ISAAC ASIMOV

LUCKY STARR a velké

slunce Merkuru

- 1 —

Přeložil Radoslav Kvapil

Ivo Železný

Praha

Copyright © 1993 by Bantam Books

Published by arrangement with Doubleday, a division of Bantam

Doubleday Dell Publishing Group Inc.

Translation © Jan Kvapil, 1999

ISBN 80-240-0633-2

- 2 —

Předmluva

V padesátých letech jsem napsal šestici dobrodružných románů

o Davidu „Lucky“ Starrovi a jeho zápasech se zločinci z celé

sluneční soustavy. Každý román se odehrával v jiném místě

soustavy, ale ve všech případech jsem využil astronomická fakta, jak

byla známa v té době.

Kniha „Lucky Starr a velké slunce Merkuru“ vznikla v roce

1955. V té době se astronomové domnívali, že sluneční paprsky

dopadají pouze na jednu část povrchu Merkuru a že se planeta kolem

své osy otočí za 88 dní, což je přesně jeden merkurský rok. Na této

hypotéze jsem postavil hlavní zápletku celé knihy.

Avšak v roce 1965 bylo studiem odrazů radarových paprsků od

povrchu Merkuru překvapivě zjištěno, že tomu tak není. Merkur se

otočí kolem své osy za 59 dní, takže zde žádná denní ani noční strana

neexistuje.

V každém místě planety nastává den i noc, přičemž se Slunce

oblohou pohybuje ve složitých křivkách, mění svoji velikost a někdy

se dokonce vrací po téže trajektorii. Kdybych psal tuto knihu nyní,

musel bych její zápletku přizpůsobit výše uvedeným faktům.

Přesto doufám, že se čtenáři budou při čtení tohoto románu

dobře bavit, stejně jako u jiných dobrodružných knih. Nezapomeňte

ale při tom, prosím, že vědecký pokrok může předstihnout i toho

nejsvědomitějšího autora science fiction a že mé astronomické

popisy již neodpovídají skutečnosti.

Isaac Asimov

- 3 —

1. Démoni Slunce

Lucky Starr a jeho drobný přítel John Čára Jones stoupali v

závěsu za mladým inženýrem po schůdkách k přetlakové komoře,

která ústila na povrch planety Merkur. Alespoň jde všechno ráz na

ráz, pomyslel si Lucky. Není na Merkuru ještě ani hodinu. Sotva

stačil uložit svou loď jménem Meteor do podzemního hangáru. Stihl

se pouze setkat s techniky, kteří mají na starosti přistávací formality.

S techniky a také se Scottem Mindesem, mladým inženýrem

zodpovědným za Projekt Světlo. Vypadalo to skoro, jako by na ně

čekal. Téměř okamžitě pozval oba muže na procházku po povrchu

Merkuru.

„Abyste také něco zajímavého viděli,“ vysvětloval. Lucky mu

pochopitelně nevěřil. Inženýr vypadal utrápeně. Když mluvil, koutky

úst mu pocukávaly a nervózně uhýbal před Luckyho klidným

pohledem.

Avšak Lucky proti výletu na povrch nic nenamítal. O

problémech na Merkuru věděl jedině to, že přivádějí Akademii věd

do choulostivé situace. Chtěl jít s Mindesem a zjistit víc.

Co se týče Johna Čáry Jonese, ten byl vždy s radostí připraven

následovat Luckyho, kdykoli a kamkoli.

Ale když se všichni tři soukali do skafandrů, Čára svraštil obočí.

Takřka nepozorovaně pokynul směrem k pouzdru na Mindesově

kombinéze.

Lucky odpověděl klidným otočením hlavy. I on si všiml, že z

pouzdra vyčnívá pažba velkorážního blasteru.

Na povrch planety vstoupil jako první mladičký inženýr. Za ním

šel Lucky Starr a skupinu uzavíral Čára.

V naprosté tmě ztratili na chvíli kontakt. Byly vidět jenom

hvězdy jasně zářící chladným vzduchoprázdnem. První se

vzpamatoval Čára. Gravitace je zde na Merkuru skoro stejná jako na

jeho rodném Marsu. Marsovské noci jsou podobně černé. Hvězdy na

noční obloze září skoro stejně intenzivně. Ve sluchátkách jeho

společníků se ozval pištivý hlásek. „Hele, už mi to došlo.“

- 4 —

Luckymu také, a to ho mátlo. Je jasné, že záře hvězd nemůže být

tak pronikavá. Nad zvlněným povrchem se vznášel slabý opar, který

halil ostré útesy do bílého mléka.

Něco takového spatřil Lucky na Měsíci během dva týdny dlouhé

noci. Také tam byla úplně pustá krajina, drsná a rozpraskaná. Za celé

miliony let se ani na Měsíci ani zde na Merkuru neprojevilo

zjemňující působení větru nebo deště. Holá skála, chladnější, než si

kdo dokáže představit, leží mrazem nedotčena ve světě bez vody.

I na Měsíci bývá v noci vidět podobný mléčný kal. Ale tam,

alespoň nad jednou polokoulí, září Země. Když je Země v úplňku,

svítí šestnáctkrát jasněji než Měsíc pozorovaný ze zemského

povrchu.

Tady, na solární observatoři na severním pólu Merkuru, není

žádná blízká planeta, která by se postarala o světlo.

„Takhle svítí hvězdy?“ zeptal se nakonec, i když znal předem

odpověď.

„To je koronální záře,“ vysvětlil unaveně Scott Mindes.

„Galaxie skákavá,“ pousmál se Lucky. „Koróna! Jasně! To mi

mohlo taky dojít!“

„Dojít co?“ vykřikl Čára. „Co se děje? No tak, Mindesi,

nenechte se prosit!“

„Otočte se za sebe.“

Všichni se obrátili. Lucky hvízdl, Čára údivem vydechl. Mindes

neříkal nic.

Část obzoru jasně vystupovala na perleťovém pozadí oblohy.

Každá nepravidelnost byla ostře viditelná. Nad tím vším žhnulo nebe

v zakřivených proudech mléčného světla. Jemná záře s narůstající

výškou bledla.

„To je koróna, pane Jonesi,“ vysvětloval Mindes.

Ani ve svém údivu nezapomínal Čára na vlastní koncept

společenského chování. „Říkejte mi Čáro,“ zavrčel a pokračoval:

„Myslíte koróna kolem Slunce? Nevěděl jsem, že je tak velká.“

„Přesahuje Slunce o milión mil, nebo i více. A my stojíme na

Merkuru, což je nejbližší planeta. Jsme teď od Slunce vzdáleni

pouhých třicet milionů mil. Vy jste Marťan, že?“

„Tělem i duší.“

- 5 —

„Kdyby to v tomto okamžiku bylo možné, viděl byste Slunce

šestatřicetkrát větší než z Marsu, stejně tak je tomu i s korónou. A

září také šestatřicetkrát jasněji.“

Lucky přisvědčil. Slunce a koróna je devětkrát větší než při

pozemském pozorování. Korónu není na Zemi vidět vůbec, kromě

krátkých období totálního zatmění.

Tak Mindes vlastně nelhal. Na Merkuru se je na co koukat.

Pokusil se odmyslit z obrazu korónu, představit si Slunce, které je

zrovna skryté za obzorem. To by byl teprve královský pohled!

Mindes pokračoval, v jeho hlase byla jasně postřehnutelná hořkost.

„Tomuto světlu se říká »bílý démon Slunce«.“

„To se mi líbí. To je moc pěkně řečeno,“ odvětil Lucky.

„Pěkně řečeno?“ obořil se na něj Mindes. „To si tedy nemyslím.

Na téhle planetě se vede spousta řečí o démonech. Ta planeta nosí

smůlu. Nic se tady nedaří. Doly krachly…“ Hlas se zvolna vytrácel.

Necháme ho vydusit, pomyslel si Lucky. Nahlas řekl: „Kde je

ten úkaz, který bychom měli vidět, Mindesi?“

„Dobře. Musíme jít kousek pěšky. Není to až tak daleko,

vzhledem ke gravitaci, ale dávejte pozor, kam šlapete. Nemáme tady

silnice a koronální záře může zatraceně mást. Doporučuji zapnout

svítilny na přilbě.“

Ještě než domluvil, rozsvítil svoji lampu. Na povrchu planety se

objevily žlutočerné skvrny. Blikly další dvě žárovky a tři postavy v

tlustých holinkách vyrazily vpřed. Ve vakuu nevznikal žádný zvuk,

ale každý mohl cítil slabé vibrace vzduchu ve skafandru způsobené

jednotlivými kroky.

Mindes během pochodu zřejmě uvažoval o planetě, na níž se

zrovna nachází. „Nemám rád Merkur,“ řekl těžce, „jsem tady už šest

měsíců, dva merkurské roky, a mám toho dost. Nemyslel jsem si, že

tu budu déle než šest měsíců, ale ta doba uplynula a neudělalo se

vůbec nic. Nic. Tohle místo je celé na nic. Je to nejmenší planeta. Je

nejblíže Slunci. Slunce svítí jenom na jednu stranu. Tam,“ — jeho

paže vystřelila směrem ke koronální záři — „je slunečná strana, kde

je taková teplota, že klidně můžete tavit olovo a vařit síru. A tam tím

směrem,“ — ukázal na opačnou stranu — „je jediný planetární

- 6 —

povrch v celé sluneční soustavě, na nějž nedopadají sluneční

paprsky. Tahle planeta je prostě na nic.“

Odmlčel se a přeskočil mělkou, dva metry širokou trhlinu, snad

jizvu po nějakém prastarém merkurotřesení, která se nemohla bez

deště a větru pořádně zahojit. Skákal nemotorně, jako pozemšťan,

který, byť na Merkuru, bývá obvykle vystaven působení umělého

gravitačního pole v observatoři Paláce.

Čára pohrdavě zamlaskal. On i Lucky zvládli překážku pouhým

prodloužením kroku.

„Odsud to uvidíme. Jdeme právě včas,“ řekl stroze Mindes o

čtvrt míle dále.

Zastavil se a zavrávoral. Rukama se zoufale snažil udržet

rovnováhu. Čára a Lucky doplachtili malými elegantními přískoky a

kousky štěrku při tom odlétaly na všechny strany.

Světlo na Mindesově přilbě zhaslo. Ukázal do dáli. Čára a

Lucky také vypnuli svoje svítilny a na obzoru se ve směru, který

označil Mindes, objevila nepravidelně ohraničená bílá skvrna. Byla

to daleko jasnější sluneční záře, než jakou Lucky kdy viděl na Zemi.

„Toto je nejlepší úhel pro pozorování,“ vysvětloval Mindes, „to

je vrchol Černobílé hory.“

„Tak se to tu jmenuje?“ ptal se Čára.

„Přesně tak. A víte proč, že? Leží na noční straně ve správné

vzdálenosti od terminátoru — což je hranice mezi temnou a sluneční

polokoulí.“

„To vím taky,“ odsekl Čára. „Máte mě za ignoranta?“

„Jenom se vám to pokouším vysvětlit. Existuje jedno místečko

blízko severního pólu a další u jižního, kde se terminátor při oběhu

Merkuru kolem Slunce moc nepohybuje. Dole na rovníku cestuje

terminátor čtyřicet čtyři dní o sedm set mil jedním směrem a dalších

čtyřicet čtyři dní druhým, zatímco tady se pohybuje jenom asi o půl

míle, proto je tu vhodné místo pro observatoř. Slunce a hvězdy na

obloze stojí.“

„No, a Černobílá hora je přesně tak daleko, že je nejvíce

osvětlen její vrchol. A pak, když se Slunce plazí pryč, klesá světlo po

úbočí.“

„A v tuto chvíli,“ přerušil ho Lucky, „je ozářen pouze vrcholek.“

- 7 —

„Jenom půl metru na špičce, možná metr, a brzy zmizí. Jeden

nebo dva pozemské dny bude tma a potom se světlo začne vracet.“

Během krátkého rozhovoru se bílá skvrna scvrkla v tečku zářící

jako žhavá hvězda.

Tři muži vyčkávali.

„Podívejte se stranou,“ poradil jim Mindes, „aby si vaše oči

přivykly na tmu.“

A po několika minutách pokračoval: „Stačí, otočte se zpátky.“

Lucky a Čára tak učinili a chvíli neviděli nic.

Pak to vypadalo, jako by se krajina koupala v krvi. Anebo

alespoň její část. Nejdříve je udeřila do očí intenzivní červeň. Pak

bylo možno pozorovat světlo šplhající po hrbolatých svazích hory k

vrcholu. Ten byl nyní zářivě rudý, červeň tmavla a bledla, když

pohled pozorovatele cestoval po svahu dolů, až se proměnila v

černou.

„Co to je?“ ptal se Čára.

„Slunce,“ odpověděl Mindes, „zrovna zapadlo, takže nyní zbývá

nad obzorem pouze koróna a protuberance. Protuberance jsou proudy

plynného vodíku, které stříkají tisíce mil nad sluneční povrch a jsou

jasně rudé. Září neustále, ale běžné sluneční záření je silnější.“

Lucky opět přisvědčil. Protuberance je kvůli atmosféře ze Země

možno pozorovat též pouze během úplného zatmění nebo pomocí

zvláštních přístrojů.

„Vlastně se tomu říká rudý démon Slunce,“ dodal Mindes tiše.

„Takže tady máte dva démony,“ odpověděl nečekaně Lucky,

„bílého a rudého. Ten blaster s sebou máte kvůli démonům, pane

Mindesi?“

„Cože?“ vykřikl prudce Mindes. „O čem to mluvíte?“

„O tom, že je na čase, abyste nám konečně prozradil, proč jste

nás sem doopravdy přivedl. Určitě ne proto, abychom se koukali na

sluníčko. Přece byste s sebou na opuštěné planetě nenosil blaster jen

tak pro nic za nic.“

Mindesovi trvalo nějakou chvíli, než se vzmohl na slovo. „Vy

jste David Starr, že?“

„Ano,“ odpověděl Lucky opatrně.

„Jste členem Akademie věd. Říká se vám Lucky Starr.“

- 8 —

Akademici se snažili vyhýbat publicitě. Lucky proto přisvědčil

poněkud váhavě: „Ano, je to tak.“

„Takže se nemýlím. Jste jedním z jejich špičkových

vyšetřovatelů a přijel jste sem, abyste zkoumal Projekt Světlo.“

Lucky skousl vší silou rty. Byl by daleko raději, kdyby ho tak

snadno nepoznali. „Možná ano, možná ne. Proč jste mě zavedl sem?“

„Já vím, že to tak je, a zavedl jsem vás sem,“ — Mindes

namáhavě funěl — „abych vám řekl pravdu dříve, než vám ostatní

nacpou — svoje lži.“

„Jaké lži?

„Lži o potížích, které pronásledují — nenávidím to slovo —

Projekt Světlo.“

„Ale to jste mi mohl klidně říct v Paláci. Proč kvůli tomu chodit

sem?“

„Ze dvou důvodů,“ řekl inženýr. Pořád se mu nedýchalo snadno.

„Za prvé si všichni myslí, že je to moje chyba. Myslí si, že projekt

nezvládnu, že jenom utrácím státní peníze. Chtěl jsem vás od nich

izolovat. Rozumíte? Chtěl jsem zabránit, abyste je vyslechl dříve než

mě.“

„Proč by si měli myslet, že je to vaše chyba?“

„Domnívají se, že jsem moc mladý.“

„Kolik vám je?“

„Dvacet dva.“

Lucky Starr, který sám nebyl o moc starší, odpověděl: „A váš

druhý důvod?“

„Chtěl jsem, abyste cítil, jaké to je na Merkuru. Chtěl jsem,

abyste nasál tu… tu…“ Ztichl.

Lucky stál vzpřímeně na nehostinném povrchu Merkuru a

kovový terč na rameni jeho skafandru odrážel mléčné světlo koróny,

»bílého démona Slunce«.

„Výborně, Mindesi, za předpokladu, že nejste za neúspěchy

projektu zodpovědný vy, kdo za ně tedy může?“

Inženýr nejdříve něco mumlal. Po chvíli zvuky splynuly ve

slova. „Já nevím… Alespoň…“

„Nerozumím vám,“ řekl Lucky.

- 9 —

„Podívejte se,“ naříkal zoufalý Mindes, „zkoumal jsem, co se

dalo. Spoustu dní i nocí jsem strávil pokusy odhalit viníka. Sledoval

jsem pohyby všech. Psal jsem si poznámky, když se stalo nějaké

neštěstí, když byly porušené kabely nebo když se rozbily kolektory.

A jistý jsem si jen jedním…“

„Čím?“

„Ze nikdo z Paláce za to nemůže být přímo zodpovědný. Nikdo.

Je tam dohromady jenom padesát lidí, padesát dva, abych byl přesný,

a během posledních šesti případů, kdy se něco stalo, jsem měl

přehled o každém z nich. Nikdo nikdy nebyl v blízkosti místa činu.“

Hlas mu začal vynechávat.

„Co tedy podle vás způsobuje nehody? Merkurotřesení?

Působení Slunce?“

„Démoni!“ vybuchl inženýr a rozmáchl se rukama. „Je tu bílý

démon a rudý démon, ty jste viděl sám. Ale jsou tu také dvojnozí

démoni. Já jsem je viděl na vlastní oči, ale kdo mi uvěří?“ Byl takřka

nepříčetný. „Říkám vám… Říkám vám…“

„Démoni? Zcvoknul jste se?“

Mindes najednou zavřískl: „Ani vy mi nevěříte. Ale já to

dokážu. Já ty démony dostanu. Dostanu kretény, co mi nevěří.

Každýho dostanu. Každýho!“

Skřehotavě se zasmál, vytáhl blaster a dříve, než se ho Čárovi

mohlo podařit zneškodnit, namířil přímo na Luckyho a zmáčkl

spoušť. Neviditelné zkázonosné pole vyletělo…

- 10 —

2. Zdravý, nebo šílený?

Kdyby se nacházeli na Zemi, byl by to Luckyho konec.

Lucky vzrůstající nepříčetnost v Mindesově hlasu postřehl.

Ostražitě očekával nějaký čin odpovídající síle inženýrových

udýchaných prohlášení. Ale naprosto nečekal přímý útok blasterem.

Když Mindesova ruka zamířila k pažbě, Lucky odskočil na stranu.

Na Zemi by v té chvíli už bylo pozdě.

Avšak na Merkuru je situace odlišná. Gravitační pole je zde ve

srovnání se Zemí dvoupětinové, Luckyho svaly vymrštily tedy jeho

nezvykle lehké tělo (i s objemným skafandrem) daleko dále. Mindes

nepřivyklý na nízkou gravitaci zakopl, když rychle otočil hlavní

blasteru ve směru Luckyho pohybu.

Energie blasteru zasáhla zemi pár centimetrů od Luckyho

klesajícího těla. V tvrdé skále vyhloubila skoro půlmetrový otvor.

Než stihl Mindes znovu zamířit, Čára s přirozenou elegancí Marťana

uvyklého na nízkou gravitaci udeřil do hlavně zbraně, kterou svíral

protivník v ruce.

Mindes klesl. Neartikulovaně zaječel a pak ztichl, nebylo

zjevné, jestli v důsledku pádu nebo zjitřených emocí.

Čára nevěřil ani jedné z nabízených možností. „Simuluje,“ řval

vztekle. „Ten prašivý skunk dělá mrtvého.“ Vykroutil blaster z

chabého sevření padlého inženýra a zamířil jím na jeho hlavu.

„Nic takového, Čáro,“ přikázal ostře Lucky.

Čára zaváhal. „Pokusil se tě zabít, Lucky.“ Bylo zjevné, že by

malý Marťan nebyl ani zpola tak rozlícený, kdyby se v nebezpečí

smrti nalézal on sám. Ale ustoupil.

Lucky na kolenou zkoumal Mindesův obličej, lampou svítil skrz

hledí přilby do jeho bledé tváře. Vyzkoušel tlak vzduchu Mindesova

skafandru a ujistil se, že náraz nepoškodil žádný ze švů. Poté uchopil

bezvládnou postavu za zápěstí a za kotníky, přehodil si ji přes

ramena a postavil se na nohy.

„Zpátky do Paláce,“ nařídil. „Bojím se, že celý problém je

trochu složitější, než si šéf myslí.“

- 11 —

Čára remcal a držel se v závěsu za Luckým, jeho drobná tělesná

konstrukce ho ponoukala ke gravitací podmíněnému poklusu. Blaster

držel v pohotovostní poloze, která mu umožňovala v případě potřeby

zasáhnout Mindese, aniž by přitom ublížil Luckymu.

Šéf, to byl Hektor Conway, prezident Akademie věd. Za méně

formálních okolností ho Lucky oslovoval »strýčku Hektore«, protože

se právě on spolu s Augustem Henreem stali poručníky mladého

Luckyho po smrti jeho rodičů v důsledku pirátského útoku blízko

oběžné dráhy Venuše.

Před týdnem Conway jen tak mimochodem zastavil Luckyho,

skoro jako by mu nabízel dovolenou: „Měl bys chuť vypravit se na

Merkur, Lucky?“

„Co se tam děje, strýčku Hektore?“

„Nic zvláštního,“ zamručel Conway, „jenom nějaké politikaření.

Platíme tam docela drahý projekt, je to součást základního výzkumu,

znáš to, může to být úplně na nic anebo to klidně může změnit svět.

Je to hazard. Jako všechny tyhle věci.“

„Slyšel jsem už o tom?“ otázal se Lucky.

„Myslím, že zatím ne. Běží to docela krátce. Jenže na to skočil

senátor Swenson a ukazuje to jako příklad toho, jak Akademie utrácí

peníze daňových poplatníků. Však víš, odkud vítr vane. Tlačí na

vyšetřování a jeden z jeho hochů před pár měsíci odcestoval na

Merkur.“

„Senátor Swenson? Aha.“ Lucky přikývl. To není nic nového.

Akademie věd se postupně během posledních desetiletí ocitla v

přední linii boje proti nebezpečí hrozící Zemi jak zevnitř, tak

zvnějšku sluneční soustavy. V době galaktické civilizace, kdy jsou

lidé rozprostřeni na všech planetách všech hvězd Mléčné dráhy,

mohou zvládat problémy celého lidstva pouze vědci. S tak obtížným

úkolem se mohou vlastně vypořádat pouze speciálně školení vědci z

Akademie.

Ale i tak se někteří pozemští vládci obávají rostoucí moci

Akademie věd a jiní zase využívají svá podezření k tomu, aby si

přihřáli vlastní polívčičku. Senátor Swenson byl jedním z hlavních

představitelů této skupiny. Svými útoky vedenými obvykle proti

»rozhazování peněz« na výzkum se již stačil proslavit.

- 12 —

„Kdo je zodpovědný za ten projekt na Merkuru? Znám ho?“

vyzvídal Lucky.

„Jmenuje se to Projekt Světlo, jen tak mimochodem. A na

starosti to má inženýr Scott Mindes. A nejtrapnější je, že od té doby,

co do toho Swenson začal strkat nos, to jde s Projektem Světlo od

desíti k pěti.“

„Podívám se na to, strýčku Hektore, jestli chceš.“

„Dobrá. Ty problémy nebudou určitě tak vážné, ale nechceme

přece, aby nás mohl Swenson ukázat ve špatném světle. Mrkni se, co

má za lubem. A dávej si bacha na toho jeho chlápka. Jmenuje se

Porteil a říká se o něm, že je nebezpečně schopný.“ Takže takhle to

všechno začalo. Jenom se trochu poohlédnout, aby se předešlo

politickým obtížím. Nic víc.

Když přistával Lucky na severním pólu Merkuru, nic zvláštního

tedy neočekával a o necelé dvě hodiny později se ocitl na

nesprávném konci hlavně blasteru.

„Tady jde o víc než o nějaké politikaření,“ pomyslil si Lucky,

když se dopotácel do Paláce s Mindesem na zádech.

Doktor Karl Gardoma vyšel z malé ošetřovny a zachmuřeně si

prohlížel Čáru i Luckyho. Mohutné ruce si otřel do umělohmotného

ručníku, který poté vyhodil do koše. Na jeho snědé tváři se

projevovaly známky zneklidnění. Dokonce i černé vlasy ostříhané

nakrátko tak, že trčely v hustých chuchvalcích, a nervózně cukající

husté obočí jako by zdůrazňovaly jeho utrápený vzhled.

„Tak jak, doktore?“ ptal se Lucky.

„Dal jsem mu sedativa,“ odpověděl doktor Gardoma. „Až se

vzbudí, bude v pohodě. Nevím ale, jestli si přesně vzpomene, co se

stalo.“

„Měl už někdy takové záchvaty?“

„Od té doby, co je na Merkuru, tak ne, pane Starre. Nevím, co se

dělo předtím, ale posledních pár měsíců žije ve velkém napětí.“

„Proč?“

„Cítí zodpovědnost za nehody, které brání zdárnému průběhu

Projektu Světlo.“

„A může za to?“

- 13 —

„Ne, samozřejmě, že ne. Ale dovedete si představit, jak mu je.

Je přesvědčen, že ho každý obviňuje. Projekt Světlo je životně

důležitý. Nastrkala se do něj spousta peněz i energie. Mindes

zodpovídá za mnoho přístrojů a za deset konstruktérů, z nichž je

každý o pět až deset let starší než on sám.“

„Jak to, že je tak mladý?“

Lékař se hořce usmál, ale přesto působil díky svým bělostným

zubům příjemně, ba i skoro přívětivě. „Subéterická optika, pane

Starre, je zcela nové odvětví vědy. Pouze mladíčci, čerství

absolventi, o ní vědí dost.“

„Vypadá to, jako byste o tom sám taky něco věděl.“

„Jenom to, co mi povídal Mindes. Přijeli jsme na Merkur

stejnou lodí a on mě fascinoval, víte, naprosto mě dostal tím, jaký

může mít ten jeho projekt význam. Slyšel jste o tom?“

„Ani slovo.“

„Jedná se o hyperprostor, tu část vesmíru, která leží za

hranicemi vesmíru tak, jak je běžně chápeme. Přírodní zákony, které

platí v běžném prostoru, v hyperprostoru neplatí. Například v

běžném prostoru se není možno pohybovat rychlostí větší, než je

rychlost světla, takže doletět na nejbližší hvězdu by trvalo minimálně

čtyři roky. Když poletíte hyperprostorem, je možné použít jakoukoli

rychlost…“ Lékař se náhle s omluvným úsměvem odmlčel. „Ale vy

tohle všechno určitě znáte.“

„Myslím, že většina lidí slyšela o tom, že lety hyperprostorem

umožnily kosmické cestování,“ odpověděl Lucky, „ale jak to souvisí

s Projektem Světlo?“

„No, v běžném kosmickém prostoru se světelné paprsky šíří ve

vakuu po přímkách. Mohou být ohnuty pouze působením mohutného

gravitačního pole. Na druhou stranu, v hyperprostoru je možno

paprsky ohýbat jako nitě. Můžete je soustřeďovat, rozptylovat a zase

narovnávat. Alespoň to tvrdí teorie hyperoptiky.“

„A předpokládám, že Scott Mindes je tu proto, aby teorii

ověřil.“

„Přesně tak.“

„Proč?“ vyzvídal Lucky. „Myslím, proč na Merkuru?“

- 14 —

„Protože na žádné jiné planetě ve sluneční soustavě není taková

koncentrace světla na rozsáhlé ploše. Jev, který Mindes hledá, je

možno nejsnáze objevit zde. Připravit stejný projekt na Zemi by bylo

stonásobně dražší a výsledky by byly stonásobně méně průkazné.

Tak mi to alespoň Mindes vysvětloval.“

„Až na to, že tu teď máme ty nehody.“

Doktor Gardoma si odfrkl. „Žádné nehody tady nejsou. A, pane

Starre, hlavně už musí skončit. Víte, co by znamenal úspěch Projektu

Světlo?“ Pokračoval, uchvácen svoji představou. „Země by přestala

být otrokem Slunce. Kosmické stanice obíhající kolem Země by

mohly zachycovat sluneční záření, posílat je hyperprostorem a

rozmisťovat rovnoměrně po Zemi. Pouštní vedra i mráz na pólech by

byly ty tam. Roční doby by se přizpůsobily našim přáním. Mohli

bychom poručit počasí ovládáním distribuce slunečního svitu. Mohli

bychom mít věčné slunce tam, kde bychom si přáli, nekonečnou noc,

kde by jí bylo třeba. Země by se stala klimatizovaným rájem.“

„To asi potrvá ještě dlouho.“

„To určitě, ale tohle je jenom začátek… Heleďte, možná se

mýlím, ale nejste vy ten David Starr, který vyřešil záhadu otrávených

potravin na Marsu?“

V Luckyho hlase se objevil ostrý podtón a na jeho čele

vystoupily vrásky. „Jak jste na to přišel?“

„Přece jenom, jsem lékař,“ odvětil doktor Gardoma. „Nejdříve

se mělo za to, že jsou otravy způsobené epidemií, a já se o to tehdy

hodně zajímal. Povídalo se o mladém akademikovi, který hrál hlavní

roli ve vyřešení celého případu, a padla i některá jména.“

„Řekněme, že zůstaneme při této hypotéze.“ Jako vždy byl

rozladěn při jakémkoli náznaku postupující slávy. Nejdříve Mindes a

teď Gardoma.

„Ale jestli vy jste ten Starr, tak jste přijel doufám proto, abyste

zarazil ty takzvané nehody.“

Lucky se tvářil, že neslyší. „Kdy budu moci mluvit se Scottem

Mindesem, pane doktore?“

„Ne dříve než za dvanáct hodin.“

„A bude vědět, co mluví?“

„Tím si jsem naprosto jist.“

- 15 —

Do rozhovoru se vložil hrdelní baryton. „Opravdu, Gardomo?

Jste si tak jistý proto, že náš drahý Mindes ví vždycky, co mluví?“

Doktor Gardoma se otočil za zvukem a ani se nesnažil zakrýt

svoji nelibost. „Co tu děláte, Porteile?“

„Používám svoje uši a oči, i když se domnívám, že byste byl

daleko raději, kdybych to nedělal,“ pravil nově příchozí.

Jak Lucky, tak Čára se na něj překvapeně zadívali. Byl to

mohutný muž, nijak zvlášť vysoký, ale široký v ramenou a velmi

svalnatý. Na tváři mu rašilo strniště a čišelo z něj poměrně

nepříjemné sebevědomí.

„Je mi jedno, co děláte s vašima ušima a očima, ale dělejte to

mimo moji ordinaci, prosím,“ snažil se ho vykázat doktor Gardoma.

„Proč mimo ordinaci?“ ptal se Porteil. „Vy jste doktor. Pacienti

mají právo na lékařskou péči. Možná jsem pacient.“

„Co vás trápí?“

„A co tyhle dva? Co trápí je? Zřejmě hormonální deficit, jak to

tak vidím.“ Líně přejel očima po Čárovi Jonesovi.

Následovala chvíle nechápavého ticha, během níž Čára nejdříve

mrtvolně zbledl a pak se začal nadýmat. Pomalu se s planoucíma

očima zvedal ze židle. Pohyboval rty, jako by chtěl vyslovit slova

»hormonální deficit«, a snažil se přesvědčit, že daný výraz opravdu

slyšel, že se nejednalo o šálení smyslů.

A pak se Čárových sto pětapadesát centimetrů napjaté svaloviny

vrhlo na rozložitého posměváčka.

Ale Lucky byl rychlejší. Rukama chytil Čáru za ramena. „V

klidu, Čáro.“

Malý Marťan se zoufale vzpíral. „Slyšel jsi ho Lucky. Slyšel jsi,

co říkal.“

„Teď ne, Čáro.“

Porteilův smích se podobal ostrému štěkotu. „Jen ho nech,

kámo. Rozmáznu to škvrně po podlaze jedním prstem.“ Čára zavyl a

dál se svíjel v Luckyho sevření. „Na vašem místě bych už nic

neříkal, Porteile, nebo byste se mohl dostat do potíží, ze kterých by

vás váš kamarád senátor nedokázal dostat.“

Luckyho oči byly ledově chladné a hlas zněl jako kalená ocel.

Porteilův pohled se na chvíli setkal s Luckyho očima a pak uhnul.

- 16 —

Mumlal si něco o vtipech. Čárův dech se poněkud uklidnil, a když

Lucky pomalu povoloval svoje sevření, Marťan se posadil zpět na

židli, přičemž se pořád třásl takřka nekontrolovatelným vztekem.

Doktor Gardoma sledoval napjatě krátké intermezzo a pak

pravil: „Vy Porteila znáte, pane Starre?“

„Jen z doslechu. Jonathan Porteil, potulný výzkumný pracovník

senátora Swensona.“

„No dobře, můžete mu tak říkat,“ mručel lékař.

„A já znám vás, Davide Starre, Lucky Starre, nebo jak si to

vlastně říkáte,“ vložil se do rozhovoru Porteil. „Vy jste potulné

zázračné dítě Akademie věd. Otravy na Marsu. Piráti z asteroidů.

Telepatie na Venuši. Mám kompletní seznam?“

„To máte,“ odpověděl Lucky takřka neslyšně. Porteil se

vítězoslavně zakřenil. „Není toho moc, co by senátorova kancelář o

Akademii věd nevěděla. A taky toho není moc, co bych nevěděl o

událostech tady na Merkuru. Například vím o tom, že jste se stal

obětí vražedného útoku, a kvůli tomu jsem také přišel.“

„Kvůli čemu?“

„Abych vás varoval. Jenom přátelské varováníčko.

Předpokládám, že vám tady doktůrek vyprávěl, jaký je Mindes fajn

chlápek. Jen se zrovna topí v nepřekonatelném stresu, to vám asi

říkal, ne? Jsou to velcí kámoši, on a Mindes.“

„Jenom jsem povídal…“ začal doktor Gardoma.

„Nechtě povídat mě,“ odsekl Porteil. „Chci vám říct, že Scott

Mindes je asi tak neškodný jako dvoutunový asteroid letící na

kosmickou loď. Nebyl nepříčetný, když na vás mířil blasterem.

Dobře věděl, co dělá. Chtěl vás chladnokrevně zabít, Starre, a když si

nedáte pozor, tak se mu to příště podaří. A že to zkusí ještě jednou,

na to můžete klidně vsadit holínky toho vašeho kamarádíčka z

Marsu.“

- 17 —

3. V pokoji číhá smrt

Ticho, které následovalo, nebylo příjemné nikomu, kromě

Porteila. Mlčení přerušil Lucky. „Proč? Jaký k tomu má důvod?“

„Protože se bojí,“ odvětil Porteil klidně. „Proinvestoval tady

milióny, které mu z nedbalosti svěřila Akademie věd, a on nedokáže

ani provádět svoje experimenty. Svoji neschopnost nazývá potížemi.

Případně se vrátí na Zemi a bude naříkat nad prokletím Merkuru. A

potom vymámí z Akademie, nebo spíš z daňových poplatníků, další

peníze na nějaký nový šílený projekt. A teď jste přijel na Merkur,

abyste prozkoumal situaci, a on se bojí, že by se Akademie, navzdory

svým zvyklostem, mohla dozvědět alespoň část pravdy… Z toho

můžete vyvodit všechno.“

„Je-li tohle pravda, tak vy už všechno víte,“ odtušil Lucky.

„Ano, a doufám, že se mi to podaří dokázat.“

„Ale v tom případě představujete nebezpečí pro Mindese vy. Z

vaší úvahy vyplývá, že by se měl pokusit zabít vás.“

Porteil se zazubil. Buclaté tváře se roztáhly natolik, že jeho

obličej vypadal širší než delší. „Taky že to zkusil. Svatá pravda. Ale

za tu dobu, co pracuji pro senátora, jsem už zvládnul dost

ošemetných situací. Dokážu se o sebe postarat.“

„Scott Mindes se nikdy nepokusil zabít vás ani nikoho jiného,“

vmísil se do rozhovoru bledý doktor Gardoma, „a vy to moc dobře

víte.“

Porteil se neobtěžoval s přímou odpovědí. Místo toho hovořil

dále k Luckymu. „A dejte pozor i na toho doktůrka. Jak jsem říkal,

kamarádí s Mindesem. Na vašem místě bych si od něj nenechal léčit

ani bolení hlavy. Tablety a injekce můžou…“ Luskl prsty a ozvalo se

ostré zapraskání.

„Jednu vás někdo zabije za…“ vyrazil ze sebe namáhavě doktor

Gardoma.

„Opravdu? Máte to v plánu?“ ozval se netečně Porteil. Otočil se

a chystal se k odchodu. Pak houkl přes rameno: „Jo, a málem jsem

zapomněl. Starý dobrý Peverale se s vámi chce setkat. Velice ho

- 18 —

zneklidňuje, že neproběhlo žádné oficiální přivítání. Zuří. Tak běžte

a pohlaďte ho po pleši… A Starre, ještě jedna rada. Po tomhle všem

každý ochranný skafandr před použitím radši dobře prohlédněte.

Víte, co mám na mysli?“ S těmito slovy konečně zmizel.

Než se doktor Gardoma přiblížil normálnímu stavu, než byl opět

schopen mluvit, aniž by se dusil, uběhly dlouhé chvíle. „Jde mi čím

dál tím víc na nervy, je to nevymáchaná huba, lže…“ pronesl potom.

„Dost vyčuraný chlápek,“ odvětil Lucky suše. „Je jasné, že jeho

oblíbená metoda útoku spočívá v tom, že říká přesně to, co

protivníka nejvíce rozzuří. Rozzuřený protivník je napůl

bezbranný… A Čáro, to platí hlavně na tebe. Nemůžeš zmlátit

každého, kdo ti naznačí, že měříš míň než dva metry.“

„Lucky,“ zakvílel mrňavý Marťan, „on řekl, že mám hormonální

deficit.“

„Tak vyčkej na správný okamžik a pak ho přesvědč o opaku.“

Čára nesouhlasně zabručel a pěstí jemně uhodil do plastových

rudostříbrných holínek (zářivě barevných holínek, které by si neobul

nikdo kromě marsovského farmáře, ale bez kterých hoch z Marsu

nedá ani ránu. Sám Čára jich vlastnil více než deset párů, jeden

křiklavější než druhý.)

„Dobře, proklepneme doktora Peveralea,“ řekl Lucky. „Je

ředitelem observatoře, že?“

„Je to šéf celého Paláce,“ vysvětloval doktor. „Jenže stárne a

přestává vědět, která bije. Jsem rád, že nenávidí Porteila stejně tak,

jako kdokoli z nás, ale bohužel s tím nemůže nic dělat. Nemůže

odporovat senátorovi. Pochybuju, že Akademie věd může,“ zakončil

sklíčeně.

„Já myslím, že ano,“ odpověděl Lucky. „Tak nezapomeňte, chci

mluvit s Mindesem, až se vzbudí.“

„Dobře. Dávejte na sebe pozor.“

Lucky na něj zvědavě pohlédl. „Mám na sebe dávat pozor? Co

tím myslíte?“

Doktor Gardoma zčervenal. „To se jen tak říká. To říkám

vždycky. Nic zvláštního to neznamená.“

„Aha. No, dobře, tak se ještě uvidíme. Pojď, Čáro, a přestaň se

už mračit.“

- 19 —

Doktor Lance Peverale potřásl oběma rukou s rázností

překvapující u muže jeho věku. Tmavé kruhy pod očima

prozrazovaly starosti a v kontrastu se světlým obočím vypadaly ještě

tmavší. Jeho stále ještě husté vlasy měly hodně ze své původní barvy

a nešedly. Dojem stáří vyvolávala především vyhublá tvář s

vystouplými lícními kostmi. Mluvil pomalu a tiše. „Moc se

omlouvám, pánové, je mi velice líto, že jste měli takovou

nepříjemnou příhodu hned poté, co jste přicestovali na observatoř.

Kladu to za vinu sobě.“

„Nemáte důvod, doktore Peverale,“ konejšil jej Lucky. „Je to

moje chyba, pane… Kdybych tu byl, abych vás přivítal tak, jak jsem

měl… Ale místo toho jsme sledovali důležitou a dost zvláštní

protuberanci a bohužel jsem dovolil, aby mě má profese odvedla od

náležitých projevů pohostinnosti.“

„V každém případě, budiž vám odpuštěno,“ pravil slavnostně

Lucky a po očku pozoroval pobaveně Čáru, který poslouchal proud

vznešených slov linoucí se z úst starého pána s otevřenou pusou.

„Nezasloužím si odpuštění,“ pokračoval astronom, „ale těší mě,

že jste vynaložili takové úsilí. Nařídil jsem, aby pro vás připravili

pokoj, v němž budete bydlet.“ Vzal oba za ruku a táhl je dobře

osvětlenými, ale úzkými chodbami Paláce. „Naše budovy jsou

přeplněné, zvláště od té doby, co přijel doktor Mindes a jeho inženýři

— a další. I tak, doufám, že vám přijde vhod možnost načerpat síly

nebo se případně vyspat. Jestli budete chtít něco jíst, pošleme vám

jídlo. Zítra budeme mít dost času na to, abychom se oficiálně setkali

a abychom si pohovořili o účelu vaší návštěvy. Mně osobně stačí, že

za vás ručí Akademie věd. Uspořádáme na vaši počest malý banket.“

Neustále sestupovali po klesajících chodbách a blížili se k

životně důležitým orgánům Merkuru, do obytných podlaží Paláce.

„To je od vás moc hezké,“ řekl Lucky, „možná bych se mohl

porozhlédnout i po observatoři.“

Zdálo se, že je Peverale touto myšlenkou potěšen. „V této

záležitosti vám budu k službám. Určitě nebudete litovat času

stráveného prohlídkou. Naše nejdůležitější přístroje jsou posazeny na

pohyblivou plošinu, která je zkonstruována tak, že se dokáže natáčet

- 20 —

podle polohy terminátoru. Tím je možno udržet určitou část Slunce

neustále v zorném poli navzdory pohybům Merkuru.“

„Výborně! Ale teď, doktore Peverale, jednu otázečku. Co si

myslíte o doktoru Mindesovi? Byl bych vděčný za upřímnou

odpověď bez velkého přemýšlení o diplomacii.“

Peverale se zamračil. „Vy jste také subčasový inženýr?“

„Ne tak docela,“ nedal se odbýt Lucky, „ale ptal jsem se na

doktora Mindese.“

„Přesně tak. Hmm,“ — vypadalo to, že astronom uvažuje — „je

to příjemný mladý muž, docela schopný, řekl bych, ale nervózní,

velmi nervózní. Je urážlivý, příliš urážlivý. Ukázalo se, že když ten

jeho projekt nešlape úplně jako hodinky, není s ním snadná řeč.

Škoda, protože, jak říkám, jinak je to příjemný mladý muž. Jsem jeho

nadřízený, samozřejmě, když je tady v Paláci, ale vlastně s ním

nepřicházím do styku. Jeho projekt nemá žádnou spojitost s prací

naší observatoře.“

„A váš názor na Jonathana Porteila?“

Starý astronom se na chvíli zarazil. „Co je s ním?“

„Jak si tady vede?“

„O tom chlapovi se nechci bavit,“ zamračil se Peverale.

Chvíli šli beze slova. Astronom se tvářil zadumaně.

„Je tu v Paláci ještě někdo cizí?“ tázal se Lucky. „Jste tu vy a

vaši pracovníci, Mindes a jeho muži a Porteil. Ještě někdo další?“

„Samozřejmě doktor. Doktor Gardoma.“

„Vy ho nepovažujete za jednoho ze svých lidí?“

„No, je to lékař a ne astronom. Vykonává službu, která musí v

Paláci být, a neumí obsluhovat přístroje. Stará se o naše zdraví. Je tu

nový.“

„Jak moc nový?“

„Nahradil minulého doktora při pravidelném střídání po roce.

Doktor Gardoma přijel stejnou lodí jako Mindesova skupina, když už

jsme u toho.“

„Střídání po roce? Pro místní lékaře je to běžné?“

„I pro většinu ostatních. Pro nás je obtížné udržet kontinuitu,

není nic příjemného vycvičit pracovníka a pak ho nechat odejít.

- 21 —

Jenže Merkur není zrovna útulné místo a naši muži se musí střídat

často.“

„Takže kolik nových zaměstnanců jste přijali v uplynulých šesti

měsících?“

„Možná dvacet. Přesná čísla jsou v našich záznamech, ale bude

to kolem dvaceti.“

„Ale vy sám jste tu už určitě nějaký čásek.“

Astronom se zasmál. „Spoustu let. Ani se mi nechce počítat,

kolik. A doktor Cook, můj asistent, je tady už šestým rokem.

Samozřejmě, že si bereme pravidelně dovolenou… A tady je vaše

ložnice, pánové. Kdybych pro vás mohl cokoli udělat, dejte mi,

prosím, vědět.“

Čára se rozhlédl kolem sebe. Pokoj nebyl velký, ale dvě postele

bylo možno zasunout do výklenku ve zdi, když se zrovna

nepoužívaly, stejně tak i židle. Dále souprava stůl — židle z jednoho

kusu, malý záchod a sousedící koupelna.

„Hele, o moc lepší než na lodi, ne?“

„Není to špatné,“ přisvědčil Lucky. „To je asi jeden z jejich

nejlepších pokojů.“

„Jakpak by ne?“ odvětil Čára. „Vědí přece, co jsi zač.“

„Řekl bych, že ne. Myslel si, že bych mohl být subčasový

inženýr. Ví jenom to, že mě posílá Akademie.“

„Všichni ostatní vědí, kdo jsi,“ nesouhlasil Čára.

„Všichni ne. Mindes, Gardoma a Porteil… Hele, Čáro, co kdyby

ses šel vysprchovat? Já zatím nechám donést něco k jídlu a řeknu

jim, ať přinesou z Meteoru pohotovostní vak.“

„Jsem pro,“ zahlaholil vesele Čára.

Čára si ve sprše hlasitě zpíval. Jako všude ve světě bez vody

byly příděly přísně spočítané, na stěnách visely tabulky s varováním,

kolik vody je dovoleno spotřebovat. Ale Čára vyrostl na Marsu.

Choval vodu v náležité úctě a nikdy by ho ani nenapadlo jen tak do

ní skočit. Takže použil spoustu mýdla a pár kapek vody, ale zato si z

plných plic prozpěvoval.

Vstoupil pod horkovzdušný fén, který bodal jeho kůži

velesuchými proudy a dlaněmi se pleskal, aby efekt ještě zvýšil.

- 22 —

„Hele, Lucky,“ zaječel, „je už jídlo na stole? Mám hlad.“ Slyšel, jak

Lucky tiše mluví, ale slova rozpoznat nedokázal. „Lucky,“ opakoval

a vyšel z koupelny. Na stole se kouřilo ze dvou plátků rostbífu a

brambor. (Charakteristická ostrá vůně dokazovala, že alespoň maso

bylo kvasnicovou imitací pocházející z podmořských zahrad

Venuše.) Avšak Lucky nejedl, seděl na posteli a mluvil do

komunikátoru. Z obrazovky na něj hleděla tvář doktora Peveralea.

„Takže, bylo všeobecně známo, že toto bude náš pokoj?“ ptal se

přísně Lucky.

„Všeobecně známo ne, ale příkaz k připravení pokoje jsem

vydal pomocí nezašifrovaného zařízení. Neviděl jsem žádný důvod

pro utajení. Předpokládám, že mohl odposlouchávat kdokoli. Kromě

toho, váš pokoj je vyhrazen pro významné hosty. Na tom není nic

tajného.“

„Chápu. Děkuji vám, pane.“

„Je něco v nepořádku?“

„Ale vůbec ne,“ odpověděl Lucky, usmál se a přerušil spojení.

Úsměv se vytratil a on se zatvářil ustaraně.

„Všechno v pořádku, to tak!“ vybuchl Čára. „Co se děje, Lucky?

Nepokoušej se mně tvrdit, že je všechno v pořádku.“

„Není, máš recht. Podíval jsem se trochu na místní výbavu.

Odhadoval bych, že tohle jsou skafandry se speciální izolací pro

použití na slunečné straně.“

Čára zdvihl jeden ze skafandrů, který visel ve zvláštním

výklenku. Na svoji velikost byl úžasně lehký, což nemohl být

důsledek merkurské gravitace, jelikož zde, v Paláci, odpovídala

přitažlivost zemskému normálu.

Zavrtěl hlavou. Jako obvykle, když používal konfekční skafandr

místo kombinézy připravené na míru, musel mít to nejmenší číslo a

ani tak se necítil příliš pohodlně. Rezignovaně vzdychl. Byla to daň,

kterou platil za to, že není zrovna vysoký. Vždycky si říkal »ne

zrovna vysoký«. Nikdy ho ani ve snu nenapadlo, že sto pětapadesát

centimetrů znamená vlastně »malý«.

„U všech planet, tady pro nás mají připravené úplně všechno.

Postel. Vanu. Jídlo. Skafandry.“

- 23 —

„A ještě něco navíc,“ zachmuřil se Lucky. „V tomhle pokoji

číhá smrt. Podívej se.“

Lucky nadzdvihl rukáv většího skafandru. Kloub v oblasti

ramene se pohyboval hladce, ale když se dotkl švů, objevila se jasně

viditelná drobná trhlina. Vůbec by ji nebylo možno postřehnout,

kdyby do ní Lucky nevložil prsty.

Rozříznutí! Zjevně způsobené lidskou rukou! Izolační vrstva se

obnažila.

„Na vnitřní straně je podobný zářez. Ten skafandr by vydržel,

než se dostanu na slunečnou stranu, ale pak by mě elegantně zabil.“

- 24 —

4. U tabule

„Porteil,“ vykřikl Čára a v jeho drobném těle se napjal každý

sval. „Ten prašivý skunk…“

„Proč Porteil?“ ptal se Lucky tiše.

„Upozorňoval nás, ať si prohlédneme skafandry, Lucky.

Vzpomínáš?“

„Samozřejmě. A přesně to jsem udělal.“

„Jasně. Nastražil to na nás. Najdeme rozřezaný skafandr a

budeme si myslet, jaký je to skvělý chlap. A příště mu skočíme na

špek. Ne, abys mu to sežral, Lucky. Je to…“

„No tak, počkej, Čáro, počkej! Neunáhluj se. Koukni se na to z

jiné strany. Porteil tvrdí, že se ho Mindes taky pokusil zabít.

Řekněme, že mu budeme věřit. Řekněme, že se Mindes pokusil

poškodit Porteilův skafandr a že si toho tehdy Porteil všiml. Porteil

nás pak varoval, abychom si dali pozor na stejný fígl. Možná to

udělal Mindes.“

„Marsakra, Lucky, to nemůže být pravda. Ten chlápek, Mindes,

je nacpaný uspávacími prášky a předtím jsme ho měli na dohled od

té chvíle, co jsme vstoupili na tuhle zatracenou planetu.“

„Dobře. A jak víme, že je Mindes pod práškama a spí?“ ptal se

Lucky.

„Gardoma říká…“ začal Čára a pak ztichl. „Přesně tak.

Gardoma to říká! Ale Mindese jsme neviděli. My víme jenom, co

říká doktor Gardoma, a doktor Gardoma je Mindesův kamarád.“

„Ti dva v tom jedou spolu,“ řekl najednou s přesvědčením Čára.

„U skákavých komet…“

„Počkej, počkej, nebuď tak hrr. Progalaxii, Čáro, jenom se

snažím srovnat svoje myšlenky a ty mě hned bereš za slovo.“ Jeho

hlas zněl tak pohrdavě, jak to jen bylo možné při vší úctě k malému

kamarádovi. Pokračoval: „Pořád si stěžuješ, že ti neříkám, co se mi

honí hlavou dříve, než je po všem. A tady to máš, ty hloupoučký

blasterníku. Jakmile začnu rozvíjet teorii, už máš nabité všechny

bouchačky.“

- 25 —

„Promiň, Lucky,“ omlouval se Čára, „pokračuj.“

„No dobře. Je snadné podezřívat Porteila. Nikdo ho nemá rád.

Ani doktor Peverale. Viděl jsi, jak reagoval, sotva jsem se o něm

zmínil. My jsme se s ním setkali zatím jenom jednou a ty už bys mu

nejraději…“

„To ti povídám,“ mručel Čára.

„…ani mně se zrovna nelíbí. Ale kdokoli mohl naříznout

skafandr a doufat, že jestli se na to přijde, podezření padne na

Porteila — a na takovou věc se určitě přijde, až to někoho zabije, ne-

li dřív.“

„To je mi všechno jasné, Lucky.“

„Na druhou stranu,“ pokračoval Lucky klidně, „Mindes se mě

už pokoušel vyřídit blasterem. Jestli to myslel vážně, tak se mi

nezdá, že by dělal něco tak zákeřného, jako je nařezávání skafandru.

Co se týče doktora Gardomy, nepřipadá mi, že by se nechal

zatáhnout do vraždy akademika jenom kvůli přátelství s Mindesem.“

„Takže jaký z toho plyne závěr?“ naléhal Čára.

„Zatím žádný, možná až na to, že jdem spát,“ odpověděl Lucky.

Natáhl prostěradla a odebral se do koupelny.

Čára se za ním podíval a pokrčil rameny.

Když příštího rána Lucky s Čárou vešli do nemocničního

pokoje, seděl Scott Mindes na posteli. Byl bledý a vypadal unaveně.

„Dobrý den,“ pozdravil. „Karl Gardoma mi říkal, co se stalo.

Ani nevíte, jak je mi to líto.“

Lucky přešel jeho slova pokrčením ramen. „Jak se cítíte?“

„Jak vymačkaný citrón, ale jinak v pořádku, víte, co mám na

mysli. Určitě budu dneska u starého Peveralea na slavnostní večeři.“

„Je to moudré?“

„Nedopustím, aby Porteil mlel pořád tu svou.“ Nenávistí se mu

na chvíli zbarvil obličej. „Aby říkal každému, že jsem blázen. Anebo

Peverale, to máte to samé.“

„Doktor Peverale pochybuje o vašem duševním zdraví?“

vyptával se Lucky polohlasem.

„Podívejte, pane Starre, já jsem pátral na slunečné straně v

malém raketovém skútru ještě předtím, než začaly být problémy

- 26 —

vážné. Musel jsem. Je to můj projekt. A teď jsem dvakrát ně… něco

jsem viděl.“

Mindes se odmlčel a Lucky ho povzbuzoval. „Co jste viděl,

doktore Mindesi?“

„Přál bych si, abych to mohl říct s jistotou. Vždycky jsem to

viděl jenom z dálky. Něco se hýbalo. Něco, co vypadalo jako lidská

postava. Něco ve skafandru. Ne v našem izoskafandru, víte, ty

speciálně izolované skafandry, co jsme vyvinuli. Vypadalo to jako

obyčejná kombinéza. Obyčejná kovová.“

„Pokusil jste se dostat blíž?“

„Ano, ale ztratilo se mi to z dohledu. Ani fotografie nic

neprokázaly. Samé černobílé fleky, které mohly, ale také nemusely

mít nějaký význam. Ale něco tam rozhodně bylo. Něco, co se hýbalo

ve slunci, jako by si to vůbec nevšímalo vedra a záření. Klidně to

stálo několik minut nehnutě, když Slunce pražilo. To mi bylo divné.“

„Je to něco zvláštního? Myslím, stát nehnutě?“ Mindes se krátce

zasmál. „Na slunečné straně Merkuru? To tedy je. Nikdo tam nestojí

bez hnutí. I když máte zvláštní izolované skafandry, vyřídíte co

nejrychleji svoje záležitosti a pak okamžitě zmizíte. Tady, v blízkosti

terminátoru, není vedro tak hrozné, avšak je tu záření. Takže bývá

dobrým zvykem nachytat toho co nejméně. Izoskafandry neposkytují

dokonalou ochranu proti paprskům gama. Je-li potřeba zůstat bez

hnutí, člověk se raději přesune do stínu.“

„Jak si to tedy vysvětlujete?“

Mindesův hlas přešel v takřka stydlivý šepot. „Myslím, že to

není člověk.“

„Nechcete snad říci, že je to dvounohý démon?“ vyhrkl Čára

dříve, než mu stačil dát Lucky pokyn, aby držel jazyk za zuby.

Ale Mindes jenom zavrtěl hlavou. „Použil jsem na povrchu

tento obrat? Myslím, že si vzpomínám… Ne, já myslím, že to bude

Merkuřan.“

„Cože?“ řval Čára, jako by to bylo ještě daleko horší.

„Jak jinak by mohl vydržet sluneční záření a vedro?“

„A proč by pak potřeboval skafandr?“ ptal se Lucky.

„No, to nevím.“ Mindesovy oči planuly rozrušením. „Ale něco

tam je. Když jsem se vrátil do Paláce, bylo možno zjistit pohyb

- 27 —

každého pracovníka i každého skafandru. Doktor Peverale neschválí

opravdovou výzkumnou výpravu. Tvrdí, že na ni nejsme vybaveni.“

„Řekl jste mu to, co jste právě pověděl mně?“

„Považuje mě za šílence. Určitě. Myslí si, že vidím odrazy, ze

kterých se v mé hlavě tvoří postavy. Ale tak to není, Starre.“

„Spojil jste se s Akademií věd?“ vyzvídal Lucky.

„Jak bych mohl? Doktor Peverale by mě nepodržel. Porteil

řekne, že jsem blázen, a jeho oni vyslechnou. Kdo ale bude

poslouchat moje vyprávění?“

„Já,“ přesvědčoval ho Lucky.

Mindes se trhaně vztyčil na posteli. Jeho ruka vystřelila, jako by

chtěl chytit posluchače za rukáv, ale pak ji stáhl. „A vyšetříte to

potom?“ ptal se přiškrceným hlasem.

„Svým způsobem ano,“ slíbil Lucky.

Večer, když přicházel Lucky s Čárou, seděli už všichni ostatní u

tabule. Obvyklý šum se mísil s pozdravy a zesílil, když byli všichni

představeni, ale jinak bylo zjevné, že se nejedná o pouhé přátelské

posezení.

V čele stolu seděl doktor Peverale, svíral rty a povislé tváře se

mu třásly, dokonalý obraz vznešeného muže, který se dostal do

obtížné situace. Po jeho levici se na židli rozvaloval rozložitý Porteil

a tlustými prsty lehce poklepával o sklenici.

Na druhém konci stolu seděl Scott Mindes. Působil jako

unavený mladík, v pohledech, které vrhal směrem k Porteilovi, se

mísil vztek a zmar. Doktor Gardoma vedle něj pozoroval starostlivě

situaci, jako by se chystal zasáhnout v případě, že Mindes začne

vyvádět nepředloženosti.

Zbývající místa, kromě dvou prázdných po Peveraleově pravici,

byla obsazena několika zasloužilými pracovníky observatoře. Zvláště

jeden z nich, Hanley Cook, dvojka na služebním žebříčku Paláce, se

hluboce uklonil a pevně stiskl Luckyho ruku.

Lucky a Čára zaujali svoje místa a ihned poté se začal podávat

salát.

Najednou se ozval skřehotavý Porteilův hlas, který spolehlivě

utišil veškerou konverzaci: „Než jste přišli, právě jsme diskutovali o

- 28 —

tom, jestli by vám neměl tady mladý Mindes povědět něco o těch

zázracích, které čekají Zemi v důsledku jeho pokusů.“

„Nic takového,“ odsekl Mindes, „a budu mluvit sám, jestli

dovolíte.“

„No tak, do toho, Scotte,“ doširoka se usmál Porteil. „Nestyď se.

No tak, koukni, můžu to vzít za tebe.“

Doktor Gardoma položil svoji dlaň jakoby náhodou na

Mindesovo rameno. Mladý inženýr spolkl svůj vztek a odmlčel se.

„Ale upozorňuju vás, Starre, stojí to za to, to…“ stále mlel svou

Porteil.

Lucky jej přerušil. „O těch experimentech náhodou něco vím.

Pozitivní efekt klimatizované planety považuji za docela

pravděpodobný.“

Porteil se zamračil. „Až tak? To mě těší, že jste takový

optimista. Tady chudák Scott není s to rozjet ani pilotní projekt.

Nebo alespoň tvrdí, že nemůže, je to tak, Scotte?“

Mindes se už chystal vstát, ale na jeho rameni se opět objevila

ruka doktora Gardomy.

Čárův zrak bloudil od jednoho k druhému, až s odporem

spočinul na Porteilovi. Nic neříkal.

Hlavní chod dočasně přerušil konverzaci, kterou se doktor

Peverale zoufale snažil zavést do méně divokých vod. Na okamžik se

mu to podařilo, ale pak se Porteil s posledním kouskem masa

napíchnutým na vidličce naklonil k Luckymu a řekl: „Takže vy tedy

s tím Mindesovým projektem souhlasíte?“

„Považuji ho za rozumný.“

„Jako člen Akademie věd to máte to v popisu práce. Ale co když

vám řeknu, že všechny pokusy tady jsou nesmysl, že by je bylo

možno provádět na Zemi a stály by stokrát méně, kdyby Akademie

jenom trochu chtěla ušetřit peníze daňových poplatníků. Co mi

odpovíte, když vám tohle řeknu?“

„Totéž, co bych odpověděl, kdybyste mi říkal cokoli jiného,“

odvětil Lucky klidně. „Odpovím, pane Porteile, že existuje značná

pravděpodobnost, že lžete. Máte pro to neobyčejné nadání a podle

všeho vám to přináší také radost.“

- 29 —

Mezi stolovníky se okamžitě rozhostilo husté ticho, zmlkl

dokonce i Porteil. Zdálo se, že mu poklesly mohutné čelisti a oči

poněkud vystoupily z důlků. V náhlém pominutí mysli se zvedl ze

židle, proletěl kolem doktora Peveralea a praštil pěstí do stolu těsně

vedle Luckyho talíře. „Žádný poskok z Akademie…“ začal řvát. V

tom okamžiku se zvedl i Čára. Nikdo u stolu si nevšiml, jak k tomu

došlo, protože to přišlo jako blesk z čistého nebe, ale Porteilův řev

ukončil zděšený výkřik.

Z jeho ruky, která dopadla s takovou rozhodností, nyní

vystupovala zakřivená kovová rukojeť útočného nože. Doktor

Peverale se zhoupl na židli a každý z přítomných, kromě Čáry,

vykřikl překvapením. Dokonce i Lucky se vylekal.

Čárův tenor se vyšplhal do závratných výšek. „Roztáhni prsty,

ty parlamentní nádivo. Roztáhni je a pak mazej na svoje místo.“

Porteil nechápavě zíral na svého malého přemožitele a pak začal

pomalu roztahovat prsty. Ruka nebyla zasažena, na kůži neměl ani

škrábanec. Útočný nůž vězel v pevné plastové desce stolu, bylo vidět

několik centimetrů nablýskané čepele (i když nebyla hmotná, spíše

se jednalo o slabé energetické pole). Nůž prosvištěl neomylně mezi

Porteilovým ukazováčkem a prostředníčkem a pak pronikl stolem.

Porteil ucukl rukou, jako by se náhle ocitla v plamenech.

„A jestli ještě jednou vztáhneš tu svoji špinavou pazouru na mě

nebo na Luckyho, ty šašku, tak ti ji rovnou ufiknu. Co odpovíš, když

ti tohle řeknu? Ať už odpovíš cokoli, tak odpověz slušně,“ zajíkal se

Čára radostí. Sáhl po noži, deaktivoval čepel a vrátil zbraň do

nenápadného pouzdra u pasu.

Lucky se trochu zamračil. „Nevěděl jsem, že je můj přítel

ozbrojen. Určitě ho mrzí, že vás vyrušil od večeře, ale doufám, že si

pan Porteil vezme tuto příhodu k srdci.“ Někdo se zasmál, strnulý

úsměv se objevil i na Mindesově tváři. Z Porteilových očí šlehaly

plameny. „To vám nezapomenu. Je mi jasné, že senátorovi

nevycházíte vstříc, a on se to dozví. A kromě toho, zůstávám zde.“

Složil ruce, jako by se chtěl bránit někomu, kdo jej chce vyhodit.

Postupně se rozproudila zdvořilostní konverzace. Lucky se otočil na

doktora Peveralea. „Mám dojem, že jsme se už někdy viděli.“

- 30 —

„Opravdu?“ Astronom se nervózně usmál. „Nemyslím, že jsme

se kdy setkali.“

„A byl jste někdy na Ceresu?“

„Na Ceresu?“ Starý astronom se na Luckyho překvapeně

podíval. Zjevně se ještě nevzpamatoval z té příhody s útočným

nožem. „Na tom asteroidu je největší observatoř v celé sluneční

soustavě. V mládí jsem tam pracoval a doteď tam často jezdím.“

„Proto mě napadlo, jestli jsme se nemohli potkat právě tam.“

Když mluvil, nedokázal si Lucky odpustit vzpomínku na ty

vzrušující dny, kdy probíhal zátah na kapitána Antona a piráty, kteří

si vytvořili z asteroidů svoje základny. A zvláště na ten den, kdy

piráti napadli samotné srdce Akademie na povrchu Ceresu a díky

velmi odvážnému útoku dočasně zvítězili.

Ale doktor Peverale s jemným úsměvem zavrtěl hlavou. „Jsem

si jist, pane, že bych si pamatoval, kdybych měl to potěšení setkat se

tam s vámi. Určitě se tak nestalo.“

„To je smůla,“ odvětil Lucky.

„Smůla je na mé straně, věřte mi. Ale tehdy jsem měl takové

smolné období. V důsledku střevních potíží jsem o celý pirátský útok

přišel. Vím jenom to, o čem se bavily moje sestry v nemocnici.“

Doktor Peverale se nyní rozhlížel kolem stolu. Dobrá nálada ho

neopouštěla. Zákusek byl podáván na pohyblivém tácu. „Pánové,“

pronesl, „mluvili jsme zde o Projektu Světlo.“

Vlídně se usmál a pak pokračoval. „Za současné situace to není

zrovna veselé téma, ale hodně jsem přemýšlel o nehodách, které nás

tak znepokojují. Myslím, že nastal vhodný čas na to, abych se vám

svěřil se svými názory na dané téma. Především, je tu doktor Mindes.

Dobře jsme se najedli. A hlavně, chci vám říct něco zajímavého.“

Ticho přerušil Porteil. „Vy, doktore Peverale?“ zeptal se krutě.

Astronom klidně odpověděl: „A proč ne? Celý život jsem povídal

zajímavé věci. I teď tedy řeknu, co mám na srdci.“ Najednou se

kolem něj rozhostilo tíživé dusno. „Domnívám se, že znám pravdu,

čistou pravdu. Vím, kdo škodí Projektu Světlo a proč.“

- 31 —

5. Odkud hrozí nebezpečí

Starý astronom přejel očima všechny stolovníky. Jeho vlídná

tvář zářila, snad potěšením z toho, jak dokonale dokázal upoutat

pozornost. I Lucky se rozhlédl okolo. Všímal si reakcí na vyhlášení

doktora Peveralea. Porteilův pohled vyjadřoval pohrdání, doktor

Gardoma se záhadně mračil a Mindes byl rozmrzelý. Ostatní

projevovali různé stupně zvědavosti a zájmu.

Luckyho pozornost upoutal zvláště Hanley Cook, zástupce

doktora Peveralea. Sledoval konečky svých prstů a v jeho pohledu

bylo vidět znechucení. Jakmile zvedl oči, nasadil obezřetný,

nicneříkající výraz.

,,S tím chlapem si musím promluvit,“ blesklo Luckymu hlavou.

A pak se opět zadíval na doktora Peverala. „Škůdcem nemůže

být samozřejmě nikdo z nás. Doktor Mindes tvrdí, že situaci pečlivě

sleduje. I bez sledování jsem přesvědčen, že by nikdo z nás nebyl

schopen takového zločinu. Ale záškodník je nesporně inteligentní,

protože akce jsou zjevně cílené, namířené přímo proti Projektu

Světlo, není tedy možné, aby byl jejich původcem někdo hloupý.

Proto…“

„Heleďte, myslíte, že na Merkuru existuje život? Dělají to

Merkuřané?“ skočil mu do řeči rozrušený Čára.

Ozval se smích a šum zmatených komentářů. Čára se zarděl.

„No přece, nevyplývá to z toho, co říká doktor Peverale?“ nenechal

se odbýt malý Marťan.

„Ne tak úplně,“ klidně oponoval Peverale. „Na Merkuru

nevznikla žádná forma života,“ pronesl jeden z astronomů důrazně.

„To je jediná věc, kterou jsme si doopravdy jistí.“

Lucky ho přerušil: „Nakolik jistí? Zkoumal to někdo?“

Astronom, který hovořil, začal couvat. „Jistě, bylo podniknuto

několik průzkumných výprav.“

Lucky se usmál. Na Marsu potkal inteligentní bytosti, o nichž

nemá žádný jiný člověk ponětí. Na Venuši objevil polointeligentní

organismy, o kterých nikdo nepředpokládal, že existují. On sám

- 32 —

nebyl ochoten popřít na žádné planetě život, ba dokonce ani

inteligenci.

„Kolik průzkumných výprav?“ naléhal. „Jak podrobná měření

byla provedena? Prohledali jste každou píď povrchu?“

Astronom neodpověděl. Podíval se jinam a svraštil obočí, jako

by chtěl říct: Co to má za smysl? Čára se zazubil, jeho obličej

připomínal karikaturu veselého skřeta. Slova se ujal doktor Peverale:

„Vážený pane Starre, průzkumy neprokázaly nic. I když připustíme,

že možnost života na Merkuru není úplně vyloučena, jeho

pravděpodobnost je velice nízká. Máme za to, že zřejmě jediným

inteligentním druhem v celé galaxii je lidské plemeno. Rozhodně

jediným, o němž víme.“

Lucky, který měl v čerstvé paměti marsovské inteligentní

bytosti, s jeho tvrzením nesouhlasil, ale držel jazyk za zuby a nechal

starého vědce pokračovat.

Porteil postupně nabýval ztracené sebekontroly a vmísil se do

debaty. „Co si myslíte, že zjistíte?“ otázal se. Jako obvykle si

nedokázal odpustit poznámku: „Jestli vůbec něco zjistíte?“

Doktor Peverale neodpověděl Porteilovi přímo. Přelétl očima z

jednoho posluchače na druhého a záměrně si senátorova donašeče

nevšímal. „Vtip je v tom, že lidé žijí všude, nejen na Zemi. Lidé jsou

v mnoha slunečních soustavách.“ Astronomova tvář prodělala

podivnou proměnu. Zbrunátněl a nosní dírky se mu rozšířily, jako by

ho zachvátila zuřivost. „Například na planetách Síria také žijí lidé.

Co když jsou záškodníky oni?“

„Proč by to dělali?“ zeptal se ihned Lucky.

„A proč ne? Přece už na Zemi zaútočili.“

To byla pravda. Sám Lucky Starr před nedávném pomáhal

odrazit útok sírijské flotily, které přistála na Ganymedu, ale v tomto

případě opustili sluneční soustavu, aniž vyvolali skutečný konflikt.

Ale na druhou stranu, mnoho pozemšťanů mělo ve zvyku obviňovat

ze všech nezdarů Sírijce.

Doktor Peverale pokračoval energicky: „Já jsem tam byl. Byl

jsem na Síriu před pouhými pěti měsíci. Měl jsem kvůli tomu

spoustu lítání po úřadech, protože Sírius nepřijímá s otevřenou náručí

ani imigranty ani turisty, jenže moje návštěva byla součástí

- 33 —

mezihvězdné astronomické dohody a podařilo se mi získat vízum.

Rozhodl jsem se, že se podívám na vlastní oči, a musím říct, že jsem

nebyl zklamán. Planety Síria jsou řídce osídlené a extrémně

decentralizované. Žijí v jednotlivých rodinných buňkách, každá z

nich má vlastní zdroj energie i svoje služby. V každé je několik

mechanických otroků — neexistuje pro to jiný použitelný výraz —

pozitronických robotů, kteří slouží jako otroci a vykonávají potřebné

práce. Lidé na Síriu se chovají jako aristokratičtí bojovníci. Každý z

nich umí ovládat vesmírný křižník. Nepřestanou, dokud Zemi

nezničí.“

Čára si neklidně poposedl. „U všech komet, ať to zkusí. Ať to

jenom zkusí, to vám říkám já.“

„Určitě na to dojde, až nastane vhodná chvíle,“ pokračoval

doktor Peverale, „a jestli neuděláme rychle něco pro to, abychom

byli na nebezpečí připraveni, porazí nás. Vždyť co my máme?

Mnohamiliardovou populaci, to je fakt, ale kolik z nás se o sebe

dokáže ve vesmíru postarat? Šest miliard králíků a proti nám stojí

milión vlků. Země je každým rokem bezmocnější. Jíme obilí z Marsu

a kvasnice z Venuše. Minerály dobýváme na asteroidech a dříve jsme

těžili i na Merkuru, dokud tady ještě doly fungovaly.

Proč by měla být, Starre, pokud Projekt Světlo uspěje, Země

závislá ještě na kosmických stanicích, aby získala sluneční svit?

Neuvědomujete si, jak bychom se tím stali zranitelní? Sírijský nájezd

na předsunuté stanice soustavy by dokázal vyvolat v Zemské říši

paniku a vyhladovět obyvatelstvo, aniž by došlo k přímému útoku.

A jak můžeme na takový útok účinně odpovědět? Ať jich

pozabíjíme jakékoli množství, zbývající Sírijci zůstanou pořád

soběstační. Kdokoli z nich je schopen pokračovat ve válce sám.“

Starý pán se vztekem skoro zajíkal. Nebylo sporu o jeho

dobrých úmyslech. Vypadalo to, že ze sebe dostal něco, co ho už

dlouhou dobu tížilo.

Luckyho pohled utkvěl na Hanleym Cookovi, zástupci doktora

Peveralea. Hlavu měl položenou na kostnatém předloktí.

Byl v obličeji rudý, ale Luckymu jeho ruměnec nepřipadal jako

známka vzteku nebo rozhořčení. Spíše se zdálo, že je Cook v

rozpacích. Scott Mindes skepticky podotkl: „Co by to mělo za smysl,

- 34 —

pane doktore? Když si vystačí sami na Siriu, proč by měli útočit na

Zemi? Co by jim to přineslo? I kdybychom připustili, že dobudou

Zemskou říši, museli by nás jenom živit…“

„Nesmysl!“ vybuchl zasloužilý astronom. „Proč by to měli

dělat? Chtějí zemské zásoby, nikoli obyvatelstvo. Srovnejte si to v

hlavě. Nechají nás vyhladovět. To je součástí jejich plánu.“

„Ale no tak,“ oponoval Gardoma. „To je neuvěřitelné.“

„Ne z krutosti,“ odpověděl doktor Peverale, „z vypočítavosti.

Pohrdají námi, považují nás za taková lepší zvířata. Sírijci ctí

nadřazenost svojí rasy. Od té doby, co pozemšťané poprvé osídlili

Sírius, na sobě pracovali a nyní nemají žádné choroby ani jiné

vlastnosti, které považují za nežádoucí.

Všichni vypadají stejně, zatímco pozemšťané mají různý tvar,

barvu, velikost a další odlišnosti. Sírijci nás považují za méněcenné.

Proto nechtějí, aby kdokoli z nás emigroval na Sírius. Kdyby vláda

nenasadila všechny páky, nepustili by mě ani na zasedání.

Astronomové ze všech ostatních systémů jsou vítáni, ale ze Země ne.

A lidský život, jakýkoli lidský život, pro ně mnoho neznamená.

Zajímají je stroje. Pozoroval jsem, jak zacházejí se svými kovovými

loutkami. Sírijského robota si váží skoro více než sírijského člověka.

Jednoho robota si cení asi tak jako stovky pozemšťanů. Rozmazlují

roboty. Milují je. Nic jim pro ně není dost dobré.“

„Roboti jsou drazí,“ mručel Lucky. „Je nutné, aby se jim

věnovala náležitá péče.“

„Možná ano,“ řekl na to doktor Peverale, „ale lidé, kteří jsou

zvyklí dbát tolik o potřeby strojů, se stávají necitliví k potřebám

lidských bytostí.“

Lucky Starr se naklonil dopředu a opřel se lokty o stůl. Jeho

tmavé oči a milý, stále ještě klukovský obličej, zvážněly. „Doktore

Peverale, jestliže Sírijci ctí nadřazenost rasy, kterou vypěstovali až

do jednotné podoby, tak se budou chtít pojistit na delší období. Právě

různorodost lidstva je zárukou pokroku. Vědecký vývoj posouvá

dopředu Země, nikoli Sírius. Na Síriu se nejdříve usadili

pozemšťané, ale jsme to my, nikoli naši sírijští příbuzní, kdo

zdokonaluje každým okamžikem moderní technologie. I pozitronické

roboty, o kterých jste mluvil, vyvinuli pozemšťané v Zemské říši.“

- 35 —

„To ano,“ připustil astronom, „ale pozemšťané roboty

nevyužívají. Položilo by to celou ekonomiku a my si ceníme víc

dnešního pohodlí nežli bezpečnosti v budoucnu. Úspěchy našich

vědců nás oslabují, zatímco Sírius využívá objevy k posílení. To je

hlavní rozdíl a v tom také spočívá nebezpečí.“

Doktor Peverale se posadil. Vypadal nešťastně. Pohyblivé

chapadlo uklidilo stůl.

Lucky na přístroj ukázal. „I toto je určitý druh robota, chcete-li.“

Mechanická servírka tiše konala svoji práci. Jednalo se o plochý

předmět pohybující se na diamagnetickém poli, jehož lehce zahnutá

základna se vlastně nikdy nedotýkala podlahy. Pružná chapadla

šikovně přesouvala talíře, přičemž některé umístila na vrchní desku a

jiné do postranní skříňky.

„To je jenom jednoduchý automat,“ funěl doktor Peverale.

„Nemá ani pozitronický mozek. Není schopen uzpůsobit se jiným

úkolům.“

„No dobře,“ ustoupil Lucky, „tvrdíte tedy, že Sírijci narušují

průběh Projektu Světlo?“

„Ano, přesně tak.“

„Proč by to dělali?“

Doktor Peverale pokrčil rameny. „Možná je to jenom součást

dlouhodobější strategie. Nevím, jaké další problémy se vyskytují ve

zbytku sluneční soustavy, můžou to být jenom první pokusné sondy

připravující konečný drtivý útok. Samotný Projekt Světlo nic

neznamená, ale sírijské nebezpečí nelze podceňovat. Chtěl bych

dokázat vyburcovat Akademii věd, vládu i obyvatelstvo, aby si to

konečně uvědomily.“

Hanley Cook zakašlal a pak poprvé promluvil. „Sírijci jsou také

lidi, jako my. Když mají být na této planetě, kde tedy jsou?“

„To je úkol pro průzkumnou výpravu,“ řekl doktor Peverale

chladně. „Pro dobře připravenou, dobře vybavenou výpravu.“

„Počkejte chvilku,“ řekl Mindes. Jeho oči planuly vzrušením,

„byl jsem na slunečné straně a přísahám…“

„Dobře připravenou, dobře vybavenou výpravu,“ opakoval starý

astronom pevně. „Vaše sólové výlety jsou na nic, Mindesi.“

Inženýr chvíli koktal a pak se pohroužil v rozpačité mlčení.

- 36 —

„Moc se vám to nezdá, Porteile, že?“ řekl překvapivě Lucky.

„Jaký je váš názor na myšlenky doktora Peveralea?“

Vyšetřovatel zvedl zrak a chvíli s neskrývanou nenávistí hleděl

na Luckyho. Bylo zřejmé, že nezapomněl a ani se nechystá

zapomenout na předchozí výměnu názorů.

„Svoje názory si nechávám pro sebe. Ale řeknu vám jedno, nic z

toho, co se tady dneska povídá, mě nemůže překvapit.“

Zavřel ústa a Lucky, který na tu chvíli čekal, se otočil na

doktora Peverala: „Domnívám se, že není třeba celá nákladná

expedice. Budeme-li předpokládat, že jsou Sirijci tady na Merkuru,

můžeme zkusit třeba uvažovat, kde by mohli být.“

„Do toho, Lucky,“ vykřikl Čára. „Ukaž jim, zač je toho loket.“

„Co tím myslíte?“ otázal se doktor Peverale.

„No, co by pro Sirijce bylo nejvýhodnější? Jestli už několik

měsíců pravidelně narušují Projekt Světlo, bylo by pro ně

nejpohodlnější mít základnu blízko stanice. Ale zároveň by ta

základna musela být obtížně detekovatelná. Co se týče druhé

podmínky, rozhodně byli úspěšní. Takže, kde by mohla taková

praktická, a přitom nezjistitelná základna být?“

„Zkusme rozdělit Merkur na dvě části, slunečnou a stinnou.

Postavit základnu na slunečné straně se mi zdá pošetilé. Je tam moc

horko, velké záření, velmi nevlídno.“

„Není tam o nic více nevlídno než na stinné straně,“ reptal

Cook.

„Ne, ne,“ odporoval Lucky, „v tom se mýlíte. Slunečná strana

představuje dosti neobvyklé prostředí. Lidé mu nejsou uzpůsobeni.

Odvrácená strana je prostředí důvěrně známé. Je to prostě povrch

planety ve vesmíru a vesmírné podmínky nejsou nic nového. Je tam

zima, ale není tam větší zima než jinde v kosmickém prostoru. Je tam

tma a vzduchoprázdno, ale není tam větší tma než kdekoli jinde ve

vesmíru, kam nedopadají přímo sluneční paprsky, a rozhodně tam

není větší vzduchoprázdno. Člověk se naučil pobývat ve vesmíru

celkem pohodlně, a stejně tak by mohl žít i na odvrácené straně

Merkuru.“

„Pokračujte,“ vybídl ho se zájmem doktor Peverale.

„Pokračujte, pane Starre.“

- 37 —

„Ale uvést do chodu základnu, která by sloužila mnoho měsíců,

není až tak jednoduché. Museli by mít loď nebo lodě, které se čas od

času vracejí na Sírius. Anebo, kdyby je přivezly lodě odjinud, museli

by mít rozsáhlé zásobárny vody, potravin i energetické zdroje. To

vše by zabralo hodně místa a oni by si museli být jistí, že se je

nepodaří odhalit. Takže zůstává jediné místo, které přichází v

úvahu.“

„Kde, Lucky,“ vyskočil dychtivě Čára. Alespoň on neměl žádné

pochybnosti o tom, že cokoli Lucky řekne, odpovídá pravdě. „Kde to

je?“

„Když jsem přijel na Merkur, doktor Mindes mi vyprávěl o

dolech, které zkrachovaly,“ pokračoval Lucky. „Před chvílí mluvil

doktor Peverale o dolech, které byly kdysi v provozu. Z toho usuzuji,

že někde na planetě musí být opuštěné důlní šachty a chodby a že

musí být buď tady, nebo na jižním pólu, protože okolí pólů jsou

jediné oblasti, do nichž nezasahují obrovské výkyvy teploty. Mám

pravdu?“

Cook zakoktal. „Ano, jsou tu doly. Než vznikla observatoř, byl

celý Palác obrovským dolem.“

„Takže sedíme nad velikou jámou. Jestli mají Sírijci někde

úspěšně schovanou rozlehlou základnu, kde jinde by to mohlo být?

Odtud hrozí nebezpečí.“

Kolem stolu se rozléhal souhlasný halas, který náhle přerušil

Porteilův hrdelní hlas.

„To je všechno pěkné,“ řekl, „ale co s tím? Co s tím hodláte

udělat?“

„Já a Čára,“ odpověděl Lucky, „se máme v úmyslu vydat do

dolů, jakmile se připravíme. Jestli tam něco je, tak to najdeme.“

- 38 —

6. Přípravy

„Chcete snad jít sami?“ zeptal se ostře doktor Gardoma.

„A proč ne?“ skočil mu do řeči Porteil. „To je laciné hrdinství.

Samozřejmě půjdou samí. Nic tam není a oni to dobře vědí.“

„Chceš jít s námi?“ ptal se Čára. „Když necháš doma svoji

velkou hubu, tak se možná vejdeš do skafandru.“

„Ty bys ho nezaplnil, ani kdyby sis vzal dvě,“ odrazil útok

Porteil.

„Nemá smysl, abyste chodili sami, jestli…“ naléhal doktor

Gardoma.

„Je to jenom předběžný průzkum,“ uklidňoval ho Lucky,

„ničemu nemůže uškodit. Porteil má vlastně možná pravdu. Třeba

tam nikdo nebude. V nejhorším budeme udržovat spojení s Palácem

a vyřídíme všechny Sírijce, které potkáme. Jsme s Čárou na krizové

situace zvyklí.“

„A kromě toho,“ dodal Čára a zašklebil se jako trpaslík, „já a

Lucky krizové situace přímo milujeme.“

Lucky se zasmál a začal se zvedat. „Kdybyste nás teď mohli

omluvit…“

Porteil náhle vstal, otočil se a odkráčel. Lucky ho zamyšleně

sledoval.

Lucky zastavil Hanleyho Cooka, když kolem něj procházel.

Zlehka se dotkl jeho lokte.

Cook zvedl znepokojené oči. „Ano. Co se děje, pane?“

„Mohl byste se za námi co nejdříve stavit na pokoji?“ řekl tiše

Lucky.

„Budu tam za patnáct minut, stačí to?“

„Výborně.“

Cook měl drobné zpoždění. Tiše vstoupil do pokoje, jako vždy

se starostlivým výrazem ve tváři. Byl to muž před padesátkou, měl

hranatý obličej a světle hnědé vlasy, které začínaly šedivět.

„Zapomněl jsem vám říct, kde bydlíme, promiňte,“ omlouval se

Lucky.

- 39 —

Cook se zatvářil překvapeně. „Věděl jsem, který pokoj vám

přidělili.“

„Tak dobře. Děkujeme, že jste za námi přišel.“

„Och,“ Cook se odmlčel. Pak spěšně pokračoval. „Bylo mi

potěšením. Potěšením.“

„Máme tady malý problém se skafandry. S těmi, které mají

zvláštní izolaci pro pobyt na slunečné straně.“

„Izoskafandry? Zapomněli jsme snad na instruktážní film?“

„Ale ne, ten jsem viděl, jedná se o něco úplně jiného.“

„Něco je v nepořádku?“ ptal se Cook.

„V nepořádku?“ zakokrhal Čára. „Podívejte se sám.“ Roztáhl

ruce, aby ukázal trhliny.

Cook zbělal, pak pomalu rudl a hrůzou se mu protáčely

zorničky. „To snad ne… To není možné… Tady, v Paláci!“

„Hlavně, abychom dostali jiné,“ žádal Lucky.

„Ale kdo mohl udělat něco takového? To se musí vyšetřit.“

„Není třeba obtěžovat doktora Peverala.“

„Ne, to určitě ne,“ řekl Cook, jako by ho předtím něco takového

ani nenapadlo.

„Až bude třeba, zjistíme podrobnosti. Teď bych byl rád,

kdybychom mohli dostat náhradní.“

„Samozřejmě. Ihned to zařídím. Není divu, že jste se se mnou

chtěli setkat. Provesmír…“ Úplně oněmělý se zvedl a měl se k

odchodu.

Ale Lucky se mu postavil do cesty. „Počkejte, to nebylo to

nejdůležitější. Ještě se vás potřebujeme na něco zeptat.

Mimochodem, než se k tomu dostaneme — připadalo mi, že máte na

Sírijce poněkud jiný názor než doktor Peverale.“

Cook ztuhl. „O tom bych raději nehovořil.“

„Sledoval jsem vás, když mluvil. Zdálo se mi, že nesouhlasíte.“

Cook se opět posadil. Chvíli luskal kostnatými prsty a pak se

rozmluvil. „Je to starý pán. Už léta plete do všeho Sírijce. Je z nich

skoro paranoidní. Vidí je i pod postelí. Dává jim za vinu každý

nezdar. Když jsou přeexponované fotografie, způsobili to Sírijci. Od

té doby, co se vrátil ze Síria, je to ještě horší.“

„A co se mu tam stalo?“

- 40 —

„Předpokládám, že nic tak strašného. Ale dali ho do karantény.

Přidělili mu zvláštní budovu. Jednou byli příliš zdvořilí, jindy zase

příliš neurvalí. Odhadoval bych, že se mu ničím nemohli zavděčit.

Pak mu vnutili jako osobního sluhu pozitronického robota.“

„Měl námitky i proti tomu?“

„Tvrdí, že se k němu sami nechtěli přiblížit. To je jádro pudla.

Chápal všechno jako urážku.“

„Byl jste tam s ním?“

Cook zavrtěl hlavou. „Sirius byl ochoten přijmout pouze

jednoho a on je starší. Měl jsem tam jet já. On je na to moc starý,

opravdu — moc starý.“

Cook hovořil jaksi zadumaně. Najednou vzhlédl.

„Mimochodem, tohle všechno je přísně důvěrné.“

„Naprosto,“ ujistil ho Lucky.

„A co váš kolega?“ ptal se Cook nejistě. „No, já vím, že je

čestný, ale přece jen, má trošku horkou hlavu.“

„Ale, ale,“ začal Čára a ztuhl.

Luckyho jemná ruka přistála na hlavě mladšího kamaráda.

Pročísl mu vlasy, které spadly do čela. „Má horkou hlavu, já vím,

sám jste jej viděl u večeře. Někdy ho sám neuhlídám, a když se

rozzlobí, používá nejdříve pěsti a jazyk, a potom teprve mozek. To

musím mít pořád na paměti. Ale i tak, když ho požádám, aby držel

jazyk za zuby, tak mlčí jak hrob, a o to tady jde.“

„Děkuji vám,“ vydechl Cook.

Lucky pokračoval. „Zpět k mojí otázce: souhlasíte s doktorem

Peveralem v té záležitosti Sírijců?“

„Nesouhlasím. Jak by se mohli dovědět o Projektu Světlo a proč

by je to mělo trápit? Nezdá se mi, že by vyslali spoustu lodí a mužů a

riskovali konflikt se sluneční soustavou jenom proto, aby přetrhali

pár drátů. Jenže, a to vám chci říct, doktor Peverale se cítí už pěknou

chvíli dotčen…“

„Čím?“

„No, Mindes a jeho parta se tady usadili, když byl on na Síriu.

Vrátil se a narazil na ně. Věděl, že se jednou objeví, plánovalo se to

už pár let. Ale i tak, když přijel zpět a oni tu pracovali, byl to pro něj

šok.“

- 41 —

„Snažil se snad Mindese zbavit?“

„Ne, ne, nic takového. Dokonce se chová přátelsky. Jenom cítí,

že ho jednou vymění, a možná už brzy, a předpokládám, že se mu ta

myšlenka pranic nelíbí. Takže mu přijde vhod, když bude moci

ukázat svoji zodpovědnost a rozjet velkou sírijskou aféru. Je to jeho

dítě, víte.“

Lucky přisvědčil a pak pokračoval. „Povězte mi, byl jste někdy

na Ceresu?“

Cook byl zjevně vyveden z míry změnou tématu, ale odpověděl:

„Ano, příležitostně tam jezdím. Proč?“

„S doktorem Peveralem, nebo sám?“

„Obvykle s ním. On tam jezdí častěji než já.“

Lucky se usmál „Byl jste tam loni, když zaútočili piráti?“

Cook úsměv opětoval. „Ne, ale staroch tam byl. Mockrát jsme tu

historku slyšeli. Moc ho to zlobilo. Skoro nikdy není nemocný, ale

tenkrát ho to prostě dostalo. Všechno mu uteklo.“

„Aha, tak to tedy je… A teď, myslím, že bychom měli přejít k

hlavnímu bodu. Nerad bych obtěžoval doktora Peverala. Jak jste sám

říkal, je to už starší pán. Vy jste jeho zástupce a jste o trochu

mladší…“ zasmál se Lucky.

„Ano, samozřejmě. Co pro vás mohu udělat?“

„Jedná se o doly. Předpokládám, že tu v Paláci někde máte

mapy, nákresy, záznamy, něco, co nám pomůže zjistit, kudy vedou

hlavní chodby a štoly. Je jasné, že tam nemůžeme bloudit naslepo.“

„Určitě to tu někde je,“ souhlasil Cook. „A mohl byste je sehnat

a případně nám ukázat, co je třeba?“

„Ano, samozřejmě.“

„Pokud mám správné informace, doktore, doly jsou v dobrém

stavu, alespoň doufám. Myslím, jestli nehrozí nebezpečí zhroucení

nebo něco podobného.“

„Ale ne, nic takového rozhodně nepřichází v úvahu. Palác stojí

přímo nad některými štolami, takže když se observatoř uváděla do

provozu, museli jsme kontrolovat technický stav. Šachty mají dobré

pilíře a jsou naprosto bezpečné, zvláště vzhledem k místní gravitaci.“

„Proč jsou tedy doly zavřené, když jsou v dobrém stavu?“

zajímalo Čáru.

- 42 —

„Správný dotaz,“ odpověděl Cook a jemný úsměv se na jeho

tváři smísil se stopami smutku. „Chcete slyšet pravdivou, nebo

zajímavou verzi?“

„Obě,“ vyhrkl Čára.

Cook nabídl Luckymu i Čárovi tabák. Když oba odmítli, ubalil

si cigaretu a zapálil. „Pravda je taková, že Merkur má poměrně

velkou hustotu. Doufalo se, že se zde najdou bohatá ložiska těžkých

kovů: olova, stříbra, rtuti, platiny. Tak se taky stalo, ložiska sice

nebyla tak vydatná, jak se předpokládalo, ale i tak stála za těžbu.

Bohužel se zjistilo, že se to nevyplatí. Udržovat doly v provozu a

dovážet rudu na Zemi nebo dokonce na Měsíc ke zpracování bylo

příliš nákladné.“

„A co se týče zajímavé verze, to je úplně jiná káva. Když

začínala před padesáti lety observatoř pracovat, byly ještě doly v

provozu, i když se už některé šachty zavíraly. První astronomové

slyšeli historky horníků a předávali je dál. Je to součást merkurské

mytologie.“

„A jaké historky?“ chtěl vědět Čára.

„Zdá se, že v dolech umírali horníci.“

„Galaxie skákavá!“ ozval se Čára dotčeně. „Všude by umírali.

Myslíte, že snad někdo žije na věčné časy?“

„Ale tihle umrzli.“

„Cože?“

„Jednalo se o záhadná umrznutí. Šachty byly tehdy dobře

vytápěné a zdroje energie ve skafandrech fungovaly. Všechny

historky jsou přikrášlené, však to znáte, jenže nakonec horníci

odmítali chodit do dolů jinak než ve skupinách a do postranních

chodeb nevstupovali vůbec, takže bylo nutné doly zavřít.“

Lucky přikývl. „Takže ty mapy přinesete?“

„Hned teď. A taky náhradní izoskafandry.“

Vypadalo to jako přípravy na nějakou ohromnou výpravu.

Nechali si připravit nový izoskafandr, který měl nahradit poškozený,

pak ho vyzkoušeli a odložili. Koneckonců bude sloužit jen jako

obyčejný skafandr pro stinnou stranu.

Lucky prostudoval společně s Cookem všechny mapy. Načrtli

možný plán cesty sledující hlavní chodby.

- 43 —

Lucky nechal Čáru, aby se postaral o přípravu pohotovostních

balíčků s homogenizovanou potravou a vodou (kterou je možno

spolykat, jsou-li balíčky udržovány v teple skafandru), aby

zkontroloval nabití akumulátorů, tlak v kyslíkových bombách, stav

recirkulátorů vlhkosti a odpadních jednotek.

On sám vykonal krátkou cestu ke své lodi, k Meteoru. Dostal se

k němu přes povrch a vzal s sebou polní zavazadlo, jehož obsah s

Čárou neprodiskutoval. Vrátil se bez něj, ale se dvěma nevelkými

předměty, které připomínaly matné ocelové spony, uvnitř nichž byly

umístěny skelně červené obdélníčky.

„Miniergometry,“ vysvětloval Lucky. „Pokusné. Víš, jako

ergometry na palubě lodi, až na to, že ty jsou přišroubovány k

podlaze.“

„Co dokážou určit?“

„Ve vzdálenosti sta tisíců mil nic, na rozdíl od palubních

přístrojů, ale snad poznají atomové motory bližší než deset mil.

Koukni, Čáro, zkus to tady spustit. Vidíš?“

Lucky zatlačil nehtem palce na drobný zářez po straně. Kovový

plíšek vklouzl nejdříve dovnitř a pak ven, současně se na povrchu

objevila jasně rudá skvrna. Lucky otáčel ergometrem sem tam. V

určité pozici se skvrna rozzářila jako supernova.

„Tím směrem leží pravděpodobně elektrárna Paláce,“

vysvětloval Lucky. „Můžeme přístroj nakalibrovat tak, aby bylo její

působení eliminováno. Není to úplně jednoduché.“ Usilovně

pracoval, až se mu podařilo přisunout dvě tenké ručičky k sobě tak,

že skoro splývaly.

Během práce se usmíval. Mladistvá tvář zářila radostí. „Víš,

Čáro, vždycky, když navštívím strýčka Hektora, vrazí mi do ruky

nejnovější přístroje z Akademie. Tvrdí, že nám při tom, jak my dva

vždycky riskujeme (však ty jeho řeči znáš), určitě přijdou vhod. Ale

někdy mi připadá, že nás spíš používá jako pokusné králíky pro

všechny mašinky, co tam mají. Ale tahle nám může být užitečná.“

„Jak, Lucky?“

„Jestli jsou v dolech Sírijci, Čáro, tak tam musí mít malou

atomovou elektrárnu. Potřebují energii pro topení, pro elektrolýzu

- 44 —

vody a tak. To by dokázal tenhle ergometr poznat z bezpečné

vzdálenosti. A ještě z jednoho důvodu…“

Odmlčel se a Čára mrzutě skousl rty. Věděl, co to ticho

znamená. Lucky měl na mysli něco, o čem bude později říkat, že to

bylo příliš nejasné, než aby o tom hovořil.

„Je tu taky jeden ergometr pro mě?“ zeptal se.

„Jasně.“ Lucky mu hodil jeden z přístrojů a Čára jej ve vzduchu

chytil.

Když vyšli z pokoje, měli na sobě skafandry, ale přilby nesli v

podpaždí. Přede dveřmi je očekával Hanley Cook.

„Chtěl bych vás zavést k nejbližšímu vchodu do dolů,“ nabídl

se.

„Děkujeme,“ odvětil Lucky.

Byl konec doby vyhrazené v Paláci pro spánek. Lidé jsou

odjakživa zvyklí na pozemské střídání spaní a bdění, i když kolem

není den ani noc, podle nichž by se mohli orientovat. Lucky zvolil

tento čas, protože nechtěl vstupovat do dolů před zraky zvědavců. V

tomto ohledu s ním doktor Peverale spolupracoval.

Chodby Paláce zely prázdnotou. Všechna světla byla tlumená.

Když pochodovali, jako by je obklopovalo tíživé ticho, takže se

dusot kroků rozléhal ještě zřetelněji.

Cook se zastavil. „Tady je vchod číslo dvě.“

Lucky přikývl. „Dobře. Doufám, že se zase brzy uvidíme.“

„Dobrá.“

Cook s nezbytnou obřadností otevřel vrata komory, zatímco si

Lucky a Čára nasadili přilby a zajistili je pevně paramagnetickým

zipem. Lucky si takřka radostně vychutnal první doušek

konzervovaného vzduchu, natolik na něj byl zvyklý.

Nejdříve Lucky a za ním Čára vstoupili do přetlakové komory.

Stěna se za nimi zavřela.

„Připravený, Čáro?“ ptal se Lucky.

„To si piš, Lucky.“ Čárová slova zvonila ve sluchátkách. Jeho

drobnou postavu bylo vidět jako pouhý stín v neobyčejně ponurém

osvětlení přetlakové komory.

Pak se otevřela protilehlá vrata. Ucítili proud vzduchu

unikajícího do vakua a prošli dalším otvorem.

- 45 —

Dotek vnějších ovladačů a stěna se za nimi znovu zavřela.

Tentokrát zmizelo světlo docela.

Ocitli se v naprosté tmě v opuštěných dolech Merkuru.

- 46 —

7. Doly na Merkuru

Zapnuli svítilny na přilbách a temnota se alespoň v omezeném

prostoru rozptýlila. Tunel, který se před nimi rozprostíral, byl šerý a

ještě šeřejší a končil v naprosté tmě. Světlo bylo ve vakuu ostře

ohraničeno. Vše mimo samotný světelný paprsek zůstávalo naprosto

černé.

Urostlý pozemšťan a jeho malý přítel z Marsu vyrazili tmou do

nitra Merkuru.

Čára ve světle žárovky zvědavě zkoumal chodbu, která

připomínala důvěrně známé tunely na Měsíci. Byla pečlivě tvarována

pomocí blasterů a řízených výbuchů, táhla se rovně jako přímka.

Stěny byly zaoblené a plynule přecházely ve skalnatý strop.

Elipsovitý příčný průřez, lehce zploštělý nahoře a silně na podlaze,

zaručoval nejvyšší strukturální pevnost.

Vlastní kroky slyšel Čára pouze díky vzduchu ve skafandru,

který přenášel část zvuku. Luckyho kročeje mohl pocítit jenom jako

slabé záchvěvy skalního podkladu. Nejednalo se přímo o zvuk, ale

pro člověka, který prožil většinu svého života ve více či méně

dokonalém vakuu, měly vibrace podobný význam. Dokázal »slyšet«

chvění pevných látek, stejně jako slyší normální pozemšťan chvění

vzduchu označované výrazem »zvuk«.

V pravidelných intervalech procházeli kolem skalních sloupů,

které zůstaly neodstřeleny a které sloužily jako podpěry pro vrstvy

horniny mezi chodbou a povrchem. Opět to připomínalo doly na

Měsíci, až na to, že zdejší pilíře byly tlustší a početnější, neboť

přitažlivost Merkuru je i přes své nízké hodnoty stále dvakrát větší

nežli měsíční gravitace.

Z hlavní štoly, kterou procházel Lucky s Čárou, vybíhaly další

chodby. Lucky zřejmě nepospíchal, neboť se zastavoval u každého

nového ústí a srovnával situaci s plánem, který měl k dispozici.

Nejsmutnější připadaly Carovi stopy někdejšího lidského

konání: skoby, které zřejmě kdysi držely svítilny, vybledlé značky v

místech, kde paramagnetická relé naváděla vozíky plné rudy,

- 47 —

postranní místnosti, v nichž zřejmě bývaly laboratoře pro zkoumání

horninových vzorků a ve kterých se mohli horníci nasvačit. Nyní je

všechno vyklizeno, vše je zničeno, zbývá jenom holá skála.

Ale Čára nebyl z těch, kteří dlouze rozjímají. Spíše ho

zneklidňovalo, že se nic neděje. Nepřišel sem přece proto, aby se jen

tak procházel.

„Lucky, ergometr nic neukazuje,“ řekl.

„Já vím, Čáro. Ochrana.“

Mluvil tiše, bez zvláštního důrazu, ale Čára ihned věděl, o co

jde. Pomocí zvláštního zářezu aktivoval na své vysílačce štít pro

nosnou frekvenci, který umožňoval šifrovat zprávy. Takový přístroj

nepatřil k běžnému vybavení skafandrů, ale pro Čáru a Luckyho to

byla rutina. Čára přidal šifrovací zařízení k vysílačkám při přípravě

skafandrů takřka bez přemýšlení.

Čárovi se rozbušilo srdce. Když si Lucky vyžádá zašifrované

spojení, je jistě nebezpečí blízko. Anebo alespoň blíž. „Co se děje,

Lucky?“

„Musíme se domluvit.“ Luckyho hlas byl poněkud nezřetelný,

jako by přicházel ze všech stran najednou. To bylo způsobeno

nedokonalostí dešifrátoru přijímače, který nechal v signálu vždycky

trochu šumu.

„Tohle je podle plánu chodba 7a,“ vysvětloval Lucky. „Vede

poměrně přímo do jedné z vertikálních šachet, která ústí na povrch.

Tudy půjdu já.“

„Ty? Proč, Lucky?“ zíral na něj ohromeně Čára.

„Abych vylezl na povrchu,“ zasmál se zlehka Lucky. „Proč

asi?“

„A proč?“

„Abych se po povrchu dostal do hangáru k Meteoru. Když jsem

byl naposledy na lodi, vzal jsem si s sebou nový izoskafandr.“

Čára zpracoval informaci a pak zvolna pronesl: „Znamená to

tedy, že máš namířeno na slunečnou stranu?“

„Tak nějak. Mířím přímo k velkému Slunci. Alespoň se

neztratím, protože mi bude stačit sledovat koronární záři na obzoru.

Tím se vše zjednodušuje.“

- 48 —

„Děláš si srandu, viď, Lucky? Myslel jsem, že jsou Sírijci v

dolech. Nedokázal jsi to snad u večeře?“

„Ale ne, Čáro, vůbec nic jsem nedokázal. Jenom jsem kecal tak,

aby to vypadalo jako důkazy.“

„Tak proč jsi mi nic neřekl?“

„Vždyť jsme už o tom diskutovali mnohokrát, nechci zase

začínat. Nemůžu riskovat, že se tvoje výbušnost projeví v

nesprávnou chvíli. Kdybych ti řekl, že naše cesta do dolů je jenom

součástí většího plánu a Cook tě z nějakého důvodu rozčílil, mohl jsi

všechno vyžvanit.“

„To bych neudělal, Lucky. Ty jenom nerad mluvíš o něčem dřív,

než je to hotovo.“

„A toho jsem mohl bezpečně dosáhnout jen tak, když nikoho,

včetně tebe, Čáro, ani nenapadne nic jiného.“

„Můžeš mi říct, proč, Lucky? Nebo je to pořád jedno velké

tajemství?“

„To ti klidně řeknu. Mám silné podezření, že za všemi

záškodnickými akcemi vězí někdo z Paláce. Nevěřím v sírijské

spiknutí.“

Čára byl zklamaný. „Chceš tím říct, že v dolech nic není?“

„Můžu se mýlit, ale souhlasím s doktorem Cookem. Je příliš

málo pravděpodobné, že by Sírius vynakládal obrovskou energii

potřebnou k postavení tajné základny na Merkuru jenom kvůli

drobným sabotážím. Kdyby chtěli dělat něco podobného, spíše by

podplatili nějakého pozemšťana. A kromě toho, kdo rozřezal

izoskafandr? Alespoň tohle na Sírijce hodit nemůžeš. Ani doktor

Peverale nenaznačoval, že by Sírijci byli v Paláci.“

„Takže ty tedy hledáš zrádce.“

„V každém případě hledám sabotéra. Může to být zrádce,

kterého platí Sírius, anebo někdo, kdo pracuje z vlastních pohnutek.

Doufám, že odpověď leží na slunečné straně. A hlavně doufám, že

kouřová clona, kterou jsme vypustili naší výpravou do dolů,

znemožní viníkovi zahladit stopy nebo mi nachystat na slunci

nepříjemné uvítání.“

„Jakou odpověď očekáváš?“

„Až ji uvidím, tak to zjistím.“

- 49 —

„OK,“ poddal se Čára. „Dostal jsi mě. Vzhůru k plodnému

dílu.“

„Ale no tak, počkej,“ zakřičel Lucky v upřímném údivu.

„Provesmír, chlape! Říkal jsem, ze já jdu. Mám jenom jeden

izoskafandr. Ty zůstaneš tady.“

Zájmena, která Lucky používal, teď poprvé doputovala až do

Čárova vědomí ve svém plném významu. Lucky pořád mluvil v

jednotném čísle, říkal »já«, »já«. Ani jednou nepoužil slůvko »my«.

A Čára ve své bezmezné důvěře a při dlouhém vedení předpokládal,

že »já« znamená »my«.

„Lucky!“ rozčiloval se napůl vylekán a napůl pobouřen. „Proč

tady musím zůstat?“

„Protože potřebuju, aby si v Paláci mysleli, že jsme v dolech.

Necháš si mapu a budeš postupovat přibližně podle plánu, který jsme

si vytyčili. Každou hodinu zavoláš Cookovi a řekneš mu, kde jsi a co

vidíš. Říkej klidně pravdu, nemusíš si nic vymýšlet, jenom budeš

tvrdit, že jsem nablízku.“

Čára chvíli přemýšlel. „No a co když s tebou budou chtít

mluvit?“

„Vyprávěj, jakou mám zrovna naléhavou práci. Zaječ, že jsem

asi narazil na Sírijce. Řekni, že už musíš končit. Udělej cokoli, jen ať

si myslí, že jsem tu s tebou. Jasné?“

„No dobře. U všech komet, ty si půjdeš na slunečnou stranu,

budeš si tam užívat a já abych tady bloumal ve tmě a hrál si s

vysílačkou.“

„No tak, Čáro, hlavu vzhůru, v dolech může něco být. Taky

nemám vždycky pravdu.“

„Řekl bych, že tentokrát máš. Tady dole opravdu nic není.“

Lucky si neodpustil vtípek. „Je tu ta mrazivá smrt, o které

mluvil Cook. Můžeš si s ní zalaškovat.“

Čárovi vtip nedošel. „Ale kuš.“

Nastalo krátké odmlčení. Pak Lucky položil kamarádovi ruku na

rameno. „No dobře, tak vtipné to zas nebylo, promiň. Ale hlavu

vzhůru, Čáro, opravdu. Za chvíli budeme opět spolu, však to moc

dobře víš.“

- 50 —

Čára Luckyho ruku odstrčil. „Dobře. Nech si kecy na koledu.

Řekl jsi, že tu mám zůstat, tak tu taky zůstanu. Jenže ty určitě

dostaneš úpal, když tam nad tebou nebudu držet slunečník, ty

šášulo.“

Lucky se zasmál. „Dám si pozor.“ Otočil se a vyrazil chodbou

7a, ale neušel ani dva kroky, když se Čára ozval.

„Lucky!“

Lucky se zastavil. „Co se děje?“

Čára si odkašlal. „Poslouchej. Zbytečně neriskuj, ano? Prostě

nebudu nikde poblíž, abych tě tahal z nějaké šlamastiky.“

„Teď mluvíš jako strýček Hektor,“ kontroval Lucky. „Snad si

vezmeš svoje rady k srdci i ty!“

Došlo to tak daleko, že už skoro začali projevovat své upřímné

city. Lucky krátce zamával rukou ve světle žárovky, pak se otočil a

odešel.

Čára se za ním díval, sledoval, jak Luckyho postava postupně

splývá s ostatními stíny, zabočuje chodbou a pak mu mizí z dohledu.

Cítil ticho a pocit osamělosti se zdvojnásobil. Kdyby to nebyl

John Čára Jones, možná by ho smutek přemohl.

Ale byl to John Čára Jones, a tak zatnul zuby a namířil si to

rázně hlavní štolou.

O patnáct minut později zavolal Čára do Paláce poprvé. Bylo

mu hrozně.

Jak mohl jenom uvěřit, že Lucky v dolech doopravdy očekává

nějaké dobrodružství? Lucky by přece nikdy nedopustil, aby Sirijci

zachytili rozhovor vysílačkou.

Jistě, jednalo se jenom o krátkovlnné paprsky, ale zprávy nebyly

zašifrovány a žádný paprsek nemá tak krátký dosah, aby jej nebylo

možno při troše šikovnosti detekovat.

Divil se, proč Cook s plánem souhlasil, a takřka zároveň mu

došlo, že ani Cook na Sirijce nevěřil. Věřil jenom Čára. Hlavička! V

té chvíli by se dokázal prokousat trupem kosmické lodi.

Naladil se na Cookovu frekvenci a stiskl signál »vše v pořádku«.

Ihned se ozval Cookův hlas. „Všechno v pořádku?“

- 51 —

„Galaxie skákavá! Ano. Lucky je deset metrů přede mnou, ale

zatím jsme nic zvláštního nenašli. Heleďte, zmáčkl jsem signál

»všechno v pořádku«, promluvíme si příště.“

„Předejte mi Luckyho Starra.“

„Na co?“ Čára se ze všech sil snažil, aby zněl jeho hlas ledabyle.

„Příště vám zavolá on.“

Cook zaváhal a pak souhlasil. „No dobrá.“

Čára divoce pokýval hlavou. Nebude žádné příště. Vyšle signál

a hotovo… Ale jak dlouho se má toulat tmou, než zase uslyší

Luckyho? Hodinu? Dvě? Šest? Co když uplyne šest hodin a on se

neozve? Jak dlouho tu má zůstat? Jak dlouho tu smí zůstat?

A co když si Cook vyžádá přesnější informace? Lucky mu

přikázal, aby popisoval, co vidí, ale co když vypadne z role? Co když

mu to ujede a on prozradí, že se Lucky vydal na slunečnou stranu?

Lucky mu už nikdy nebude věřit. V ničem!

Zaplašil takové myšlenky. Vůbec ničemu nepomáhají.

Kdyby tady alespoň bylo něco zábavného. Něco jiného než tma

a vakuum, než slabé vibrace jeho vlastních kroků a zvuk jeho

vlastního dechu.

Zastavil se, aby zkontroloval svoji polohu v hlavní štole. V ústí

postranních chodeb byla do zdí vydlabána písmena a čísla, čas

nápisům ani v nejmenším neobrousil hrany. Orientace tedy nebyla

obtížná.

Avšak působením nízké teploty se mapa stávala stále křehčí a

obtížněji se s ní manipulovalo, což Čárovi na náladě nepřidalo.

Zapnul vypínač světla umístěný na prsou, aby mohl připravit

odvlhčovač. Jak dýchal, mlžilo se mu zevnitř hledí přilby. Čára si to

vysvětloval jako důsledek teploty zvýšené rozčilením.

Zrovna nastavil přístroj, když najednou nachýlil hlavu na stranu,

jako by chtěl nastražit uši a poslouchat.

Přesně to také činil. Snažil se zachytit rytmus slabých záchvěvů,

které nyní »slyšel« jenom díky tomu, že se zastavil.

Zadržel dech, zůstal stát nehnutě jako stěny okolní šachty.

„Lucky?“ zašeptal do vysílačky. „Lucky?“ Prsty pravé ruky

zkontroloval ovladače. Nosná frekvence byla zašifrována. Nikomu

jinému ten slabý šepot nemůže dávat smysl. Ale Luckymu ano a už

- 52 —

brzy se ozve v odpověď jeho hlas. Čára si styděl přiznat, jak moc se

na ten hlas těší. „Lucky?“ řekl znova.

Chvění neustávalo. Žádná odpověď nepřicházela. Čárův dech se

zrychloval, nejprve napětím, pak divokým vzrušením, které jej

zaplavilo vždy, když bylo nebezpečí na dosah.

V dolech Merkuru je s ním ještě někdo další. Někdo jiný než

Lucky.

Ale kdo? Sírijec? Měl Lucky pravdu, když si myslel, že používá

kouřovou clonu? Možná.

Čára vytáhl blaster a zhasl světlo. Vědí, že je tady? Přišli si pro

něj?

Vibrace nevytvářely rozmazané nepravidelné »zvuky« skupiny

lidí, ani dvou či tří. Čárovo cvičené ucho jasně rozeznalo samostatné

záchvěvy vyvolané kroky jednoho muže, které se rytmicky blížily. A

Čára je připraven postavit se jakémukoli muži, kdykoli, za jakýchkoli

okolností.

Opatrně natáhl ruku a dotkl se nejbližší stěny. Vibrace znatelně

zesílily. Jeho protivník míří sem.

Obezřetně se posouval dopředu, rukou se stále zlehka dotýkal

stěny. Vibrace vyvolané pohybem protivníka byly příliš silné, příliš

bezstarostné. Buď si myslel, že je v dolech sám (jako ještě před

chvílí Čára), anebo, jestli Čáru sledoval, toho o vakuu nevěděl příliš.

Čárovy vlastní kroky sotva šuměly, protože se pohyboval jako

kočka, i když se vibrace druhého návštěvníka dolů vůbec neměnily.

Zase, kdyby chtěl sledovat Čáru po zvuku, náhlá změna jeho postupu

by se musela odrazit i v pochodu protivníka. To se nestalo. Tedy

stejný závěr jako předtím.

Otočil se vpravo a vstoupil do nejbližší postranní chodby. Ruka

na zdi ho udržovala ve směru a zároveň vedla k soupeři.

A pak se v dálce objevil záblesk světla, to se postava v pohybu

na chvíli otočila k Čárovi čelem. Čára se přimáčkl na zeď. Světlo

zmizelo. Muž minul chodbu, v níž byl Čára schovaný. Nepostupoval

proti němu. Čára vyrazil vpřed. Najde příčnou chodbu a bude

protivníkovi v patách.

Pak dojde ke střetu. On, Čára, zástupce Zemské říše a Akademie

věd, a jeho protivník, zástupce — koho vlastně?

- 53 —

8. Nepřítel v dolech

Čára uvažoval správně. Když došel k ústí chodby, spatřil

protivníkovo světlo blikat před sebou. Jeho majitel o Čárově

přítomnosti neví. Nesmí vědět.

Čára si nachystal blaster. Mohl vystřelit se značnou přesností,

ale po blasteru toho příliš nezbude. Mrtvoly nemluví a mrtvý nepřítel

neobjasní žádnou záhadu.

S kočičí obezřetností polykal metry, které ho dělily od druhé

postavy. Šel za světlem a snažil se odhadnout, o jakého nepřítele se

jedná.

S neustále připraveným blasterem se odhodlal k prvnímu pokusu

o navázání spojení. Nejdříve vysílačka! Prsty nastavil na vysílačce

frekvenci pro přenos na běžné vzdálenosti. Protivník možná nemá

přístroj schopný přijímat na Čárově vlnové délce. Není to

pravděpodobné, ale je to možné! Velmi nepravděpodobné a sotva

možné!

Ale to je vlastně jedno. Vždycky zbývá možnost krátce vystřelit

do stěny. Tím dá zřetelně najevo svoje stanovisko. S blasterem jde

ruku v ruce autorita a jeho řeči rozumí každý a všude.

„Stůj!“ zvolal ze všech sil. „Zůstaň na místě a neotáčej se!

Mířím na tebe blasterem!“

Čára rozsvítil lampu. Soupeř ztuhl. Ani se nepokusil otočit, což

byl pro Čáru dostatečný důkaz toho, že jeho zprávu slyšel. „Tak teď

se otoč. Pomalu!“ přikázal.

Postava se otočila. Čára natáhl pravou ruku tak, aby na ni

dopadalo světlo. V kovové rukavici třímal velkorážní blaster. Ve

světle baterky vystupovaly jeho obrysy s uspokojivou zřetelností.

„Ten blaster je nabitý. Už jsem s ním pár lidí zabil a střílet

umím dost dobře.“

Soupeř měl zjevně vysílačku. Určitě slyšel, protože pohlédl

směrem k blasteru a pohnul se, jako by chtěl rukou odclonit energii

zbraně.

- 54 —

Čára studoval protivníkův skafandr. Vypadal vcelku normálně

(že by Sirijci používali tak běžné modely?).

„Máš nastavený příjem?“ řekl Čára stroze.

Najednou se ve sluchátkách ozval zvuk a Čára nadskočil. Hlas

zněl i přes značné zkreslení povědomě. „To je ten trpaslík, že jo?“

Nikdy v životě nepotřeboval Čára tolik sebekontroly, aby nezačal

střílet. Zbraň mu křečovitě poskočila v rukou a postava před ním

ucukla.

„Porteil!“ zakvičel Čára.

Překvapení se proměnilo ve zklamání. Žádný Sírijec, jenom

Porteil!

Pak bystře zauvažoval: Co tu, k vesmíru, dělá Porteil? „Jo, jsem

to já, Porteil. Tak dej pryč tu vzduchovku.“

„Až se mi bude chtít, tak ji třeba dám pryč,“ odsekl Čára. „Co

tady děláš?“

„Doly na Merkuru nejsou tvůj soukromý majetek, jestli se

nepletu.“

„Když mám v ruce blaster, tak jsou, ty tučná mrcho.“ Čára

uvažoval horečně a svým způsobem bezvýsledně. Co tu bude s tím

jedovatým prašivcem dělat? Když ho zavede zpět do Paláce, provalí

se, že Lucky už dávno v dolech není. Čára by mohl říkat, že Lucky

postupuje za nimi, ale pak by jim bylo podezřelé, kdyby se nehlásil,

anebo by se o něj dokonce začali bát. A z jakého zločinu by obvinil

Porteila? Doly jsou přístupné každému.

Na druhou stranu, nemůže na někoho mířit blasterem

neomezeně dlouho.

Kdyby tu tak byl Lucky, ten už by věděl…

Jako by vakuem mezi muži přeskočila telepatická jiskra. „A kde

je vlastně Starr?“ zeptal se Porteil.

„To tě vůbec nemusí zajímat,“ odpálkoval ho Čára a pak

rozhodně dodal: „Ty jsi nás sledoval, viď?“ a zamával trochu

blasterem, aby povzbudil nepřítele k hovoru.

V záři Čárovy svítilny se Porteilův obličej za plexisklem

poněkud sklonil, jako by ve směru blasteru. „A co má být?“ řekl.

Další slepá ulička.

- 55 —

Čára pokračoval: „Šel jsi boční chodbou. Chtěl jsi to švihnout za

nás.“

„Říkám… A co má být?“ Porteilův hlas zněl takřka

nezúčastněně, jako by byl jeho původce úplně uvolněný, jako by si

užíval, že na něj míří blaster.

„Ale kde je tvůj kámoš? Někde blízko?“ mlel dál pantem

Porteil.

„Já vím, kde je. Nemusíš si o něj dělat starost.“

„Ale musím. Zavolej ho. Máš vysílačku nastavenou na krátké

spojení, jinak bych tě neslyšel tak dobře… Bude ti vadit, když se

ohnu pro termosku? Mám žízeň.“

„Ale bacha,“ varoval Čára.

„Jenom lok.“

Čára ho strnule pozoroval. Neočekával, že by měl zbraň

ovládanou knoflíkem na prsou, ale mohl by najednou zapnout

svítilnu na přilbě tak, že by ho oslepila, nebo… nebo… Jeden nikdy

neví.

Zatímco Čára nerozhodně postával, Porteil dokončil svůj pohyb.

Ozval se pouze zvuk polykané tekutiny.

„Bál ses?“ zeptal se Porteil klidně.

Čára nenalezl vhodnou odpověď.

Porteil zvýšil hlas. „Tak toho chlapa zavolej. Zavolej Starra!“

Pod úderem rozkazu Čára zvedl ruku a pak ji v pohybu zastavil.

Porteil se zasmál. „Už jsi málem začal kroutit knoflíky, že jo?

Potřeboval jsi nastavení na dálku. Nikde tady není, viď?“

„Nic takového,“ prudce oponoval Čára. Planul vzteky. Ten

odporný Porteil je liška. Stojí tam, kouká do hlavně blasteru, ale

přesto vyhrává, je pánem situace, zatímco Čára každým okamžikem

ztrácí. Nemůže ani střílet ani sklopit hlaveň, ani zůstat ani odejít,

jeho pozice se stává neudržitelnou.

Zahryzla se do něj myšlenka. Proč nevystřelit?

Ale věděl, že nesmí. Nedokázal by vymyslet žádné zdůvodnění.

A i kdyby dokázal, násilná smrt senátorova muže by přinesla

obrovské komplikace Akademii věd. A Luckymu!

Kdyby tak byl Lucky tady…

- 56 —

Čára na Luckyho myslel tak usilovně, že když se Porteilovo

světlo poněkud zvedlo a zamířilo nad jeho hlavu, srdce mu

poskočilo. „Ne, přece jenom jsem se spletl, máš pravdu. Už jde.“

Čára se otočil. „Lucky…“

Kdyby byl ve své kůži, vyčkal by Čára klidně, než se k nim

Lucky přiblíží, než se Luckyho ruka dotkne jeho ramene, ale Čára

nebyl úplně ve své kůži. Byl v nemožné pozici a jeho touha najít

východisko ho naprosto paralyzovala.

Stačil jenom jednou zavolat »Lucky« a už klesal pod drtivým

dopadem těla dvakrát těžšího, než má on sám.

Pár chvil se snažil udržet blaster, ale silný soupeř mu páčil ruku.

Čára měl vyražený dech, jeho myšlenky se po náhlém útoku točily v

kruhu a blaster letěl vzduchoprázdnem.

Závaží povolilo, ale když se Čára pokoušel vyškrábat na nohy,

tyčil se nad ním Porteil a Čára hleděl do ústí svého vlastního

blasteru.

„Taky mám blaster,“ ušklíbl se Porteil, „ale myslím, že radši

použiju tvůj. Nehýbej se. Zůstaň tak, jak seš. Na loktech a na

kolenou. Tak je to správně.“

Nikdy v životě sebou Čára neopovrhoval tolik, jako nyní.

Takhle se nechat nachytat. Skoro by si zasloužil smrt. Možná raději

zemřít než se postavit před Luckyho a říci mu do očí: „Podíval se za

mě a zakřičel, že už jdeš, tak jsem se otočil…“

„Vystřel, jestli máš dost odvahy,“ řekl přiškrceným hláskem.

„Vystřel. Lucky si tě najde a můžeš vzít jed na to, že strávíš zbytek

života v řetězech na tom nejmenším a nejstudenějším asteroidu, co se

kdy používal jako vězení.“

„To že Lucky udělá? Kde vlastně je?“

„Najdi si ho.“

„Najdu ho, protože ty mi řekneš, kde je. A taky mi řekneš, proč

šel nejdřív do dolů. Co tady chtěl?“

„Hledat Sírijce, vždyť jsi to slyšel na vlastní uši.“

„Hledat ocas komety,“ chroptěl Porteil. „Ten senilní dědek

Peverale možná mluvil o Sírijcích, ale tvůj kámoš tomu nevěřil ani

na chvíli. Nevěřil by tomu, ani kdyby měl tvůj mozek. Šel sem z

jiného důvodu a ty mi povíš z jakého.“

- 57 —

„Proč bych ti to měl povídat?“

„Aby sis zachránil svůj mizerný život.“

„To pro mě není žádný důvod,“ řekl Čára, zvedl se na nohy a

udělal jeden krok dopředu.

Porteil ustoupil a opřel se o stěnu chodby. „Ještě jeden pohyb a s

radostí tě odprásknu. Zas tak naléhavě tvoje informace nepotřebuju.

Ušetřily by mi trochu času, ale ne tolik. Když s tebou strávím víc než

pět minut, už se mi to nevyplatí.

Tak, teď ti povím přesně, co si myslím. Možná ti konečně dojde,

že ty a ten tvůj papírový hrdina, Starr, nemůžete nikoho oblafnout.

Ani jeden z vás neumí nic víc než fígle s útočným nožem proti

neozbrojenému muži.“

Čára si sklíčeně pomyslel: Tak tohle toho bídáka žere. Udělal

jsem z něho osla před spoustou lidí a jemu jde teď o to, abych se před

ním plazil.

„Jestli chceš ještě chvíli kecat,“ snažil se Čára vměstnat do

svého hlasu co největší opovržení, „můžeš klidně střílet. Budu radši,

když mě někdo zastřelí, než když mě ukecá k smrti.“

„Nekoleduj si o to, trpaslíku, nekoleduj si. V první řadě chce

senátor Swenson rozbít Akademii věd. Ty jsi jenom článek, dost

malý článek. A tvůj kamarád Starr je jenom další článek, a ne o moc

větší než ty. A já jsem ten, který tu akci provádí. Máme Akademii

tam, kde jsme ji chtěli mít. Lidé na Zemi vědí, že je prolezlá korupcí,

že její šéfové utrácejí peníze daňových poplatníků a mastí si

kapsy…“

„To je hnusná lež,“ skočil mu do řeči Čára.

„To ať si rozhodne veřejnost sama. Jakmile do toho jednou

píchneme, vyjde najevo, jaké vymývaní mozků Akademie provádí.

Pak se uvidí, co si myslí voliči.“

„Tak to zkuste. No do toho, zkuste to!“

„To taky máme v plánu. A povede se to. Tohle bude příklad

číslo jedna: vy dva v dolech. Já vím dobře, proč jste tady. Sírijci!

Cha cha! Starr tu hloupou historku Peveraleovi buď sám podstrčil,

nebo z ní alespoň těží. Já ti řeknu, co tady vy dva vyrábíte. Padělané

Sírijce. Stavíte sírijskou základnu, kterou budete potom ukazovat.

»Dohonil jsem je sám,« bude potom říkat Starr. »Já, Lucky Starr,

- 58 —

velký hrdina.« Subéter z toho udělá velké tóčo a Akademie v tichosti

Projekt Světlo odpíská. Vytřískají z toho, co jen bude možné, a ještě

vyváznou se zdravou kůží… Až na to, že k tomu nedojde, protože

nachytám Starra při činu a budu mu pořádně šlapat na krk a

Akademii taky.“

Čára málem pukl vzteky. Zoufale toužil skočit na protivníka a

rozsápat ho holýma rukama, ale jakýmsi zázrakem se udržel při

smyslech. Bylo mu jasné, proč Porteil mluví tak, jak mluví. Protože

neví zdaleka tolik, kolik předstírá. Snaží se dostat z Čáry víc tím, že

jej přivede k nepříčetnosti.

Čára se polohlasem pokusil zvrátit situaci. „Víš, ty smradlavý

kojote, až jednou někdo propíchne tebe a z tvého těla vyletí veškeré

kecy, tak se tvoje pididuše ukáže v celé své nahotě. Až z tebe jednou

vyjdou všechny bláboly, složíš se, protože nezbude nic než pytel

špinavé kůže.“

„Tak dost…“ zařval Porteil.

Ale Čára ho překřičel, vysoký hlásek nepřestával zvonit.

„Střílej, ty podělaný piráte. Už u večeře bylo jasné, že jsi zbabělec.

Postav se mi, chlap proti chlapovi, s holýma rukama, a zase se

poděláš, ty náfuko.“

Nyní už byl Čára napnutý. Ať teď jedná chvíli ukvapeně Porteil.

Ať jenom zamíří a Čára vyskočí. Pravděpodobnost smrti je veliká,

ale je tu naděje, že…

Ale zdálo se, že Porteil ztuhl a vychladl.

„Když nebudeš mluvit, zabiju tě. A nic se mi nestane. Budu

tvrdit, že šlo o sebeobranu, a nikdo mi nic nedokáže.“

„Na Luckyho si nepřijdeš.“

„Ten bude mít svých starostí dost. Až si to s ním vyřídím, jeho

slovo nebude mít příliš velkou váhu.“ Blaster se v Porteilových

rukou ani nehnul. „Ty chceš snad utíkat?“

„Před tebou?“ ušklíbl se Čára.

„Je to na tobě,“ řekl Porteil chladně.

Čára vyčkával beze slova, zatímco se Porteilova paže ani

nehnula a pažba poněkud klesla, jako by chtěl mířit, i když cíl před

sebou nemohl minout.

- 59 —

Čára odpočítával vteřiny. Snažil se odhadnout správný okamžik

pro zoufalý záchranný skok, podobný, jaký provedl Lucky, když na

něj mířil ve stejné situaci Mindes. Jenže tu chyběl pomocník, který

by vyřídil Porteila tak, jako vyřídil Čára Mindese. A Porteil není

zmatený vyšinutý Mindes. Ten se zasměje a zamíří znovu.

Čára napjal svaly k rozhodujícímu skoku. Očekával, že bude žít

možná ještě pět vteřin.

- 60 —

9. Světlo a tma

V okamžiku, kdy se mu stehna třásla a on se už už chystal

odrazit, uslyšel Čára najednou udivený chraplavý výkřik.

Oba muži stáli v šedé temnotě, v níž se světelné paprsky

navzájem rušily. Mimo ně nebylo nic, takže mu náhlý pohyb, který

spatřil, nedával zprvu žádný smysl.

Čárová první reakce, první myšlenka byla: Lucky! Vrátil se

Lucky? Dokázal nějakým způsobem zvrátit situaci?

Jenže pohyb neustával a pomyšlení na Luckyho mizelo v

nenávratnu. Vypadalo to, jako by se část stěny chodby uvolnila a

padala tak pomalu, jako na Merkuru s nízkými hodnotami gravitace

předměty padávají.

Avšak kamenné lano bylo pružné, takže se ovinulo Porteilovi

kolem ramen a — drželo. Podobné těleso již obepínalo jeho zápěstí.

Další část se pomalu pohnula směrem dolů, jako by byla součástí

nereálného zpomaleného světa. Ale okraje obkroužily Porteilovu

paži a dotkly se kovového štítu chránícího jeho hruď, paže byla

přitisknuta na prsa. Jako by v sobě zdánlivě křehká skála měla

nezdolnou sílu hada škrtiče.

Jestliže první Porteilova reakce vyjadřovala překvapení, nyní

byl v jeho hlase čistočistý strach.

„Studené,“ chrčel. „Je to studené.“

Carův horečně pracující mozek měl problémy obsáhnout novou

situaci. Kus skály obepínal Porteilovu ruku a zápěstí. Pažba blasteru

byla uvězněna na místě.

Poslední z provazů se snášel dolů. Byly tak podobné skále, že je

nebylo možno odlišit, dokud se od stěny úplně neoddělily.

Provázce byly navzájem spojené v jeden organismus, ale neměly

žádné jádro, žádné »tělo«. Připomínaly kamennou chobotnici

sestávající ze samých chapadel.

Čárovi v hlavě najednou třeštily tisíce nápadů.

- 61 —

Přemýšlel o tom, jak se v kameni mnoho tisíciletí vyvíjel život.

Úplně jiná forma života, než je známá na Zemi. Forma, která

potřebuje ke štěstí jenom trochu tepla.

Proč ne? Chapadla se mohou plazit z místa na místo a hledat

každou stopu tepla. Čára si dokázal představit, jak cestují směrem k

severnímu pólu Merkuru, když se tam poprvé usídlili lidé. Nejdříve

doly a pak Palác s observatoří je zásobovaly nekonečným tepelným

proudem.

Jejich kořistí se klidně může stát i člověk. Proč ne? Lidské tělo

je zdrojem tepla. Příležitostně může uvíznout osamělý horník.

Ochromený náhlou zimou a hrůzou nebude schopen přivolat pomoc.

O pár minut později už mu dojdou baterky, takže vysílačka stejně

nebude fungovat. A ještě později bude mrtev, stane se z něj zmrazená

mumie.

Cookovy povídačky o mrtvolách v dolech dávají smysl. To vše

se honilo Čárovi takřka najednou hlavou. Zůstal nehnutě a snažil se

překonat úlek z nové změny situace.

Porteil chvílemi sténal a chvílemi se zajíkal. „Ne… nemůžu…

Pomoz mi… Pomoc… Je mi zima… zima…“

Čára vřískal: „Vydrž, už jdu.“

V tom okamžiku mu vůbec nepřišlo na mysl, že je Porteil

nepřítel, který ho před chvílí málem chladnokrevně zabil. Drobný

Marťan si uvědomoval jediné: je tu lidská bytost, bezmocně

uvězněná v sevření stvůry.

Od té doby, co člověk poprvé opustil Zemi a začal podnikat

odvážná dobrodružství v otevřeném vesmíru, vstoupil v platnost

nepsaný zákon. Spory mezi lidmi musí být zapomenuty v okamžiku,

kdy čelí nějaký člověk společnému nepříteli, nelidským bytostem

nebo silám vesmíru.

Je možné, že někteří tento zákon nedodržují, ale Čára ano. V

mžiku byl u Porteila a tahal ho za ruku.

„Pomoc…“ chrčel Porteil.

Čára chytil blaster, který Porteil stále držel, a pokoušel se

uvolnit chapadlo obepínající sevřenou dlaň. Bezmyšlenkovitě si

uvědomil, že chapadlo není zatočené plynule jako nějaký had. Ohýbá

- 62 —

se po částech, jako by bylo sestrojeno z četných neohebných dílů

spojených panty.

Druhou rukou Čára nahmatal Porteilův skafandr, přičemž se na

chvíli dotkl jednoho z chapadel. Okamžitě reflexivně ucukl. Zima

jím projela jako kopí, spálila mu ruku.

Ať už ty stvůry používají pro získávání tepla jakékoli metody,

rozhodně o nich ještě Čára neslyšel.

Zoufale škubal blasterem, tahal, páčil. Zprvu nezaregistroval na

zádech dotyk něčeho cizího. Pak jím projel chlad, který neustupoval.

Když se pokusil vyskočit, zjistil, že to nedokáže. Chapadlo se natáhlo

a obemklo i jeho tělo. Oba muži mohli nyní klidně srůst, tak pevně

byli spojeni. Fyzická bolest z chladu narůstala a Čára cloumal

blasterem jako posedlý. Povoluje? Vyplašil ho Porteilův šepot:

„Nemá cenu…“

Porteil zavrávoral a pomalu, působením slabého tahu merkurské

gravitace, se překotil na jednu stranu a stáhl Čáru s sebou.

Čárovo tělo bylo prokřehlé. Ztrácel cit. Těžko dokázal rozlišit,

jestli ještě drží ústí blasteru nebo ne. Jestli ano, podvolil se páčení,

nebo je to pocit způsobený zbožným přáním?

Svítilna pohasínala, protože energii akumulátorů odčerpávala

nenasytná chapadla.

Smrt prochladnutím nemůže být daleko.

Poté, co zanechal Čáru v dolech, se Lucky na Meteoru

odstaveném v klidném hangáru převlékl do izoskafandru, vystoupil

na povrch Merkuru a otočil se směrem k »bílému démonu Slunce«.

Dlouhé minuty stál bez hnutí a znovu si vychutnával mléčnou

záři sluneční koróny.

Při pozorování bezděčně zkřížil ruce. Izoskafandr je daleko

jemnější než běžný skafandr. Spolu s jeho nízkou vahou to vyvolává

neobvyklý pocit, jako by ani neexistoval. Ve vzduchoprázdnem

prostředí to může člověka znepokojovat, ale Lucky zahnal všechny

nepříjemné myšlenky a sledoval oblohu.

Nesčetné hvězdy zářily úplně stejně jako kdekoli jinde ve

vesmíru, a tak jim nevěnoval žádnou pozornost. Zajímalo ho něco

jiného. Před dvěma dny, podle standardního zemského času, sledoval

- 63 —

oblohu naposledy. Za ty dva dny se Merkur posunul po své oběžné

dráze o jednu čtyřicetičtvrtinu. To znamená, že se na východě objeví

více než osm stupňů nové oblohy a na západě více než osm stupňů

zmizí. Tedy budou vidět nové hvězdy.

Stejně tak další planety. Venuše i Země by měly během té doby

vystoupit nad obzor.

Venuše byla výše, diamantově jasná bílá tečka zářící daleko

silněji než při jakémkoli pozorování ze Země. Ze Země se Venuše

sleduje špatně. Leží mezi Zemí a Sluncem, což znamená, že když je

Venuše nejblíže, je vidět jenom její stinná strana. Z Merkuru je

možno Venuši pozorovat celou.

V té chvíli byla Venuše od Merkuru vzdálená třiatřicet miliónů

mil. Nejvíce se může přiblížit až na dvacet miliónů mil, potom je

vidět pouhým okem jako malý talíř.

Ale i v této poloze bylo světlo Venuše srovnatelné se září

koróny. Luckyho při pohledu na zem napadlo, že by jeho nohy

mohly vrhat dvojí rozpoznatelný stín, jeden rozmazaný, způsobený

korónou, a druhý, ostrý, vyvolaný svitem Venuše. Uvažoval, jestli by

za ideálních podmínek mohl vzniknout i třetí stín vytvořený zářením

samotné Země.

Zemi našel bez problémů. Byla poměrně blízko obzoru, a i když

svítila jasněji než jakákoli hvězda nebo planeta na své, zemské

obloze, ve srovnání se zářící Venuší působila mdle. Měla atmosféru,

proto odrážela daleko méně světla, než přijímala. A hlavně ležela od

Merkuru dvakrát dále než Venuše.

Ale z jednoho hlediska byla daleko zajímavější. Zatímco Venuše

vrhala čistě bílé světlo, Země planula modrozeleně.

Ale to nebylo ještě vše, v blízkosti, v přímém doteku s obzorem,

se objevila malá žlutá tečka — Měsíc. Země a Měsíc dohromady

skýtaly při pozorování z míst uvnitř oběžné dráhy Jupiteru jedinečný

pohled. Dvě planety putující oblohou ve vznešené nedělitelnosti,

menší z nich obíhá kolem větší pohybem, který připomíná pomalé

kolébání.

Lucky pozoroval úkaz možná poněkud déle, než měl, ale

nemohl si pomoci. Jeho způsob života ho často zavedl daleko od

rodné planety, a ta mu byla čím dál vzácnější. Všechny ty miliardy

- 64 —

lidí roztroušené po celé galaxii mají svůj původ právě na Zemi. Země

je v podstatě v celé historii lidského rodu jediným skutečným

domovem člověka. Jak by tedy mohl někdo na tu tečku pohledět bez

pohnutí? Lucky odtrhl oči a zavrtěl hlavou. Práce čeká. Rozhodným

krokem vyrazil vstříc koronální záři. Pohyboval se po povrchu

přískoky umožněnými místní gravitací. Světlo nechal zapnuté a

neustále sledoval povrch pod sebou, aby se dokázal vyhnout

případným nerovnostem.

Měl představu, co by mohl najít, ale jednalo se o pouhou

domněnku nepodloženou jediným hmatatelným důkazem. Lucky měl

hrůzu z diskusí o takových úvahách, které často nebyly ničím jiným

než pouhou intuicí. Dokonce o nich i nerad přemýšlel. Nebezpečí

spočívalo v tom, že si na hypotézu zvykne a že se uzavře pro

všechny jiné alternativy.

Viděl, že se to často stává jeho temperamentnímu, vždy

připravenému Čárovi. Mnohokrát byl svědkem toho, jak se v Čárově

hlavě změnily mlhavé úvahy v pevné přesvědčení.

Při pomyšlení na trpasličího rváče se neubránil úsměvu. Možná

je někdy nerozvážný, spíše vždycky, ale je oddaný a kuráže má na

rozdávání. Lucky by měl raději po boku Čáru než flotilu dokonale

vyzbrojených kosmických křižníků ovládaných obry.

Nyní, když poskakoval po merkurské krajině, mu Marťanův

skřítkovský obličej chyběl. Až návrat k myšlenkám na úkoly, které

ho čekají, mu částečně pomohl zmírnit jeho stesk.

Potíž spočívá v tom, že zde proti sobě působí příliš mnoho

faktorů.

Za prvé samotný Mindes, nervózní, nevyrovnaný, nejistý.

Opravdu není jasné, nakolik byl jeho útok na Luckyho způsoben

momentálním pominutím smyslů a nakolik šlo o promyšlený tah. Pak

tu máme Gardomu, Mindesova kamaráda. Je to idealista oddaný

myšlence Projektu Světlo, nebo je s Mindesem čistě z praktických

důvodů? Je-li tomu tak, jaké jsou tyto důvody?

Hlavní zdroj neklidu představuje Porteil. Snaží se zničit

Akademii a za cíl svého hlavního útoku si vybral Mindese. Ale svou

arogancí si vysloužil nenávist všude, kde se ukázal. Mindesovi leží v

žaludku, samozřejmě, stejně tak jako doktoru Gardomovi. Doktor

- 65 —

Peverale ho nemá rád poněkud zastřenějším způsobem. Dokonce se o

něm nechtěl s Luckým ani bavit.

Cook se na večeři zdráhal na Porteila promluvit, ba dokonce

jeho směrem ani nepohlédl. Bylo to způsobeno prostě tím, že se chtěl

vyhnout ostré slovní konfrontaci, nebo ho k tomu vedly jiné důvody?

Ani Cook neměl o Peveraleovi valné mínění. Styděl se za jeho

předpojatost vůči Sírijcům.

A kromě všech těchto problémů tu ještě zbývá jedna otázka:

Kdo nařízl Luckyho izoskafandr?

Ve hře se vyskytovalo příliš mnoho otazníků. Lucky měl stopu,

která by do situace zapadala, ale tato stopa byla zatím příliš

nezřetelná. Opět se snažil nebýt na ni přehnaně upnutý. Musí zůstat

otevřený všem podnětům.

Cesta vedla do kopce a Lucky automaticky přizpůsobil svoje

kroky. Byl tak zabrán do svých myšlenek, že ho pohled, který se mu

naskytl na vrcholu, zastihl nepřipraveného a on zůstal zírat v němém

úžasu.

Nad obzor vystupoval malý okrajový proužek Slunce, ale nikoli

Slunce samotné. Bylo vidět pouze protuberance lemující sluneční

talíř, jenom jejich zlomek.

Protuberance zářily jasnou červení a jedna z nich, v samotném

středu pozorovaného obrazu, byla tvořena plápolajícími stužkami,

které se zvolna pohybovaly nahoru a dolů.

Jasně a zřetelně vystupovaly nad horniny Merkuru. Obrázek

nevýslovné krásy, nezkalený atmosférou, nerozostřený prachem.

Plamenný jazyk vyrůstal z temné kůry Merkuru, jako by povrch

planety hořel nebo jako by gigantická sopka najednou začala chrlit

lávu a uprostřed výbuchu se zastavila.

Jenže tyto protuberance byly nesrovnatelně větší než celý

Merkur. Lucky si uvědomil, že skvrna, kterou právě pozoruje, může

klidně spolknout sto planet velikosti Země nebo pět tisíc Merkurů.

Potom vzplála atomovým plamenem, ozářila Luckyho i jeho okolí.

Vypnul svítilnu, aby viděl lépe.

Části povrchu, na které dopadala přímo záře protuberancí,

tonuly v červeném světle, zatímco zbytek byl černý jako uhel.

- 66 —

Vypadalo to, jako by někdo namaloval bezednou jámu s rudými

fleky. To byl opravdový »rudý démon Slunce«.

Stín Luckyho ruky vytvořil černou skvrnu. Povrch před ním byl

zrádný, protože dopadající světlo, které zvýrazňovalo jakoukoli

nerovnost, šálilo zrak, a tudíž bylo obtížné odhadnout správně tvar

povrchu.

Lucky znovu zapnul svoji svítilnu a vydal se po zakřiveném

povrchu Merkuru směrem k protuberancím. S každou ušlou mílí

vycházelo Slunce dalších šest minut nad obzor.

Což znamená, že za necelou míli bude vidět samotné Slunce a

on se ocitne na slunečné straně Merkuru.

Lucky nemohl tušit, že Čárovi ve stejném okamžiku hrozí smrt

umrznutím. Když se blížil na slunečnou stranu, honilo se mu hlavou

jediné: Tady číhá nebezpečí a tady lze také nalézt řešení celé záhady.

- 67 —

10. Slunečná strana

Nyní bylo možno sledovat další protuberance. Rudá záře byla

stále jasnější. Koróna sice nezmizela (neexistuje zde atmosféra, která

by rozptýlila svit protuberancí a pohltila méně jasné světlo), ale

připadala nyní pozorovateli daleko méně důležitá. Hvězdy jsou na

obloze a budou tam, i když vyjde celé Slunce, uvědomil si Lucky, ale

kdo by si jich teď všímal?

Lucky se nadšeně rozběhl dlouhými kroky. Na Merkuru vydrží

běžet celé hodiny, aniž by se příliš unavil. Avšak cítil, že za takových

okolností by se dokázal vznášet i při zemské gravitaci.

A pak, bez jakéhokoli upozornění, bez náznaku varovné záře v

neexistující atmosféře, se objevilo Slunce!

Vypadalo spíše jako tenká dělicí čára. Na obzoru vystupovala

nesnesitelně jasná linie ostrých skalních zářezů, jako by nějaký

božský malíř obtáhl šedé kameny zářivou bělobou.

Lucky se ohlédl. Na nerovném povrchu se odrážely červené

skvrny protuberancí. Nohy měl ponořeny v bělostný opar se záblesky

krystalických tvarů.

Otočil se zpět do původního směru. Světelný pruh se proměnil v

malou skvrnu, která se dále rozrůstala.

Hranice Slunce byla nyní zřetelná, ve středu vystupovala

poněkud nad obzor a na stranách se jemně zakřivovala. Pro člověka

zvyklého pozorovat Slunce ze Země bylo zakřivení děsivě mírné.

Ale sluneční záře nepřekryla úplně protuberance, které se plazily

kolem jako planoucí rusé kadeře. Protuberance se samozřejmě

vyskytují na celém povrchu Slunce, ale vidět jsou pouze na okrajích.

Na slunečním povrchu se ztrácejí v záři podloží.

A nad tím vším vystupuje koróna.

Lucky užasle přemítal, jak je možné, že se izoskafandr dokáže

přizpůsobit takovým podmínkám.

Jediný pohled na okraj Slunce by nechráněný zrak oslepil

navždy. I viditelné světlo bylo svou intenzitou nebezpečné, ale tvrdé

- 68 —

ultrafialové záření nefiltrované atmosférou je pro zrak smrtelné… a

pro samotný život také.

Sklo, z něhož je vyrobeno hledí přilby, má molekulární

uspořádání, které dokáže zmenšit prostupnost v závislosti na

intenzitě dopadajícího světla. Sklem pronikají pouhé zlomky procent

záření, takže Lucky mohl pozorovat Slunce bez nebezpečí, ba

dokonce pohodlně. Ale přitom prochází světlo koróny a hvězd

nezeslabené.

Izoskafandr chrání svého nositele jiným způsobem. Je napuštěn

olovem a vizmutem, ne tak, aby se výrazně zvýšila jeho váha, ale

dostatečně na odčlenění ultrafialových a radioaktivních paprsků

Slunce. Kladně nabitý skafandr dokáže odchýlit většinu kosmického

záření na jednu stranu. Magnetické pole Merkuru je slabé, ale

Merkur je blízko Slunce a intenzita kosmického záření na povrchu

vysoká. Kosmické záření se ale skládá z kladně nabitých protonů a

stejné náboje se odpuzují.

Skafandr samozřejmě chrání také proti teplu, nejen pomocí

izolačních směsí, ale především díky zrcadlovému odraznému

povrchu, pseudokapalné molekulární vrstvě, kterou je možno

aktivovat stisknutím knoflíku.

Lucky zalitoval, že izoskafandr neposkytuje dostatečnou

ochranu i za běžných podmínek. Uvědomil si, že jeho konstrukční

slabost je důsledkem chybějícího množství kovu, což ho činí

prakticky nepoužitelným, až na situace, kdy je prvořadým

požadavkem ochrana proti horku a radiaci.

Lucky už ušel po slunečné straně více než míli a zatím si

podstatného zvýšení teploty ani nevšiml.

To ho nijak nepřekvapovalo. Peciválové, kteří vděčí za svoji

znalost vesmíru subéterickým krvákům, si slunečnou stranu planety

bez atmosféry představují jako jediný koncentrovaný žár.

To je příliš zjednodušující pohled. Závisí to na výšce Slunce nad

obzorem. Například v této oblasti Merkuru, kdy je vidět pouze

zlomek slunečního tělesa, dopadá na povrch poměrně málo tepla,

které se rozprostře po velké ploše, zatímco záření se šíří takřka

vodorovně.

- 69 —

Postupujete-li hlouběji na slunečnou stranu, »počasí« se mění, a

když konečně dojdete do oblasti, kde je Slunce vysoko na obloze,

všechno je tak, jak v subéteru popisují.

A kromě toho, vždycky je možno najít stín. Chybí-li vzduch, šíří

se světlo a teplo přímo. Do stínu může dopadnout jenom nepatrná

část paprsků odražených od okolních osvětlených předmětů. Ve stínu

tedy panuje holomráz a naprostá tma, přestože je Slunce žhavé a

praží ze všech sil.

Lucky si existenci stínů uvědomoval stále zřetelněji. Nejprve,

krátce poté, co se objevila sluneční čára, byl ve stínu skoro celý

povrch, jenom pár míst bylo osvětlených. A teď, když Slunce

stoupalo výš a výš, se oblasti světla rozšiřovaly a spojovaly, až zbylo

pouze několik izolovaných stínů za balvany a pahorky.

Lucky schválně zamířil za stometrový skalní masiv a připadal si,

jako by se ocitl zpět na temné polokouli. Žár Slunce, který si předtím

sotva uvědomoval, byl zjevný až při přechodu do stínu. Všude kolem

zářil ve slunci povrch planety, ale ve stínu musel Lucky používat

baterku.

Nedokázal si odpustit porovnávání stinné a osvětlené části.

Merkur má alespoň na slunečné straně určitý náznak atmosféry. Není

podobná atmosféře zemské, neobsahuje dusík, kyslík, oxid uhličitý

ani vodní páry, nic takového. Avšak na slunečné straně se na

některých místech taví rtuť. Síra přechází do kapalného stavu a stejně

tak spousta těkavých látek. Páry těchto prvků zůstávají blízko

přehřátého povrchu a ve stínu zase tuhnou.

Toho si Lucky všiml, když prsty přejel černý povrch skalního

výběžku a jeho rukavice se za chvíli pokryla hrudkami zmrzlé rtuti,

která odrážela světlo jeho lampy. Jakmile vstoupil do slunce, ihned

se hrudky proměnily v drobné kapičky a po chvíli se vypařily. Slunce

Luckymu připadalo postupně žhavější a žhavější. To jej příliš

neznepokojovalo. Když mu bude nesnesitelné vedro, vždycky se

může ochladit ve stínu.

Krátkovlnné záření je zřejmě daleko důležitějším činitelem.

Lucky pochyboval, že může představovat při chvilkovém působení

vážné nebezpečí. Pracovníci na Merkuru měli z radiace hrůzu,

protože byli neustále vystaveni malým dávkám. Lucky si vzpomněl

- 70 —

na Mindesův údiv nad tím, že viděl záškodníka postávat na slunci. Je

pochopitelné, že ho to vyvedlo z míry. Pobývá-li někdo v ozářeném

prostoru pravidelně, je jakékoli zbytečné prodlévání nerozumné. Ale

sám Lucky nebude působení paprsků vystaven dlouho, alespoň v to

doufal.

Proběhl kolem načernalých skvrn, které vystupovaly na

rudošedém pozadí. Rudošedou zná důvěrně. Připomíná půdu Marsu,

směs křemičitanů s příměsmi oxidu železitého, který způsobuje

nádech do ruda.

Černé plochy byly daleko tajemnější. Ať se jedná o cokoli,

horniny jsou rozhodně žhavější, protože černá pohlcuje daleko více

slunečního tepla.

V běhu se otočil a zjistil, že tmavé oblasti mají spíše písčitý než

štěrkový charakter. Několik částeček se mu přilepilo na rukavici.

Může to být grafit, může se jednat o železo nebo síran měďnatý.

Může to být také cokoli jiného, ale Lucky by se vsadil, že jde o síran

měďnatý s nějakými příměsmi.

Nakonec se zastavil ve stínu a provedl rekapitulaci. Odhadoval,

že za hodinu a půl ušel nějakých patnáct mil. Usuzoval tak z faktu, že

je Slunce nyní celé nad obzorem. (I když ho v daném okamžiku

daleko více než počet ušlých mil zajímala láhev s výživným

roztokem uložená ve skafandru.)

Někde po jeho levici byly nataženy kabely Projektu Světlo.

Někde vpravo ležely další. Na jejich přesné poloze nezáleží.

Pokrývají plochu řádově stovek čtverečních mil. Brouzdat kolem

nich bez cíle a čekat na záškodníka by bylo pošetilé.

Mindes se o to pokusil, hop nebo trop, a neuspěl. Kdyby to, co

spatřil, byli přece jenom sabotéři, mohli dostat předem varování z

Paláce. Mindes se tím, že se chce vydat na slunečnou stranu, nikdy

netajil.

Ale Lucky ano. Doufá, že nyní žádné varování nehrozí. A

hlavně s sebou má pomocníka, kterého Mindes neměl. Z váčku

zavěšeného u boku vytáhl malý ergometr. Podržel ho v dlani a

posvítil na něj žárovkou.

- 71 —

Po zapnutí přístroje začala indikační skvrna vyvádět jako šílená.

Lucky se napjatě usmál a provedl kalibraci. To bylo krátkovlnné

záření Slunce. Plamen pohasl.

Lucky pak opatrně vstoupil do slunce a prozkoumal obzor ve

všech směrech. Kde kromě Slunce mohly být zdroje atomové

energie? Našel samozřejmě indikaci Paláce, ale signál vyvolaný

tímto zdrojem rostl, jakmile pohnul přístrojem směrem dolů.

Elektrárna Paláce leží skoro míli pod zemí. V místě, kde Lucky stál,

dosáhl maximálního signálu při naklonění ergometru o dvacet

stupňů. Pomalu se otočil, ergometr držel opatrně mezi dvěma

ukazováčky, aby nepropustný materiál skafandru nestínil detekované

záření. Otočil se podruhé dokola a pak potřetí.

Zdálo se mu, že v jednom směru ukazatel krátce pocukává —

stěží rozlišitelně na pozadí slunečního světla. Možná nešlo o víc než

výplod usilovně pracující fantazie.

Další měření.

Nyní není sporu!

Lucky se zadíval směrem, který ukázal přístroj, a vykročil.

Dobře si uvědomoval, že možná sleduje pouze ložisko radioaktivní

rudy.

Asi o míli dál zahlédl první Mindesův kabel.

Nejednalo se o samostatný kabel, spíše o síť drátů, které byly

napůl pohřbeny v zemi. Sledoval dráty asi sto metrů a pak došel k

lesklému kovovému čtverci o straně jeden a půl metru. Hvězdy se v

něm odrážely jako v čisté lesní studánce.

Není divu, pomyslel si Lucky, když zaujal náležitou polohu a

zadíval se do odrazu Slunce. Všiml si, že deska mění úhel sklonu,

chvíli je vodorovná, chvíli spíše svislejší. Otočil se, aby zkontroloval,

jestli se přístroj naklání podle Slunce. Když se podíval zpět, byl

ohromen. Čirý čtverec potemněl. Byl naprosto černý, tak černý, že

by ho nemohlo rozzářit ani světlo velkého slunce Merkuru.

Pak viděl, jak se nesměle objevují světlejší skvrny. Najednou

deska opět září.

Pozoroval tři další cykly, během nichž se náklon přibližoval

stále více vertikále. Nejdříve neuvěřitelný odraz, pak naprostá tma.

Během tmavého období je energie pohlcována, během světlého se

- 72 —

odráží. Změny etapy mohou být buď naprosto pravidelné, nebo

probíhají nahodile. Nemohl setrvat na místě, aby závislost

vysledoval, ale i kdyby se mu to nakrásně podařilo, jeho znalosti

hyperoptiky by zřejmě nepostačovaly k pochopení problému.

Je pravděpodobné, že stovky nebo dokonce tisíce takových

čtverců spojených sítí kabelů a napájených malým atomovým

reaktorem v Paláci pohlcují a odrážejí světlo v různých úhlech.

Pravděpodobně je pak možné nějakým způsobem přenášet energii

hyperprostorem.

A roztrhané kabely spolu se zničenými deskami zřejmě brání

úspěšnému dokončení celého pokusu.

Lucky opět vyzkoušel ergometr. Svítil jasněji a ukazoval stále

stejným směrem.

Jasněji, jasněji! Ať už sledoval Lucky cokoli, jedno bylo zřejmé

— předmět mění svoji polohu. Zdroj gama záření nezůstával na

určitém místě povrchu Merkuru.

A to je důkaz, že nejde o pouhou nakupeninu radioaktivní rudy.

Hýbe se, což znamená, že je to člověk nebo předmět člověku

náležící.

Lucky spatřil postavu nejprve jako černou pohyblivou skvrnu na

ohnivém podloží. Předtím strávil na slunci již dlouhou dobu a zrovna

se chystal najít nějaký stín, kde by nechal vyprchat naakumulované

teplo.

Místo toho přidal do kroku. Odhadoval, že se teplota vně

skafandru bude blížit bodu varu vody. Uvnitř je naštěstí podstatně

nižší. Kdyby bylo Slunce v nadhlavníku a ne na obzoru, nepomohl

by mi ani tento skafandr, pomyslel si smutně.

Postava mu nevěnovala vůbec žádnou pozornost. Pokračovala

dál svojí cestou, její kroky prozrazovaly, že se rozhodně nejedná o

odborníka na chůzi v nízké gravitaci, jakým je bezesporu Lucky. Její

pohyb by bylo možno popsat jako šourání. Avšak i tak dokázala

urazit kus cesty.

Neměla na sobě žádný izoskafandr. I na velkou vzdálenost

dokázal Lucky jasně rozpoznat kovovou kombinézu.

Lucky se na chvíli zastavil ve stínu, ale donutil se pokračovat

dříve, než se stačil ochladit.

- 73 —

Vypadalo to, že muži vedro vůbec nevadí. Alespoň během doby,

kdy ho Lucky pozoroval, se vůbec nepohnul směrem ke stínu, i když

od něj byl vzdálen o pouhých pár metrů. Lucky zamyšleně pokýval

hlavou. Všechno dokonale sedí. Zrychlil. Vedro bylo již takřka

hmatatelné. Ale už to bude trvat jenom chvíli.

Lucky teď přešel ze svého přízemního poklusu a všechny síly

investoval do obřích pětimetrových skoků.

„Ty! Ty tam! Otoč se!“ křičel z plných plic. Řval

nekompromisně, s veškerou rozhodností, jaké byl schopen. Doufal,

že příjemce zachytí jeho rádiový signál a že se on nebude muset

uchýlit k pouhé znakové řeči.

Postava se pomalu otočila a Luckyho tělem projel chladivý pocit

uspokojení. Alespoň zatím je všechno tak, jak si myslel, protože ta

postava není muž — není to vůbec člověk!

- 74 —

11. Sabotér!

Postava byla vysoká, dokonce vyšší než Lucky. Měřila přes dva

metry a byla hodně hřmotná. Celé tělo pokrýval naleštěný kov, části,

na něž dopadaly sluneční paprsky, jasně zářily, zbytek byl zahalen v

temném stínu.

Ale pod ocelovou kůží se neskrývalo maso a kosti, jenom další

kov, soukolí, trubice a miniaturní atomový reaktor, který zásoboval

tělo nukleární energií a produkoval záření gama, zachycené Luckyho

kapesním ergometrem.

Bytost měla mohutné ruce. S nohama široce roztaženýma se

postavila čelem k Luckymu. Na místě očí rudě žhnuly dva

fotoelektrické články. Ústa byla tvořena rýhou v kovu ve spodní části

obličeje.

Bylo to umělý muž, robot, a Luckymu stačil letmý pohled, aby

mu ihned bylo jasné, že se nejedná o robota pozemské výroby. Země

sice vyvíjela pozitronické roboty, ale nikdy nevyráběla podobné

modely.

Ústa robota se nepravidelně otvírala a zavírala, jako by chtěl

promluvit.

„Ve vakuu není slyšet zvuk,“ pronesl Lucky přísně.

Uvědomoval si, že je nezbytně nutné, aby se uvedl jako člověk,

a tudíž pán. „Přepni na vysílačku.“

A tak se nyní robotova ústa nehýbala, ale v Luckyho

sluchátkách zněl nerovnoměrný chraplavý zvuk, slova byla

nepřirozeně přerušovaná. „Jaký máte úkol, pane? Proč jste tady?“

„Neptej se mě,“ odpověděl Lucky. „Proč jsi tady ty?“

Roboti nemohou lhát. „Dostal jsem rozkaz pravidelně ničit

určité objekty.“

„Od koho?“

„Dostal jsem rozkaz neodpovídat na tento dotaz.“

„Vyrobili tě v sírijské laboratoři?“

„Byl jsem sestrojen na jedné z planet Sírijské konfederace.“

- 75 —

Lucky se zamračil. Bytost měla dost nepříjemný hlas. Jen

několik málo robotů, které Lucky viděl v pozemských laboratořích,

bylo vybaveno hlasovými schránkami napodobujícími úspěšně, ať už

v přímém kontaktu nebo prostřednictvím vysílačky, přirozený hlas

člověka. Sírijci se určitě časem zdokonalí. Lucky se soustředil na

naléhavější problém. „Musím najít stín. Pojď se mnou.“

„Zavedu vás do nejbližšího stínu,“ vyhrkl robot. Dal se do klusu,

kovové nohy se pohybovaly poněkud nepravidelně.

Lucky šel za ním. Nepotřeboval, aby ho robot navedl do stínu,

ale držel se zpátky, protože chtěl pozorovat jeho chůzi.

To, co Luckymu připadalo z dálky jako kolébavý krok, se při

bližším pohledu ukázalo jako vyslovené kulhání. Kulhá a chraptí.

Dvě nedokonalosti u robota, jenž vypadá zvnějšku jako naprostý

zázrak techniky.

Nemohl zaplašit myšlenku, že robot třeba není přizpůsoben

teplu a záření na Merkuru. Dlouhý pobyt jej pravděpodobně

poškodil. Luckyho vědecká duše se ozvala a on začal robota litovat.

Je příliš nádherný na to, aby musel snášet tak nešetrné zacházení.

S obdivem pozoroval stroj. Pod masivní lebkou z chromované

oceli se ukrývá vejčitá platinoiridiová houba velikosti lidského

mozku. Uvnitř každou tisícinu vteřiny vznikají a zanikají miliardy

pozitronů. Mezi svým vznikem a zánikem cestují po předem

vypočtených drahách, které zjednodušeně napodobují lidské

mozkové buňky.

Inženýři tyto pozitronické mozkové dráhy vypočítali a pak do

nich vložili »Tři zákony robotiky«.

První zákon praví, že robot nemůže ublížit člověku nebo svou

nečinností dopustit, aby člověk přišel k úhoně. Tento zákon nelze

porušit ani ničím nahradit.

Podle Druhého zákona musí robot poslouchat rozkazy až na ty,

které odporují zákonu prvnímu.

Třetí zákon umožňuje robotovi sebeobranu, za předpokladu, že

nebudou porušeny první dva zákony.

Lucky se vytrhl ze svého zasnění, když robot zavrávoral a

málem upadl. V cestě nestála žádná viditelná překážka ani nerovnost,

- 76 —

která by mohla způsobit klopýtnutí. Kdyby tam byla, prozradil by ji

černý stín.

V tomto místě byl povrch rovný jako zrcadlo. Robot se vychýlil

z dráhy zjevně bez důvodu a napadl na jednu stranu. Divoce sebou

škubl a vzpamatoval se. Pak pokračoval, jako by se nic nestalo.

Určitě je v žalostném stavu, pomyslil si Lucky.

Společně vstoupili do stínu a Lucky zapnul svoji lampičku.

„Není správné, že ničíš zařízení,“ vyčetl robotovi Lucky. „Ubližuješ

lidem.“

Robotův obličej nevyjadřoval žádné emoce. Ani v jeho hlase

nebylo možno postřehnout náznak dojetí. „Poslouchám rozkazy.“

„To je Druhý zákon,“ řekl přísně Lucky. „Nemusíš poslouchat

rozkazy, které škodí lidem. To odporuje Prvnímu zákonu.“

„Žádného člověka jsem neviděl. Nikomu jsem neublížil.“

„Ublížil jsi lidem, které jsi neviděl. Já ti to říkám.“

„Nikomu jsem neublížil,“ řekl robot prkenně a Lucky se nad tím

bezmyšlenkovitým opakováním zarazil. Přes nablýskaný zevnějšek

možná přece jen nepůjde o nejnovější model.

Robot pokračoval. „Bylo mi nařízeno, abych se vyhýbal lidem.

Byl jsem upozorněn, když se lidé blížili, ale o vás mi nikdo neřekl.“

Lucky pozoroval ze stínu zářící merkurskou krajinu, z větší části

rudou a šedou, ale poskvrněnou rozlehlými plochami rozdrcené černé

hmoty, která byla v této oblasti Merkuru zřejmě běžnou součástí

půdy. Vzpomněl si, jak Mindes dvakrát zahlédl robota (jeho

vyprávění začíná nyní dávat smysl), který mu zmizel, když se němu

snažil přiblížit. Jeho tajná výprava na slunečnou stranu v kombinaci s

použitím ergometru naštěstí pořádně zamíchala kartami.

„Kdo ti přikázal, aby ses vyhýbal lidem?“ zeptal se najednou

ostře.

Lucky neočekával, že robota nachytá na švestkách. Robotův

mozek je stroj. Není jej možno oblafnout, stejně tak, jako není

možno oblafnout lampu tím, že naznačíte otočení vypínače a budete

předstírat, že došlo ke spojení kontaktů.

Robot odpověděl: „Dostal jsem nařízeno neodpovídat na tento

dotaz.“ Potom pokračoval pomalu, skřípavě, jako by z něj slova

- 77 —

vycházela proti jeho vůli: „Nechci, abyste mi pokládal takové otázky.

Je to nepříjemné.“

Porušit První zákon je ale ještě nepříjemnější, pomyslil si

Lucky.

Rozvážně vystoupil ze stínu.

„Jaké je tvoje sériové číslo?“ zeptal se robota, který jej

následoval.

„RL 726.“

„Výborně, tak, RL 726, je ti jasné, že já jsem člověk?“

„Ano.“

„Nejsem vybaven pro pobyt v horku na slunečné straně

Merkuru.“

„Ani já ne,“ odvětil robot.

„To jsem si všiml,“ vzpomněl si Lucky na robotovo klopýtnutí

před pár minutami. „Nicméně, člověk je vybaven daleko hůře než

robot. Rozumíš?“

„Ano.“

„Tak teď poslouchej. Chci, abys zanechal ničení a abys mi řekl,

kdo ti nařídil poškozovat zařízení.“

„Mám rozkaz…“

„Když mě neposlechneš,“ řekl Lucky důrazně, „zůstanu na

slunci, dokud nezemřu, a ty porušíš První zákon, protože dovolíš,

abych zemřel, když tomu můžeš zabránit.“

Lucky vyčkával. Robotovo svědectví samozřejmě žádný soud

neuzná, ale může ho ujistit, že je na správné stopě v případě, že řekne

to, co Lucky očekává.

Ale robot neříkal nic. Jenom zakolísal. Jedno oko náhle

zablikalo (další nedokonalost!) a pak znovu ožil. Nesrozumitelně

zaskřehotal a potom se ozval skoro opilý hlas: „Odnesu vás do

bezpečí.“

„Budu se bránit,“ opáčil Lucky, „a ty mi budeš muset ublížit.

Když odpovíš na moje otázky, vrátím se do stínu dobrovolně a ty mi

zachráníš život, aniž bys mi ublížil.“

Ticho.

„Řekneš mi, kdo ti nařídil ničit přístroje?“

- 78 —

Robot náhle vyrazil vpřed a zastavil se půl metru před Luckým.

„Řekl jsem vám, abyste mi tuto otázku nepokládal.“

Natáhl ruce, jako by chtěl Luckyho uchopit, ale pohyb

nedokončil.

Lucky jej netečně sledoval. Robot člověku ublížit nemůže.

Ale robot pak zvedl mohutnou ruku a opřel se o ni čelem.

Vypadal jako člověk, kterého bolí hlava.

Bolí ho hlava!

Luckymu se najednou rozsvítilo. Galaxie skákavá. Jak byl slepý,

tupý, trestuhodně slepý.

V nepořádku nejsou robotovy nohy, ani jeho hlas, ani oči. Jak

by je mohlo vedro poškodit? Je — asi bude — zasažen samotný

pozitronický mozek, jemný pozitronický mechanismus vystavený

působení vedra a přímého slunečního záření. Jak dlouho? Měsíce?

Mozek už bude určitě skoro zničený. Kdyby šlo o člověka, řeklo

by se, že je v pokročilém stadiu duševní choroby. Řeklo by se, že se

už skoro zbláznil.

Šílený robot! Zbláznil se působením tepla a radiace.

Jak fungují Tři zákony v chorém pozitronickém mozku?

A Lucky Starr tu stojí, straší robota vlastní smrtí, zatímco se k

němu tentýž robot, skoro šílený, blíží s napřaženými pažemi.

Dilema, které Lucky zasel do robotova mozku, mohlo postup

choroby ještě uspíšit.

Lucky začal pomalu ustupovat. „Je ti dobře?“ vyzvídal.

Robot neodpovídal. Jeho kroky se zrychlovaly.

Lucky si pomyslel: Jestli se chystá porušit První zákon, musí být

v naprostém rozkladu. Něčeho takového by byl schopen pouze

pozitronický mozek, který je úplně na hadry.

Ale, na druhou stranu, robot vydržel několik měsíců. Možná

vydrží ještě chvíli.

V zoufalé snaze oddálit nebezpečí a získat čas na rozmyšlenou

nepřestával mluvit.

„Bolí tě hlava?“ ptal se.

„Bolí?“ řekl robot. „Nerozumím významu tohoto slova.“

„Je mi vedro,“ pokračoval Lucky. „Raději se vrátíme do stínu.“

- 79 —

Už ani slovo o tom, že by se chtěl uškvařit k smrti. Nyní se

vracel skoro tryskem.

„Bylo mi nařízeno zabránit čemukoli, co je v rozporu s rozkazy,

které jsem dostal,“ rachotil robotův hlas.

Lucky se natáhl pro blaster a vzdychl. Jestli bude nucen robota

zničit, bude to věčná škoda. Je to nádherné dílo člověka a Akademie

by mohla těžit z výzkumu jeho myšlenkových pochodů. Zničit ho,

aniž získá potřebné informace, se Luckymu příčilo.

„Zastav se tam, kde stojíš,“ přikázal Lucky.

Robot trhavým pohybem chňapl po Luckym, ale ten výpadu o

vlásek unikl uskokem do strany, přičemž plně využil výhod

merkurské gravitace.

Kdyby dokázal podobným způsobem dotancovat až do stínu,

kdyby ho tam robot sledoval…

Chlad možná zklidní rozjitřené pozitronické dráhy. Robot třeba

zkrotne a Lucky bude ušetřen nutnosti stroj rozbít.

Lucky znovu a znovu uskakoval a robot spěchal za ním, kovové

nohy rozstřikovaly zrnka černého písku, která ihned dopadala zpět na

povrch, protože zde neexistuje atmosféra, která by je udržela ve

vzduchu. Byl to strašidelný hon, neslyšný úprk člověka a robota v

tichém vakuu.

Luckymu se vracela sebedůvěra. Robot se pohyboval stále

trhaněji. Ovládání součástek zodpovědných za pohyb končetin

fungovalo čím dál méně spolehlivě.

I tak robot podnikl zjevný pokus odvést Luckyho ze stínu. Nade

vši pochybnost se jej snaží zabít.

A Lucky se pořád nedokáže odhodlat použít blaster.

Zastavil se na místě. Robot se zastavil za ním. Stáli tváří tvář

metr od sebe na černé plošině tvořené síranem železnatým. Barva

podloží zřejmě ještě zvyšovala žár a Lucky cítil narůstající slabost.

Robot mu výhružně zastoupil cestu do stínu.

„Jdi mi z cesty,“ řekl Lucky ztěžka.

„Bylo mi nařízeno zabránit čemukoli, co je v rozporu s rozkazy,

které jsem dostal,“ opakoval robot. „Ty ses pokusil odporovat.“

Lucky neměl na vybranou. Přepočítal se. Nikdy, za žádné

situace, by ho nenapadlo zpochybňovat platnost Tří zákonů. Příliš

- 80 —

pozdě se dovtípil a jeho chybná úvaha před něj staví obtížný úkol: je

v nebezpečí života a musí robota zničit.

Posmutněle zvedl blaster.

A takřka okamžitě pochopil, že právě udělal další chybu. Čekal

příliš dlouho a nashromážděné teplo a únava poškodily jeho tělo

podobně jako robotovo. Líně zvedl paži a robot připadal jeho

omámenému zraku dvojnásobně veliký.

Robot se už dal do pohybu a Luckyho unavené tělo se tentokrát

nedokázalo vymrštit dostatečně svižně. Robot vyrazil Luckymu

blaster z ruky a ten odlétl několik metrů pryč. Kovová ruka pevně

sevřela Luckyho paži a druhá jej objala kolem pasu.

Ani za ideálních podmínek by Lucky nedokázal vzdorovat

ocelovým svalům umělého člověka. Nikdo živý by to nedokázal.

Nyní cítil, jak jeho odpor slábne. Cítil pouze vedro.

Robot zesílil stisk a ohnul Luckyho dozadu jako hadrového

panáka. Lucky mátožně pomyslel na strukturální slabost

izoskafandru. Obyčejný skafandr by jej uchránil i proti robotovi,

izoskafandr nikoli. V kterémkoli okamžiku může některá jeho část

povolit.

Luckyho bezvládná paže zavadila prsty o černý štěrkopísek.

Hlavou mu projela spásná myšlenka. Zoufale se snažil donutit

ochablé svaly k poslednímu pokusu odvrátit nevyhnutelnou smrt v

náručí šíleného robota.

- 81 —

12. Předehra k souboji

Luckyho nesnáze byly zrcadlovým obrazem situace, jíž musel

před pár hodinami čelit Čára. Ten nebyl ohrožován horkem, ale

vzrůstajícím chladem. Byl uvězněn v sevření kamenných chapadel,

podobně jako Luckyho ohrožovaly kovové ruce robota. V jednom

ohledu skýtala Čárová situace naději. Prokřehlými prsty se zoufale

držel blasteru, který svíral Porteil.

A blaster se viklal. Vlastně se uvolnil tak náhle, že málem

Čárovi vypadl ze zmrzlých rukou. „U všech komet!“ zamručel a

držel.

Kdyby tak věděl, kde mají chapadla slabé místo. Kdyby se mu

tak podařilo rozstřelit jakoukoli část, aniž by přitom zabil sebe nebo

Porteila, problém by se rázem zjednodušil. Každopádně neměl na

vybranou, zbývala jenom jediná možnost.

Neohrabaně nahmatal palcem ovladač intenzity. Reagoval

ospale, což nebylo dobré znamení. Jakoukoli známku toho, že Porteil

žije, zaregistroval naposledy před několika minutami.

Intenzita byla nyní nastavena na minimum. Další věc: musí se

ukazováčkem dotknout spouště, aniž by blaster upustil. Při vesmíru!

Nesmí mu spadnout. Našel ukazováčkem správné místo a zatlačil.

Blaster se oteploval. V mřížce chránící ústí hlavně spatřil slabou

rudou záři. Mřížce to příliš neprospívalo, neboť blaster nebyl

sestrojen jako topné těleso, ale vem to vesmír. Čára lomcoval

blasterem vší silou, která mu zbyla. Na chvíli mu připadalo, že se

svět zakymácel, jako by se ocitl na prahu bezvědomí.

Potom ucítil, jak se mu po těle rozlévá první pramínek tepla z

akumulátoru, a vykřikl radostí. To teplo dostatečně ukázalo, že

energie už není přímo vysávána nenasytnými teplomilnými chapadly.

Pohnul rukou. Zvedl nohu. Byly volné, chapadla zmizela.

Rozsvítil lampu jasněji, aby mohl zřetelně pozorovat místo, kam

odhodil blaster. Místo ano, ale blaster nikoli. Tam, kde měla být

zbraň, spatřil jenom líný pohyb mnoha šedých propletených hadů.

- 82 —

Čára mrštně popadl Porteilův blaster, nastavil ho na minimum a

hodil ho vedle svého. To zabaví nestvůru, až prvnímu blasteru dojde

energie.

„Hele, Porteile, slyšíš mě?“ zvolal naléhavě. Žádná odpověď.

Vší silou táhl postavu ve skafandru za sebou. Porteilova

lampička blikala a kontrolka jeho akumulátoru ukazovala, že není

ještě úplně prázdný. Teplota uvnitř skafandru může dosáhnout

normálu poměrně rychle.

Čára zavolal do Paláce. Nyní už neměl jinou možnost. Při tom,

jak jim docházely síly i energie, by byl jakýkoli další kontakt s

merkurským životem smrtelný pro oba. A musí se pokusit nějak

uhájit Luckyho pozici.

Bylo pozoruhodné, jak rychle je muži z Paláce našli.

Dva šálky kávy a teplé jídlo ve vytopeném osvětleném Paláci

pomohly Čárovu nezdolnému tělu i hlavě uvést prožitou hrůzu do

náležitých souvislostí. Zbyla jenom nepříjemná vzpomínka. Doktor

Peverale kolem něj tancoval a vypadal při tom chvílemi jako

starostlivá matka a chvílemi jako nervózní stařec. Šedé vlasy měl

rozcuchané. „Určitě jste v pořádku, Čáro? Žádné příznaky nemoci?“

„Je mi dobře. Úplně v pohodě,“ trval na svém Čára. „Otázka zní,

pane doktore, jak je Porteilovi?“

„Rozhodně bude v pořádku.“ Astronom zjevně ochladl. „Doktor

Gardoma ho vyšetřil a líčil jeho stav v růžových barvách.“

„Dobře,“ oddechl si Čára.

Doktor Peverale se na něj překvapeně podíval. „Dělal jste si o

něj starosti?“

„To vám řeknu, doktore. Mám pro něj nějaký návrh.“ Vstoupil

doktor Hanley Cook a skoro se třásl vzrušením. „Poslali jsme do

dolů chlapy, aby pochytali nějaké ty nestvůry. Mají s sebou

vyhřívané polštáře. Jako návnadu na ryby, víte.“ Otočil se na Čáru.

„Měl jste štěstí, že jste vyvázl.“

Čára se zatvářil dotčeně a pozvedl hlas. „To nebylo štěstí, ale

šikovnost. Zjistil jsem, že jdou především po teple. Všiml jsem si, že

je to jejich oblíbený druh energie, tak jsem jim nějakou dal.“

- 83 —

Doktor Peverale se poté vzdálil, ale Cook zůstal, hovořil o

nestvůrách, chodil sem a tam a spekuloval. „Představte si! Všechny

ty staré historky o umrzlých hornících v dolech jsou pravdivé! Čistá

pravda! Vemte si to, prostě kamenná chapadla, která se chovají jako

tepelné houby, pohlcují každou energii, s níž přijdou do styku. Určitě

jste je popsal přesně?“

„Rozhodně. Až nějakou chytíte, uvidíte sám.“

„Takový objev.“

„Jak to, že na ně nikdo nepřišel dřív?“ ptal se Čára. „Podle vás

splývají s prostředím. Ochranné mimikry. A také možná napadají

jenom osamělé lidi,“ jeho řeč byla čím dál rychlejší, vzrušenější, při

mluvení proplétal svoje dlouhé prsty. „Jsou tu určité instinkty, určitá

prapůvodní inteligence, díky níž se ukrývají mimo dohled. Tím jsem

si jist. Je to inteligence, která je nutí žít v ústraní. Vědí, že jedině ve

tmě jsou v bezpečí, takže útočí na osamělé horníky. A pak se více

než třicet let v dolech nikdo neobjeví. Jejich předchozí tepelné

zásoby jsou vyčerpány a oni ještě nepodlehli nutkání zaútočit na

samotný Palác. Ale pak se v dolech objevili muži a lákadlo bylo

příliš velké. Jedna příšera zaútočila, i když tam byli dva, ne jenom

jeden. A to se jim stalo osudným. Byly objeveny.“

„A proč nejdou na slunečnou stranu, když chtějí energii a jsou

inteligentní?“ ptal se Čára.

„Možná je tam příliš horko,“ odpověděl ihned Cook.

„Vzaly blaster. A ten byl rozžhavený do ruda.“

„Slunečná strana je zamořena tvrdým zářením. Možná tomu

nejsou přizpůsobeny. Anebo na slunečné straně žije jiný druh

podobných bytostí. Jak to můžeme vědět? Možná, že jejich příbuzní

na neosvětlené straně žijí z radioaktivních rud a koronální záře.“

Čára pokrčil rameny. Podobné spekulace mu připadaly

neprokazatelné. I směr Cookových myšlenek doznal proměny.

Hloubavě se zadíval na Čáru a jedním prstem se rytmicky škrábal na

bradě. „Tak vy jste zachránil Porteilovi život.“

„Přesně tak.“

„No, možná to byl dobrý tah. Kdyby Porteil zemřel, obvinili by

vás. Senátor Swenson by vám pořádně zatopil a Starrovi a Akademii

- 84 —

taky. Ať už byste měl po ruce jakékoli vysvětlení, byl byste to vy,

kdo byl na místě, když Porteil zemřel, a to by Swensonovi stačilo.“

„Poslyšte,“ chodil Čára okolo horké kaše, „kdy budu moci

promluvit s Porteilem?“

„Kdykoli, až vám to dovolí doktor Gardoma.“

„Zavolejte mu a požádejte ho, ať mi dá vědět, až to bude

možné.“

Cookův pohled spočinul zamyšleně na malém Marťanovi. „Co

máte za lubem?“

A protože měl Čára určité záměry s gravitačním polem v Paláci,

vysvětlil část svého plánu Cookovi.

Doktor Gardoma otevřel dveře a pokynem vyzval Čáru ke

vstupu. „Je váš,“ zašeptal. „Já ho nechci.“ Odešel. Čára s Porteilem

zůstali opět o samotě. Jonathan Porteil byl ještě trochu zsinalý v

místech, kde jeho tvář nezakrývalo strniště, ale to byly jediné

známky přestálé kalvárie. Zkřivil ústa v divokém šklebu. „Jsem celý,

jestli jsi přišel kvůli tomu.“

„Ano, kvůli tomu jsem tady. Ale taky, abych ti položil otázku.

Ještě pořád máš v hlavě ty koniny o Lucky Starrovi a padělané

sírijské základně v dolech?“

„Mám to v úmyslu dokázat.“

„Podívej se, ty pitomče. Víš dobře, že je to lež, a budeš falšovat

důkazy hned, jak toho budeš schopen. Falšovat! Já nečekám, že

padneš na kolena a budeš mi děkovat za záchranu života…“

„Počkat!“ Porteilova tvář zrudla. „Pamatuju si jen to, žes mě

nachytal. To byla náhoda. A co se stalo po tom, to si nepamatuju.

Tvoje slova pro mě neznamenají nic.“

Čára se třásl odporem. „Ty kosmický šmejde, řval jsi o pomoc.“

„Kdes nechal hlavu? Nic si nepamatuju.“

„Jak si myslíš, že ses dostal ven?“

„Já si nic nemyslím. Možná že ta věc ustoupila sama. Možná že

tam ani žádná věc nebyla. Možná že mě zavalila stěna šachty. Jestli

jsi sem přišel a čekáš, že ti budu plakat na rameni a slibovat, jak

nechám tvého kamarádíčka na pokoji, tak to se tedy mýlíš. Jestli jsi

mi přišel říct jenom tohle, tak sbohem.“

- 85 —

„Na něco jsi zapomněl,“ opáčil Čára. „Pokusil ses mě zabít.“

„Kam jsi dal hlavu? Tak, jestli teď nevypadneš, tak tě vyrazím,

ty trpaslíku.“

Čára zachovával hrdinný klid. „Vsadíme se spolu, Porteile.

Chrlíš na mě všechny možné výhrůžky, protože jsi o centimetr větší

a o kilo těžší než já, ale jednou jsem si na tebe vyšlápl a ty ses přede

mnou plazil jako had.“

„Tys měl útočný nůž a já jsem nebyl ozbrojený, nezapomeň.“

„Já říkám, že jsi zbabělec. Pojď si to rozdat, teď hned. Beze

zbraní, holýma rukama. Nebo jsi moc zesláblý?“

„Zesláblý? Dva roky v nemocnici a stejně pro tebe nebudu dost

zesláblý.“

„Tak pojď na to. Před svědky! Můžeme jít do elektrárny. Zařídil

jsem to s Hanleym Cookem.

Cook tě asi nenávidí. A co Peverale?“

„Toho se nikdo neptal. A Cook proti mně nic nemá.“

„Asi se celý třese na to, až tě někdo zabije. Ale já mu tu radost

neudělám. Proč bych se měl prát s takovým skrčkem?“

„Zbabělec?“

„Ptám se, proč? Povídal jsi, že se chceš vsadit.“

„Tak. Jestli vyhraješ, neřeknu ani slovo o tom, co se stalo v

dolech. Co se doopravdy stalo. Když vyhraju, necháš Akademii na

pokoji.“

„To je tedy sázka! Proč by mě mělo zajímat, co o mně řekneš?“

„Bojíš se, že prohraješ, viď?“

„Vesmír!“ Ten výkřik hovořil za vše.

„Takže bereš?“ dotíral Čára.

„Ty mě máš snad za blázna. Kdybych se s tebou pral před

svědky, obžalovali by mě z vraždy. Když se tě dotknu jedním

prstem, tak tě rozmáčknu. Najdi si jiný způsob sebevraždy.“

„Tak dobře. O kolik jsi těžší než já?“

„O padesát kilo,“ odfrkl si Porteil opovržlivě. „Padesát kilo

sádla,“ vykvikl Čára a obličej se mu zkřivil vzteky. „Já ti něco

povím. Budeme bojovat při merkurské gravitaci. To znamená, že

budeš mít výhodu dvacet kilo. A tobě zůstane výhoda setrvačnosti. Je

to fér?“

- 86 —

„Provesmír, nejradši bych ti dal jednu a rozmáznul ti tu tvoji

velkou hubu přes ten zatracenej ksichtíček,“ složil mu poklonu

Porteil.

„Budeš mít příležitost. Domluveno?“

„Galaxie skákavá, to je teda sázka. Pokusím se tě nezabít, ale

víc pro tebe nemůžu udělat. Sám jsi to chtěl, sám sis o to koledoval.“

„Dobře. Takže jdeme na to. Jdeme na to.“ Čára se zjevně

nemohl dočkat, drobnými pěstičkami mlátil do vzduchu jako pták

křídly. Vlastně se na souboj tak těšil, že ani jednou nepomyslel na

Luckyho a ani ho nenapadlo, že by mohlo dojít k neštěstí. Ani ho

nemohlo napadnout, že Lucky před pouhými pár hodinami vybojoval

ještě nebezpečnější zápas, než na jaký zrovna vyzval Porteila.

V podlaží elektrárny byly umístěny obrovské generátory a těžké

stroje, ale také široká plošina vhodná pro shromažďování obyvatel.

Byla to nejstarší část Paláce. Nejdříve, ještě než byly vyhloubeny v

merkurské skále první doly, spávali stavební inženýři na polních

lůžkách mezi dvěma generátory. Dodneška byl prostor příležitostně

využíván jako trojrozměrné kino.

Nyní sloužil jako ring a Cook s pěti techniky postávali váhavě

po stranách.

„To jsou všichni?“ tázal se Čára.

„Mindes a jeho chlapi jsou na slunečné straně,“ odpověděl

Cook. „Deset mužů hledá v dolech vaše chobotnice a zbytek

obsluhuje přístroje.“ S obavou pohlédl na Čáru. „Opravdu víte, co

děláte, Čáro?“

Porteil byl do pasu svlečený. Hruď a ramena měl porostlé

hustými chlupy. Zálibně si prohlížel svaly jako atlet před výkonem.

Čára se netečně podíval směrem k Porteilovi. ,,S gravitací je vše

připraveno?“

„Na signál vypneme motory. Označil jsem ovladače, takže to

zbytek Paláce neovlivní. Porteil s tím souhlasil?“

„Jasně.“ Čára se usmál. „Je to v pořádku, kamaráde.“

„To doufám,“ odpověděl Cook vřele.

Porteil vykřikl: „Kdy to začne?“ Pak se porozhlédl po malé

skupince diváků a zeptal se. „Chce si někdo vsadit na koníčky?“

- 87 —

Jeden z techniků se s nejistým úsměvem zadíval na Čáru. Ten byl

nyní také do půl těla obnažený a působil překvapivě svalnatě, ale

rozdíl velikosti působil groteskním dojmem.

„Žádné sázky,“ odpověděl technik.

„Připraveni?“ zvolal Cook.

„Já ano,“ zachrčel Porteil.

Cook si olízl bledé rty a otočil hlavním vypínačem. Bzučení

generátorů se náhle výrazně zeslabilo.

Čára se náhlým poklesem váhy rozkýval. Stejně tak všichni

ostatní. Porteil se zapotácel, ale ihned znovu nabral rovnováhu a s

elánem vyrazil doprostřed volného prostoru. Ani se neobtěžoval

zvednout ruce, stál tam naprosto uvolněně.

„Tak něco udělej, ty moucho,“ procedil skrz zuby.

- 88 —

13. Výsledky souboje

Pokud šlo o Čáru, ten postupoval drobnými elegantními krůčky,

jako by měl v nohou místo svalů péra.

Svým způsobem to tak bylo. Gravitace na povrchu Merkuru

takřka odpovídá gravitaci marsovské, s níž je Čára důvěrně

obeznámen. Klidnýma šedýma očima pozoroval každé Porteilovo

zachvění, každý kousek svaloviny, který musí udržovat ve

vzpřímeném stavu. Při pobytu v gravitaci, na níž není člověk zvyklý,

se v podstatě nelze vyvarovat chyb v odhadu, které se projeví

zejména potížemi s udržením rovnováhy.

Čára pružně přeskakoval z nohy na nohu, ze strany na stranu.

Přerušovaný pohyb připomínal směšný tanec, který jeho soupeře

naprosto zmátl.

„Co to má znamenat?“ mručel Porteil. „To je marťanský

valčík?“

„Něco takového,“ odpověděl Čára a vymrštil paži. Pěst zvučně

dopadla na soupeřův bok. Porteil se nárazem zakymácel.

Publikum vydechlo a ozval se osamělý výkřik: „Hele ho, kluka

jednoho!“

Čára se postavil s rukama v bok a čekal, až Porteil nabere

ztracenou rovnováhu.

To mu trvalo pět vteřin, ale na boku měl nyní hrozivou červenou

skvrnu a další, ještě hrozivější, se objevila na jeho tváři. Mohutně

vystartoval pravičkou, dlaň měl zpola otevřenou, jako by facka

naprosto stačila k rozmáčknutí toho otravného komára.

Jenže pohyb pokračoval a táhl Porteila s sebou. Čára sklonil

hlavu a ustoupil o přesně vyměřené tři centimetry. Porteil se zoufale

snažil úder zastavit, ale docílil jenom toho, že se ocitl roztřesený

zády k Čárovi.

Ten umístil svoje chodidlo na Porteilovy trenýrky a zlehka

zatlačil. Elegantně přeskočil na druhou nohu, zatímco Porteil

groteskně pomalým pohybem přistál na obličeji.

Od postranní čáry se ozval smích.

- 89 —

Jeden z diváků vykřikl: „Změnil jsem názor, Porteile. Sázím!“

Porteil nedal najevo, že by poznámku slyšel. Znovu se obrátil

čelem k Čárovi, z koutku masitých úst mu vytékal proužek slin.

„Zvedněte gravitaci!“ ryčel. „Dejte ji na normál!“

„Co se děje, ty bečko?“ posmíval se Čára. „Nestačí ti dvacet kilo

navíc?“

„Já tě zabiju. Já tě zabiju,“ křičel Porteil.

„Tak pojď, miláčku!“ vyzýval ho Čára s otevřenou náručí.

Ale Porteil nebyl úplně zbavený smyslů. Nemotorně poskakoval

kolem. „Jen co naberu trochu rovnováhy, chytnu tě a roztrhnu tě jako

hada.“

„Tak chytej.“

V publiku se rozhostilo tísnivé ticho. Porteil nyní vypadal jako

nakloněný sud, měl doširoka roztažené ruce i nohy. Snažil se získat

rovnováhu, najít v gravitaci svůj rytmus.

Naproti tomu štíhlý Čára připomínal stéblo trávy. Byl elegantní

a sebejistý jako nějaký tanečník, i když vypadal směšně malinký.

Nezdálo se, že by Čáru trápily jakékoli obavy. Poskakoval

dopředu, přičemž ho každé dupnutí vyneslo do značné výšky. Když

se po něm Porteil ohnal, Čára se vymrštil a přistál svému

protivníkovi za zády, ještě než se stačil otočit.

Ozval se hlasitý potlesk, který Čára odměnil úsměvem.

Sklonil hlavu a prolezl pod rukou, která ho ohrožovala. Provedl

při tom skoro piruetu, pak se zvedl a hranou dlaně ostře udeřil na

soupeřův biceps.

Porteil přemohl výkřik a opět se začal otáčet.

Přes všechny provokace zachovával nyní Porteil hrozivý klid.

Na druhou stranu, Čára ho ze všech sil popichoval a snažil se ho

donutit dělat prudké pohyby, které jej vyvedou z rovnováhy.

Dopředu a zase zpátky, rychlé ostré údery, které přes svoji lehkost

píchaly jako jehly.

Ale malý Marťan pojal ke svému soupeři úctu. Tomu bídákovi

to jde. Udržuje stabilitu jako medvěd odrážející útok honícího psa. A

Čára je honící pes, který dokáže pouze čenichat okolo, vrčet, kousat

a pak zmizet z dosahu medvědích tlap.

- 90 —

Porteil dokonce medvěda připomínal, měl chlupaté tělo, krví

podlité oči a vystouplou spodní čelist.

„Bojuj, srabe,“ vysmíval se Čára. „Takhle se můžou diváci

koukat jenom na mě.“

Porteil zavrtěl pomalu hlavou. „Pojď blíž,“ vyzval ho. „Jasně,“

odvětil Čára a bleskově udeřil. Zlehka zasáhl Porteila ze strany do

čelisti a v mžiku prosvištěl pod soupeřovou paží. Porteil pohnul

rukou, ale příliš pozdě. Pohyb zůstal nedokončen. Poněkud se

zakymácel. „Zkus to znova,“ zasyčel.

Čára pokus opakoval, tentokráte se propletl pod druhou rukou a

drobnou úklonou poděkoval aplaudujícímu publiku. „Zkus to ještě

jednou,“ zakřičel Porteil. „Určitě,“ nedal se Čára. A vyrazil.

Tentokrát byl Porteil dokonale připraven. Nepohnul hlavou ani

rukou, ale pravá noha vystřelila vpřed.

Čára ve vzduchu uskočil, nebo se o to alespoň pokusil, ale

situaci nezvládl. Porteilova noha drtila jeho kotník. Čára bolestí

vyštěkl.

Porteilův silný úder nesl jeho tělo dále dopředu. Postrčením do

zad Čára pohyb ještě zrychlil.

Porteil si už začínal na gravitaci zvykat. Tentokrát neletěl

dopředu tak daleko a sebral se mnohem dříve, zatímco Čára měl

kotník v jednom ohni a poděšeně se mátožil kolem.

Porteil se zuřivým výkřikem udeřil a Čára, který se otáčel na

zdravé noze, nebyl dost rychlý. Na pravé rameno dopadla drtivá pěst.

Další zásah utrpěl pravý loket. Oba borci najednou upadli.

Diváci zařvali jako jeden muž a popelavě bledý Cook zvolal:

„Zastavte zápas.“ Jeho krákoravý hlas zůstal v té vřavě naprosto bez

odezvy.

Porteil se vyškrábal na nohy, přitom Čáru zvedl jako pírko. Čára

měl obličej zkřivený bolestí. Svíjel se a zoufale se snažil postavit na

vlastní nohy.

Porteil chroptěl soupeři do ucha. „Ty sis myslel, že mě dostaneš,

když budeme bojovat v nízké gravitaci. Ještě pořád si to myslíš?“

Přemýšlením Čára čas neztrácel. Musí dostat alespoň jednu

nohu na zem… Anebo na Porteilovu čéšku, protože pravé chodidlo

právě spočívalo na soupeřově koleni.

- 91 —

Čára vší silou zatlačil a jeho tělo se vymrštilo dozadu.

Porteil přepadl vpřed. To pro něj nebylo příliš nebezpečné, ale

svaly neuvyklé nízké gravitaci přehnaly vyvažování a on se řítil na

záda. Čára byl na situaci připraven a ještě mu pomohl.

Porteil klesl tak rychle, že si diváci ani neuvědomili, jak k tomu

došlo. Čára se částečně vykroutil ze sevření.

Nyní stál na nohou jako kočka, ale jednu paži měl pořád

znehybněnou. Čára udeřil levou rukou na Porteilovo zápěstí a

zároveň kolenem proti lokti.

Porteil zavyl a povolil stisk, aby mu Čára nezlomil ruku.

Čára se chopil příležitosti. Vysvobodil svoji ruku a přitom

nepovolil sevření Porteilova zápěstí. Jeho paže dopadla na Porteilovu

ruku těsně nad loktem. Soupeřovu levačku nyní držel oběma dlaněmi

jako ve svěráku.

Porteil se snažil postavit. Čára s námahou ohnul záda a začal se

zvedat ve stejném směru, v jakém se jeho soupeř škrábal na nohy.

Síla Čárových svalů spolu s Porteilovým pohybem způsobila, že

se mohutné tělo odlepilo od země, působivý obrázek toho, co

všechno je možné v nízké gravitaci.

K prasknutí napnutý Čára vyhodil Porteilovo tělo ještě výše a

nechal je groteskně pomalu plachtit po parabolické dráze.

Všichni sledovali postavu plující vzduchem. Vtom byli náhle

zaskočeni změnou gravitace. Zemská hodnota přitažlivé síly se

navrátila rychlostí výstřelu blasteru. Čára klesl na kolena a jeho

klouby bolestivě zapraskaly. Diváci padali jako švestky. Ozval se

sborový řev, v němž se mísily výkřiky bolesti a překvapení.

Pouhým koutkem oka zachytil Čára, co se stalo s Porteilem.

Změna gravitace jej zastihla ve vrcholu paraboly a silně urychlila

jeho pád. Hlavou narazil na podpěru jednoho z generátorů a ozvala

se silná rána.

Čára se bolestivě zvedal a snažil se nabýt ztracenou

duchapřítomnost. Zapotácel se a všiml si Cooka, jak klečí vedle

ležícího Porteila.

„Co se děje?“ křičel Čára. „Co se stalo s gravitací?“

- 92 —

Ostatní otázku opakovali jako ozvěna. Pokud to dokázal Čára

rozpoznat, byl na nohou jedině Cook, jedině on byl schopen

přemýšlet.

„Na gravitaci nezáleží, jde o Porteila,“ řekl Cook.

„Je zraněný?“ zeptal se kdosi.

„Už ne,“ odpověděl Cook vkleče. „Určitě je mrtvý.“

Ostatní nervózně utvořili kruh kolem nehybného těla.

„Raději zavolejte doktora Gardomu,“ zašeptal Čára. Hlavou se

mu honily chmury.

„To bude patálie,“ posteskl si Cook. „Vy jste ho zabil, Čáro.“

„Změna gravitace ho zabila,“ oponoval Čára.

„To se bude těžko vysvětlovat. Vy jste ho vyhodil.“

„Já zvládnu každou patálii, nebojte se,“ nepřesvědčivě ho

uklidňoval Čára.

Cook si olízl rty a rozhlédl se okolo. „Já zavolám Gardomu.“

Gardoma přišel za pět minut a rychlost jeho vyšetření byla

dostatečným důkazem, že se Cook nemýlil.

Lékař se postavil, utřel si ruce do kapesníku a vážně pronesl:

„Smrt. Proražená lebka. Jak k tomu došlo?“

Několik lidí začalo mluvit jeden přes druhého, ale Cook je

odehnal. „Souboj mezi Čárou a Porteilem…“ vysvětloval.

„Mezi Čárou a Porteilem!“ vybuchl doktor Gardoma. „Kdo to

dovolil? To je šílenost, myslet si, že Čára vydrží…“

„V klidu,“ přerušil ho Čára. „Já jsem celý.“

„Je to pravda, Gardomo, mrtvý je Porteil,“ zuřivě se hájil Cook.

„A Čára trval na souboji. Nepopíráte to, že?“

„Nepopírám,“ odvětil Čára. „A taky jsem trval na merkurské

gravitaci.“

Doktor Gardoma vyvalil oči. „Merkurská gravitace? Tady?“

Zadíval se na své nohy, jako by nevěřil svým smyslům.

„Teď už tu není merkurská gravitace,“ vysvětloval Čára,

„protože pseudogravitační pole bylo přepnuto v klíčovém okamžiku

na zemský výkon. Bum! A je to! Tohle zabilo Porteila, ne moje

maličkost.“

„Jak se dostalo pseudogravitační pole na zemskou úroveň?“ ptal

se Gardoma.

- 93 —

Nikdo nepromluvil.

„Možná došlo ke krátkému…“ koktal nepřesvědčivě Cook.

„Kecy,“ odbyl ho Čára. „Páka je nahoře, sama se tam nedala.“

Nastala další chvíle dusného ticha.

Jeden z techniků si odkašlal a pravil: „Možná, že byl někdo tak

rozrušen ze zápasu, že šel okolo a zavadil o páku, aniž si toho

všiml.“

Ostatní horlivě posvědčovali. Jeden z diváků povídá:

„Provesmír! Prostě se to stalo!“

„Já musím podat o neštěstí hlášení. Čáro…“ řekl přísně Cook.

„Dobře,“ zeptal se malý Marťan klidně, „jsem zatčen pro

zabití?“

„Nn… ne,“ odpověděl nejistě Cook. „Já vás nezatknu, ale

musím podat hlášení a nakonec možná zatčen budete.“

„Aha. Děkuji za varování.“ Poprvé od návratu z dolů se Čára

přistihl, že myslí na Luckyho. Tohle, pomyslel si, bude pěkně hořké

sousto i pro Luckyho, až se vrátí.

Ale i tak se v malém Marťanovi vzdouvalo podivné vzrušení,

protože si byl jist, že se dokáže z nepříjemností vysekat… a ukázat

při přelíčení Luckymu jednu nebo dvě zajímavosti.

„Čáro!“ ozval se další hlas.

Všichni pozvedli zrak. Po schodišti, které vede z horního patra,

scházel Peverale. „Všemohoucí vesmír, Čáro, vy jste dole? A

Cook?“ A pak skoro rozmarně: „Co se to tu děje?“

Nikdo nebyl schopen slova. Oči starého astronoma spočinuly na

nehybném Porteilově těle a on pronesl s nádechem mírného údivu:

„Je mrtev?“

Peverale překvapivě ihned ztratil o mrtvolu zájem. Ani nečekal

na odpověď a hned se znovu otočil k Čároví.

„Kde je Lucky Starr?“ ptal se.

Čára otevřel ústa, ale nevyšel žádný zvuk. Nakonec se mu

podařilo zašeptat: „Proč vás to zajímá?“

„Je stále v dolech?“

„No…“

„Nebo je na slunečné straně?“

„No…“

- 94 —

„Provesmír, chlape, je na slunečné straně, nebo ne?“

„Chci vědět, proč se ptáte,“ trval na svém Čára.

„Mindes,“ řekl Peverale netrpělivě, „je venku na svém skútru,

hlídkuje v oblasti, kde leží jeho kabely. Občas to dělává.“

„A?“

„A buď se zbláznil, anebo má pravdu, když říká, že tam viděl

Luckyho Starra.“

„Kde?“ vyhrkl Čára.

Doktor Peverale nesouhlasně stiskl rty. „Takže opravdu je tam

venku. To stačí. No, váš přítel Lucky Starr má zřejmě nějaké potíže s

umělým člověkem, s robotem…“

„S robotem!“

„A podle Mindese, který tam sice nepřistál, ale který čeká na

výpravu, co se tam chystá, je Lucky Starr mrtev!“

- 95 —

14. Předehra k přelíčení

Ve chvíli, kdy ležel Lucky ohnutý v neúprosném robotově

sevření, očekával okamžitou smrt. Když nepřicházela, začala v něm

doutnat jiskérka naděje.

Mohlo se snad stát, že se robot, jehož zmučený mozek nahlodal

zákaz zabít člověka, nedokáže rozhoupat, když se své oběti ocitne

tváří v tvář?

Lucky usoudil, že se mýlí, neboť se zdálo, jako by robotův stisk

postupně zesiloval.

„Pusť mě,“ zařval ze všech sil a zvedl ruku, kterou prohrabával

černou špínu. Zbývala poslední naděje, poslední mizivá šance.

Natáhl se k robotovi. Nedokázal se otočit, aby se podíval, hlavu

měl přimáčknutou k hrudi robota. Několikrát přejel dlaní po

kovovém povrchu robotovy lebky. Pak ruku odtáhl.

Nic víc udělat nemohl.

A pak… Zdá se mu to nebo robotovo sevření opravdu povoluje?

Je velké slunce Merkuru tentokrát na jeho straně?

„Robote!“ vykřikl.

Robot vydal zvuk, který zněl jako skřípění ozubených kol.

Sevření opravdu povolovalo. Teď je na čase popohnat běh

událostí tím, co ještě možná v umělé mysli zbylo ze zákonů robotiky.

„Nesmíš ublížit člověku,“ supěl Lucky.

„Nesmím…“ odpověděl přerývaně robot a bez výstrahy upadl.

Sevření bylo stále stejně pevné, jako mrtvolný stisk.

„Robote! Běž!“ přikázal Lucky.

Robot škubavě povolil stisk. Ne úplně, ale Lucky dokázal

alespoň vyprostit nohy a pohnout hlavou,

„Kdo ti přikázal ničit přístroje?“ dotíral Lucky.

Teď už se neobával zuřivé reakce na tuto otázku. Věděl, že on

sám uvedl pozitronickou mysl do naprostého zmatku. Ale možná, že

v ní i v posledním stadiu rozpadu zbudou zbytky povědomosti o

Druhém zákonu. „Kdo ti přikázal ničit přístroje?“ zopakoval.

- 96 —

Robot vydal nejasný zvuk. „Po… po…“ Potom se radiové vlny

odmlčely a robot třikrát otevřel a zavřel ústa, jako by se pokoušel

promluvit. A pak už nic. Robot zemřel.

Luckyho myšlenky poletovaly teď, když pominulo

bezprostřední nebezpečí smrti, bezvládně kolem. Nedostávalo se mu

sil na to, aby setřásl robotovy končetiny ze svého těla úplně.

Ovladače vysílačky vzaly za své v robotově objetí.

Bylo mu jasné, že nejdřív ze všeho potřebuje nabrat sílu. To

znamená, že musí urychleně zmizet z dosahu přímého záření Slunce.

To znamená, že se musí dostat do stínu blízkého hřbetu, jehož se mu

nepodařilo dosáhnout během souboje s robotem. Ztěžka šoural

nohama. Kousek po kousku se posouval směrem ke stínu a vláčel s

sebou robotovo těžké tělo. Ještě a ještě. Připadalo mu, že to nikdy

neskončí. Všude kolem zářil celý vesmír najednou. Ještě. Ještě.

Připadalo mu, že v necitelných nohou nemá už vůbec žádnou sílu a

že robot snad váží tunu.

Vypadalo to, že i v podmínkách merkurské gravitace je to pro

něj nadlidský úkol a dál se pohybuje už jenom silou vůle.

Do stínu se doplazil hlavou napřed. Světlo pohaslo. Zastavil

postup, zhluboka oddechoval a pak se na pokraji vyčerpání posunul o

další kousíček a pak ještě o jeden.

Je ve stínu. Noha robota, která zůstala na slunci, odrážela světlo

všemi směry. Lucky se ohlédl a v mátohách zaregistroval odrazy.

Pak, takřka s vděčností, ztratil vědomí.

Než se mu navrátily smysly, uběhl určitý čas. Daleko později si

uvědomil, že leží klidně v pohodlné posteli a snaží se vybavit sled

posledních událostí. Naskakovaly mu útržkovité obrázky

přibližujících se postav, mlhavá vzpomínka na jízdu na reaktivním

skútru a Čárův vystrašený ječák. A pak už daleko jasnější obraz

lékařského ošetření.

Potom zase bílo a jasná vzpomínka na doktora Peverala, který

mu vlídným hlasem klade otázky.

Lucky si uvědomil, že odpovídal souvisle, takže už má to

nejhorší určitě za sebou. Otevřel oči.

- 97 —

Doktor Gardoma si jej zasmušile prohlížel, v ruce stále třímal

injekci.

„Jak se cítíte?“ ptal se.

„Jak bych se měl cítit?“ zasmál se Lucky.

„Jako mrtvola, řekl bych, po tom všem, co jste prodělal. Ale

máte hodně tuhý kořínek, takže budete žít.“

Čára postávající na okraji Luckyho zorného pole do něj nyní

vstoupil celý. „A Mindes si žádné díky nezaslouží. Proč ten

vypatlanec nepřistál a nedostal Luckyho pryč, když si všiml robotovy

nohy? Na co čekal? Chtěl tam nechat Luckyho umřít?“

Doktor Gardoma odložil injekci a začal si mýt ruce. Otočen

zády odpověděl Čárovi: „Scott Mindes byl přesvědčen, že je Lucky

mrtev. Jeho jediným přáním bylo zůstat tak daleko, aby ho nikdo

nemohl obvinit z vraždy. Už se jednou Luckyho pokusil zabít a

dobře věděl, že si na to ostatní vzpomenou.“

„Jak mohl v daném okamžiku takhle přemýšlet? Robot. Na

Mindese je toho v posledních dnech moc, není ve své kůži. Ale i tak

zavolal pomoc, nic lepšího udělat nemohl.“

„Neber si to tak, Čáro,“ chlácholil ho Lucky. „Byl jsem mimo

nebezpečí. Spal jsem ve stínu a teď jsem v pořádku. A co robot,

doktore Gardomo? Podařilo se ho zachránit?“

„Máme ho v Paláci. Ale mozek je zničený, nedá se z něj zjistit

nic.“

„To je bída,“ posteskl si Lucky.

Lékař pozvedl hlas. „Dobře, Čáro, pojďte. Nechte ho spát.“

„Ale…“ rozhořčil se Čára.

„To je v pořádku, Gardomo,“ promluvil najednou Lucky.

„Vlastně chci s Čárou mluvit mezi čtyřma očima.“

Doktor Gardoma zaváhal a pak pokrčil rameny. „Potřebujete

spát, ale dávám vám půl hodiny. Pak musí odejít.“

„Odejde.“

Jakmile se ocitli sami, Čára chytil Luckyho za rameno a divoce

jím zatřásl. „Ty opice,“ vyčítal mu přiškrceným hlasem, „kdyby

vedro nevyřídilo robota včas… jako v subéteru…“

- 98 —

Lucky se nevesele usmál. „To nebyla náhoda, Čáro,“

vysvětloval. „Kdybych čekal na rozuzlení jako v subéteru, byl bych

mrtvý. Musel jsem robota vyřadit z provozu.“

Jak?“

„Hlava se mu jenom blýskala. Odrážela velkou část slunečního

záření. To znamená, že se pozitronický mozek ohřál a robot se

zbláznil, ale nepřestal fungovat úplně. Naštěstí je velká část povrchu

Merkuru tvořena černým pískem. Podařilo se mi rozmazat zrníčka

robotovi po hlavě.“

„Co to udělalo?“

„Černá pohlcuje teplo, neodráží je. Teplota v robotově mozku

rychle stoupla a on zemřel skoro naráz. Ale měl jsem namále… No,

to je teď jedno. Co se stalo tady, když jsem byl pryč? Jestli vůbec

něco?“

„Jestli vůbec něco! Poslouchej!“ Čára mluvil a Lucky

naslouchal. Jak se příběh rozvíjel, na posluchačově tváři se objevoval

stále zasmušilejší výraz.

Když se Čára blížil k závěru, Lucky se již navztekaně mračil.

„Proč ses vlastně pral s Porteilem? To byla hloupost.“

„Lucky,“ málem se urazil Čára, „to byla strategie. Ty pořád

říkáš, že já vždycky jedu hlava nehlava a že na mě není spoleh, když

jde o nějakou mazanost. Tohle byla mazanost. Věděl jsem, že mu to

v nízké gravitaci můžu nandat…“

„Vypadá to, že se ti to málem nepovedlo. Máš zavázaný kotník.“

„Uklouzl jsem. Nedopatření. A kromě toho, já jsem vyhrál. Byla

v tom taky sázka. Mohl nadělat Akademii spoustu škody, ale

kdybych vyhrál, musel by nám dát pokoj.“

„Ty jsi snad jeho slibu věřil?“

„No…“ spustil znepokojeně Čára.

Lucky pokračoval. „Říkal jsi, že jsi mu zachránil život. On to

určitě věděl a ani to ho nepřesvědčilo, aby svoje plány změnil. Přišlo

ti pravděpodobné, že ho přesvědčí pěstní souboj?“

„No…“ zopakoval Čára.

„Zvláště, když prohraje a bude zuřit, že mu někdo veřejně

nabančil… Já ti něco řeknu, Čáro. Ty jsi to udělal, protože jsi ho

- 99 —

chtěl zmlátit, chtěl ses pomstít za to, jak si z tebe utahoval. Sázka

byla jenom záminka, aby ses mohl bít. Není to tak?“

„Ale Lucky! U všech komet…“

„Nebo nemám pravdu?“

„Chtěl jsem se vsadit…“

„Ale hlavně ses chtěl porvat a koukni, jak to dopadlo.“

„Promiň,“ sklopil Čára zrak.

Lucky najednou změkl. „Ale, provesmír, Čáro. Já se na tebe

nezlobím. Já se zlobím hlavně na sebe. Špatně jsem robota odhadl a

málem jsem se nechal zabít, protože jsem nepřemýšlel. Mohl jsem si

všimnout, že není v pořádku, ale s účinkem tepla na pozitronický

mozek jsem si to spojil, až už bylo skoro pozdě. No, chybami se

člověk učí. Ale už toho nechme. Podstatné je, co uděláme s

Porteilem.“

Čárovi se vmžiku vrátila duchapřítomnost. „Každopádně,“ řekl,

„supa už jsme se konečně zbavili.“

„Co se týče jeho, máš pravdu,“ odpověděl Lucky, „ale co

senátor Swenson?“

„Hmmmm.“

„Jak tohle vysvětlíme? Vyšetřují Akademii věd a v důsledku

pěstního zápasu vyvolaného někým, kdo je Akademii velmi blízko,

kdo je skoro členem, zemře jejich vyšetřovatel. To nebude vypadat

dobře.“

„Byla to nešťastná náhoda. Pseudogravitační pole…“

„To nám nepomůže. Musím si promluvit s Peveralem a…“

Čára zrudl a skočil Luckymu do řeči. „On je prostě starý.

Takové věci ho vůbec nezajímají.“

Lucky se opřel o loket. „Jak to myslíš, že ho vůbec nezajímají?“

„No ne,“ dál mlel svou Čára. „Přišel, když ležel mrtvý Porteil na

zemi, a vůbec nic to s ním neudělalo. Zeptal se jenom: »Je mrtvý?« a

nic víc.“

„Nic víc?“

„Nic víc. Pak se vyptával, kde jsi ty, a povídal, že volal Mindes,

a říkal, že tě zabil robot.“ Lucky pohlédl Čárovi zpříma do očí. „Nic

víc?“

„Nic víc neřekl,“ odpověděl nejistě Čára.

- 100 —

„Co se stalo potom? No tak, Čáro. Ty nechceš, abych mluvil s

Peveralem. Proč?“

Čára uhýbal před Luckyho pohledem.

„Čáro, mluv.“

„No, zejtra mě budou tak nějak soudit.“

„Soudit?“

„Peverale tvrdí, že jde o vraždu a že to vrhne špatné světlo na

Zemi. Říká, že musíme určit, kdo je za to zodpovědný.“

„No dobře. Kdy bude přelíčení?“

„Lucky, tohle jsem ti povídat nechtěl. Doktor Gardoma říkal, že

se nesmíš rozčilovat.“

„Nemluv jako matka pluku, Čáro. Kdy bude přelíčení?“

„Zítra ve dvě odpoledne standardního slunečního času. Ale

nemusíš se ničeho bát, Lucky.“

„Zavolej doktora Gardomu,“ nařídil Lucky. „Proč?“

„Udělej to.“

Čára vyšel na chodbu a vrátil se společně s doktorem

Gardomou.

„Není žádný důvod, proč bych nemohl zítra kolem druhé vylézt

z postele, že?“ ptal se Lucky.

Doktor Gardoma zaváhal. „Připadalo by mi správnější, kdybyste

ještě trochu počkal.“

„Mně je jedno, co by vám připadalo správnější. Zabije mě to,

nebo ne?“

„Nezabilo by vás, ani kdybyste vstal teď,“ řekl uraženě doktor

Gardoma. „Ale nedoporučuji vám to.“

„Tak dobře. Teď řekněte doktoru Peveraleovi, že budu u

přelíčení s Čárou. Předpokládám, že víte, o co jde.“

„Ano, vím.“

„Kromě mě o tom vědí všichni, je to tak?“

„Nebyl jste ve stavu…“

„Řekněte doktoru Peveraleovi, že budu u přelíčení a ať beze mě

nezačínají.“

„Vyřídím mu to,“ odpověděl Gardoma, „a vy teď běžte raději

spát. Pojďte se mnou, Čáro.“

- 101 —

Čára zaječel. „Ještě vteřinku.“ Rychle přistoupil k Luckyho

posteli a řekl: „Lucky, nerozčiluj se. Mám celou situaci pod

kontrolou.“

Lucky zvedl obočí.

„Chtěl jsem tě překvapit, k vesmíru,“ nadýmal se důležitě Čára.

„Dokážu, že nemám s Porteilovým zlomeným vazem nic společného.

Vyřešil jsem celý případ.“ Bil se v prsa. ,Já jsem ho vyřešil. Já! Čára.

Já vím, kdo za všechno může.“

„Kdo?“ zeptal se Lucky.

„Ne! Neřeknu,“ vykřikl Čára. „Chci ti dokázat, že mám v hlavě

více než pěsti. Tentokrát budu hvězda já a ty budeš poslouchat.

Dozvíš se to u přelíčení.“

Malý Marťan se vesele zašklebil a triumfálně odtančil z pokoje

za doktorem Gardomou.

- 102 —

15. Přelíčení

Den nato krátce před druhou hodinou vstoupil Lucky do

kanceláře doktora Peveralea.

Ostatní už byli na svých místech. Doktor Peverale trůnící za

starým přeplněným stolem mu přívětivě pokynul. Lucky důstojně

odpověděl: „Dobrý den, pane.“

Situace připomínala nedávnou slavnostní večeři. Cook působil

jako vždy nervózním dojmem a vypadal jaksi přepadle. Seděl v

ohromném křesle po pravici doktora Peveralea. Čárovo drobné tělo

se málem ztrácelo ve stejně velkém křesle umístěném vlevo.

Mrzutý Mindes čas od času zabubnoval štíhlými prsty o kalhoty.

Vedle něj seděl netečně doktor Gardoma a vrhal na vstupujícího

Luckyho nesouhlasné pohledy. Z účastníků slavnostní večeře scházel

vlastně pouze Porteil. „Nyní můžeme začít,“ spustil s obvyklou

laskavostí doktor Peverale. „Nejdříve pár slov pro pana Starra.

Pochopil jsem, že vám Čára toto setkání prezentoval jako přelíčení.

Pochopte, prosím, že se o nic takového nejedná. Jestli k nějakému

přelíčení dojde, a já doufám, že nikoliv, pak proběhne na Zemi před

opravdovým soudem a porotou. My se tady pokoušíme pouze

sestavit zprávu, kterou bychom mohli poslat Akademii věd.“

Doktor Peverale urovnal nepořádek na svém stole a pravil: „Rád

bych vysvětlil, proč je třeba vytvořit co nejúplnější zprávu. Za prvé,

díky odvážné výpravě pana Starra na slunečnou stranu se podařilo

zastavit záškodníka, který poškozoval projekt doktora Mindese.

Ukázalo se, že se jedná o robota sírijské výroby, který je už nyní

mimo provoz. Pane Starre…“

„Ano?“ řekl Lucky. „Závažnost situace způsobila, že jsem si

vám dovolil položit pár otázek ihned poté, co vás přivezli, když jste

byl ještě napůl v bezvědomí.“

„Vzpomínám si na to poměrně dobře,“ odvětil Lucky.

„Byl byste nyní tak laskav a potvrdil mi některé odpovědi tak,

aby mohly být zaznamenány?“

„Ano.“

- 103 —

„Za prvé, jsou do případu zapleteni ještě jiní roboti?“

„O tom robot nehovořil, ale nevěřím, že tu jsou ještě další.“

„Avšak, nemluvil výslovně o tom, že by byl jediným robotem na

Merkuru.“

„Nemluvil.“

„Takže tu někde může být spousta dalších?“

„Domnívám se, že nikoliv.“

„Avšak to je jenom váš názor. Robot nepopřel existenci dalších

exemplářů.“

„Nepopřel.“

„Výborně. Kolik Sírijců je do případu zapleteno?“

„O tom robot nehovořil, měl příkaz mlčet.“

„Určil místo, kde leží základna sirijských vetřelců?“

„Neřekl nic, co by se toho týkalo. O Sírijcích se vůbec

nezmínil.“

„Ale robot byl vyroben na Síriu, ne?“

„Připustil tuto domněnku.“

„Aha.“ Doktor Peverale se bezkrevně usmál. „Takže pak je

zřejmé, že jsou na Merkuru Sírijci a že vyvíjejí nepřátelskou aktivitu.

Akademie věd si to musí uvědomit. Je nutno vykonat dobře

organizovaný průzkum Merkuru, a když nám Sírijci uniknou a

planetu opustí, bude potřeba alespoň zlepšit informovanost o

vzrůstajícím sírijském nebezpečí.“

Cook nejistě vstoupil do diskuse. „Také je tu otázka forem

života, které vznikly na Merkuru, pane doktore. I o tom musíme

poskytnout Akademii informace.“ Otočil se k celému auditoriu.

„Jednu z bytostí se včera podařilo dopadnout a…“

Starý astronom jej rozmrzele přerušil. „Ano, doktore Cooku,

Akademie rozhodně musí dostat všechny informace. Ale sírijská

otázka je v každém případě prvořadá. Ostatní záležitosti musí

ustoupit naléhavému nebezpečí. Například navrhuji, aby doktor

Mindes zastavil svůj projekt, dokud nebude Merkur pro pozemšťany

bezpečný.“

„Počkat,“ vykřikl Mindes, „projekt už stál spousta času, peněz i

energie…“

- 104 —

„Říkám do doby, než bude Merkur mimo nebezpečí. Nemluvím

o úplném zastavení Projektu Světlo. Ale protože je třeba nejdříve

hájit bezpečnost Merkuru, bude nezbytné zajistit, aby nám Porteilův

ochránce senátor Swenson nemohl házet klacky pod nohy.“

„Chcete říct, že senátorovi předhodíte Čáru jako obětního

beránka, pěkně svázaného do kozelce a opatřeného mašličkou,“

přerušil ho Lucky. „A zatímco on bude cupovat Čáru, hon na Sírijce

může na Merkuru klidně pokračovat.“

Astronom zvedl šedé obočí. „Jaký obětní beránek, pane Starre?

Jde nám jenom o fakta.“

„Tak tedy do toho,“ neposedně se zavrtěl Čára. „Chcete fakta,

máte je mít.“

„Dobře,“ vybídl jej doktor Peverale. „Vy jste hlavní aktér,

můžete začít? Vyličte nám vlastními slovy všechno, co se mezi vámi

a Porteilem stalo. Vyjádřete všechno, co máte na srdci, ale budu

vděčný za stručnost. Nezapomeňte, toto sezení se celé nahrává na

magnetofon.“

„Chcete mě vzít pod přísahu?“ otázal se Čára. Peverale zavrtěl

hlavou. „Toto není formální přelíčení.“

„Jak je libo.“ Čára vyprávěl svůj příběh překvapivě nestranně.

Začal Porteilovými poznámkami o jeho výšce, pokračoval setkáním

v dolech a skončil soubojem. Vynechal pouze Porteilovy výhrůžky

namířené proti Luckymu Starrovi a Akademii. Pak si vzal slovo

doktor Gardoma. Potvrdil, co se stalo mezi Čárou a Porteilem při

jejich prvním setkání, a také popsal pro nahrávku průběh slavnostní

večeře. Zmínil se též o léčbě Porteila po jeho návratu z dolů.

„Z podchlazení se vzpamatoval rychle,“ řekl. „Nevyzvídal jsem

podrobnosti a on sám mi nic nevnucoval. Avšak vyptával se na Čáru

a z výrazu jeho tváře, když jsem odpověděl, že se Čárovi daří dobře,

usuzuji, že jeho nenávist sahala až za hrob. Vůbec se nechoval, jako

by mu Čára právě zachránil život. Musím přiznat, že podle mých

pozorování Porteila nelze obviňovat z přehnané vděčnosti.“

„To je ale jenom váš názor,“ přerušil jej doktor Peverale

netrpělivě, „a já doporučuji, abychom takovými prohlášeními

neznehodnocovali záznam.“

- 105 —

Další přišel na řadu doktor Cook. Soustředil se na popis souboje.

„Čára trval na zápasu. To bylo zřejmé. Připadalo mi, že když

uspořádám souboj v nízké gravitaci a před svědky, jak navrhoval

Čára, nemůže dojít k žádnému zranění. Domníval jsem se, že v

případě nebezpečného vývoje bude vždy možno zasáhnout. Bál jsem

se, že kdybych odmítl, mohlo by utkání proběhnout beze svědků a s

vážnými následky. Samozřejmě, následky mohou být sotva vážnější,

ale něco takového mě nenapadlo ani ve snu. Přiznávám, že jsem se

měl nejdříve poradit s vámi, doktore Peverale.“

Doktor Peverale přisvědčil. „To jste rozhodně měl. Ale

skutečností zůstává, že Čára na souboji trval a stejně tak trval i na

nízké gravitaci, je to tak?“

„Přesně tak.“

„A ujišťoval vás, že za těchto podmínek Porteila zabije.“

„Vyjádřil se doslova, že toho supa zabije, domnívám se však, že

mluvil obrazně. Určitě neplánoval skutečnou vraždu.“

Doktor Peverale se otočil na Čáru. „Máte k tomu nějaké

poznámky?“

„Ano, mám. A jelikož má zrovna slovo doktor Cook, žádám

křížový výslech.“

Doktor Peverale se zatvářil překvapeně. „Toto není tribunál.“

„Poslyšte,“ vyrazil ze sebe Čára. „Porteilova smrt nebyla

nešťastná náhoda. Byla to vražda a já žádám, abych to mohl

dokázat.“

Ticho způsobené jeho prohlášením netrvalo dlouho, zakrátko je

vystřídal zmatený povyk.

Čárovi přeskočil hlas a on vypískl: „Jsem připraven na křížový

výslech s doktorem Hanleym Cookem.“

„Navrhuji, abyste dovolil Čárovi pokračovat, doktore Peverale,“

pravil chladně Lucky Starr.

Starý astronom byl ztělesněním nerozhodnosti. „Opravdu, já

nevím… Čára nemůže…“ Zakoktal se a zmlkl.

„Za prvé, doktore Cooku,“ spustil Čára, „jak se Porteil dověděl,

kterými chodbami budeme s Luckým procházet v dolech?“

Cook zrudl. „Nevěděl jsem, že znal plán vaší cesty.“

- 106 —

„Nesledoval nás přímo. Postupoval rovnoběžnou chodbou, jako

by nás chtěl dohnat až hluboko v dole, až si bude jistý, že jsme sami

a že za námi nikdo nejde, a pak na nás zaútočit zezadu. Aby mohl

toto udělat, musel znát naši trasu. Já a Lucky jsme připravovali

výpravu s vámi, s nikým jiným. Lucky Porteilovi nic neřekl a já také

ne. Kdo tedy?“

Cook se zuřivě rozhlížel okolo, jako by očekával pomoc. „Já

nevím.“

„Nevyplývá z toho jasně, že jste to byl vy?“

„Ne. Třeba mohl odposlouchávat.“

„Těžko by dokázal odposlouchat značky na mapě, doktore

Cooku… Teď pokračujme. Bojoval jsem s Porteilem, a kdyby

gravitace zůstala na merkurském normálu, byl by stále mezi živými.

Jenže nezůstala. Najednou vyskočila na zemskou hodnotu zrovna v

okamžiku, kdy změna tíže způsobila smrt. Kdo to udělal?“

„Já nevím.“

„Byl jste u Porteila první. Co jste tam dělal? Kontroloval, jestli

zemřel?“

„Protestuji. Doktore Peverale…“ Cook se zuřivě otočil na svého

nadřízeného.

„Chcete obvinit doktora Cooka z vraždy Porteila?“ zeptal se

rozhořčeně doktor Peverale.

„Podívejte se,“ pokračoval Čára. „Náhlá změna gravitace mě

srazila na kolena. Když jsem se vyškrábal na nohy, všichni ostatní

buď vstávali, nebo byli ještě na zemi. Když vám padne bez výstrahy

na záda čtyřicet nebo osmdesát kilo, tak vám bude chvíli trvat, než se

zase postavíte. Ale Cookovi ne. Nejen, že stál pevně na nohou, hned

byl u Porteila a skláněl se nad ním.“

„Co z toho vyplývá?“ ptal se Cook.

„Z toho vyplývá, že jste neupadl, když opět naskočila gravitace,

protože jinak byste nebyl u Porteila včas. A proč jste při nárůstu

gravitace neupadl? Protože jste jej očekával a byl jste na něj

připraven. A proč jste byl připraven? Protože vy jste pohnul pákou.“

Cook se otočil na doktora Peveralea. „To je perzekuce. Ten

člověk se zbláznil.“

- 107 —

Ale doktor Peverale se zadíval na svého zástupce s hrůzou v

očích.

„Nechte mě případ zrekonstruovat,“ naléhal Čára. „Cook

spolupracoval s Porteilem. Jinak by se Porteil nemohl dovědět, kudy

se chystáme postupovat v dolech. Ale spolupracoval s ním ze

strachu. Možná jej Porteil vydíral. Každopádně, jediným způsobem,

jak se mohl Cook vymanit z Porteilova područí, byla vražda. Když

jsem řekl, že za nízké gravitace dokážu toho supa zabít, zřejmě jsem

mu nasadil brouka do hlavy, a tak, když pak došlo k zápasu, čekal u

páky. To je celé.“

„Zadržte,“ řval Cook téměř v šoku, „to je celé… to je celé…“

„Nemusíte mi věřit,“ pokračoval Čára. „Jestli je teorie správná,

a tím si jsem jist, pak musel mít Porteil nějaký dokument, nahrávku

nebo film, kterým mohl mávat Cookovi před očima. Jinak by se

Cook nenechal dohnat až k vraždě. Takže hledejme Porteilovy

dokumenty. Když něco najdeme, tak to bude jasné.“

„Souhlasím s Čárou,“ přitakal Lucky.

„Předpokládám, že je to jediný způsob, jak události vysvětlit, i

když, jak…“ zmateně pravil doktor Peverale.

Vypadalo to, jako by doktor Hanley Cook vypustil duši.

Bezmocně se třásl. „Počkejte,“ zasténal. „Já vám to vysvětlím.“

Všichni se na něj otočili.

Cook se koupal v potu, ruce se mu třásly. „Porteil za mnou

přišel krátce po příjezdu na Merkur. Řekl, že vyšetřuje observatoř a

že má senátor Swenson důkazy o plýtvání. Řekl, že je na čase, aby

doktor Peverale odešel do penze, že je starý na to, aby unesl takovou

zodpovědnost. Říkal, že já bych se stal logicky jeho nástupcem.“

Doktor Peverale naslouchal jako opařený. „Cooku!“ vykřikl.

„Souhlasil jsem s ním,“ řekl Cook mrzutě. „Jste příliš starý. Stejně

řídím stanici, zatímco vy se zabýváte tou svoji síriománií.“ Otočil se

zpátky k Luckymu. „Porteil řekl, že když mu pomůžu ve vyšetřování,

zařídí, abych se stal ředitelem. Uvěřil jsem mu, každý, kdo zná

senátora Swensona, má určitě velkou moc.

Poskytl jsem mu spoustu informací. Některé z nich písemně, i s

podpisem. Řekl, že je bude potřebovat pro následné právní řízení.

- 108 —

A potom — potom mi začal mávat před očima podepsanými

dokumenty. Ukázalo se, že ho zajímá daleko více Projekt Světlo a

Akademie věd. Nutil mě, abych zneužil svého postavení a pracoval

pro něj jako osobní špión. Dal mi jasně najevo, že jestli odmítnu,

vyhledá doktora Peverala a předloží mu důkazy o mojí činnosti. To

by pro mě znamenalo konec kariéry, konec všeho. Musel jsem mu

dělat špióna. Musel jsem mu poskytnout informace o trase, kterou se

chtějí v dolech vydat Starr a Čára. Říkal jsem mu přesně, co kdy dělá

Mindes. Čím víc jsem se mu poddával, tím víc mě měl v hrsti. A za

nějakou dobu mi došlo, že ať mu pomohu jakkoli, stejně mě jednou

zničí. Byl takový. Měl jsem pocit, že jediná možnost, jak uniknout, je

zabít ho. Kdybych tak věděl, jak…

Pak přišel Čára se svým duelem za snížené gravitace. Byl si

naprosto jistý, že si bude s Porteilem pohazovat. Napadlo mé, že

bych mohl… Pravděpodobnost byla jedna ku stu, možná jedna ku

tisíci, ale pomyslel jsem si, co mohu ztratit? Tak jsem vyčkával na

svoji příležitost u ovládacího panelu pseudogravitačního pole. Přišla

moje chvíle a Porteil zemřel. Zafungovalo to dokonale. Byl jsem

přesvědčen, že to bude vypadat jako nehoda. I kdyby měl Čára

nějaké potíže, Akademie ho z nich dostane. Nikomu to neublíží

kromě Porteila, a ten si to tisíckrát zaslouží. Tak to bylo.“

Rozhostilo se bázlivé ticho, které přerušil až chrapot doktora

Peveralea: „Za těchto okolností jste samozřejmě, Cooku, zbaven

všech funkcí a zat…“

„Ale, zadržte, zadržte,“ křičel Čára. „Doznání ještě není úplné.

Cooku, tohle bylo podruhé, co jste se pokusil zabít Porteila, že?“

„Podruhé?“ Cook zoufale zvedl oči.

„A co poškozený izoskafandr? Porteil nás před ním varoval,

takže musel prodělat podobnou zkušenost. Snažil se nás přesvědčit,

že to udělal Mindes, ale Porteil byl prašivý sup, kterému není radno

věřit ani slovo. Co když vám teď povím, že jste se pokusil zabít tímto

způsobem Porteila, ale ten vzal skafandr a přenesl ho do našeho

pokoje. Pak nás varoval, abychom si mysleli, že je na naší straně, a

aby to zavařil Mindesovi. Nebylo to tak?“

„Ne,“ vyhrkl Cook. „Ne! S izoskafandrem nemám nic

společného. Vůbec nic.“

- 109 —

„Ale no tak,“ nasazoval Čára. „To vám nikdo neuvěří…“

Nyní se vztyčil Lucky Starr. „Je to tak, Čáro. Cook nemá s

izoskafandrem nic společného. Věř mu. Ten, kdo nařízl skafandr, je

zodpovědný i za robota.“

Čára se podíval nevěřícně na svého kamaráda. „Myslíš Sírijce,

Lucky?“

„Sírijce ne, Čáro,“ odpověděl Lucky. „Na Merkuru žádní Sírijci

nejsou. A nikdy ani nebyli.“

- 110 —

16. Závěry přelíčení

Sípavý hlas doktora Peveralea jen stěží zakrýval naprosté

zděšení. „Žádní Sirijci? Uvědomujete si, co říkáte, Starre?“

„Naprosto.“ Lucky Starr přistoupil ke stolu doktora Peveralea,

posadil se do rohu a pohleděl na přítomné. „Až předložím svoje

důkazy, doktor Peverale určitě můj názor potvrdí.“

„Já že potvrdím váš názor? Toho se vůbec nemusíte obávat,“

obořil se na něj starý astronom. „To skoro nestojí za řeč.

Mimochodem, musíme zatknout Cooka,“ měl se ihned k činu

Peverale.

Lucky ho jemně usadil zpět na židli. „To bude v pořádku, pane.

Čára se postará o to, aby byl Cook pod dohledem.“

„Nebudu dělat žádné potíže,“ polohlasem potvrdil Cook.

Nicméně Čára přisunul svoji židli blíže.

„Zkuste si vybavit, doktore Peverale, ten večer, kdy jsme tady

společně jedli, a vaše vlastní postřehy o sírijských robotech,“ ujal se

slova Lucky. „Mimochodem, pane doktore, vy jste věděl už dlouho,

že je na planetě robot, že?“

„Co tím myslíte?“ zeptal se astronom nejistě.

„Doktor Mindes za vámi přišel a mluvil o tajemných postavách

v kovovém skafandru, které snášejí sluneční záření lépe, než je u lidí

běžné.“

„Rozhodně jsem mu o nich vyprávěl,“ přerušil jej Mindes, „a

mělo mi dojít, že se jedná o robota.“

„Neměl jste s roboty takovou zkušenost, jako měl doktor

Peverale,“ řekl Lucky a obrátil se opět na starého astronoma. „V

okamžiku, kdy vám Mindes vylíčil svoje pozorování, vás určitě

muselo napadnout, že jsou na planetě sírijští roboti. Jeho popis

odpovídá naprosto přesně.“

Astronom váhavě přikývl.

„Já osobně,“ pokračoval Lucky, „jsem roboty, nepodezříval o

nic více než Mindes, když mi historku vyprávěl. Ale po večeři, kdy

jste vy, doktore Peverale, hovořil o sírijských robotech, mně

- 111 —

připadalo toto vysvětlení velice pravděpodobné. Vás to muselo

napadnout také.“

Doktor Peverale opět váhavě přikývl. „Uvědomil jsem si, že my

sami proti sírijskému vpádu nezmůžeme nic. Proto jsem Mindese

odrazoval od dalšího pátrání.“

(Při těch slovech Mindes zesinal a divoce si něco zamumlal pod

vousy.)

„Nikdy jste nepodal zprávu Akademii věd?“ ptal se dále Lucky.

Doktor Peverale zaváhal. „Obával jsem se, že mi nikdo nebude

věřit a že výsledkem bude pouze moje sesazení z funkce. Upřímně

řečeno, nevěděl jsem, co mám dělat. Bylo mi naprosto jasné, že s

Porteilem počítat nemůžu. Toho zajímaly jenom jeho vlastní záměry.

Když jste přijel vy, Starre,“ pokračoval znělejším hlasem, „cítil jsem,

že bych mohl konečně získat spojence, a poprvé jsem dokázal mluvit

o nebezpečí ze strany Síria, o jejich robotech.“

„Ano,“ přisvědčil Lucky, „a vzpomínáte si, jak jste sám

popisoval vztah Sírijců k robotům? Použil jste slovo »milovat«.

Vyprávěl jste, jak Sírijci svoje roboty hýčkají a nic jim pro ně není

dost dobré. Řekl jste, že si cení jednoho robota více než stovky lidí.“

„Samozřejmě,“ přitakal doktor Peverale. „To je pravda.“

„Jestli své roboty tolik milují, dokázali by poslat jednoho z nich

na Merkur bez jakékoli ochrany, nepřizpůsobeného merkurskému

záření? Odsoudili by jednoho z robotů k pomalé, mučivé smrti na

slunci?“ Doktor Peverale mlčel, spodní ret se mu cukal. „Ani já,“

navázal Lucky, „jsem nesnesl pomyšlení na rozstřílení robota, i když

ohrožoval můj život, a to nejsem Sírijec. Dokázal by se potom nějaký

Sírijec chovat k robotovi s takovou krutostí?“

„Důležité poslání…“ spustil doktor Peverale. „Uznávám,“

připustil Lucky. „Nechci tvrdit, že by Sírijci nedokázali na Merkur

poslat robota za účelem sabotáže, ale, provesmír, nejdříve ze všeho

by určitě chránili jeho mozek. I kdybychom si odmysleli jejich lásku

k robotům, je to jenom otázka zdravého rozumu. Přinesl by jim tak

více užitku.“ Z řad posluchačů se ozvalo souhlasné mručení. „Ale,“

koktal doktor Peverale, „když to nebyli Sirijci, kdo tedy…“

„Podívejme se, jaká vodítka máme k dispozici,“ vysvětloval dál

Lucky. „Za prvé. Mindes dvakrát zahlédl robota a ten dvakrát zmizel,

- 112 —

když se k němu pokusil přiblížit. Robot mi později sdělil, že dostal

rozkaz vyhýbat se lidem. Je zjevné, že robot věděl předem, kdy bude

Mindes hledat záškodníka. Je též zřejmé, že musel dostat varování od

někoho z Paláce. Ale o mně nevěděl, protože jsem vyhlásil, že mířím

do dolů.

Vodítko číslo dvě. Když robot umíral, ještě jednou jsem se ho

zeptal, kdo mu udílel rozkazy. Dokázal vyslovit jenom »Po… po…«

Potom vysílačka ztichla, ale ústa se otevřela, jako by chtěl dokončit

slovo.“

Čára vyskočil ze židle, vzrušením mu vstávaly vlasy na hlavě.

„Porteil! Robot se snažil říct Porteil! Ten hnusný sup měl na svědomí

všechny škody. Sedí to! To sedí…“

„Možná,“ uklidňoval ho Lucky, „možná! Napadlo mě, že se

robot pokouší říct »Pozemšťan«.“

„A možná,“ dodal Peverale suše, „to byl jenom neurčitý zvuk

vyslovený umírajícím robotem, který nedává žádný smysl.“

„Možná,“ souhlasil Lucky. „Ale nyní se dostáváme ke třetí

stopě, a ta je naprosto průkazná. Robot byl vyroben na Síriu. Který z

lidí tady v Paláci měl alespoň teoretickou možnost získat sírijského

robota? Byl někdo z nás na planetách Sírijské konfederace?“

Doktor Peverale přimhouřil oči. „Já jsem tam byl.“

„Přesně tak,“ pokračoval Lucky Starr, „vy a nikdo jiný. To je

odpověď.“

Následoval šílený zmatek. Lucky si vyžádal klid. Vážným

autoritativním hlasem pronesl: „Jako člen Akademie věd přebírám

zodpovědnost za tuto observatoř. Doktor Peverale je od této chvíle

zbaven funkce. Jsem ve spojení s ředitelstvím Akademie na Zemi a s

lodí, která je na cestě sem. Náležitá opatření budou následovat.“

„Žádám, abych mohl promluvit,“ křičel doktor Peverale.

„Budete moci promluvit za chvíli,“ řekl Lucky, „ale nejdříve

poslouchejte, jaké důkazy stojí proti vám. Vy jste jediný, kdo měl

možnost ukrást sírijského robota. Doktor Cook nám řekl, že vám

během vašeho pobytu na Siriu půjčili robota pro osobní účely. Je to

pravda?“

„Ano, ale…“

- 113 —

„Když jste skončili, zavedl jste ho na loď. Nějakým způsobem

se vám podařilo setřást Sírijce. Pravděpodobné je ani ve snu

nenapadlo, že by se někdo mohl dopustit tak strašlivého zločinu,

jakým je krádež robota. Proto možná nepodnikli žádná preventivní

opatření.

A co víc, dávala by smysl robotova odpověď na otázku, kdo mu

rozkazoval. Vy jste byl jediný pozemšťan na Síriu. O vás

pravděpodobně mluvili jako o »pozemšťanovi«, když robot

vstupoval do vašich služeb. Byl jste pro něj »Pozemšťan«.

Nakonec, kdo věděl nejlépe, kdy budou na slunečné straně

probíhat průzkumy? Kdo by mohl přesněji robotovi vysílačkou radit,

kdy je bezpečno a kdy se má ukrýt?“

„Všechno popírám,“ řekl pevné doktor Peverale.

„Vaše zapírání vám nepomůže,“ nedal se vyvést z rovnováhy

Lucky. „Jestliže trváte na své nevině, bude muset Akademie požádat

o potřebné informace Sírius. Robot mi sdělil svoje sériové číslo.

Potvrdí-li sírijské úřady, že během vašeho pobytu vám byl opravdu

přidělen robot RL-726 a že se ztratil, když jste odjížděl, budete

usvědčen.

Kromě toho jste spáchal zločin na území Síria, a jelikož se

Sírijskou konfederací nemáme žádnou zvláštní smlouvu, budeme vás

možná nuceni vydat jejich úřadům. A doporučil bych vám, doktore

Peverale, abyste se přiznal a nechal pracovat pozemskou justici,

protože jestli budete tvrdohlavě hájit svoji nevinu, hrozí vám, že vás

bude soudit Sírius pro krádež jednoho z jejich milovaných robotů a

za odpovědnost za jeho umučení.“

Doktor Peverale se zuboženě podíval na všechny shromážděné.

Pomalu se sesunul na zem.

Doktor Gardoma přispěchal a nahmatal mu puls. „Žije,“

potvrdil, „ale bude lepší, když ho přeneseme do postele.“

O dvě hodiny později diktoval doktor Lance Peverale v

přítomnosti doktora Gardomy a Luckyho Starra svoje doznání.

Lucky si byl jist, že úředníci Akademie mají nyní situaci pevně

v rukou a že na něm již neleží tíha odpovědnosti, proto na události na

Merkuru rychle zapomínal. Avšak pořád se nedokázal zbavit napětí

úplně. Zadumaně posedával a utápěl se ve svých myšlenkách.

- 114 —

„Co se děje, Lucky?“ ptal se znepokojený Čára.

„Je mi líto starého Peveralea,“ odpověděl Lucky. „Svým

způsobem to myslel dobře. Sírijci představují nebezpečí, i když ne

tak bezprostřední, jak si myslí.“

„Ale Akademie by ho nevydala na Sírius, že?“

„Pravděpodobně ne, ale jeho strach ze Sírijců stačil na to, aby se

přiznal. Byl to krutý trik, ale nebylo vyhnutí. Ať už byly jeho motivy

sebevíce vlastenecké, přivedly jej až k pokusu o vraždu. I Cook byl

dohnán k vraždě. Jedná se o zločin, ať už si o Porteilovi myslíme

cokoli.“

„A co měl vlastně ten stařík proti Projektu světlo, Lucky?“

vyzvídal Čára.

„Peverale to objasnil na večeři,“ zakabonil se Lucky. „Už tehdy

bylo všechno jasné. Vzpomeň si, jak si stěžoval, že se Země neustále

oslabuje tím, že je závislá na dovozu potravin a surovin. Řekl, že

Projekt Světlo způsobí závislost Země na slunečním záření z

vesmírných stanic. Chtěl, aby byla Země soběstačná a mohla tak lépe

čelit sírijskému nebezpečí.

V jeho lehce pomýlené hlavě se zrodil plán, že pomůže

soběstačnosti Země sabotováním Projektu Světlo. Možná že nejprve

zamýšlel přivézt robota jenom jako názornou ukázku síly Sírijců.

Když byl po jeho návratu Projekt Světlo v plném proudu, použil

místo toho robota jako záškodníka.

Když dorazil Porteil, zřejmě měl nejprve strach z vyšetřování

záležitostí Projektu Světlo, které by ho mohlo odhalit. Takže nastrčil

porušený izoskafandr do Porteilova pokoje, ale ten ho objevil. Porteil

možná doopravdy věřil, že za to může Mindes.“

„Určitě,“ přitakal Čára. „Vzpomeň si, když jsme se se starochem

setkali poprvé, ani nechtěl o Porteilovi mluvit, tak z něj byl vedle.“

„Přesně tak, a neměl pro to žádný zjevný důvod, jako například

Mindes. Ale napadlo mě, že může existovat příčina, o níž nemám ani

ponětí.“

„A to tě poprvé navedlo na stopu, Lucky?“

„Ne, něco jiného, až zničený izoskafandr v našem pokoji.

Nejlepší příležitost měl zjevně samotný Peverale. Také byl v

postavení, které mu umožňuje odstranit skafandr poté, co zabije

- 115 —

člověka. Nejlépe věděl, který pokoj nám bude přidělen, a stejně tak

nám mohl přidělit i skafandry. Stále mi ale chyběl jeho motiv. Proč

by mne měl chtít zabít?

Moje jméno mu evidentně nic neříkalo. Když jsme se poprvé

setkali, ptal se, jestli jsem subčasový inženýr jako Mindes. Potom

Mindes poznal, co jsem zač, a chtěl mě přimět, abych mu pomohl.

Doktor Gardoma o mně slyšel v souvislosti s otráveným obilím na

Marsu. Porteil o mně věděl samozřejmě všechno. Pochyboval jsem,

že by doktor Peverale nic netušil. Například tu byl Ceres, kde jsme

spolu byli během bitvy s piráty. Je tam největší observatoř v celé

soustavě. Nemohl tam tehdy být i doktor Peverale? Ptal jsem se ho a

on popřel, že bychom se tam byli setkali. Připustil však, že na Ceresu

někdy byl, a Cook nám později prozradil, že starý pán navštěvoval

Ceres často. Peverale pak dále vysvětloval, aniž bych se ho ptal, že

byl během pirátského útoku nemocný, a Cook později jeho slova

potvrdil. Tím se prozradil. Ve své obezřetnosti toho Peverale řekl

příliš.“

Malý Marťan bezvýrazně civěl. „Tomu nerozumím.“

„To je jednoduché. Když byl Peverale na Ceresu mnohokrát,

proč považoval za nutné prokázat alibi zrovna na tu dobu, kdy útočili

piráti? Proč tehdy a ne jindy? Zjevně věděl, kdy jsem byl na Ceresu

já, a chtěl se pro tu dobu krýt. Zjevně tedy věděl, kdo jsem.

Když mě tedy znal, proč se mě snažil zabít? A Porteila taky?

Oba dva jsme dostali naříznuté izoskafandry. Oba jsme byli

vyšetřovatelé. Čeho se Peverale bál?

Potom mluvil u večeře o Sírijcích a robotech a kolečka do sebe

začala zapadat. Mindesovo vyprávění najednou dávalo smysl a mně

bylo jasné, že robota na Merkur mohli přivézt buď Sírijci, anebo

doktor Peverale. Připadalo mi, že Peverale používá Sírijce jako

nějakou pojistku. Kdyby někdo robota objevil, posloužil by jako

kouřová clona halící jeho vlastní roli v celém případu, a co víc, jako

vynikající antisírijská propaganda.

Potřeboval jsem důkazy. Jinak by senátor Swenson vytroubil do

světa, že jsme my položili kouřovou clonu, aby se zamaskovala

neschopnost a marnotratnost Akademie. Potřeboval jsem nezvratný

- 116 —

důkaz. Když jsem měl v patách Porteila, nemohl jsem si dovolit

mluvit s nikým, ani s tebou, Čáro.“

Čára rozhořčeně zamručel. „Kdy už mi konečně začneš věřit,

Lucky?“

„Až se budu moci spolehnout, že si odpustíš pošťuchování s

chlapy, co jsou dvakrát větší než ty,“ pronesl Lucky s úsměvem,

který poněkud otupil osten jeho vyjádření. „No, a rozhodl jsem se, že

chytím na slunečné straně robota a použiju ho jako důkaz. Tento plán

selhal, a tak jsem musel vymámit přiznání z Peveralea.“

Lucky potřásl hlavou.

„A co teď se senátorem Swensonem?“ ptal se Čára.

„To je, myslím, remíza,“ uklidňoval ho Lucky. „S Porteilovou

smrtí toho moc udělat nemůže, protože doktor Cook klidně dosvědčí,

jaké metody Porteil používal. Na druhou stranu, ani my si nemůžeme

moc vyskakovat, neboť dva šéfové observatoře na Merkuru musí být

propuštěni ze služby kvůli hrdelním zločinům. Je to nerozhodně.“

„U všech komet!“ zasténal Čára. „Budeme mít tedy dál supa za

zády.“

Ale Lucky zavrtěl hlavou. „Ne, senátora Swensona se bát

nemusíme. Je nebezpečný a bezcitný, ale z tohoto důvodu bude

Akademie ve střehu, pomáhá nám, abychom příliš nezlenivěli.

Kromě toho,“ dodal zamyšleně, „Akademie věd potřebuje

kritiku, stejně tak jako Kongres a vláda. Kdyby si Akademie začala

myslet, že je nad každou kritiku povznesena, mohla by nastolit

diktaturu nad celou Zemskou říší, a to bych rozhodně nechtěl

dopustit.“

„No, možná máš pravdu,“ řekl Čára nespokojeně, „ale stejně

nemám toho Swensona rád.“

Lucky se zasmál a zatahal Marťana za vlasy. „Ani já ne, ale co

si s tím teď budeme dělat starosti. Venku svítí hvězdy, a kdo ví, kam

a proč poletíme za týden?“

- 117 —

Document Outline

ISAAC ASIMOV

LUCKY STARR a velké slunce Merkuru

Předmluva

1. Démoni Slunce

2. Zdravý, nebo šílený?

3. V pokoji číhá smrt

4. U tabule

5. Odkud hrozí nebezpečí

6. Přípravy

7. Doly na Merkuru

8. Nepřítel v dolech

9. Světlo a tma

10. Slunečná strana

11. Sabotér!

12. Předehra k souboji

13. Výsledky souboje

14. Předehra k přelíčení

15. Přelíčení

16. Závěry přelíčení