým kyslíkem.

Lucky nepřestával stoupat vzhůru, směřoval k jedinému

bezpečnému místu. Nikdy neviděl, jak vypadá útočná zbraň skvrny,

bylo ale velmi pravděpodobné, že má tvar výsuvné, pohyblivé

trubice, aby se jí dalo namířit do různých stran. Ovšem proti sobě by

- 73 –

skvrna sotva chtěla zaútočit. Kromě toho nebylo technicky možné,

aby se vystřelený proud vody ohnul do tak velikého úhlu.

Lucky se tedy musel dostat až těsně k vodnímu dělu skvrny a

musel to stihnout dřív, než se její vak znovu naplní vodou.

Lucky si posvítil nad sebe. Udělal to jen se zdráháním, protože

instinktivně cítil, že takto osvětlený se proměňuje v snadný cíl.

Rozum mu ale napovídal, že jeho instinkt není správný. Zrakový

podnět nebyl tím impulsem, který vyprovokoval skvrnu k okamžité

reakci.

Po patnácti metrech se světelný paprsek dotkl našedivělé kůže

zbrázděné hlubokými rýhami. Lucky věděl, že nemusí příliš

intenzívně brzdit. Jeho pevnému skafandru se při nárazu do pružné

hmoty nemohlo nic stát. Sotva si to pomyslel, jeho tělo

zaregistrovalo náraz.

Nejdříve Lucky jen zhluboka a s úlevou oddechoval. Od

okamžiku, kdy vystoupil z Hildy, se poprvé cítil v relativním

bezpečí. Příliš dlouho ale nesměl otálet. Obluda mohla kdykoli

zaútočit (přesněji řečeno k tomu dostat příkaz) na jejich loď. Tomu

on musí zabránit.

Lucky se za pomoci světla rozhlížel kolem sebe. Pocit úžasu se

v něm mísil s nutkáním zvracet.

Kůže oranžového monstra měla místy otvory. Díry byly široké

až dva metry a protékala jimi voda. Lucky to poznal podle sloupce

bublinek spolu s pevnými částečkami. Tu a tam se v kůži pootevřely

štěrbiny a za nimi se objevily třímetrové prolákliny, z nichž vystříkla

zpěněná voda.

Tohle byl zřejmě způsob, jakým se skvrna živila. Nejdříve

vypustila do vody pod sebou trávicí šťávy, potom ji vsála do sebe a

oddělila z ní všechny živiny. Nestrávené zbytky a vlastní odpad pak

nakonec vyloučila s velkým množstvím vody.

Daný mechanismus ji tak nutil přesouvat se z místa na místo,

aby se v jejím okolí nemohl akumulovat vlastní odpad, který by pro

ni mohl být škodlivý. Kdyby se obluda řídila vlastním rozumem, už

by tady dávno netrčela. Jenže dokud je pod vlivem žab, tak –

Luckym to najednou škublo, i když on sám se vůbec nepohnul.

Překvapeně pátral světlem ve svém okolí. Jakmile mu došlo, k čemu

- 74 –

slouží hluboké prolákliny, kterých si všiml už předtím, polila ho

hrůza. Jedna z nich se začala tvořit přímo vedle něho tak, že se její

střed postupně propadal do těla obludy. Okraje prolákliny se o sebe

otíraly a tím obluda drtila kusy potravy, které se nevešly do jejích

vstupních průduchů.

Lucky na nic nečekal. Nemohl riskovat situaci, kdy by se jeho

těžce zkoušený skafandr dostal do tak obrovitého sevření. Vlastní

oblek by tlak nejspíše vydržel, jeho citlivé přístroje ale sotva.

Švihem se natočil tak, aby trysky na jeho zádech mířily přímo

proti obludě, a zapjal je na plný výkon. S ostře mlaskavým zvukem

se mu podařilo uniknout z pasti. Jakmile byl Lucky znovu volný,

zatočil stranou a vrátil se zpátky ke skvrně.

Tentokrát dával pozor, aby se její kůže už nedotkl. Držel se ale v

její těsné blízkosti a přesouval se výš, k jejímu středu.

Najednou se dostal k místu, kde se tělo skvrny znovu začalo

svažovat dolů a vytvářelo stěnu, jejíž konec se ztrácel ve tmě. Hradba

před ním byla složená z jemnější tkáně a zřetelně pulsovala.

Před očima měl vodní dělo.

Lucky si byl jistý, že tahle obrovitá dutina široká sto metrů, z

níž se valí voda, slouží právě k tomuto účelu. Lucky ji opatrně

obeplul. Nedovedl si za dané situace představit bezpečnější místo,

přesto se ale pohyboval s maximální opatrností. Věděl přesně, co

hledá. Znovu začal stoupat vzhůru až k nejvyššímu bodu obrácené

mísy. Tady to je!

Zpočátku Lucky vnímal jen vzdálený hukot, byl tak hluboký, že

nebyl téměř slyšet. Všiml si ho spíš díky vlastnímu chvění. Pak se

jeho pozornost soustředila na podivnou zduřelinu na těle zvířete. To

místo se stahovalo, pulsovalo; byla to ohromná masa hmoty,

vypouklá nejméně deset metrů, jejíž obvod mohl měřit stejně jako

samotné vodní dělo.

Díval se na srdce zvířete, mohl-li ho tak nazvat. Luckymu se až

zatočila hlava, když se snažil představit si rytmus tohohle obrovitého

orgánu. Jeho jednotlivé údery musí trvat nejméně pět minut a během

nich se tisíce kubických metrů krve (nebo jakékoli látky plnící tutéž

funkci) vženou do cév tak velkých, že by se do nich vešla i Hilda.

- 75 –

Údery srdce musí být dostatečně silné, aby krev urazila kilometr a

půl, než začne proudit zpátky.

Jaký fantastický mechanismus to musí být, pomyslel si Lucky.

Kdyby tak někdo dokázal tohle zvíře chytit živé a prostudovat jeho

fyziologii!

Někde v téhle vypouklině se ukrývá i mozek zvířete. Je to

opravdový mozek? Možná se jedná o pouhý shluk nervových buněk,

bez nichž by se mohlo klidně obejít.

Bez srdce ale žít nemůže! To právě dokončilo stah, celá

zduřelina se tak smrštila, že nebyla téměř vidět. Teď bude srdce

nejméně pět minut odpočívat a během té doby se bude postupně

znovu zvětšovat, jak se krev bude vracet zpátky.

Lucky zdvihl zbraň a zamířil jí přesně na obrovské srdce. Asi by

neměl být tak blízko, jenže se děsil možnosti, že by se netrefil.

Na okamžik pocítil palčivou lítost. Z vědeckého hlediska byl

zločin zabíjet tohoto obra mezi živočichy.

Napadlo ho to samotného, nebo mu tu myšlenku vnutily žáby

číhající na hladině oceánu?

Dál už se neodvažoval čekat. Zmáčkl rukojeť blasteru. Vlákno

vyletělo z ústí zbraně a srazilo se s živou hmotou. Lucky div neoslepl

ze světelného záblesku, který propálil srdce zvířete.

V následujících minutách se oceán stal svědkem smrtelného

zápasu oranžového monstra, jehož tělo se svíjelo v gigantických

křečích. Rozbouřená voda si pohazovala s Luckým jako s hračkou,

byl proti tomu bezmocný.

Snažil se spojit s Hildou, ve sluchátkách ale slyšel jen

přerušované oddychování. Loď na tom musela být stejně špatně jako

on.

Avšak ani monstrum vážící stovky miliónů tun nedokáže věčně

vzdorovat smrti, která už nastala. Na hladině nakonec zavládl klid.

Lucky sestupoval pomalu, hrozně pomalu dolů. Byl k smrti

vyčerpaný.

Znovu se spojil s Hildou. „Je po ní,“ řekl. „Zapněte navádění, ať

se mám čím řídit.“

- 76 –

Lucky dovolil Čárovi, aby mu sundal skafandr. Dokonce se

vzmohl na úsměv, když si všiml, jak se střízlík tváří ustaraně.

„Skoro jsem už nevěřil, že se ještě někdy uvidíme, Lucky,“ řekl

Čára zajíkavě.

„Hele, jestli se chceš rozbrečet, tak otoč hlavu stranou,“ požádal

ho Lucky. „To jsem se nemusel vracet z oceánu, abys mě znovu

polil. Jak to vypadá s generátory?“

„Poběží,“ vložil se Evans do rozhovoru, „jen potřebujeme ještě

nějaký čas. Kvůli těm křečím práskl jeden svar.“

„Co se dá dělat,“ řekl Lucky, „budeme si s tím muset nějak

poradit.“ Posadil se a unaveně vzdychl. „Věci nejdou tak, jak jsem

myslel.“

„V čem?“ naléhal Evans.

„Chtěl jsem obludu jen trochu pošimrat, aby se odsunula pryč.

Jenže místo toho jsem ji musel zabít. Takže teď máme tu horu masa

na sobě, jako kdyby na nás spadl zbouraný stan.“

- 77 –

11. Na hladinu?

„Chceš říct, že jsme v pasti?“ zeptal se Čára vystrašeně.

„Mohlo by se to tak chápat,“ odpověděl Lucky klidně. „Nebo to

můžeš brát tak, že jsme v bezpečí. Rozhodně nám tady hrozí menší

nebezpečí než kdekoli jinde na Venuši. Díky hoře masa, která se na

nás sesula, nám nikdo nemůže fyzicky ublížit. A jakmile spravíme

generátory, prorazíme si cestu ven. Čáro, mrkni se na ně. My s

Evansem si zatím nalijeme trochu kávy a celou záležitost probereme.

Možná je to poslední příležitost, kdy si můžeme klidně popovídat.“

Lucky byl rád, že nemusí chvíli jednat a mohou jen přemýšlet

nahlas.

Evans se ale tvářil rozrušeně. Modré oči měl přimhouřené, až se

mu v koutcích objevily vrásky.

„Vypadáš ustaraně,“ poznamenal Lucky.

„A divíš se? Co chceš dělat?“

„Napadlo mě,“ řekl Lucky, „že jediné řešení je předat zprávu o

žábách někomu, jehož vědomím nedokážou manipulovat.“

„Kde chceš někoho takového najít?“

„Rozhodně ho nemůžeme hledat na Venuši.“

Evans se upřeně zadíval na svého přítele. „Chceš tím naznačit,

že ovládají všechny lidi na Venuši?“

„To ne, každý se ale potenciálně může stát jejich obětí. Je přece

zřejmé, že používají různé způsoby manipulace lidským vědomím.“

Lucky se jednou rukou opřel o pilotní křeslo a překřížil si nohy.

„Především dokážou po určitou krátkou dobu absolutně kontrolovat

cizí vědomí. A slovo absolutně podtrhuji! Během té doby donutí

člověka provést věci, které jsou v naprostém rozporu s jeho

podstatou a které ohrožují jeho vlastní život nebo jiných lidí; to je

příklad pilotů z přepravní lodě, kterou jsme s Čárou přiletěli na

Venuši.“

„To ale není můj případ,“ poznamenal Evans zachmuřeně.

„Já vím. Jenže Morrissovi to uniklo. Myslel si, že když se u tebe

neprojevují žádné podobné příznaky, že se o žádnou manipulaci

- 78 –

nejedná. Neuvědomil si, že může existovat i jiný typ ovládání

vědomí, který se týká právě tebe. Je nepochybně subtilnější, protože

osoba neztrácí paměť. A protože člověka ovládají s nižší intenzitou,

nemohou ho přinutit, aby se choval v rozporu se svou přirozeností.

Proto tě žáby například nedonutily spáchat sebevraždu. Na druhé

straně jejich vliv trvá déle – spíše dny než hodiny. Intenzitu

manipulace si tak kompenzují časem. Vedle toho ale musí existovat

ještě třetí způsob kontroly vědomí.“

„Jaký?“

„Projevuje se ještě nenápadněji než předchozí typ. Je dokonce

tak slabý, že si ho oběť ani neuvědomuje. Zároveň ale žábám dovolí

proniknout do mozku oběti a získat z něho potřebné informace. To je

případ Lymana Turnera.“

„Hlavního inženýra z Afrodity?“

„Správně. A víš proč? Vezmi si příklad včerejšího muže z

komory, který seděl s rukou na páce a ohrožoval celé město. Zavřel

se tam jako v nějaké pevnosti a vůbec se k němu nedalo

nepozorovaně proniknout. Až Čára se k němu dostal přes větrací

šachtu. Nezdá se ti to divné?“

„Ne. Proč?“

„Ten muž tam pracoval teprve pár měsíců. Navíc nemá vzdělání

inženýra. Dělal vlastně úřednickou práci. Kde tedy získal potřebné

informace, aby se mohl tak zabarikádovat? Odkud znal tak důkladně

zabezpečovací systém v daném úseku?“

Evans našpulil pusu a nehlučně hvízdl. „To dává smysl.“

„Přitom Turnera to nenapadlo. Mluvil jsem s ním, než jsme

vypluli s Hildou. Samozřejmě jsem mu neřekl, co mě zajímá. On sám

se ale zmínil o tom, že se jedná o nezkušeného mladíka. Zároveň mu

tahle nesrovnalost vůbec nepřipadala nápadná. A kdo tak může mít

všechny nezbytné informace? Kdo jiný než hlavní inženýr? Kdo

může znát systém lépe než on?“

„Správně. To sedí.“

„Můžeme tedy říct, že mají Turnera pod nenápadnou kontrolou.

Na jedné straně z něho čerpají potřebné informace a na druhé straně

mu nenásilně zabrání, aby si všiml nějakých rozporů. Chápeš, jak to

myslím? A pokud jde o Morrisse –“

- 79 –

„Morrisse ovládají taky?“ zeptal se Evans zděšeně.

„Pravděpodobně ano. Myslí si, že za případem s kvasinkami

stojí Sirius. Žádnou jinou variantu nechce připustit. Jedná se o

pouhou chybu v úsudku, nebo mu někdo tenhle závěr naočkoval?

Začal tě okamžitě podezírat, vůbec se nerozmýšlel. Člen Rady by

neměl tak zbrkle obviňovat svého kolegu.“

„U všech galaxií! Je vůbec někdo, kdo jim může uniknout,

Lucky?“

Ten se zadíval do prázdného šálku od kávy a teprve pak

odpověděl: „Na Venuši nikdo. O tom jsem přesvědčený. Musíme

zprávu předat jinam.“

„Jak to chceš ale udělat?“

„Správná otázka.“ Lucky Starr se zamyslel nad problémem.

„Z planety se nedostaneme,“ řekl Evans. „Hilda se nedá použít

pro let vzduchem, o vesmíru ani nemluvě. Když se vrátíme do města

pro nějaký vhodnější dopravní prostředek, už nás z něho nepustí.“

„To je pravda,“ souhlasil Lucky. „Kde je ale psáno, že musíme

odletět z Venuše? Stačí, když odsud odejde naše zpráva.“

„Jestli máš v plánu použít lodní rádio,“ řekl Evans, „tak na něj

můžeš zas klidně zapomenout. Tenhle typ se dá použít jen pro místní

spojení. Nedá se s ním vysílat do vesmíru, tudíž ani na Zem. Navíc

odsud zezdola by se vlny nedostaly ani nad oceán. Kvůli dalekému

dosahu pod vodou se odrážejí od hladiny dolů. Kromě toho, i kdyby

se nám zprávu podařilo odeslat, na Zem stejně nedoletí.“

„To nemusí,“ řekl Lucky. „Máme tady přece prostředníka, který

to zvládne za nás.“

Evans chvíli nechápal, o čem to Lucky mluví. „Myslíš vesmírné

stanice?“ zeptal se nakonec.

„Přesně tak. Dvě přece obíhají kolem Venuše. Země je odsud

vzdálená padesát až sedmdesát miliónů kilometrů, zatímco stanice

maximálně tři tisíce. A nejsou na nich žádné žáby, tím jsem si

naprosto jistý. Morriss se zmínil o tom, že nesnesou příliš kyslíku.

Moc bych se divil, že by pro ně někdo zkonstruoval speciální

komory s oxidem uhličitým. Nezapomeň, že provoz na stanicích

musí být maximálně úsporný. Jinými slovy, pokud se nám podaří

- 80 –

vyslat zprávu na stanici, můžeme počítat s tím, že ji předají našemu

ústředí na Zemi.“

„To je ono,“ zvolal Evans nadšeně. „A jsme z pasti venku. Ani

žáby nedokážou řídit někoho, kdo je odsud vzdálený tři tisíce

kilometrů.“ Najednou se znovu zachmuřil. „To nepůjde, naše rádio

stejně nepřekoná hladinu oceánu.“

„Nevadí. Můžeme přece vystoupit k hladině a začít vysílat

odtamtud.“

„K hladině?“

„Proč ne?“

„Jsou tam přece žáby!“

„To je pravda.“

„Znovu nás dostanou pod svůj vliv!“

„Myslíš?“ zeptal se Lucky. „Zatím ještě nenarazily na nikoho,

kdo by o nich věděl a byl připravený se jim postavit na odpor.

Většina obětí o nich neměla nejmenší tušení. Pokud jde o tebe, sám

jsi je pozval k sobě, abych použil tvých slov. Jenže já dobře vím, o

co jde, a rozhodně jim žádné pozvání nepošlu.“

„Říkám ti, že to nedokážeš. Vůbec nevíš, o čem mluvíš.“

„A můžeš mi navrhnout něco jiného?“

Než Evans stačil odpovědět, vešel do místnosti Čára. Ještě si

stahoval rukávy, když ohlásil: „Hotovo. Za generátory ručím.“

Lucky přikývl a obrátil se k řídicímu panelu, zatímco Evans

zůstal sedět. Oči měl zastřené nejistotou.

Motory se znovu rozeběhly, tentokrát ale poslušně předly.

Tlumené zvuky jim vzdáleně připomínaly píseň, zatímco pod

nohama cítili chvění, jaké v kosmické lodi nemůžete nikdy zažít.

Hilda plula vodní bublinou, která zůstala uvězněná pod

obrovitou oranžovou skvrnou, a postupně nabírala rychlost.

„Kolik ještě?“ zeptal se Čára nervózně.

„Asi kilometr,“ odpověděl Lucky.

„A co když se nám nepodaří prorazit?“ zamumlal Čára. „Co

když se zasekneme jako sekera do stromu?“

„Tak dáme zpátečku a zkusíme to znovu,“ odpověděl Lucky.

- 81 –

Na chvíli se rozhostilo ticho, než se ozval Evansův tichý hlas:

„Jsme tady zavření jako v komoře.“

„V jaké komoře?“ přeptal se Lucky.

„V bezpečnostním krytu,“ odpověděl Evans bezmyšlenkovitě.

„Jedná se o malé kupole z transitu pod hladinou, něco jako podzemní

kryty proti větrným smrštím nebo bombám. Postavili je kvůli

ochraně, pro případ, že by například kupole nevydržela otřesy půdy.

Ještě jsem ale neslyšel, že by je někdo už někdy použil. Na druhé

straně se dočteš v inzerátech, že patří k vybavení honosnějších bytů.“

Lucky na to už nic neřekl. Motory přešly do vyšších obrátek.

„Držte se!“ vykřikl Lucky.

Celá loď se třásla a pak najednou bylo cítit, jak nezadržitelně

zpomaluje. Setrvačnost mrštila Luckyho na přístrojovou desku. Čára

s Evans měli klouby na rukou celé bílé, jak zatínali pěsti a drželi se

ze všech sil zábradlí.

Loď se ale úplně nezastavila. Kvílení motorů a pískot generátorů

přinutily Čáru, aby soucitně přivřel oči, zatímco Hilda si dál razila

cestu kůží, tkáněmi, šlachami, prázdnými cévami i mrtvými nervy,

silnými jako půlmetrová lana. Zamračený Lucky se zaťatou čelistí

bez ohledu na silný odpor mrtvé masy držel páku výkonu na doraz.

Uplynuly dlouhé minuty, nakonec se ale motor vítězoslavně

rozeřval. Znamenalo to, že si prorazili cestu ven do volného moře.

Hilda tiše a hladce stoupala temným oceánem, jehož voda byla

nasycená oxidem uhličitým. Všichni tři mlčeli a ticho jako by ještě

umocňovalo jejich odhodlání jít na zteč proti nepřátelské formě

života na Venuši. Od okamžiku, kdy se dostali ze zajetí skvrny,

Evans nepromluvil ani slovo. Lucky předal řízení automatickému

pilotovi a jen seděl v křesle, prsty si při tom poklepával do kolen.

Dokonce věčně neposedný Čára se zachmuřeně stáhl na záď, jejíž

vypouklé okno nabízelo širokoúhlý pohled ven. Najednou Čára

zavolal: „Lucky, pojď se na něco podívat.“

Lucky se postavil vedle něho a společně se dívali ven. Polovinu

obrazu tvořily zářivé tečky vycházející z malých tlustých

fluoreskujících živočichů, zatímco druhou polovinu zaplňovala

monstrózní stěna, jejíž barva se neustále měnila.

- 82 –

„Myslíš, že to dělá skvrna?“ zeptal se Čára. „Přece takhle

nezářila a kromě toho je po ní, ne?“

„Skutečně za to může ona,“ řekl Lucky zamyšleně. „Celý oceán

se tu schází na hostinu.“

Čára se znovu podíval ven a z toho pohledu se mu udělalo

trochu nevolno. Mělo ho to hned napadnout! Stovky miliónů tun

masa se tu volně nabízely a tu zář představovalo všechno živé z

oceánu, právě hodující na mrtvém monstru.

Nejrůznější tvorové se jako šipky míhali před jeho očima.

Všichni směřovali dozadu k obrovité mršině, která zůstala za Hildou.

Ze všech nejrychlejší byli šípouni. Podél páteře se jim táhla

rovná zářivě bílá čára (neměli skutečnou páteř, ale jen nečlánkovaný

pás z rohoviny). Na hlavě se jim čára zakončovala světle žlutým

véčkem. Čára měl pocit, jako kdyby kolem jejich lodi proudila

nekonečná armáda živých šipek, zatímco jejich jehlami poseté čelisti,

zející a hladové, si musel jen představit.

„To je neuvěřitelné!“ žasl Lucky.

„To jsem ještě nezažil!“ přidal se k němu Čára. „Všechno, co se

může hýbat, se sem žene.“

„Odhaduju, že při tom, jak se šípouni cpou, tady za dvanáct

hodin nezůstane jediný kousek masa,“ řekl Lucky.

Najednou se za nimi ozval Evans. „Lucky, potřebuju s tebou

mluvit.“

Lucky se k němu otočil. „Samozřejmě. O co jde?“

„Ptal ses mě, jestli mám jiný nápad než se vynořit?“

„Ano, ale neodpověděl jsi mi.“

„Teď už vím co dělat. Vrátíme se do města.“

„Co to má znamenat?“ zvolal Čára.

Lucky si ale nemusel klást tuhle otázku. Nosní dírky se mu

rozšířily vztekem za minuty, které promarnil pohledem ven, místo

aby se absolutně soustředil na to, co je čeká.

Evans totiž držel v ruce jeho vlastní blaster a z přimhouřených

očí mu čišelo naprosté odhodlání. „Vrátíme se do města,“ opakoval

Evans.

- 83 –

12. Do města?

„Co se děje, Loui?“ zeptal se Lucky.

Evans netrpělivě ukázal zbraní. „Přepni motory na zpětný chod,

začni klesat dolů a zamiř přídí k městu. Ne, udělá to Čára. Ty se

postav vedle něho, abych viděl na vás oba i na řídicí panel.“

Čára už měl ruce napůl zdvižené a očima vyhledal Luckyho.

Ten nechal ruce svěšené podél těla.

„Můžeš mi říct, Loui, co to do tebe najednou vjelo?“ zeptal se

ho klidným hlasem.

„Nic,“ odpověděl Evans. „Já jsem v naprostém pořádku. Zato ty

ses musel pomátnout. Nejdřív zabiješ obludu, pak se vrátíš a začneš

mluvit o tom, že vystoupíme k povrchu. Proč to chceš udělat?“

„Vysvětlil jsem ti své důvody.“

„Těm já, Lucky, nevěřím. Jakmile se vynoříme, žáby nás

dostanou pod svou kontrolu. Už jsem to zažil, a tak vím, že tě

lapily.“

„Cože?“ vybuchl Čára. „Co to plácáš za nesmysly?“

„Jen říkám, jak to je doopravdy,“ odpověděl Evans a nespouštěl

přitom oči z Luckyho. „Pokud se na to, Čáro, díváš bez emocí, musíš

uznat, že Luckyho ovládají žáby. Nezapomeň, že je to taky můj

kamarád. Znám ho delší dobu než ty a dělám to hrozně nerad. Není

ale jiná cesta. Musí to být.“

Čára se nejistě podíval na oba muže a pak se tiše zeptal: „Lucky,

mají tě žáby pod kontrolou?“

„Ne.“

„Čekal jsi snad jinou odpověď?“ rozohnil se Evans.

„Samozřejmě že ovládají jeho vědomí. Nemohl obludu zabít jinak,

než že se k ní těsně přiblížil. Jenže zároveň se vynořil skoro na

hladinu, kde jsou žáby. A ty toho hned využily. Klidně mu dovolily

zabít skvrnu. Proč ne? S radostí ji obětovaly za možnost ovládat

Luckyho. A proto začal Lucky tvrdit, že se musíme vynořit, aby nás

mohly chytit do pasti. Jsme totiž jediní, kdo znají pravdu.“

- 84 –

„Lucky?“ zeptal se Čára rozechvěle. Z hlasu mu zaznívala

prosba o pomoc.

„Tak to není, Loui,“ řekl Lucky Starr klidně. „Naopak, ty nejsi

svým pánem. Žáby už jednou pronikly do tvého vědomí, takže ho

znají. Mohou do něho kdykoli znovu vstoupit. Právě teď posloucháš

jejich příkazy.“

Evans zaťal prsty do pažby své zbraně. „Promiň, Lucky, ale

tenhle trik ti nevyšel. Obrať loď zpátky do města.“

„Pokud tě neovládají, můžeš se svobodně rozhodovat,“ řekl

Lucky. „Znamená to tedy, že mě zastřelíš, když se budu chtít dostat

na hladinu?“

Evans mlčel.

„Nic jiného by ti nezbylo. Musel bys to udělat v zájmu Rady i

celého lidstva. Pokud ale platí, že žáby ovládají tvé vědomí, mohou ti

nepochybně nařídit, abys mě výhrůžkami donutil změnit kurs. Určitě

tě ale nedokážou přinutit mě zabít. Vražda kamaráda a kolegy je

přece v rozporu s tvou podstatou. Tak mi vrať ten blaster.“

Lucky s nataženou rukou vykročil k Evansovi.

Čára je zděšeně pozoroval.

Evans ustoupil o kus dozadu. „Varuju tě, Lucky. Zastřelím tě,“

řekl zhrublým hlasem.

„Nezastřelíš. Dej mi tu zbraň.“

Evans couvl až ke stěně. Ječel čím dál tím víc. „Zastřelím tě!

Zastřelím tě!“

„Lucky, přestaň!“ vykřikl Čára.

Nemusel ho ani varovat. Lucky se sám mezitím zastavil a začal

pomalu ustupovat zpátky. Hrozně opatrně couval dozadu.

Z Evansových očí se najednou vytratil život, stál nehybně jako

socha a ukazováček držel na spoušti. Ledovým hlasem jim přikázal:

„Zpátky do města.“

„Čáro, otoč loď směrem k městu,“ řekl Lucky.

Čára bez váhání vykročil k řídicímu panelu a tiše přitom

prohodil: „Mají ho pevně v drápech, co?“

„Obávám se, že ano. Plně ovládají jeho vědomí, aby měly

jistotu, že doopravdy vystřelí. A je jisté, že by to udělal. Má teď

oslabenou paměť. Později si z tohohle nebude nic pamatovat.“

- 85 –

„Slyší nás?“ zeptal se Čára. Vzpomněl si na piloty přepravního

letadla, jak byli tehdy při přistání naprosto mimo sebe.

„Myslím že ne,“ odpověděl Lucky. „Dává ale pozor na panel.

Jestli se odchýlíme od kursu, tak vystřelí. Za žádnou cenu se nesmíš

splést.“

„Co chceš tedy dělat?“

Evans pohnul bledými, ztuhlými rty: „Zpátky do města!

Rychle!“

Lucky nehybně stál, oči upíral na nehybné ústí zbraně v

přítelově ruce a zároveň něco rychle šeptal Čárovi.

Ten neznatelně přikývl, že rozuměl.

Hilda se vracela zpátky do města cestou, kterou už jednou plula.

Lou Evans se opíral o stěnu, obličej měl strnule bílý a

nelítostnýma očima střídavě sledoval Luckyho s Čárou a řídicí panel.

Jeho tělo slepě poslouchalo toho, kdo ovládal i jeho mysl, takže ani

necítilo potřebu přehodit si zbraň do druhé ruky.

Lucky se soustředil na hluboký tón navigačního signálu, který

vysílala Afrodita a který se neustále ozýval z lodního lokátoru.

Tenhle signál se stanovenou vlnovou délkou vycházel z nejvyššího

bodu kupole a šířil se do všech stran. Díky tomu se návrat do

Afrodity dal přirovnat k procházce, kdy cíl je vidět na dohled.

Lucky dokázal zachytit nepatrný rozdíl ve výšce signálu, který

znamenal, že se k městu nepřibližují přímo. Zároveň doufal, že

Evans, jehož vědomí bylo pod cizí kontrolou, si ničeho nevšimne.

Přál si to přímo horoucně.

Lucky sledoval Evansův prázdný pohled, když se zastavil u

panelu. Byl si jistý, že ho zajímá hloubkoměr. Byla to velká, ale

velice jednoduchá kruhová stupnice udávající tlak vody. Z místa, kde

Evans stál, mohl snadno kontrolovat, zda Hilda nestoupá k hladině.

Lucky nepochyboval, že jakmile by se ručička hloubkoměru

vychýlila v nesprávném směru, Evans by okamžitě zmáčkl kohoutek.

Ze všech sil se snažil nemyslet na vzniklou situaci, aby žáby

nemohly zachytit jeho myšlenky. Přesto se neubránil, aby

nepřemýšlel o příčině, proč je Evans rovnou nezastřelí. Proč je vedou

- 86 –

jako ovce zpátky do Afrodity, když podle původního plánu měli

zemřít pod obrovitou skvrnou?

Souvisí to snad s tím, že se žábám ještě nepodařilo překonat

poslední zábranu v Evansově vědomí?

Hloubka navigačního signálu se ještě o něco snížila. Lucky

střelil pohledem k Evansovi. Zdálo se mu to jen, anebo opravdu

zachytil v jeho očích jakýsi náznak pochopení?

Následující okamžik ho zbavil nutnosti o tom přemýšlet. Svaly

na Evansově paži se napjaly, aby pomalu zdvihly ruku se zbraní.

Evans se chystal vystřelit!

Jakmile ta informace proletěla jeho hlavou, Lucky bezděčně

ztuhl v očekávání výstřelu, v tom okamžiku ale loď narazila. Evans

náraz nečekal a spadl dozadu. Zbraň mu vyklouzla z roztažených

prstů.

Lucky neztrácel ani okamžik. Síla, která odhodila Evanse

dozadu, ho naopak vymrštila dopředu. Lucky ji využil a vrhl se proti

Evansovi, zalehl ho svým tělem a zápěstí mu sevřel do kleští. Ovšem

Evans nebyl žádný trpaslík a navíc mu cizí vůle vlila do žil až

nelidskou zuřivost. Skrčil kolena a začal Luckyho nad sebe

nadzdvihávat. Kymácející se loď mu pomohla zbavit se nechtěného

břemene. Evans se znovu ocitl navrchu.

Bez rozmýšlení zaútočil proti Luckymu pěstí, ten ale ránu

odrazil ramenem. Pak ohnul nohy v kolenou, nadzdvihl je a pevně

jimi sevřel Evansovy boky.

Jeho obličej se stáhl bolestí. Snažil se kroucením dostat ze

sevření, jenže Lucky se kolébal s ním, dokud se nepřevalili a Evans

znovu nezůstal pod ním. Lucky si na něho sedl, ale ani na chvíli

nepovolil stisk kolen.

„Loui, slyšíš mě?“ zeptal se ho Lucky.

Evans neodpověděl. Místo toho se jeho tělo ještě jednou

prohnulo jako luk a oba se ocitli ve vzduchu. Lucky nad ním ztratil

kontrolu.

Jakmile Lucky dopadl na zem, přetočil se na bok a švihem se

postavil na nohy. Chytil vstávajícího Evanse za paži a přehodil si ho

přes rameno. Evans zůstal nehybně ležet na zádech.

- 87 –

„Čáro!“ zavolal Lucky celý udýchaný a rychlým pohybem ruky

si odhrnul spadlé vlasy s čela.

„Tady jsem,“ ozval se jeho malý společník. Nepřestával se zubit

a lehce pohupovat blasterem. „Všechno mám pod kontrolou.“

„Tak odlož tu pistoli a prohlídni Evanse. Zjisti, jestli nemá něco

zlomeného, a pak ho svaž.“

Lucky se vrátil k řízení a opatrně vycouval lodí ze zbytků

obrovské skvrny, kterou před pár hodinami zabil.

Jeho rozhodnutí hrát vabank vyšlo. Lucky se spoléhal na to, že

žáby netuší, jak je oranžová skvrna doopravdy velká, protože jsou

výhradně zaměřeny na duševní ovládání jiných. Stejně tak doufal, že

nemají zkušenost s orientací v oceánu, takže si nevšimnou nepatrné

odchylky od kursu, kterou provedl Čára. Klíčovou roli pak sehrál

pokyn, který rychle dal Čárovi, když je Evans s blasterem v ruce

zádech přinutil obrátit loď zpátky do města.

„Vraž do ní,“ řekl mu tehdy.

Hilda znovu změnila kurs. Její příď mířila vzhůru.

Evans ležel svázaný na lůžku a upřeně se díval na Luckyho. Ve

tváři mu byla vidět únava i hanba. „Promiň,“ řekl.

„Nemusíš se omlouvat, Loui. A hlavně si s tím nelam hlavu,“

odpověděl Lucky lehce. „Musíš ale zůstat ještě nějakou dobu

svázaný. Nebude ti to vadit?“

„Naopak, svažte mě ještě pevněji. Nic jiného si ani nezasloužím.

Věř mi, Lucky, většinu si vůbec nepamatuju.“

„Poslyš, kamaráde, co kdybys teď chvíli spal?“ Lucky ho jemně

praštil pěstí do ramene. „Až se vynoříme, vzbudíme tě, když to bude

třeba.“

Po chvíli tiše přikázal Čárovi: „Seber blastery a všechny další

zbraně, co najdeš na palubě. Prohledej všechno, nezapomeň na

skladiště, ani na skříňky pod lůžky.“

„Na co je potřebuješ?“

„Hodíš je do moře,“ odpověděl Lucky stroze.

„Proč?“

- 88 –

„Udělej, co ti říkám. Nedá se vyloučit, že ovládnou tvoje

vědomí. Může se to stát i mně. Nechci znovu prožít stejný malér jako

před chvílí. Proti žábám jsou nám tyhle zbraně stejně nanic.“

Proudový lodní odpad měl otvor zabudovaný ve stěně hned

vedle skříňky první pomocí. Za dvěma blastery v něm zmizely i

elektrické biče patřící k vybavení skafandrů.

„Připadám si jako nahý v trní,“ mumlal si Čára pro sebe,

zatímco se upřeně díval ven, jako kdyby tam mohl zahlédnout

vyhozené zbraně. Před oknem se ale mihla jedině slabá

fosforescenční čára šípouna. To bylo všechno.

Ručička tlakoměru pomalu klesala. Z hloubky přes osm set

metrů vystoupili nyní na necelých šest set metrů.

Čára se nepřestával dívat ven.

Lucky k němu sklouzl pohledem. „Co tam pořád vyhlížíš?“

„Myslel jsem, že se objeví trochu světla, jakmile budeme blíž k

hladině.“

„To sotva,“ odpověděl Lucky. „Světlo nemůže proniknout

kobercem mořských řas. Nezbavíme se tmy, dokud se nevynoříme na

hladinu.“

„A co když narazíme do nákladní lodě, Lucky?“

„Doufejme, že se to nestane.“

Nad nimi bylo nyní pět set metrů vody.

Čára řekl s nápadnou nenuceností, kterou se snažil přerušit tok

vlastních myšlenek. „Poslyš, Lucky, proč vzduch na Venuši obsahuje

tolik oxidu uhličitého? Je tady přece spousta rostlin. A ty přeměňují

oxid uhličitý na kyslík, nebo snad ne?“

„Na Zemi to platí. Jenže tady, pokud si to dobře pamatuju z

přednášek, za tím vězí jistý trik. Zatímco rostliny na Zemi

přeměněný kyslík znovu vydechují, zdejší rostliny ho hromadí ve

svých tkáních.“ Lucky odpovídal automaticky, jako kdyby mluvil jen

proto, aby nemohl myslet na něco podstatnějšího. „Díky tomu zvířata

na Venuši získávají potřebný kyslík přímo z potravy a nemusejí

vlastně dýchat.“

„To jsem ještě neslyšel!“ zvolal Čára překvapeně.

„Dalo by se dokonce říct, že ho potravou dostávají víc než

potřebují, protože jinak by jim přece tak nechutnaly látky jako

- 89 –

kolomaz, která kyslík téměř neobsahuje. Ber ale mou teorii s

rezervou, nevím, jestli je to pravda.“

Od hladiny je dělilo pouhých dvě stě metrů.

„Jsi pašák,“ řekl Lucky. „Myslím, jak jsi to napálil do obludy.“

„To nestojí ani za řeč,“ odpověděl Čára, radostí ale celý

zčervenal.

Lucky se znovu podíval tlakoměr. Měli před sebou ještě sto

padesát metrů.

Rozhostilo se ticho.

A potom se nad jejich hlavami ozval skřípavý zvuk, jak si lodní

motory namáhavě razily cestu ven. Výhled z lodi se nečekaně

projasnil, museli až přivřít oči, když uviděli zataženou oblohu a

vodní hladinu zbrázděnou rozervanými kusy chaluh a pokrytou

malými tečkami.

„Prší,“ řekl Lucky. „Teď musíme počkat, až si nás žáby najdou.“

„Hm. Tamhle je jedna!“ řekl Čára bezvýrazně.

Ze tmy se na ně přes okno dívaly její vodnaté oči a tvářily se

vážně. Žába měla dlouhé nohy přitažené k tělu a prsty se pevně

přidržovala chaluhy.

- 90 –

13. Setkání vůlí

Příď Hildy se zvedala vysoko ve vlnách oceánu. Silné

bubnování vytrvalého deště do vnějšího pláště lodi znělo stejně

rytmicky jako na Zemi. Pro Čáru, který pocházel z Marsu, déšť s

oceánem představovaly cizí prvek, v Luckým ale vyvolaly

vzpomínky na domov.

„Vidíš ji, Lucky!“ zvolal Čára.

„Vidím,“ odpověděl Lucky klidně.

Čára otřel rukávem sklo a přitiskl k němu nos.

Najednou ho napadlo, že by se k žábě neměl tolik přibližovat.

Uskočil dozadu. Pak si schválně zavěsil malíčky do koutků úst a

roztáhl pusu doširoka. Vyplázl jazyk a prsty si nadzdvihl oční víčka.

Žába ho pozorovala bez mrknutí oka. Od chvíle, kdy se vynořila

za sklem, se jediný její sval nepohnul. Pouze se nevzrušeně kývala ve

větru. Vypadalo to, že jí nevadí, nebo si dokonce ani neuvědomuje,

že se kolem ní vzdouvá voda a občas se přes ni i přelije.

Čára ještě více zpitvořil obličej a začal bučet.

„Co to provádíš, Čáro?“ ozval se Lucky za ním.

Čára nadskočil, pak svěsil ruce a do obličeje se mu vrátil jeho

obvyklý čtverácký výraz. „Ukazoval jsem žábě, co si o ní myslím.“

„A ta ti to oplatila?!“

Čárovi poskočilo srdce. Slyšel jasný nesouhlas v Luckyho hlase.

V momentu, kdy jim hrozí takové nebezpečí, se on tady šklebí jako

nějaký blázen. Zalil ho pocit hanby.

„Nevím, co to do mě vjelo, Lucky,“ řekl rozechvěle.

„Vězí za tím žáby,“ odpověděl Lucky ostře. „Mysli na to, že se

pokoušejí najít tvoje slabé místo. A jakmile ho objeví, proniknou do

tvého vědomí. A může se stát, že nebudeš mít dost sil je odtud

vyhnat. Proto nesmíš udělat nic, dokud si to pořádně nepromýšlíš.“

„Rozumím, Lucky,“ zamumlal Čára.

„Tak a co teď?“ Lucky se rozhlédl po lodi. Evans sebou ve

spánku neklidně házel a těžce oddechoval. Lucky se u něho na

zlomek vteřiny zastavil pohledem, než ho stočil stranou.

- 91 –

„Lucky?“ zeptal se Čára téměř bojácně.

„Hm.“

„Není načase zavolat vesmírnou stanici?“

Lucky se na něho nechápavě podíval. Trvalo chvíli, než se mu

otazníky začaly vytrácet z očí. „U všech hromů!“ řekl tiše. „Já jsem

na to zapomněl, Čáro! Úplně mi to vypadlo z hlavy.“

Čára ukázal vztyčeným palcem přes rameno k oknu, odkud se na

ně pořád dívala žába. „Myslíš, že –?“

„Kdo jiný. Budou jich tam venku tisíce!“

Čára si napůl provinile přiznal, že cítí radost, že i Lucky spadl

do léčky, kterou mu nastražily žáby. Zbavovalo ho to části viny,

kterou by jinak nesl sám. Koneckonců, Lucky neměl žádné právo –

Čára se zděšeně zarazil. Jak ho něco takového mohlo

napadnout? Něco takového ještě nikdy neudělal. To mu musely

našeptat jedině žáby!

Nemilosrdně vyhnal z hlavy všechny myšlenky a soustředil se

jen na Luckyho, jehož prsty pečlivě nastavovaly vysílačku tak, aby

její vlny doletěly na vesmírnou stanici.

Najednou Čára překvapeně trhl hlavou, když uslyšel nový,

podivný zvuk.

Byl to hlas, který zněl naprosto ploše. „Nesahej na přístroj, co

posílá zvuky do dálky. Nepřejeme si to.“

Čárá se otočil. Chvíli stál s pusou otevřenou dokořán. Pak se

zeptal: „Co to bylo? A odkud to mluví?“

„Klid, Čáro,“ řekl Lucky. „Slyšel jsi ji jen v hlavě.“

„Přece mi nechceš tvrdit, že jsem slyšel žábu!“ bránil se Čára.

„A koho jiného?“

Čára se znovu otočil k oknu a upřeně pozoroval mraky, déšť a

žábu kolébající se na vodě.

Lucky už jednou v životě zažil, že mu cizí bytost vstoupila do

vědomí. Stalo se to na Marsu, když se setkal s jeho původními

obyvateli, kteří opustili materiální formu života a žili jen jako čistá

energie v podzemních jeskyních. Tehdy věděl, že je proti tomuto

proniknutí bezmocný, nijak se mu ale nebránil, nepůsobilo mu

žádnou bolest, naopak bylo příjemné.

- 92 –

Tohle ale bylo něco jiného. Cítil, jak si cizí neviditelné prsty

silou prorážejí cestu jeho mozkem, a prožíval při tom bolest, nenávist

i odpor.

Ruka mu sklouzla z vysílačky, Lucky ale nechápal, proč by ji

měl vracet zpátky. Znovu zapomněl, že chce vysílat.

„Pohybuj ústy, aby vzduch vibroval,“ ozval se hlas podruhé.

„Myslíš, abych mluvil nahlas?“ zeptal se Lucky. „Neslyšíte naše

myšlenky, když mlčíme?“

„Jen nepřesně. Nemůžeme je jasně vnímat, dokud si něčí

vědomí dobře neprostudujeme. Mluvením se tvoje myšlenky pro nás

stávají zřetelnější.“

„My vás ale slyšíme dobře,“ řekl Lucky.

„To je proto, že my umíme myšlenky vyzařovat mnohem

intenzivněji.“

„Zatím jste mi rozuměly?“

„Ano.“

„Co ode mě chcete?“

„Tvé myšlenky mluví o organizaci bytostí, jako jsi ty. Je daleko

odsud, na druhé straně oblohy. Říkáš jí Rada. Chceme o ní vědět

víc.“

Lucky pocítil malou jiskřičku sebeuspokojení. Přinejmenším

získal odpověď na jednu otázku. Nepřítel ho chtěl zabít, pak ale

zjistil, že Lucky toho příliš ví, a to mu začalo dělat starosti.

Mohou i jiní členové Rady stejně snadno odhalit pravdu? A co

je to vlastně ta Rada?

Lucky rozuměl jeho zvědavosti, chápal jeho náhlou opatrnost i

zájem dovědět se víc, než ho zabijí. To byl vlastní důvod, proč

nepřítel v posledním okamžiku zarazil Evanse, když už se ho chystal

zabít blasterem, který držel v ruce a proti němuž byl Lucky

bezmocný.

Lucky se přinutil úvahu dál nerozvíjet. Možná opravdu pořádně

neslyší myšlenky, které nejsou vyslovené nahlas. Mohou ale také

lhát.

„Co máte proti mým lidem?“ zeptal se Lucky náhle.

„Neumíme mluvit o věcech, jak nejsou,“ ozval se plochý hlas

bez emocí.

- 93 –

Lucky pevně stiskl zuby. Znamená to, že zachytily jeho poslední

myšlenku o lhaní? Musí být mnohem opatrnější.

„Nelíbí se nám na tvých lidech,“ pokračoval hlas dál, „že ničí

cizí život. Jedí maso. Je špatné být inteligentní bytost a jíst maso.

Ten, kdo jí maso, musí kvůli tomu připravit o život jiné. A ten, kdo

je inteligentní, způsobí více škody než ten, kdo nemá rozum, protože

dokáže vymyslet více způsobů, jak si maso opatřit. Vy lidé máte

malé roury, kterými umíte ukončit spoustu životů najednou.“

„Nikdo z nás ale nezabíjí žáby.“

„Jen proto, že vám to nedovolíme. Jste schopní se zabíjet i

navzájem, ve velkých i malých skupinách.“

Lucky přešel bez poznámky poslední repliku a místo toho se

zeptal: „Co tedy chcete od mých lidí?“

„Zabrali jste si velký kus Venuše,“ řekl hlas.

„Dále už ale nepůjdeme,“ namítl Lucky. „Můžeme stavět města

jen na mělčinách. Hlubiny, které představují devět desetin oceánu,

budou vždycky patřit jen vám. Kromě toho vám můžeme pomoct. Vy

rozumíte vědomí, zatímco my toho víme spoustu o hmotě. Znáte

naše města a stroje z lesklého kovu, které mohou cestovat vzduchem

a vodou do světů na druhé straně oblohy. Jen si představte, jak

bychom vám díky své síle mohli být užiteční.“

„My nic jiného nepotřebujeme. Žijeme a myslíme. Neznáme

strach, ani nenávist. Co víc potřebujeme? K čemu by nám byla vaše

města a lodě? Jak by se tím změnil náš život k lepšímu?“

„Chcete nás tedy všechny zabít?“

„Netoužíme ničit životy. Nám stačí mít moc nad vaším

vědomím. Tím budeme vědět, že nám neublížíte.“

Luckyho hlavou se mihla představa (byla jeho vlastní, nebo

vnucená?), jak lidé na Venuši žijí ovládáni místními živočichy, jak

jsou postupně odřezáváni od Země a stále více se proměňují ve

spokojené duševní otroky.

„Lidé nepřipustí, aby jejich vědomí řídil někdo jiný,“ prohlásil

Lucky. Sám cítil, že jeho slova neznějí příliš přesvědčivě. „Jiná cesta

není a ty nám v tom pomůžeš.“

„Ne.“

- 94 –

„Nic jiného ti nezbyde. Musíme se dovědět o zemích za

oblohou, o organizaci tvých lidí i o tom, co proti nám chystají.“

„K tomu mě žádným způsobem nepřinutíte.“

„Myslíš?“ zeptal se hlas. „Pokud nám nepovíš, co potřebujeme

vědět, nařídíme ti, abys se svou lodí z lesklého kovu sestoupil zpátky

na dno oceánu a tam ji otevřel.“

„A zemřel?“ zeptal se Lucky vážně.

„Musíš ukončit svůj život. Nemůžeme připustit, aby ses vrátil

mezi ostatní lidi. Mohl bys jim všechno říct a způsobit, že by se nám

chtěli pomstít. To by nebylo dobré.“

„V tom případě se pro mě nic nezmění, když nepromluvím.“

„To se mýlíš, můžeš toho hodně ztratit. Pokud odmítneš mluvit,

vnikneme do tvého vědomí násilím. Při tom způsobu ale můžeme

přijít o spoustu informací. Abychom ztrátu co nejvíc omezily,

budeme muset tvé vědomí rozbít na kusy, a to bude pro tebe velmi

nepříjemné. Bude pro nás všechny mnohem lepší, když se rozhodneš

s námi dobrovolně spolupracovat.“

„Ne.“ Lucky zavrtěl hlavou.

Nastala pauza. „Tví lidé si libují v ukončení života, ale bojí se,

když má nastat jejich vlastní,“ řekl hlas po chvíli. „Když nám

pomůžeš, ušetříme tě tohoto strachu. Odstraníme ho z tvého vědomí,

až budeš klesat ke dnu, kde tvůj život skončí. V opačném případě

skončíš svůj život v hrozných mukách.“

„Ne,“ řekl Lucky nahlas.

Nastala nová pauza. Tentokrát byla delší. Pak hlas řekl:

„Nežádáme tě o informace ze strachu o naši vlastní bezpečnost.

Potřebujeme je proto, abychom v sebeobraně nemusely přistupovat k

nepříjemným opatřením. Pokud se nedozvíme, jak se chránit proti

lidem z opačné strany oblohy, budeme muset ukončit život všech lidí

na této straně. Pustíme oceán do jejich měst. Jednou jsme to už

málem udělaly. Život tvých lidí skončí, jako když se sfoukne plamen

hořící svíčky.“

Lucky se divoce zasmál. „Tak si zkuste mě přinutit!“

„K čemu?“

„Abych promluvil. Abych se potopil s lodí. Abych udělal

cokoli.“

- 95 –

„Myslíš si, že to nedokážeme?“

„Vím, že ne.“

„Dobrá. Rozhlédni se kolem sebe. Hned uvidíš, jakou máme

moc. Tvůj společník s pouty je zcela v našich rukou. Ovládáme i

tvého druhého společníka.“

Lucky se prudce otočil. Za celou dobu, kdy rozmlouval s

hlasem, neslyšel Čáru říct jediné slovo. Bylo to, jako kdyby úplně

zapomněl na jeho existenci. Teprve nyní si všiml, že jeho malý

kamarád leží zhroucený u jeho nohou.

Lucky klesl na kolena, hrdlo se mu stáhlo hrůzou., Je mrtvý?“

„Není. Není ani vážně zraněný. Zůstal jsi úplně sám. Nikdo ti

nemůže přijít na pomoc. Ty dva jsme přemohly a teď jsi na řadě ty.“

„Ne,“ řekl Lucky, tvář mu zbledla. „Mě nedostanete.“

„Máš poslední šanci. Vybírej. Pokud budeš spolupracovat, tvůj

život skončí klidně a tiše. Jestliže odmítneš, čeká tě bolest a vědomí,

že zkáza čeká i všechny tvé lidi ve městech. Tak kterou cestu si

zvolíš? Pověz!“

Poslední slovo mu ještě znělo v hlavě, zatímco se chystal

bojovat sám, bez přátel proti duševnímu nepříteli, proti němuž neměl

jinou zbraň než neochvějnou vůli.

- 96 –

14. Souboj vůlí

Jak se člověk může bránit proti útoku na své vědomí? Lucky

chtěl bojovat, jenže mu nepomohlo pohnout jakýmkoli svalem,

zaujmout obranný postoj či vyrazit do protiútoku. Na všechno tohle

musel zapomenout a místo toho se vzpírat tlakům zaplavujícím jeho

vědomí, o nichž nedokázal s jistotou říct, že se zrodily v jeho vlastní

hlavě.

Jak to má poznat? Co si vůbec přeje udělat? Co považuje za

nejdůležitější?

Nenašel žádnou odpověď. V hlavě měl naprosto prázdno. Něco

si ale přece musí pamatovat. Přece se tady nevynořil jen tak.

Nevynořil?

Z toho vyplývá, že předtím byl dole. Zapátral ještě hlouběji ve

své paměti. Už to má. Byl na lodi. Ta opustila mořské dno a vynořila

se na hladinu. Dobrá. A co dál?

Proč je na hladině? Matně si vzpomínal, že pod vodou se cítil

bezpečněji.

Ztěžka svěsil hlavu, zavřel oči a znovu je otevřel. V hlavě měl

naprosté prázdno. Musel k tomu mít nějaký důvod… Určitě je někde

schovaný… Čeho se to týkalo?

Musí na to přijít.

Musí.

A pak to najednou přišlo. Měl pocit, že někde hrozně uvnitř sebe

se mocně opřel do dveří a ty se rozletěly. Najednou se mu rozblesklo

a rázem věděl, proč je tady.

Lodní rádio a vesmírná stanice.

„Prohrály jste,“ řekl chraplavým hlasem. „Slyšíte? Pamatuju si,

co mám udělat, a nezapomenu to.“

Nedostal žádnou odpověď.

Hlas mu nekontrolovatelně stoupal vzhůru, vykřikoval cosi

nesrozumitelného. Měl nezřetelný pocit, že je jako člověk, který se

předávkoval prášky na spaní. Proti tomu je jediná obrana, napadlo ho

v duchu. Udržet svaly v pohybu. Pořád chodit. Nezastavovat se.

- 97 –

V jeho případě to znamenalo udržet v činnosti mozek, zaměstnat

nervové spoje. Musel něco podniknout. Něco udělat. Jestli se zastaví,

tak ho dostanou.

Nepřestával křičet, tentokrát bylo slyšet, jak opakuje: „Udělám

to. Udělám to.“

Co má udělat? Cítil, jak mu odpověď znovu uniká.

Horečnatě si opakoval pro sebe. „Zavolat stanici… zavolat

stanici…“ Slova pro něho ale najednou ztratila význam.

Udělal krok. Jeho nohy se vlekly, jako kdyby měl klouby ze

dřeva a pevně přitlučené k tělu, přesto se dokázal posunout vpřed.

Nespouštěl oči z vysílačky. Na okamžik ji uviděl jasně, pak se její

obraz roztřásl a zamlžil. Lucky se přinutil soustředit se na úkol a

znovu se rozpomněl, co má dělat. Rozeznával vysílačku, knoflík na

nastavení vlnového rozsahu i ladicí kondenzátory. Dokonce věděl,

jak se vysílačka obsluhuje.

Sotva udělal další namáhavý krok, do spánku se mu zabodly

rozžhavené jehly.

Zavrávoral a klesl na kolena. Znovu se v mukách vztyčil.

Přestože mu oči zastírala bolest, stále ještě věděl, kde je

vysílačka. Pohnul jednou nohou, pak druhou.

Měl pocit, že je od něho vzdálená sto metrů, její obraz se mu

ztrácel v krvavé mlze. S každým dalším krokem bušení v jeho hlavě

sílilo.

Sváděl boj, aby překonal bolest a myslel jen na vysílačku. Nutil

své nohy, aby se vzepřely síle, která je svazovala a táhla k zemi.

Konečně vztáhl ruku, od krátkovlnné vysílačky ho ale ještě

dělilo patnáct centimetrů. V tom okamžiku Lucky pochopil, že je u

konce svých sil. I kdyby se snažil sebevíc, nepřinutí své vyčerpané

tělo posunout se jen o kousek blíž. Byl vyčerpaný. Víc ze sebe

nedokáže vydat.

Hilda připomínala obraz zkázy. Evans ležel v bezvědomí na

lůžku; Čára byl zhroucený na podlaze. Jen Lucky zůstal tvrdošíjně

stát, jeho třesoucí se prsty představovaly však jedinou známku života

v jeho těle.

- 98 –

Ledový hlas se mu znovu rozezněl v hlavě, mučil ho svou

neúprosnou monotónností. „Došly ti síly, jenže neztratíš vědomí jako

tví druhové. Budeš trpět, dokud se neponoříš ke dnu, neřekneš nám,

co chceme vědět, a neukončíš svůj život. My klidně počkáme.

Nemůžeš nás přemoct. Nemůžeš nás podplatit! Ani zastrašit!“

Lucky i přes mučivou trýzeň ucítil, že se v jeho omámené mysli

rodí jakási jiskřička. Žádný úplatek? Žádná hrozba? Žádný úplatek?

Tahle jiskřička dokázala v jeho vědomí zahalené mlhou

zažehnout oheň.

Lucky přestal myslet na vysílačku a závoj bolesti se okamžitě

nepatrně nadzdvihl. Lucky udělal jeden vrávoravý krok dál od rádia a

bolest ještě více ustoupila. Šel dál.

Snažil se na nic nemyslet. Jednal automaticky, o ničem

nepřemýšlel. Žáby se soustředily na to, aby mu zablokovaly cestu k

vysílačce. Nesmí teď zjistit, že jim hrozí i jiné nebezpečí.

Nemilosrdný nepřítel nesmí odhalit jeho záměr a zastavit ho. Musí

jednat rychle. Nesmí jim dovolit, aby ho zastavily.

Nezastaví ho!

Dostal se k lékárničce na stěně a trhnutím otevřel dvířka. Před

očima se mu všechno rozplývalo, a tak ztratil vzácné vteřiny

hledáním poslepu.

„Jak ses rozhodl?“ zeptal se ho hlas. Luckyho začala zaplavovat

nová vlna palčivé bolesti.

Konečně našel, co hledal – širokou sklenici z namodralého

silikonu. Konečky prstů se probíjel k záklopce, díky níž zůstalo

paramagnetické pole nepřerušené a sklenice neprodyšně uzavřená.

Lucky téměř ani nezaslechl cvaknutí, když se mu jedním z nehtů

podařilo záklopku zachytit. Stejně tak ani neviděl, jak se odsunula

stranou a spadla na železnou podlahu. Jen jako v mlze viděl, že

sklenice je otevřená. Tápavě zamířil rukou k odpadní skluzavce.

Bolest na něho zaútočila plnou silou.

Levou rukou nadzdvihl víko otvoru širokého patnáct centimetrů

a třesoucí se pravou rukou k němu zdvihl drahocennou sklenici.

Měl pocit, že vzdálenost překonává celou věčnost. Nic neviděl.

Všechno měl zahalené rudým oparem.

- 99 –

Cítil, jak jeho ruka, v níž držel sklenici, narazila do stěny. Chtěl

ji posunout výš, nemohl se ale hnout z místa. Prsty levé ruky, kterou

přidržovaly víko, sjel níž a nahmatal jimi sklenici.

Nesmí ji teď upustit. Kdyby to udělal, už by v životě nenašel

sílu, aby ji znovu zvedl.

Držel sklenici oběma rukama a posouval ji nahoru. Nakláněl se

při tom stále víc nad okraj propasti do bezvědomí.

A pak sklenice zmizela!

Zdálo se mu, že milióny kilometrů daleko se ozvalo hvízdnutí

stlačeného vzduchu. Teď už věděl, že sklenice volně padá do teplých

vod oceánu.

Bolest na okamžik zakolísala a potom naráz zmizela.

Lucky se opatrně narovnal a poodstoupil od stěny. Tvář i tělo

měl zmáčené potem, hlava se mu neustále točila.

Co nejrychleji, jak mu to jen vratké nohy dovolily, zamířil k

vysílačce a tentokrát ho už nic nezastavilo.

Evans seděl v křesle, hlavu si držel v dlaních. Předtím se žíznivě

napil vody a teď jen opakoval: „Nic si nepamatuju. Vůbec nic.“

Čára svlečený do půl pasu si otíral hlavu a hrudník namočeným

ručníkem, ve tváři už měl svůj obvyklý úšklebek, i když ještě trochu

roztřesený. „A to já zas jo. Jeden moment jsem stál tady a poslouchal

tě, Lucky, jak mluvíš s hlasem, a pak už jsem ležel na podlaze. Nic

jsem necítil, nemohl jsem otočit hlavou, dokonce ani mrknout očima,

slyšel jsem ale všechno. Tvůj hlas i to, co jsi říkal. Pak jsi zamířil k

vysílačce…“ Čára si odfoukl a zavrtěl hlavou. „Na první pokus se mi

to nepodařilo,“ řekl Lucky tiše. „To už jsem neviděl, protože to bylo

mimo moje zorné pole. Musel jsem jen ležet a čekat, až uslyším tvé

vysílání. Hrozně dlouho se nic nedělo, říkal jsem si v duchu, že tě

taky dostaly. Představoval jsem si, jak tady všichni tři ležíme jako

živé mrtvoly. Bylo po všem a já nemohl pohnout ani palcem u ruky.

Mohl jsem jen dýchat. Pak jsem tě znovu uviděl, chtělo se mi křičet,

brečet i smát se zároveň, jenže jsem tu ležel jako nehybná kláda.

Viděl jsem, že se opíráš o stěnu, neměl jsem ale nejmenší tušení, co

tam vyvádíš. A za pár minut vězení skončilo. To je senzace!“

„Opravdu se vracíme zpátky do Afrodity, Lucky?“ zeptal se

Evans unaveně. „Není to omyl?“

- 100 –

„Pokud přístroje ukazují správně a já si myslím, že jsou v

pořádku, tak ano,“ odpověděl Lucky. „Až tam dorazíme, snad si

najdeme chvilku, aby nás lékaři dali do pořádku.“

„Spát!“ dožadoval se Čára. „Potřebuju spát alespoň dva dny.“

„I toho se dočkáš,“ slíbil mu Lucky. Jenže Evanse přestálý

zážitek zasáhl mnohem silněji než je dva. Dalo se to poznat ze

způsobu, jakým se choulil na židli. „Dají nám už konečně pokoj?“

zeptal se. Důraz přitom položil na slovo konečně.

„To nemůžu zaručit,“ odpověděl Lucky, „hlavní ale je, že se mi

podařilo spojit se s vesmírnou stanicí.“

„Určitě se ti to povedlo? Nespletl ses?“

„Ne. Dokonce jsem mluvil přímo s Conwayem. Tahle záležitost

je vyřízená.“

„V tom případě máme po šichtě,“ vykřikl Čára radostí. „Země

zná pravdu o žábách z Venuše, už ji nezaskočí.“ Lucky se usmál, nic

na to ale neřekl. „Ještě něco, Lucky,“ ozval se Čára. „Můžeš nám

říct, jak to všechno bylo? Jak jsi je vlastně převezl? U všech hromů,

jak se ti to podařilo navlíct?“

„Žádné čáry za tím nehledej. Jiná věc je, že mě to mělo

napadnout hned. Ušetřili bychom si tak většinu potíží. Hlas tvrdil, že

jim nezáleží na ničem jiném než na možnosti žít a myslet. Pamatuješ

se, Čáro? Pak tentýž hlas dodal, že neexistuje způsob, jakým bychom

je mohli zastrašit nebo podplatit. Teprve v tom okamžiku jsem si

uvědomil, že my dva známe únikovou cestu.“

„Jakou?“ zeptal se Čára nechápavě.

„Jen si vzpomeň. Při prvním setkání se zdejší žábou ti stačily

pouhé dvě minuty na to, abys zjistil, že potřebují ještě něco jiného.

Cestou na hladinu jsme mluvili o tom, že rostliny na Venuši hromadí

kyslík v těle, a proto zvířata vlastně nedýchají, protože přijímají

kyslík zároveň s potravou. Říkal jsem ti v té souvislosti, že si

myslím, že dostávají až příliš mnoho kyslíku, a proto tolik milují

potravu složenou jen z uhlovodíků, například kolomaz. Vzpomínáš

si?

„Ano,“ Čára vykulil překvapeně oči.

„Uhlovodíky pro ně představují stejnou pochoutku jako sladkost

pro malé děti.“

- 101 –

„Ano,“ zopakoval Čára ještě jednou.

„Když žáby začaly ovládat naše vědomí, musely se na to plně

soustředit. Musel jsem proto odvést jejich pozornost, přinejmenším

těch, co byly nejblíž k nám a měly nad námi největší vliv. Udělal

jsem to tak, že jsem je docela normálně odlákal.“

„Ale čím? Nenapínej mě, Lucky.“

„Hodil jsem jim sklenici vazelíny, kterou jsem našel ve skříňce

na léky. Je to čistý uhlovodík, tedy v koncentrovanější podobě než v

případě kolomazi. Něco takového si nedokázaly odepřít. Přestože

bylo tolik v sázce, neodolaly pokušení. Ty kolem sklenice se za ní

hned potopily. Ostatní se to dověděly díky vzájemnému propojení a

začaly myslet jen na vazelínu. V tom okamžiku přestaly kontrolovat

naše jednání a já se bez problémů mohl spojit se stanicí. To je

všechno.“

„V tom případě,“ prohlásil Evans, „jsme s nimi definitivně

hotoví.“

„Takhle bych to přímo netvrdil,“ řekl Lucky. „Je tady ještě pár

věcí –“

Lucky se zamračeně odvrátil, rty měl pevně sevřené, jako kdyby

toho prozradil už příliš mnoho.

Kupole města je vítala velkolepou září a Čárovi při tom pohledu

až poskočilo srdce. Stačil se mezitím najíst, dokonce i trochu prospat

a teď doslova sršel nadšením. Dokonce i Evans se z velké míry

zbavil své malomyslnosti. Jen Luckymu nezmizely obavy z očí.

„Povídám, Lucky,“ prohlásil Čára, „že už to definitivně vzdaly.

Máme za sebou sto kilometrů a ani ťuk. Úplně se vypařily.“

„V tomhle okamžiku mě víc zajímá, proč se nám ještě neohlásila

věž,“ řekl Lucky.

Evans se zamračil. „Normálně to tak dlouho netrvá.“

Čára si je oba přeměřil. „Chcete tím snad naznačit, že se ve

městě něco děje?“

Lucky mu dal rukou znamení, aby mlčel. V přijímači se ozval

hluboký hlas, který je úsečně vyzval: „Identifikujte se.“

„Podmořská loď Hilda pronajatá Radou. Vracíme se zpět do

Afrodity. Mluví její velitel David Starr.“

„Musíte počkat.“

- 102 –

„Proč?“

„Všechny přestupní komory jsou momentálně obsazeny.“

Evans se zamračil a zamumlal: „To není možné, Lucky.“

„Kdy bude některá z komor volná?“ zeptal se Lucky. „Udejte mi

její polohu a navigujte mě k ní pomocí signálu.“

„Musíte počkat.“

Spojení mezi nimi se nepřerušilo, muž na druhé straně se ale

odmlčel.

„Zavolej Morrisse,“ rozzlobil se Čára. „Tohle si přece

nenecháme líbit.“

„Morriss mě považuje za zrádce,“ řekl Evans váhavě. „Co když

si, Lucky, myslí, že jste se přidali ke mně?“

„V tom případě by se naopak snažil, aby nás co nejdříve dostal

do města,“ odpověděl Lucky. „Podle mě toho muže ve věži ovládají

žáby.“

„Aby nám zabránil vplout do města? Myslíš to vážně?“ zeptal se

Evans.

„Naprosto.“

„To nedává smysl. Nemohou nám v tom věčně bránit, pokud –“

Evans zbledl a dvěma skoky se přenesl k oknu. „Lucky, máš

pravdu! Vysouvají ven dělo! Budou střílet!“

Čára přiskočil k němu. Evans se nemýlil. Ze štěrbiny v kupoli

trčela krátká hlaveň, byť pod vodou vypadala tak trochu nereálně.

Čára se fascinovaně a zděšeně díval, jak se hlaveň naklání a

zaměřuje na ně. Hilda neměla žádné zbraně. Stejně tak by

nedokázala vyvinout potřebnou rychlost, aby unikla vypálené střele.

Zdálo se, že je už nic nemůže zachránit před nevyhnutelnou smrtí.

- 103 –

15. Nepřítel?

Žaludek se mu tváří v tvář bezprostřední smrti stáhl, přesto ještě

Čára dokázal vnímat, jak Lucky vyrovnaným hlasem opakuje do

mikrofonu:

„Loď Hilda s nákladem nafty… Loď Hilda s nákladem nafty…

Loď Hilda s nákladem nafty… Loď Hilda s –“

Na druhé straně se ozval něčí rozrušený hlas. „Tady strážný

Clement Heber. Co se děje? Opakuju. Co se děje? Tady Clement

Heber –“

„Stahují dělo,“ vykřikl Čára.

Lucky si zhluboka vydechl, jinak ale nedal najevo rozrušení.

Řekl do mikrofonu: „Loď Hilda připravena ke vstupu do Afrodity.

Udejte číslo komory. Opakuju. Udejte číslo komory.“

„Patnáctka je volná. Řiďte se naváděcím signálem. Zdá se, že

tady panuje nějaký zmatek.“

Lucky vstal a obrátil se k Evansovi. „Loui, převezmi řízení a

snaž se co nejrychleji dostat do města.“ Rukou naznačil Čárovi, aby s

ním šel do vedlejší místnosti.

„Co – Co –“ Čára prskal jako vzteklá kočka.

„Předpokládal jsem,“ povzdychl si Lucky, „že se nám žáby

pokusí zabránit ve vstupu do města. Proto jsem si vymyslel ten trik s

naftou. Ale ani ve snu by mě nenapadlo, že to poženou až na ostří

nože a vytáhnou proti nám dělo. Měli jsme pěkně namále. Vůbec

jsem netušil, jestli můj nápad ještě zabere.“

„Co se tedy stalo?“

„Zase šlo o uhlovodíky. Nafta je složená ze samých uhlovodíků.

Jakmile žáby ovládající personál komor uslyšely mou zprávu,

okamžitě se o naftu začaly zajímat.“

„Jak mohly vědět, co je to nafta?“

„Představil jsem si v duchu její složení, snažil jsem se při tom

využít všechnu svou obrazotvornost. Dokážou totiž číst myšlenky,

pokud obraz podpoříš slovy.“ Lucky ztišil hlas, než pokračoval dál.

„Fakt, že se nás chystaly zastřelit, odstranit pomocí očividného

- 104 –

násilí, dokazuje jejich zoufalost. A ani my na tom nejsme lépe.

Musíme je proto okamžitě zastavit a nesmíme udělat jedinou chybu.

Byla by pro nás osudná.“

Lucky vytáhl z kapsy na košili tužku s ostrým hrotem a rychle jí

něco napsal na proužek fólie.

Pak ho podal Čárovi. „Přesně tohle uděláš, až ti dám znamení.“

Čára otevřel překvapením oči dokořán. „Ale Lucky –“

„Tiše. Ani slovo nahlas z toho, co jsem napsal.“

Čára přikývl. „Víš určitě, že se nepleteš?“

„Alespoň doufám.“ Luckyho hezký obličej byl stažený úzkostí.

„Země ví o žábách, takže nad lidmi nikdy nezvítězí, přesto by tady

na Venuši mohly napáchat ještě spoustu škody. Musíme jim v tom

zabránit. Pamatuješ si, co máš udělat?“

„Ano.“

„V tom případě…“ Lucky stočil proužek do kuličky a prohnětl ji

svými silnými prsty. Pak ji znovu strčil do kapsy košile.

Lou Evans zavolal: „Lucky, jsme v komoře. Během pěti minut

vstoupíme do města.“

„Výborně. Spoj se okamžitě s Morrissem,“ požádal ho Lucky.

Znovu se ocitli v budově ústředí Rady pro Venuši, seděli ve

stejné místnosti, kde se poprvé setkali s Evansem. Tady také prvně

uviděli žábu. Čára se otřásl, když si vybavil, že právě tady mu zvíře

prvně proniklo svými neviditelnými prsty do vědomí, aniž by to tušil.

V místnosti se změnila jediná věc. Akvárium se žábou bylo

pryč, stejně jako talířky s hráškem a kolomazí. Vysoké stoly před

slepými okny byly holé.

Morriss na ně mlčky ukázal hned, jakmile vešli dovnitř.

Vědcovy baculaté tváře byly tentokrát propadlé a vrásky kolem očí

vypovídaly o vnitřním napětí. Stisk jeho ruky jevil známky nejistoty.

Čára opatrně položil na stůl věc, kterou přinesl. „Vazelína,“ řekl

na vysvětlenou.

Lou Evans se posadil. Lucky ho následoval.

Morriss zůstal stát. „Nechal jsem odstranit všechny žáby z této

budovy,“ řekl. „Víc udělat nemohu. Těžko mohu žádat lidi, aby se

zbavili svých domácích mazlíčků, když jim neřeknu důvod. A ten

jim zjevně říct nemohu.“

- 105 –

„To stačí,“ řekl Lucky. „Hlavně se nezapomeňte pořád dívat na

vazelínu a opakovat si v duchu, že je složená z uhlovodíků.“

„Myslíte si, že to pomůže?“ zeptal se Morriss. „Doufám, že

ano.“

Morriss přestal chodit po místnosti sem a tam a stoupl si přímo

před Luckyho. Hlas mu přímo burácel. „Starre, považuju to za

absurdní. Žáby tu žijí s námi celé roky. Téměř od okamžiku, kdy

jsme město dostavěli.“

„Nesmíte zapomenout, že –“ začal Lucky.

„Že mě mají pod kontrolou?“ Morriss zrudl. „To není pravda.

Něco takového odmítám připustit.“

„Nemáte se za co stydět, doktore Morrissi,“ odpověděl Lucky

rázně. „Evans byl pod jejich vlivem celé dny, i já s Čárou jsme jim

na chvíli podlehli. Není to přece žádná hanba, když člověk neví, že

někdo jiný zneužívá informace z jeho hlavy.“

„Chybí vám důkazy, na tom ale teď nezáleží,“ řekl Morriss

prudce. „Dejme tomu, že máte pravdu. Pak se ptám, co můžeme

udělat? Jak můžeme proti nim bojovat? Nemá smysl proti nim poslat

armádu, ani bombardovat Venuši ze vzduchu. Mohlo by je to

vyprovokovat k tomu, aby násilím otevřely komory v kupolích a

zaplavily všechna města na Venuši. Stejně tak je nedokážeme úplně

vyhladit. Chcete propátrat tři miliardy krychlových kilometrů

oceánu? To je, jako kdybyste chtěli hledat jehlu v kupce sena. Kromě

toho dokážou v případě nutnosti velice zrychlit svůj reprodukční

cyklus. Připouštím, že zpravit o tom Zemi bylo nadmíru důležité,

mnoho důležitých otázek ale zůstává.“

„Máte pravdu,“ souhlasil Lucky. „Jde o to, že jsem ústředí

neřekl celou pravdu. Nemohl jsem to udělat, dokud jsem si nebyl

jistý, že se nemýlím. Já –“

Telefon začal blikat. Morriss zdvihl sluchátko a krátce vyštěkl:

„Prosím.“

„Přišel Lyman Turner, pane.“

„Okamžik.“ Doktor se otočil k Luckymu a tiše se ho zeptal:

„Určitě stojíte o to, aby tady byl?“

„Svolal jste přece poradu ohledně zesílení bariér z transitu.“

„To ano, ale –“

- 106 –

„A Turner patří k obětem. To je mimo jakoukoli pochybnost.

Navíc je jediným vysoce postaveným úředníkem, kromě nás, který

byl vystaven manipulaci. Nemůže tady chybět.“

„Pošlete ho nahoru,“ přikázal Morriss službě. Když Turner

vstoupil dovnitř, vychrtlý obličej se zahnutým nosem měl zakrytý

maskou nedůvěřivosti. Ticho, které se rozhostilo v místnosti, a

upřený pohled ostatních by dokázaly znervóznit i méně citlivého

člověka. Odložil kufřík s počítačem na zem a zeptal se: „Co se děje?“

Lucky mu pomalu, důkladně vylíčil podstatu problému. Turner

překvapeně pohnul svými tenkými rty. „Chcete říct, že manipulovaly

mým vědomím?“ zeptal se nerozhodně.

„Kde jinde by muž z komory mohl zjistit, jak se účinně bránit?

Nemá na to patřičné vzdělání, ani praxi. A přitom se dokázal

zabarikádovat tak, že k němu nemohla proklouznout ani myš.“

„To mě nikdy nenapadlo. To mě nikdy nenapadlo,“ mumlal si

Turner téměř nesrozumitelně pro sebe. „Jak mi to jen mohlo

uniknout?“

„Protože se o to postaraly žáby,“ řekl Lucky.

„Bože, hrozně se stydím.“

„Není třeba. Vítejte mezi stejně postiženými.“

„Co budeme ale dělat?“

„Přesně tuto otázku položil doktor Morriss, právě když jste

přišel. Budeme muset napnout všechny síly. Z tohoto důvodu jsem

navrhl, abyste se zúčastnil jednání, protože budeme možná

potřebovat váš počítač.“

„Nic jiného si nepřeju,“ prohlásil Turner zaníceně. „Udělám

cokoli, jen abych odčinil –“ Turner si zakryl dlaní čelo, jako kdyby

se bál, že nosí na ramenech cizí hlavu. „Jsme tady opravdu sami?“

zeptal se. „Ano, za předpokladu, že budeme intenzivně myslet na

vazelínu,“ ozval se Evans.

„Tomu nerozumím. K čemu je to dobré?“

„To teď není podstatné, hlavně že to pomáhá,“ řekl Lucky.

„Dovolte, abych se vrátil k tomu, o čem jsem chtěl právě mluvit, než

jste se k nám přidal.“

- 107 –

Čára se posadil na stůl u stěny, na kterém předtím stálo

akvárium se žábou. Upřeně se díval na otevřenou sklenici s vazelínou

na druhém stole a poslouchal.

„A tím problémem je, zda jsou žáby tou opravdovou hrozbou,“

řekl Lucky.

„Cože! Sám jste přišel s touhle teorií,“ zvolal Morriss

překvapeně.

„Nepochybně platí, že jsou tou pákou, která ovládá vědomí lidí.

Znamená to ale zároveň, že jsou i naším skutečným nepřítelem? Při

souboji naší vůle s jejich se ukázaly být nebezpečným protivníkem,

kterého nelze podceňovat, jinak ale nepůsobí příliš inteligentním

dojmem.“

„Podle čeho tak soudíte?“

„Například žába v této místnosti neměla tolik zdravého rozumu,

aby se před námi chovala zdrženlivě. Místo toho dala najevo své

překvapení, že nemáme knír. Pak chtěla na Čárovi, aby jí dal hrášek

namočený v kolomazi. Tomu snad říkáte inteligentní chování?“

Morriss pokrčil rameny. „Třeba všechny zdejší žáby nejsou

inteligentní.“

„Tohle vysvětlení se nedá přijmout, protože v oceánu nás držely

v šachu. Pak jsem si dal dohromady jisté věci a udělal pokus.

Fungovalo to. Jakmile jsem jim hodil vazelínu, okamžitě se na ni

vrhly. Přitom se hrálo o hodně vysokou sázku. O nic méně než o to,

zda nám zabrání předat na Zem zprávu o jejich existenci. A tohle

všechno zahodily kvůli jedné plechovce vazelíny. Totéž se

opakovalo při našem návratu do Afrodity. Hlaveň kanónu už mířila

přímo na nás, když je od vystřelení odradila pouhá zmínka o naftě.“

Turner se zavrtěl na židli. „Teď už chápu, jak jste to myslel s tou

naftou, Starre. I malé dítě přece ví, že žáby zbožňují kolomaz v

jakékoli podobě. Prostě jí nedokážou odolat.“

„Nezdá se vám to trochu podivné u bytostí dostatečně

inteligentních, aby mohly zápasit s lidmi? Řekněte, Turnere, vy byste

se vzdal rozhodujícího vítězství pro biftek nebo kus dortu?“

„Samozřejmě že ne, nemůžete ale naše měřítka přenášet na ně.“

„Souhlasím. Nevíme nic o jejich vědomí, a proto nelze

automaticky předpokládat, že fungují jako my. Přesto se mi zdá dost

- 108 –

podezřelé, že kvůli nějaké kolomazi hodí všechno za hlavu.

Připomínají mi tím spíše psy než lidi.“

„Proč?“ zajímalo Morrisse.

„O psech je známo,“ pokračoval Lucky, „že pomocí výcviku

mohou provádět řadu zdánlivě inteligentních věcí. Než byly

vynalezeny speciální brýle pro nevidomé, určitě vás při pohledu na

psa, který vedl svého pána, napadlo, kdo z nich je vlastně

inteligentnější. Pokud byste ale kolem nich prošli s kostí, hned by

vám byl jasný rozdíl, protože psova pozornost by se soustředila

výhradně na maso.“

„Chcete snad tvrdit, že žáby jsou jen nástroje lidí?“ zeptal se

Turner a nevýrazné oči měl přímo vypoulené.

„Vám to snad nepřipadá pravděpodobné, Turnere? Doktor

Morriss mluvil o tom, že žáby žijí ve městě už dlouhé roky, zatímco

problémy se objevily až v posledních pár měsících. Nejdříve to byly

jen triviální případy – dejme tomu člověk, který rozdával své peníze

na ulici. Jako kdyby se někdo teprve učil využívat přirozené

telepatické schopnosti žab k přenosu lidských myšlenek a příkazů do

vědomí jiných lidí. Jako kdyby někdo nejdříve zkoumal hranice a

možnosti nového nástroje, učil se s ním zacházet, než se pustí do

opravdu velkých věcí. Vždyť nejde jen o nějaké kvasinky, ale o

ovládnutí Sluneční konfederace, možná i celé galaxie.“

„Tomu nevěřím,“ řekl Morriss.

„Dobrá. Zkusím to jinak. Když jsme byli na moři, něčí hlas –

pravděpodobně patřil žábám – se ozýval v našem vědomí. Snažil se

nás přinutit, abychom prozradili jisté věci a pak spáchali

sebevraždu.“

„A co z toho vyplývá?“

„Ten hlas nám žáby jen zprostředkovaly. Ve skutečnosti patřil

člověku.“

Lou Evans se napřímil a vytřeštil na Luckyho oči.

„Dokonce ani Lou tomu nevěří,“ usmál se Lucky, „přesto mám

pravdu. Hlas například nemluvil o lodi, ale o stroji z lesklého kovu.

Chtěl tak potvrdit naši představu, že žáby nemohou znát odpovídající

termín. Jenže pak se přestal kontrolovat a řekl – tu větu si pamatuju

- 109 –

doslova – ,Život tvých lidí skončí, jako když se sfoukne plamen

hořící svíčky.' „

„A dál?“ zeptal se Morriss znovu nechápavě.

„Pořád vás nic nenapadá? Odkud by žába mohla vědět, co to

znamená hořet a sfouknout svíčku? Když hlas předstíral, že žába

nezná pojem loď, jak by mohla znát oheň?“

Teď už to bylo všem jasné. Lucky ale pokračoval dál.

„Atmosféra na Venuši je složená z dusíku a oxidu uhličitého,

neobsahuje však žádný kyslík. Díky tomu zde nic nehoří. Milióny let

žádná žába neviděla oheň a nemůže tušit, co je to plamen. A pokud

ho snad viděla v podmořském městě, nemůže rozumět principu

hoření. To mě přivedlo k domněnce, že daná slova pocházejí od

člověka, který žáby jen využil jako zprostředkující kanál, kterým

propojil své vědomí s naším.“

„Jak to ale dokázal?“ zeptal se Turner.

„To nevím,“ odpověděl Lucky. „Přál bych si znát odpověď. V

každém případě něco takového mohl dokázat jedině skvělý mozek.

Takový člověk musí rozumět nervovému systému a vědět toho hodně

o elektrických přenosech.“ Lucky se podíval chladně na Morrisse.

„Nejspíše by měl být odborníkem na oblast biofyziky.“

Všechny oči se obrátily na Morrisse. Z baculatého obličeje se

mu vytrácela krev, až jeho šedivý knír nebyl téměř vidět na zbělelé

pokožce.

- 110 –

16. Nepřítel!

„Chcete říct, že –“ Morriss ze sebe nedokázal víc vypravit, hlas

se mu skřípavě zadrhl.

„Nic takového,“ odpověděl Lucky nevzrušeně. „Jen uvažuju o

možnostech.“

Morriss se bezradně podíval kolem sebe, klouzal pohledem od

jednoho muže ke druhému. Všichni čtyři na něho fascinovaně

hleděli.

„Musel jste se zbláznit, tohle je přece absolutní nesmysl,“

prohlásil zajíkavě. „Sám jsem jako první napsal hlášení o tomhle –

tomhle – problému na Venuši. Můžete si ho vyhledat v archívu na

ústředí. Je na něm můj podpis. Proč bych to hlásil, kdybych… A proč

bych to dělal? Jaký bych k tomu měl motiv?“

Evans se zatvářil znepokojeně. Podle pohledu, kterým sjel k

Turnerovi, Čára pochopil, že nesouhlasí s tím, aby se vnitřní

záležitosti Rady probíraly před někým, kdo do organizace nepatří.

Evans nicméně prohlásil: „Dá se to chápat jako pokus doktora

Morrisse o mou diskreditaci. Jako cizí jsem nebyl zatížen žádnými

vnitřními vazbami a mohl jsem náhodou zjistit pravdu.

Mimochodem, z velké části se mi to opravdu podařilo.“

„Popírám, že bych něco takového udělal.“ Morriss prudce

oddechoval. „Tohle je spiknutí proti mé osobě. Prohlašuji na tomto

místě, že se domůžu spravedlnosti. Všichni, kdo jste se k němu

přidali, budete po právu potrestáni.“

„Máme tomu rozumět tak, že se chcete hájit před Nejvyšším

výborem Rady?“

Lucky tím narážel na předepsaný postup v případě procesu proti

členu Rady, obviněnému z velezrady proti Radě a Sluneční

konfederaci. Za celou historii organizace nebyla tahle možnost ještě

nikdy využita.

Luckyho otázka Morrisse tak vyprovokovala, že ztratil i

poslední zbytky sebekontroly. Zařval, neohrabaně vstal a slepě se

vrhl na Luckyho.

- 111 –

Lucky se pružně vymrštil ze židle, ale zároveň dal rychlé

znamení Čárovi.

Čára čekal jen na něj. Od toho okamžiku se řídil instrukcemi,

které mu Lucky dal na lodi při návratu do Afrodity.

Ozval se výstřel. Nebyl nijak silný, přesto stačil na to, aby po

ionizačním záření zůstal ve vzduchu štiplavý zápach ozónu.

Všichni na okamžik znehybněli jako sochy. Morriss klečel za

převrácenou židlí a ven mu trčela jen hlava. Čára stál na místě,

blaster pořád držel u boku v pozici, z níž vystřelil.

Terč, na který mířil, ležel před ním zničený na zemi.

Lou Evans se vzpamatoval jako první, nedokázal ale víc než

vykřiknout: „U všech ďasů!? Co to má znamenat?“

„Co jste to udělal?“ zašeptal Lyman Turner.

Morriss, který díky svému předchozí fyzickému výkonu ještě

nemohl popadnout dech, se na Čáru jen mlčky díval.

„Dobrá trefa,“ řekl Lucky a Čára se zašklebil.

Černý kufřík Lymana Turnera se rozletěl na tisíce kousků.

„Ty idiote!“ Turner zvýšil hlas. „Proč jsi zničil můj počítač?“

„Protože to jinak nešlo, Turnere,“ odpověděl Lucky stroze. „A

teď se všichni uklidněte.“

Lucky se otočil k obtloustlému doktorovi a pomohl mu vstát.

„Omlouvám se vám, doktore Morrissi, potřeboval jsem ale

Turnerovu pozornost odvést jinam. A pro tento účel jsem vás

využil.“

„Není tedy pravda, že mě podezíráte z –“

„Nemyslel jsem si to nikdy ani minutu,“ ujistil ho Lucky.

„V tom případě mi, Starre, dlužíte vysvětlení.“ Morriss

poodstoupil, oči mu rozzlobeně jen sršely.

„Před dnešní schůzkou jsem se nikomu neodvážil říct, že za

žábami stojí úplně někdo jiný. Nemohl jsem se o tom zmínit ani ve

své zprávě na Zem. Kdybych to udělal, mohl bych danou osobu

vyprovokovat k nepředloženému činu. Ze zoufalství by například

mohla doopravdy zatopit celé město a pak nás vydírat, že budou

následovat i další města. Když ale nevěděla, že ji podezírám,

existovala naděje, že nic neudělá a bude hrát o čas nebo že se pokusí

zabít jen mé přátele a mě samotného.

- 112 –

Teď už ale mohu říct celou pravdu, protože muž, kterého se to

týká, je mezi námi. Bez důkladné přípravy jsem proti němu nemohl

ale nic podniknout, protože hrozilo nebezpečí, že i přes přítomnost

vazelíny by nás mohl dostat pod kontrolu a jeho následné kroky by

mohly být drastické. Musel jsem tedy odvést jeho pozornost, aby se

alespoň na několik vteřin plně soustředil na něco jiného a neodhalil

za pomoci žab silné emoce, které mohly uniknout z Čárová nebo

mého vědomí. V této budově sice už žádné žáby nejsou, nedalo se

ale vyloučit, že s nimi není ve spojení na dálku, protože na moři byly

celé kilometry vzdálené od Afrodity.

Z tohoto důvodu jsem vás, doktore Morrissi, obvinil ze zrady.

Nemohl jsem vás předem varovat, protože vaše reakce musela být

zcela spontánní a věrohodná. Zvládl jste to skvěle. Váš útok proti

mně byl přesně to, co jsem potřeboval.“

Morriss si vytáhl obrovský kapesník a otřel si lesklé čelo.

„Nejednal jste zrovna v rukavičkách, Lucky, ale chápu to. Turner je

tím člověkem v pozadí, mám pravdu?“

„Ano,“ odpověděl Lucky.

Turner klečel na zemi a prohraboval se mezi roztavenými a

roztříštěnými úlomky svého počítače. Podíval se na ně s očima

plnýma nenávisti. „Zničili jste můj počítač.“

„Pochybuju, že to byl počítač,“ řekl Lucky. „Na to jste bylí

příliš neoddělitelnými společníky. Když jsme se poprvé setkali, měl

jste ho u sebe. Prohlásil jste, že vám pomáhá propočítat, zda vnitřní

bariéry dokážou v případě zatopení, které hrozilo městu, skutečně

odolat. Teď jste si ho nejspíš přinesl pro případ, že by bylo zapotřebí

nových propočtů týkajících se téhož problému.“

Lucky se na chvíli odmlčel, pak pokračoval pevným, klidným

hlasem. „Když jsem vás navštívil doma hned následující ráno po

onom incidentu, chtěl jsem se vás zeptat jen na pár věcí, které nijak s

propočty nesouvisely, a vy jste to věděl. Přesto jste měl počítač u

sebe. Nedokázal jste ho nechat ve vedlejší místnosti. Musel jste ho

mít vedle sebe. Proč?“

„Je to mé dítě, sám jsem si ho zkonstruoval,“ odpověděl Turner

zoufale. „Jsem na něj pyšný, proto ho nosím všude s sebou.“

- 113 –

„I když vážil nejméně dvanáct kilo? To je dost velká tíha i pro

podobnou náklonnost. Nebylo to náhodou tak, že se jednalo o

přístroj, pomocí něhož jste byl v neustálém kontaktu s žábami?“

„Zkuste to dokázat!“ odrazil Turner jeho otázku. „Sám jste řekl,

že mě využily. Všichni to tady slyšeli.“

„Ano,“ řekl Lucky, „muž obsluhující přetlakovou komoru se v

ní mohl dokonale opevnit jen proto, že potřebné informace získal od

vás. Ukradl vám je někdo z vašeho vědomí? Nebo jste mu je poskytl

dobrovolně?“

„Dovolte, Lucky, abych se zeptal přímo,“ vložil se Morriss

rozzlobeně do hovoru. „Turnere, jste zodpovědný za případy duševní

kontroly lidí?“

„Samozřejmě že ne,“ vykřikl Turner. „Máte v ruce jen plané

řečičky tohohle holobrádka a věříte mu jen pro to, že je členem

Rady.“

„Turnere, pamatujete si dobře na ten večer, kdy onen mladík

seděl u páky v komoře?“ zeptal se ho Lucky.

„Ano.“

„A pamatujete si, že jste mi tehdy řekl, že pokud komoru

skutečně otevře, že vnitřní bariéra z transitu tlak vody nevydrží a že

celé město zmizí pod vodou? Byl jste dost vyděšený, téměř jste

panikařil.“

„To ano a nic se na tom nezměnilo. Taková možnost by pořád

měla člověku nahánět hrůzu.“ Pak našpulil rty a dodal: „Pokud

ovšem někdo není neohrožený Lucky Starr.“

Lucky onu poznámku ignoroval. „Řekl jste mi o hrozícím

nebezpečí z jediného důvodu. Chtěl jste ještě zvýšit panující zmatek

a zaměstnat nás na dostatečně dlouhou dobu, abyste dostal Evanse

pryč z města a v tichosti se ho zbavil v oceánu. Nemohl jste Evanse

zvládnout a kromě toho si domyslel spoustu věcí o žábách. Možná

jste mi tím zároveň chtěl nahnat strach a dostat mě pryč z Venuše.“

„To je absurdní,“ řekl Turner. „Vnitřní bariéry jsou opravdu

nedostatečné. Můžete se zeptat Morrisse. Viděl moje výpočty.“

„V tomhle má Turner pravdu,“ připustil Morriss neochotně.

- 114 –

„Dobrá,“ řekl Lucky, „považujme tento bod za uzavřený.

Vyjděme z toho, že městu hrozilo opravdové nebezpečí a Turner měl

důvod k panice… Jestli se, Turnere, nepletu, tak jste ženatý.“

Turner po něm neklidně střelil pohledem a pak ho znovu

odvrátil. „Proč vás to zajímá?“

„Vaše manželka je velmi hezká a mnohem mladší než vy. Nejste

svoji ještě ani rok.“

„Co tím chcete dokázat?“

„Že k ní pravděpodobně chováte velmi vřelé city. Hned po

svatbě jste se přestěhovali do drahého bytu a dokonce jí dovolíte, aby

ho vyzdobila podle svého vkusu, i když se liší od vašeho. Určitě

byste nezapomněl na její bezpečnost, mám pravdu?“

„Nerozumím vám. O čem to mluvíte?“

„Jen se tak tváříte. Když jsem viděl vaši manželku, řekla mi, že

všechno zaspala. Vypadala dost zklamaně, že přišla o tak velkolepou

podívanou. Od ní také vím, že k vybavení vašeho luxusního bytu

patří komora. Kdybych v tom okamžiku tušil, o jaké komoře mluví,

hned by mi všechno bylo jasné. Pochopil jsem to ale až později, na

dně oceánu. Evans se tehdy náhodou zmínil o komorách a vysvětlil

mi jejich princip. Nejedná se o nic jiného než o speciální úkryty pro

případ, že by zemětřesení porušilo kupoli města a došlo k jeho

zaplavení vodou z oceánu. Teď už víte, o čem mluvím, Turnere?“

Turner mlčel.

„Když vás tak děsila katastrofa hrozící městu, proč jste si

nevzpomněl na svou manželku? Mluvil jste o záchraně lidí, o

opuštění města. Jak je možné, že jste se nesnažil zachránit svou

manželku? Pod vaším domem je přece bezpečnostní úkryt.

Potřeboval jste pouhé dvě minuty na to, aby se ocitla v bezpečí.

Stačilo jí jen zavolat a varovat ji jediným slovem. Vy jste ji místo

toho nechal spát.“

Turner si něco nesrozumitelně zamumlal.

„Neříkejte, že jste zapomněl,“ pokračoval Lucky. „To vám

nikdo neuvěří. Na všechno jste mohl zapomenout, na manželčinu

bezpečnost těžko. Měl bych jiné vysvětlení. Nedělal jste si o ni

starosti, protože jste věděl, že jí žádné skutečné nebezpečí nehrozí.

Věděl jste totiž, že komora v kupoli zůstane zavřená.“ Lucky

- 115 –

rozzlobeně zvýšil hlas. „Mohl jste to vědět, protože jste to byl vy,

kdo ovládal muže u páky. Jenže vás zradila vaše náklonnost k

manželce. Nepřinutil jste se ji probudit jen proto, aby váš zastírací

manévr působil ještě hodnověrněji.“

„Od této chvíle neřeknu ani slovo bez přítomnosti právníka,“

prohlásil Turner nečekaně. „Nemáte proti mně žádný důkaz.“

„Je toho ale dost na to, aby vás Rada začala vyšetřovat…

Doktore Morrissi, zařídíte jeho hlídání, než bude převezen na Zem?

Čára a já poletíme s ním. Postaráme se o to, aby tam bezpečně

dorazil.“

Když se vrátili do hotelu, Čára se ho znepokojeně zeptal: „U

všech písků, Lucky, kde chceš sebrat důkaz proti Turnerovi? To, co

říkáš, zní logicky, není to ale důkaz.“

Lucky byl už po večeři a poprvé od okamžiku, kdy vletěli s

Čárou do hradby mraků nad Venuší, se cítil uvolněně. „Nemyslím, že

by Radu zajímal nějaký právní důkaz, bez kterého nemohou Turnera

popravit.“

„Lucky! Co to říkáš? Ten mizera přece –“

„Já vím, je to několikanásobný vrah. Ano, nejspíše se chtěl stát

diktátorem a zradit lidstvo. Jenže mnohem důležitější je skutečnost,

že se mu podařila geniální věc.“

„Myslíš tím jeho přístroj?“ zeptal se Čára.

„Ano. Nejspíše neexistuje jeho kopie a bez Turnera nový

nesestavíme. Je tady spousta otázek, které nám může zodpovědět jen

on. Jak řídil žáby? Když chtěl zabít Evanse, řídil každý jejich další

krok? Nebo jim jednoduše přikázal, aby Evanse zabily, a nechal je to

udělat, jako se posílají cvičení psi proti nepříteli?

Umíš si vůbec představit, jak užitečný může být jeho přístroj?

Znamenal by hotový převrat v boji s duševními chorobami, ale i se

zločinci. Není vyloučené, že by se v budoucnosti s jeho pomocí dalo

zabránit válkám či napomoci rychle ukončit války, které by nám byly

vnuceny, a to bez jediné kapky krve. V rukou ambiciózního jedince

byl tento přístroj nebezpečný, zatímco Rada ho dokáže proměnit v

užitečného a blahodárného pomocníka.“

- 116 –

„Myslíš si, že se ho Radě podaří přesvědčit, aby sestavil nový

přístroj?“ zeptal se Čára.

„Pokud mu nabídnou jisté záruky, tak ano. Pokud mu dají vybrat

mezi prominutím trestu a rehabilitací na jedné straně a doživotním

vězením bez možnosti vidět znovu manželkou na straně druhé,

nepochybně si vybere spolupráci. Kromě toho se nový přístroj ze

všeho nejdříve použije na prozkoumání Turnerova vědomí, aby bylo

možné zbavit ho jeho patologické touhy po moci, a díky tomu se

podaří pro lidstvo zachránit jeho brilantní mozek.“

Zítra je čeká let zpátky na Zem. Lucky si nostalgicky vybavil

nádherně modrou oblohu rodné planety, její čerstvý vzduch,

nesyntetické jídlo a její volný prostor. „Pamatuj si, Čáro,“ řekl

Lucky, „je snadné popravit vraha a chránit tak společnost, jenže

životy tím jeho obětem už nevrátíš. Pokud ho ale vyléčíme, můžeme

mnohem víc přispět k tomu, aby život společnosti byl lepší a

optimističtější.“

- 117 –

ISAAC ASIMOV

LUCKY STARR A OCEÁNY VENUŠE

Řada Lucky Starr, sv. 3

Z anglického originálu Lucky Starr & The Oceans of Venus,

vydaného nakladatelstvím Bantam Books, New York 1993, přeložila

Hana Volejníková.

Obálku podle kresby P. Bauera navrhl M. Sládek.

Vydal jako svou tisící šestistou třicátou třetí publikaci IŽ, s. r.

o., Václavské nám. 36, Praha 1, roku 1999.

Odpovědný redaktor Viktor Janiš.

Vytiskl EKON, družstvo, Srázná 17, 586 01 Jihlava.

Vydání první.

Doporučená cena 61,80 + 3,10 DPH = 64,90 Kč

Isaac Asimov, jeden z velmistrů zlatého věku science j fiction,

je kromě takových románů jako Konec věčnosti, Ani sami bohové

nebo cyklu Nadace autorem i šesti příběhů o Lucky Starrovi, které

vycházejí v češtině poprvé

Lucky Starr zavítá s nerozlučným přítelem Čárou Jonesem na

Venuši. Nejlepší Luckyho přítel z Akademie byl obviněn z krádeže a

korupce a hrozí nebezpečí, že všichni obyvatelé venušanských

podmořských měst budou telepaticky ovládáni!

1. David Starr – Tulák po hvězdách

2. Lucky Starr a piráti z asteroidů

3. Lucky Starr a oceány Venuše

4. Lucky Starr a velké slunce Merkuru

5. Lucky Starr a měsíce Jupiterovy

6. Lucky Starr a prstence Saturnu

Doporučená cena: 64, 90

- 118 –

Document Outline

ISAAC ASIMOV

LUCKY STARR & oceány Venuše

Předmluva

1. Hradbou oblaků k Venuši

2. Pod mořskou kupolí

3. Kvasinky

4. Člen Rady obviněn!

5. Voda!

6. Příliš pozdě!

7. Otázky

8. Člen Akademické rady stíhán!

9. Hlubina

10. Hora masa

11. Na hladinu?

12. Do města?

13. Setkání vůlí

14. Souboj vůlí

15. Nepřítel?

16. Nepřítel!