- 1 -

ISAAC ASIMOV

LUCKY STARR

& prstence Saturnu

Přeložil Jan Kvapil

Ivo Železný

Praha

Předmluva

V padesátých letech jsem napsal šestici dobrodružných románů

o Davidu „Lucky“ Starrovi a jeho zápasech se zločinci z celé

sluneční soustavy. Každý román se odehrával v jiném místě

soustavy, ale ve všech případech jsem využil stávající astronomické

poznatky.

Kniha „Lucky Starr a prstence Saturnu“ vznikla v roce 1955,

avšak v roce 1967 objevil francouzský astronom Audouin Dollfus

desátý satelit Saturnu, který je planetě o 22 000 mil blíže než Mimas,

do té doby nejbližší známý satelit. Tento nový satelit dostal jméno

Janus.

Kdybych psal román nyní, určitě bych jeho existenci zmínil a

možná bych jej použil namísto Mimasu.

Až v roce 1977 zjistili astronomové, že Saturn není jediná

planeta s prstenci. Ukázalo se, že prstence má i Uran, jsou velmi

řídké, ale existují. Rozhodně bych vzal tento poznatek v potaz,

kdybych psal knihu dnes.

- 2 -

Přesto doufám, že se budete při čtení tohoto románu dobře bavit,

stejně jako u jiných dobrodružných knih. Nezapomeňte ale při tom,

prosím, že vědecký pokrok může předstihnout i toho

nejsvědomitějšího autora science fictíon a že mé astronomické

popisy již neodpovídají skutečnosti.

Isaac Asimov

- 3 -

1

Vetřelci

Slunce zářilo na obloze jako diamant. Bylo právě tak velké, aby

bylo možno pouhým okem rozpoznat, že se jedná o víc než

obyčejnou hvězdu, vypadalo jako do bělá rozžhavená kulička.

Do této oblasti nekonečného vesmíru v blízkosti druhé největší

planety sluneční soustavy se dostává jenom jedno procento

slunečního světla dopadajícího na domovskou planetu lidí. Ale i tak

je Slunce nejjasnějším tělesem na obloze, září jako čtyři tisíce

Měsíců v úplňku.

Lucky Starr zamyšleně sledoval monitor, v jehož středu byl

obraz vzdáleného Slunce. Spolu s ním se díval i John Čára Jones,

úplný protiklad urostlého dlouhána Luckyho. Když se John Čára

Jones napřímil, měřil přesně sto padesát pět centimetrů. Ale tento

drobný muž odmítal měřit se na centimetry a nechával se oslovovat

pouze přezdívkou — Čáro.

„Víš, Lucky, je vzdálené skoro devět miliónů mil. Myslím

Slunce. Takhle daleko jsem nikdy nebyl.“

Třetí muž na palubě, akademik Ben Wessilewsky, usazený u

přístrojové desky, se přes rameno zašklebil. Byl to další hromotluk, i

když nebyl tak vysoký jako Lucky. Husté světlé vlasy mu padaly do

opáleného obličeje.

„Co se děje, Čáro? Ty se snad bojíš?“

„K vesmíru s tebou, Wessi,“ zapištěl Čára, „nech na chvíli řízení

a řekni to ještě jednou.“

Prošel kolem Luckyho a mířil k druhému akademikovi, ale vtom

jej Lucky popadl za ramena a zvedl do vzduchu. Čárový nohy se

třepotaly, jako by chtěly stále pokračovat v chůzi, avšak Lucky

usadil svého marsovského kamaráda na jeho původní místo.

„Sedni a ani se nehni, Čáro.“

„Ale Lucky, slyšel jsi ho. Ten tupý pořez si snad myslí, že je

větší chlap jenom proto, že má o pár centimetrů navíc. I když měří

třeba metr osmdesát, znamená to jenom, že má pár kilo sád—“

- 4 -

„No dobře, Čáro,“ uklidňoval ho Lucky. „A ty, Wessi, si nechej

srandičky pro Sirijce.“

Lucky mluvil tiše, ale o jeho autoritě nebylo žádných pochyb.

Čára si odkašlal a pravil: „Kde je Mars?“

„Na opačné straně od Slunce, než jsme zrovna my.“

„To jsem si mohl myslet,“ povzdechl si zklamaně pidimužík.

Ale pak pookřál. „Počkej, Lucky, letíme přece sto miliónů mil pod

rovinou ekliptiky. Měli bychom vidět Mars pod Sluncem, jakoby

zezadu.“

„No, to bychom možná měli. Jenomže Mars leží od Slunce

jenom pár stupňů, takže se utopí v jeho záři. Ale myslím, že bys

mohl rozeznat Zemi.“

Na Čárově tváři se objevil výraz opovržení. „Kdo se k vesmíru

chce koukat na nějakou Zemi? Jsou tam jenom samí lidi, pozemní

prasata, která se nikdy nevzdálila z povrchu o více než sto mil.

Nekoukal bych se na ni, ani kdyby to byla jediná věc na celé obloze.

Ať se podívá Wess, to bude tak pro něj.“

Rozladěně odstoupil od obrazovky.

„Hele, Lucky,“ žádal Wess, „což takhle zaměřit Saturn a

prohlédnout si jej z tohoto úhlu pořádně? Pojď, chci si dopřát trošku

té radosti.“

„Nevím, jestli je obrázek Saturnu zrovna teď tak povzbudivý,“

odpověděl Lucky.

Mluvil zlehka, ale i tak se v pilotní kabině Meteoru rozhostilo na

pár chvil dusné ticho.

Změnu atmosféry pocítili všichni tři. Saturn znamená nebezpečí.

Saturn je v poslední době pro obyvatele Zemské federace symbolem

smrti. Pro šest miliard lidí na Zemi, další milióny na Marsu, na

Měsíci a na Venuši, pro vědecké stanice na Merkuru, Ceresu a

dalších měsících Jupiteru se stal Saturn novou a neočekávaně

závažnou hrozbou.

Chvilkovou stísněnost ze sebe první setřásl Lucky. Citlivé

kamery umístěné na trupu Meteoru poslušně reagovaly na pohyb

jeho prstů a plynule se otáčely. Přitom se měnilo zorné pole a tím i

obrázek na monitoru.

- 5 -

Na obrazovce defilovaly hvězdy v nepřetržitém proudu. „Je

něco z toho Sirius, Lucky?“ sykl nenávistně Čára.

„Ne,“ odpověděl Lucky, „putujeme po jižní hvězdné obloze a

Sirius se nalézá v severní. Chceš se podívat na Canopus?“

„Ne,“ bručel Čára, „proč bych měl?“

„Já jen myslel, že by tě to mohlo zajímat. Je to druhá nejjasnější

hvězda a mohl by sis představovat, že jde o Sirius.“ Lucky se

pousmál. Vždycky jej pobavilo, jak se Čára rozhořčuje, protože

Sirius, domovská hvězda největších nepřátel jejich sluneční soustavy

(kteří jsou ale potomky pozemšťanů), je nejzářivější hvězdou zemské

oblohy.

„No to je teda bžunda,“ ušklíbl se Čára. „Tak Lucky, pojď,

koukneme se na Saturn, a až se vrátíme na Zemi, budeš moct natočit

humoristický pořad a všechny pořádně vystrašit.“

Hvězdy setrvávaly v líném pohybu, pak ještě zpomalily a

zastavily se úplně. „Tady ho máme, bez jakéhokoli zvětšení,“ řekl

Lucky.

Wess zablokoval ovladače a otočil se na sedadle pilota tak, aby

také něco viděl.

Objevil se vyboulený půlměsíc, přesně tak velký, že ho ještě

bylo možno rozlišit. Zářil slabým žlutým světlem, které bylo

uprostřed matnější než na okrajích.

„Jak jsme daleko?“ ptal se udiveně Čára.

„Asi sto miliónů mil,“ odvětil Lucky.

„Něco tady nehraje,“ kabonil se Čára. „Kde jsou prstence?

Myslel jsem, že máme dobrý výhled.“

Meteor se nalézal vysoko nad jižním pólem Saturnu. Z této

pozice by měly být vidět prstence všude kolem.

„Prstence splývají s povrchem planety, Čáro, protože jsme

hodně daleko,“ vysvětloval Lucky. „Zkusme zvětšit obrázek a

podívat se zblízka.“

Světlá tečka, která představovala Saturn, se rozšířila na všechny

strany. Srpek se rozpadl na tři díly.

Uprostřed zbylo těleso ve tvaru půlměsíce. Avšak okolo se vinul

zakřivený pruh světla, který se půlkruhu nikde nedotýkal a byl

- 6 -

rozdělený tmavou čárou na dvě nestejné poloviny. Pruh obepínal

Saturn a v místě, kam dopadal stín planety, byl přerušený tmou.

„Ano, pane Čáro,“ poučoval Wess. „Samotný Saturn má v

průměru pouze sedmdesát osm tisíc mil. Ze vzdálenosti sta miliónů

mil bude vypadat jenom jako světlá tečka, když se do toho započítají

prstence, hned to dělá z jednoho konce na druhý dvě stě tisíc mil

povrchu odrážejícího světlo.“

„To vím taky,“ odsekl Čára.

„A co víc,“ pokračoval Wess bez povšimnutí, „ze vzdálenosti

sta miliónů mil nebude vidět sedm tisíc mil široká mezera mezi

povrchem planety a nejvnitřnějšími prstenci, a to už vůbec nemluvím

o dva a půl tisíce mil širokém pruhu, který dělí prstence na dvě části.

Tato černá linie se nazývá Cassiniho dělení, víš, Čáro.“

„Už jsem ti řekl, že vím,“ rozčiloval se Čára. „Poslyš, Lucky,

ten pacholek dělá, jako bych vůbec nechodil do školy. Možná

nemám zrovna univerzitu, ale o vesmíru mi prostě nemá co říct.

Udělej něco, Lucky, řekni, že už ho nebudeš krýt, a já ho roztrhnu

jak hada.“

„Teď je vidět Titan,“ snažil se odvrátit Čárovu pozornost Lucky.

„Kde?“ vyhrkli Čára i Wess jako jeden muž.

„Přímo tady.“ Titan vypadal za pomoci stávajícího zvětšení jako

tenoučký srpek měsíce o velikosti, jakou měl Saturn a jeho prstence

bez zvětšení. Bylo jej vidět blízko okraje obrazovky.

Titan je jediný rozlehlejší měsíc v soustavě Saturnu. Ale

příčinou toho, že na něj zíral Wess zvědavě a Čára s neskrývanou

nenávistí, nebyla jeho velikost.

Všichni tři si byli skoro jisti, že Titan je jediné místo sluneční

soustavy obývané lidmi, které neuznává nadvládu Země.

Neočekávaně a najednou byl odhalen jako nepřátelský svět.

Nebezpečí bylo náhle na dosah. „Kdy se dostaneme do soustavy

Saturnu, Lucky?“

„Přesná definice soustavy Saturnu neexistuje, Čáro,“

vysvětloval Lucky. „Většina lidí považuje za planetární soustavu

veškerý prostor, v němž se jiná tělesa pohybují v gravitačním poli té

které planety. Z tohoto pohledu jsme stále mimo soustavu Saturnu.“

„Ale Sirijci tvrdí…“ začal Wess.

- 7 -

„K vesmíru s těmi sirijskými šašky!“ řval Čára a vztekle plácal

dlaněmi o své vysoké holinky. „Koho zajímá, co říkají?“ Znovu

uhodil do boty, jako by celý sirijský systém podléhal síle jeho úderů.

Holinky představovaly Čárovo marťanství v nejryzejší podobě.

Svítivý oranžovočerný šachovnicový vzorek křičel do světa, že jejich

majitel vyrůstal na marsovských farmách a v tamních skleníkových

městech.

Lucky vypnul monitor. Kamery na povrchu lodi se zatáhly a z

oblého zářivého trupu nyní vystupovala jenom žebra antigravitačního

zařízení na zádi Meteoru. (* Viz Lucky Starr a měsíce Jupiterovy)

„Nemůžeme si dovolit postoj ,koho to zajímá‘, Čáro,“ namítal

Lucky. „V této chvíli mají Sirijci navrch. Možná je nakonec ze

sluneční soustavy vypudíme, ale teď musíme chvíli tancovat tak, jak

oni pískají.“

„Vždyť jsme přece na našem území,“ mručel vzdorně Čára.

„Jasně, ale Sirius tuto část zabral, a dokud neproběhne

mezihvězdná konference, sotva s tím Země může něco dělat, nechce-

li rozpoutat válku.“

Nebylo co dodat. Wess se vrátil k řídicímu panelu. Meteor

využíval gravitačního pole Saturnu, aby s minimálním vynaložením

energie pokračoval v pohybu směrem k polárním oblastem planety.

Pořád níž a níž, do nitra nynějšího sirijského světa — prostoru

hemžícího se sirijskými loděmi nějakých padesát bilionů mil od

jejich domovské planety a pouhých sedm set miliónů mil od Země.

Jedním velkým skokem urazil Sirius 99,999 procent vzdálenosti od

Země a vytvořil vojenskou základnu v jejím těsném sousedství.

Kdyby bylo Sirijcům umožněno zůstat v současném postavení,

Země by se rázem stala pouhou druhořadou mocností vydanou Siriu

na milost a nemilost. A mezihvězdná politická situace byla v této

době taková, že by ji Země nedokázala vyřešit ani za pomoci všech

dokonalých lodí a veškeré mohutné vojenské výzbroje, kterou má k

dispozici.

Zbyli jenom tři muži v malé kocábce, kteří se z vlastní iniciativy

a bez pověření Země pokoušejí pomocí svého umu a zkušeností

situaci zvrátit a dobře vědí, že budou-li dopadeni, popraví je jako

špióny — ve vlastní sluneční soustavě je popraví vetřelci do jejich

- 8 -

sluneční soustavy — a že Země nebude moci na jejich záchranu ani

pohnout prstem.

2

Pronásledování

O pouhý měsíc dříve neměl o nebezpečí nikdo ani zdání, dokud

se navzdory snahám zemské vlády neprovalilo. Akademie věd klidně

a systematicky čistila základny od špionážních robotů, kteří byli

rozeseti po Zemi a jejích državách a které odhalil Lucky Starr v

závějích na měsíci Io. (* Viz Lucky Starr a měsíce Jupiterovy)

Byla to nepříjemná práce a svým způsobem i děsivá, protože

špionáž byla prováděna velmi kvalitně a takřka dospěla do stadia,

kdy Sirius mohl Zemi začít účinně škodit.

A pak, ve chvíli, kdy to vypadalo, že už je největší nebezpečí

zažehnáno, přišla další rána. Jednou krátce po půlnoci vzbudil

Luckyho Starra Hektor Conway, prezident Akademie věd. Očividně

se předtím oblékal narychlo a jemné šedivé vlasy měl rozcuchané.

Lucky si protřel ospalé oči, nabídl mu kávu a udiveně se zeptal:

„Galaxie skákavá, strýčku Hektore,“ (Lucky ho tak oslovoval od

doby, kdy osiřel a kdy mu byli Conway a doktor Augustus Henree

poručníky), „jsou snad videotelefony mimo provoz?“

„Nemůžu si dovolit věřit videotelefonům, chlapče. Jsme ve

strašné šlamastyce.“

„V jaké šlamastyce?“ Lucky položil otázku klidně, ale sundal si

vrchní díl pyžama a začal se mýt.

Vstoupil Čára, protáhl se a zažíval. „Hele, co je to tu za kravál?“

Když si všiml prezidenta Akademie, rázem se probral. „Nějaký

problém, pane?“

„Nechali jsme si proklouznout mezi prsty Agenta X.“

„Agenta X? Toho záhadného Sirijce?“ Lucky zamžoural.

„Naposledy jsem o něm slyšel, když Akademie rozhodla, že vůbec

neexistuje.“

„To bylo předtím, než se rozjela ta robotická špionáž. Byl

mazaný, Lucky, zatraceně mazaný. Chce to hodně šikovného špióna,

- 9 -

aby přesvědčil Akademii, že vůbec neexistuje. Měl jsem tě na něj

nasadit, ale pořád jsi měl nějakou práci jinde. Nicméně…“

„Ano?“

„Ze všech údajů týkajících se špionážních robotů vyplývá, že

musí někde existovat centrální úřad, který zpracovává sbírané

informace. Ukázalo se, že ten úřad bude s největší pravděpodobností

na Zemi. To nás přivedlo znovu na stopu Agenta X. Jedním z

nejžhavějších kandidátů na tuto roli je jistý Jack Dorrance z Aera

tady v Metropoli.“

„To jsem nevěděl.“

„Měli jsme mnoho dalších podezřelých. Ale Dorrance potom

zmizel ze Země v soukromé lodi a vzlétl přes zákaz startu. Byla

klika, že jsme měli v přístavu na dispečinku akademika, který

okamžitě zareagoval a vydal se ho stíhat. Jakmile jsme dostali

hlášení o porušení zákazu startu, trvalo nám jenom pár minut zjistit,

že Dorrance je jediný z podezřelých, který může být ve sledované

lodi. Utekl nám. Pár dalších důkazů zapadlo do mozaiky a — prostě,

je to Agent X. Teď už to máme jisté.“

„Tak dobře, strýčku Hektore. Kde je problém? Je pryč.“

„Teď víme ještě další věc. Vzal s sebou osobní kapsli a ta nade

vši pochybnost obsahuje informace, které se mu podařilo získat ze

špionážní sítě fungující v celé Federaci. Pravděpodobně ještě neměl

čas dopravit ji sirijským šéfům. Sám vesmír ví, co přesně má, ale

určitě to bude stačit k tomu, aby byla naše bezpečnost v tahu, pokud

se dostane do rukou Sirijcům.“

„Říkal jsi, že jsme ho sledovali. Podařilo se ho zastavit?“

„Ne.“ Vyčerpaný prezident Akademie se zakabonil. „Seděl bych

snad tady, kdybychom ho dostali?“

„Je ta loď vybavená na skok?“ zeptal se najednou Lucky.

„Ne,“ prezident zbrunátněl a prohrábl si stříbrné vlasy, jako by

mu při pouhém pomyšlení na to vstávaly hrůzou.

I Lucky si hluboce oddechl. Šlo samozřejmě o skok

hyperprostorem, pohyb, který zavede loď mimo běžný prostor a vrátí

ji zpět o mnoho světelných let dál, to vše v jednom okamžiku.

V takovém případě by Agent X s největší pravděpodobností

unikl.

- 10 -

„Pracoval samostatně,“ pokračoval Conway. „Sám se objevil,

sám taky zmizel. To byl jeden z důvodů, proč nám proklouzl mezi

prsty. A loď, na které unikl, je meziplanetární křižník ovládaný

jedním mužem.“

„Lodě pro cestování hyperprostorem nemívají jednočlennou

posádku. Alespoň zatím ne. Ale, strýčku Hektore, jestli vzal

meziplanetární křižník, tak má zřejmě všechno, co potřebuje.“

Lucky dokončil očistu a chvatně se oblékl. Najednou se otočil

na Čáru. „A co ty? Naházej na sebe nějaké šaty, Čáro.“

Čára sedící na kraji pohovky z ní seskočil doslova pomocí

kotrmelce.

„Je pravděpodobné,“ uvažoval Lucky, „že někde ve vesmíru na

něj čeká sirijská loď, která je pro lety hyperprostorem vybavená.“

„Správně. A on má rychlou loď, možná ho nechytíme nebo se

ani nedostaneme na dostřel. A tady zbývá…“

„ Meteor. Jsem rychlejší, strýčku Hektore. Během hodiny jsem

na palubě a Čára se mnou, jestli se do té doby dokáže obléct. Jenom

mi udej současnou polohu, kurs stíhacích lodí a identifikační data

lodi Agenta X. My budeme na cestě coby dup.“

„Dobře.“ Ustaraný Conway poněkud pookřál. „A Davide,“

použil Luckyho občanské jméno, jako obvykle ve chvílích pohnutí,

„dáš si pozor?“

„Ptal ses i posádek zbylých deseti lodí, strýčku Hektore?“ tázal

se Lucky, ale jeho hlas zněl něžně a laskavě.

Čára si natáhl jednu holinku a druhou třímal v ruce. Malým

pouzdrem poklepal na sametový vnitřek neobuté boty. „Už jdeme na

to, Lucky?“ V očích se mu zračila touha po akci a jeho skřítkovský

obličej se zkřivil zuřivým šklebem.

„Jdeme na to,“ křenil se Lucky a natáhl se, aby pocuchal Čárový

pískové vlasy. „Jak dlouho už hnijeme na Zemi? Šest týdnů? Dobře,

to stačilo.“

„To ti povím,“ souhlasil Čára radostně a nasoukal se do druhé

boty.

* * *

- 11 -

Než se jim podařilo navázat důkladně zašifrované subéterické

spojení se stíhací lodí, minuli oběžnou dráhu Marsu.

Z paluby Harpuny jim odpověděl akademik Wessilewsky.

„Lucky!“ křičel. „Jedeš s námi? Senzace.“ Jeho tvář se

zašklebila z obrazovky a on zamrkal. „Máš dost místa, abys nacpal tu

příšeru Čáru taky do kamery? Nebo s tebou snad není?“

„Jsem s ním,“ vykřikl Čára a hned se vrhl mezi Luckyho a

kameru. „Myslíš si snad, že by akademik Conway nechal tohohle

obrovského moulu někam jet, aniž bych na něj dohlídl, aby

nezakopával o ta svoje velká chodidla?“

Lucky chytil halekajícího Čáru za loket. „Vypadá to na mizerné

spojení, Wessi. Jaká je poloha lodi, kterou honíme?“

Wess se uklidnil a udal souřadnice. „Ta loď se jmenuje Perla

vesmíru. Je v soukromých rukou, existují oficiální záznamy o výrobě

a prodeji. Agent X ji musel koupit pod falešným jménem a před

hodně dlouhou dobou si ji připravit. Je to skvělá loď a zrychluje od

doby, kdy vystartovala. Pořád na ni ztrácíme.“

„Jakou má zásobu energie?“

„Uvažovali jsme o tom. Zkoumali jsme dokumentaci výrobce a

při tom, kolik vydává, těžko může letět o moc dál, aniž by přiškrtil

motory nebo obětoval akceschopnost. Doufáme, že ho dotlačíme

přesně do takové pozice.“

„Avšak lze předpokládat, že ho napadlo před jízdou rozšířit

energetické bloky.“

„Pravděpodobně ano,“ odpověděl Wess, „ale ani v takovém

případě nemůže vydržet napořád. Bojím se, že by mohl uniknout

našim gravitačním detektorům přeskokem mezi asteroidy. Jestli se

mu podaří najít trhliny v pásu asteroidů, můžeme ho snadno ztratit.“

Luckymu nebyla tato metoda neznámá. Když leží asteroid mezi

lodí a pronásledovatelem, detekují přístroje asteroid zřetelněji než

loď. Objeví-li se v dosahu další asteroid, loď přeskočí z jednoho na

druhý a zanechá pronásledovatele s přístroji sledujícími stále první

horninovou masu.

„Pohybuje se příliš rychle na to, aby zvládl takový manévr,“ řekl

Lucky. „Musel by brzdit půl dne.“

- 12 -

„Byl by to zázrak,“ souhlasil Wess, „ale zázrak nás navedl na

jeho stopu, takže skoro očekávám další zázrak, který zruší ten první.“

„Co byl ten první zázrak? Prezident říkal něco o zákazu startu.“

„Přesně tak.“ Wess vyprávěl řízně, a tak to netrvalo dlouho.

Dorrance neboli Agent X (Wess jej nazýval střídavě oběma jmény)

unikl sledování tím, že použil přístroj vyřazující z provozu radar.

(Přístroj se podařilo zaměřit, ale jeho obvody byly spálené a ani

nebylo možno zjistit, jestli byl vyroben na Siriu.) Ke svému

záchrannému člunu Perla vesmíru se dostal úplně bez problémů. Už

byl připraven ke startu, nažhavil protonové mikroreaktory a provedl

kontrolu motoru i ostatního zařízení. Nad sebou měl jenom volný

vesmír. Vtom se objevila nákladní loď poškozená meteorem, která

nebyla ani schopna navázat rádiové spojení a jenom vydávala zoufalé

signály žádající volný průlet.

Výstražný semafor se rozsvítil. Lodě v přístavu zůstaly na místě.

Všechny lodě, které se chystaly vzlétnout, pokud již nebyly v

pohybu, musely přerušit start.

I Perla vesmíru měla přerušit start, ale neudělala to. Lucky Starr

si dokázal představit, jaké pocity musel mít Agent X. Měl u sebe

nejhledanější předmět celé sluneční soustavy a každá vteřina hrála

roli. Nyní, když už se rozhodl, nemohl spoléhat na liknavost

Akademie. Kdyby v tomto okamžiku přerušil start, znamenalo by to

sáhodlouhé zpoždění. Poškozená loď nejdřív dokulhá na zem a pak ji

záchranáři pomalu vyprázdní. A potom, až bude zase čistý vzduch,

bude muset znovu aktivovat mikroreaktory a provést další kontroly.

To si nemůže dovolit.

Takže zapálil trysky a vznesl se.

Ale i tak mohl Agent X uniknout. Poplašná zařízení bzučela

ostošest, přístavní policie vysílala směrem k Perle vesmíru výstražné

zprávy, ale až akademik Wessilewsky, který řešil v přístavu rutinní

problém, se vzmohl na akci. Zúčastnil se pátrání po Agentu X a loď,

která odstartovala přes zákaz, musela být v tak zoufalé situaci, že se

o Agenta X klidně mohlo jednat. Byla to nejdivočejší z možných

domněnek, ale on se měl přesto k činu.

S požehnáním Akademie věd (které bylo nadřazené všem

ostatním rozkazům, kromě přímých nařízení prezidenta Zemské

- 13 -

federace) nechal vyslat lodě vesmírné policie, spojil se s

Akademickou radou a pak se na palubě Harpuny sám vydal stíhat

uprchlíka. Několik hodin trvalo, než dokázala Akademie všechny

informace zpracovat. Pak ale přišla zpráva, že doopravdy sleduje

Agenta X a že mu letí na pomoc další lodě.

Lucky naslouchal bez hlesu a pak pronesl: „To byla pěkná klika,

Wessi. Rozhodl ses správně. Dobrá práce.“

Wess se zazubil. Akademici se obvykle vyhýbají publicitě a

nástrahám slávy, ale uznání některého z kolegů je přesně to, po čem

všichni touží.

„Teď zrychlím,“ řekl Lucky. „Ať mě některá z tvých lodí

sleduje pomocí gravitačních detektorů.“

Přerušil spojení a jeho silné jemně tvarované prsty takřka

lhostejně přistály na ovládacím panelu lodi, jeho Meteoru, což byla v

mnoha ohledech jedna z nejdokonalejších lodí v celém vesmíru.

Meteor měl nejvýkonnější protonové mikroreaktory, které

mohou být vsazeny do lodi takové velikosti, reaktory takřka tak

silné, že by dokázaly udělit zrychlení bitevnímu křižníku

pohybujícímu se předpisovou rychlostí, reaktory tak silné, že by byly

skoro schopné provést skok hyperprostorem. Loď má iontovou

brzdu, která dokáže vyrušit účinky akcelerace tím, že působí zároveň

na všechny atomy na palubě lodi včetně živé hmoty, představované

těly Luckyho a Čáry. Dokonce má i antigravitační pohon, zařízení

vyvinuté v nedávné minulosti, které je stále ještě testováno a které

umožňuje pohybovat se volně v intenzivních gravitačních polích

velkých planet.

Nyní hučí mohutné motory Meteoru ve vysokých, sotva

slyšitelných obrátkách a Lucky cítí slabý tah, který není iontovou

brzdou úplně zregulován. Loď se dostává do stále vzdálenějších

koutů sluneční soustavy, rychleji, rychleji, pořád rychleji.

Ale Agent X si udržuje náskok. Meteor zrychluje příliš pomalu a

hlavní pás asteroidů už nechali daleko za sebou. „To vypadá špatně,

Čáro,“ posteskl si Lucky.

Čára se zatvářil překvapeně. „Dostaneme ho, Lucky.“

„Jde o to, kam má namířeno. Byl jsem přesvědčený, že na něj

čeká sirijská mateřská loď, která ho sebere a provede únik domů. Ale

- 14 -

taková loď by byla buď mimo rovinu ekliptiky, anebo by se

schovávala v pásu asteroidů. V obou případech by mohla spoléhat na

to, že ji nebude možno detekovat. Ale Agent X zůstává v ekliptice a

míří od asteroidů.“

„Možná se nás jenom snaží setřást, než se vydá k lodi.“

„Možná,“ odtušil Lucky, „a možná mají Sirijci základnu na

vnějších planetách.“

„Ale no tak, Lucky,“ Martanek se smíchy zakuckal. „To

bychom je měli přímo u nosu?“

„Někdy je těžké vidět si na špičku nosu. Jeho kurs směřuje

přímo k Saturnu.“

Čára zkontroloval palubní počítače, které neustále

vyhodnocovaly směr letu sledované lodi. „Koukej, ten bídák je pořád

na balistické křivce. Už dvacet miliónů mil si jeho motory ani

nepšoukly. Možná mu dochází energie.“

„Anebo si ji schovává pro akce v soustavě Saturnu. Tam bude

silné gravitační pole. Alespoň doufám, že si schovává energii.

Vesmír ví, jak moc v to doufám.“ Luckyho pohledný obličej se nyní

zachmuřil.

Čára se na něj udiveně podíval. „Marsakra, proč, Lucky?“

„Protože jestli je sirijská základna v soustavě Saturnu,

potřebujeme Agenta X, aby nás k ní dovedl. Saturn má jeden

ohromný satelit, osm poměrně rozlehlých a desítky malinkatých

souputníků. Pomohlo by nám, kdybychom věděli, kde se základna

nalézá.“

Čára ztuhl. „Ten ničema nebude tak pitomý, aby nás k ní

dovedl.“

„Anebo aby se nechal chytit… Čáro, spočítej jeho kurs do

okamžiku, kdy protne oběžnou dráhu Saturnu.“

Čára splnil úkol. Pro počítač to byla chvíle rutinní práce.

„A co pozice Saturnu v okamžiku, kdy protne jeho orbit?“ ptal

se dále Lucky. „Jak daleko bude Saturn od lodi Agenta X?“

Nastala krátká přestávka nutná ke zjištění souřadnic oběžné

dráhy Saturnu z efemeridy. Poté vložil Čára údaje do počítače.

Několik vteřin výpočtů a Čára znepokojeně vyskočil. „Lucky! U

stálice!“

- 15 -

Lucky se nemusel vyptávat na podrobnosti. „Myslím, že se

Agent X rozhodl odvést nás od sirijské základny. Bude-li pokračovat

po balistické křivce tak, jako to dělal doposud, narazí přímo do

Saturnu — a rozhodně to nepřežije.“

3

Smrt v prstencích

Po uplynutí několika hodin to bylo čím dál jasnější. Dokonce i

posádky stíhacích lodí daleko za Meteorem, které nemohly získat

pomocí detektorů přesné údaje, byly znepokojené.

Akademik Wessilewsky se spojil s Lucky Starrem. „Provesmír,

Lucky,“ ptal se „kam ten šílenec letí?“

„Vypadá to, že přímo na Saturn,“ odpověděl Lucky.

„Myslíš, že na něj čeká na Saturnu loď? Ví se přece, že tisíce

mil atmosféry s tlakem miliónů tun bez antigravitačních motorů

nemůže… Lucky! Myslíš, že má antigravitační motory a brzdné

silové bubliny?“

„Já myslím, že může prostě narazit, abychom ho nedostali.“

„Když chce mermomocí zemřít,“ pronesl Wess suše, „proč se

tedy neotočí a nerozdá si to s námi? Mohl by nás donutit, abychom

ho zničili, a vzal by možná jednoho dva s sebou.“

„Já vím,“ pokýval hlavou Lucky, „nebo proč nezkratuje motory

a nemine Saturn o sto miliónů mil? Nejvíc mě mate, že tímto

způsobem vlastně přitahuje k Saturnu naši pozornost.“ Upadl v

zamyšlené mlčení.

„No a nemůžeš mu odříznout cestu?“ přerušil ticho Wess.

„Vesmír ví, jestli jsme na to moc daleko.“

„Marsakra, Wessi,“ hulákal Čára ze svého místa u řídicího

panelu, „kdybychom zesílili proud iontů natolik, abychom ho chytili,

tak bychom letěli tak rychle, že bychom ho už nedokázali od Saturnu

vytlačit.“

„Dělejte něco!“

„Můj ty vesmíre, to je ale chytrá rada,“ ofrňoval se Čára. „To

moc pomůže. ,Něco dělejte.‘ “

- 16 -

„Klidně pokračuj v krasojízdě, Wessi,“ uklidňoval ho Lucky.

„Já už něco udělám.“

Přerušil spojení a otočil se na Čáru. „Reagoval vůbec na naše

volání, Čáro?“

„Ani slovo.“

„Tak na to teď zapomeň, soustřeď se a snaž se zachytit jeho

vysílání.“

„Nemyslím, že by cokoli vysílal, Lucky.“

„Na poslední chvíli možná bude. Bude muset využít zbylou

šanci, jestli má ovšem někomu co říct. Mezitím mu půjdeme po

krku.“

„Jak to uděláme?“

„Vystřelíme. Jenom z malé bouchačky.“

Nyní se sehnul k počítači Lucky. Perla vesmíru se pohybovala

setrvačností, takže k navedení střely, která bude mít správný směr a

rychlost potřebnou k zásahu, nebyly nutné žádné složité výpočty.

Lucky připravil projektil. Nebyl sestrojen jako výbušný. Toho

ani nebylo třeba. Měl v průměru jenom půl centimetru, ale energie

protonových mikroreaktorů jej vymrští rychlostí pět set mil za

sekundu. Nic ve vesmíru nemůže střelu zbrzdit, a tak projde trupem

Perly vesmíru jako nůž máslem.

Avšak Lucky nepředpokládal, že k něčemu takovému dojde.

Kulka bude dost velká na to, aby ji zachytily lodní gravitační

detektory. Perla vesmíru automaticky přizpůsobí dráhu letu a

projektilu se vyhne, což ji vychýlí z přímého směru na Saturn. A čas,

který ztratí Agent X přepočítáváním nového kursu a návratem do

původního směru, umožní Meteoru, aby se přiblížil a použil

magnetickou kotvu.

Šance byla ve skutečnosti minimální, možná až zanedbatelně

malá, ale zdálo se, že se prostě nedá dělat nic jiného.

Lucky se dotkl spínače. Kulka neslyšně vystřelila, objevil se

záblesk, ručičky lodního gravimetru poskočily a pak se rychle vrátily

na původní místo, jakmile se projektil trochu vzdálil.

Lucky se posadil. Dvě hodiny potrvá, než se kulka dotkne (nebo

skoro dotkne) nepřátelské lodi. Napadlo ho, že Agent X může mít

vyčerpané energetické zdroje, že automatické řízení třeba spočítá

- 17 -

změnu kursu, kterou nebude možno úplně provést, že kulka proto

proletí trupem a loď vybuchne a on přitom ponechá kurs beze změny

a stále bude mířit k Saturnu.

Tuto myšlenku zavrhl skoro ihned. Nebylo možno uvěřit, že by

se Agent X vydal z veškerých zásob v okamžiku, kdy se jeho loď

nevyhnutelně blíží srážce s planetou. Daleko pravděpodobnější je, že

mu ještě nějaká energie zbývá.

Hodiny čekání se příšerně vlekly. I Hektor Conway daleko na

Zemi byl nespokojený s pravidelnými zprávami a navázal přímé

spojení subéterem.

„Ale kde v soustavě Saturnu může být jejich základna?“ ptal se

znepokojeně.

„Jestli tam nějaká je,“ odpovídal Lucky obezřetně, „jestliže

Agent X nevynakládá ohromné úsilí na to, aby nás spletl, řekl bych,

že bude nejpravděpodobnější volbou Titan. Je to jediný opravdu

velký satelit Saturnu. Má třikrát větší hmotnost než náš Měsíc a

dvakrát větší povrch. Kdyby se Sirijci skryli pod zemí, trvalo by nám

nějakou chvíli, než bychom celý Titan prohledali.“

„Těžko věřit, že by se odvážili něčeho takového. To je skoro

válečná akce.“

„Možná máš pravdu, strýčku Hektore, ale není to tak dávno, co

se pokusili uvést do provozu základnu na Ganymedu.“( * Viz Lucky

Starr a piráti z asteroidů)

„Lucky, hýbe se!“ zvolal Čára.

Lucky zvedl překvapeně hlavu. „Co se hýbe?“

„ Perla vesmíru. Ten sirijský bídák.“

„Ohlásím se ti později, strýčku Hektore,“ ukončil spěšně spojení

Lucky. „Ale on se nemůže hýbat, Čáro. Ještě nemohl kulku

zaznamenat.“

„Podívej se sám, Lucky. Já ti říkám, že se hýbe.“

Jedním skokem se Lucky dostal ke gravimetrům Meteoru.

Dlouhou dobu byly nařízeny na prchající kořist. Nastavili je na

setrvačný pohyb vesmírem. Kulička představující detekovanou

hmotu zářila na obrazovce jako malinká svítící značka.

Ale nyní se značka hýbala. Vytvořila krátkou čárku.

- 18 -

V Luckyho hlase se zračilo podráždění. „Galaxie skákavá,

samozřejmě! Teď to dává smysl. Jak jsem si mohl jenom myslet, že

jeho nejdůležitějším úkolem je zabránit dopadení? Čáro…“

„Jasně, Lucky. Co je?“ Drobný Marťan byl připraven na vše.

„Dostal nás. Teď ho musíme zničit, i kdyby to znamenalo, že

sami narazíme do Saturnu.“ Poprvé od doby, kdy byly před rokem do

Meteoru nainstalovány iontové trysky, použil Lucky kromě hlavního

motoru i přídavný. Loď se zakymácela, protože se veškerá dostupná

energie přeměnila v ohromný zpětný ráz, který málem motory

vypálil.

Čára zalapal po dechu. „Ale co to má znamenat, Lucky?“

„Nemíří k Saturnu, Čáro. Jenom využíval co nejvíce gravitační

pole, které mu pomáhalo udržet náskok. Nyní to střihne kolem

planety tak, aby se dostal na oběžnou dráhu. Míří mezi prstence.“

Tvář mladého akademika byla stažená napětím. „Starej se o spojení,

Čáro. Teď musí promluvit. Teď, nebo nikdy.“

Čára se sehnul k vlnovému analyzátoru a srdce mu bušilo, i

když naprosto nechápal, proč myšlenka na prstence Saturnu Luckyho

tak znepokojila.

Kulka vystřelená z Meteoru se vůbec nedostala na místo určení,

ba ani do vzdálenosti padesáti tisíc mil od něj. Nyní se stal

projektilem samotný Meteor, zoufale se snažil trefit do průsečíku

drah lodí. I ten ale zřejmě mine cíl.

„To se nám nikdy nepovede,“ vzdychal Lucky. „Na to tady není

dost místa.“

Saturn vypadal nyní jako obr na obloze, s prstenci tvořícími

šrám na jeho obličeji. Žlutá koule Saturnu byla vidět skoro celá a

Meteor se k ní hnal ve směru od Slunce.

Čára najednou vybuchl: „Proto, ten prašivý skunk! Mizí mezi

prstenci, Lucky. Teď už je mi jasné, co máš pořád s těmi prstenci.“

Horečně kroutil ovladači gravimetru, ale bylo to beznadějné.

Jakmile vstoupilo do zorného pole několik prstenců najednou, každá

z nekonečného množství horninových mas vytvořila na obrazovce

vlastní značku. Monitor byl rázem celý bílý a Perla vesmíru se

ztratila.

- 19 -

Lucky zavrtěl hlavou. „Tohle není neřešitelný problém. Jsme

dost blízko na to, abychom ho zaměřili dalekohledem. Ale určitě se

stane ještě něco jiného.“

Bledý Lucky sledoval monitor s maximálním teleskopickým

zvětšením. Perla vesmíru byla vidět jako drobný kovový válec

zahalený, ale ne úplně zakrytý prstencovou hmotou. Jednotlivé

částečky prstenců nebyly větší než hrubý štěrk, a jak odrážely světlo

vzdáleného Slunce, vypadaly jako jiskry.

„Lucky!“ zvolal Čára. „Zachytil jsem jeho signál… Ne, ne,

počkej… Ano, mám ho.“

Můstkem se rozléhal praskavý zdeformovaný hlas. Čárový

obratné prsty pracovaly s dešifrátorem a on se jej pokoušel

přizpůsobit neznámým parametrům sirijského šifrovacího systému.

Slova se vytrácela a opět navracela. Jinak bylo v kabině ticho,

jen magnetofon nahrávající vše, co přicházelo, tiše hučel.

„… ne …. hor …. sem….“ (Chvíle ticha, zatímco Čára zuřivě

bojoval s přístrojem.) „… na stopě .…je setřást …..proveden a

musím vysílat…. ilo dosáhnout prstenců … v…..tu normál … dnice

orb… násle… souřadnice… číst.“

Náhle všechno utichlo, hlas, praskání, vše.

„Marsakra, něco tady prásklo,“, vřískal Čára.

„Tady ne,“ odpověděl klidně Lucky, „to byla Perla vesmíru. “

Všiml si, že se to stalo dvě vteřiny po přerušení spojení.

Rádiový přenos subéterem probíhá v podstatě neomezenou rychlostí.

Světlo, které viděl na monitoru, urazí pouze 300 000 kilometrů za

sekundu.

Dvě vteřiny trvalo, než dorazil světelný signál k Luckymu.

Všiml si, jak záď Perly vesmíru vzplála rudým plamenem a pak

se proměnila v roztavenou kovovou změť.

Čára zachytil úplný koneček a spolu s Luckým se beze slova

díval, dokud ohnivé představení neskončilo.

Lucky zavrtěl hlavou. „Tak blízko k prstencům, i když jsi mimo

hlavní proud, je ve vesmíru ohromné množství rychlých částeček.

Možná neměl dost energie na to, aby uhnul nějakému úlomku.

Anebo na něj mířily dva kousky z různých stran. Každopádně to byl

hrdina a mazaný soupeř.“

- 20 -

„To nechápu, Lucky. Co to dělal?“

„Ani teď ti to není jasné? I když pro něj bylo důležité nepadnout

do našich rukou, nechtěl kvůli tomu umírat. Měl jsem si toho

všimnout dřív. Jeho nejdůležitějším úkolem bylo předat ukradené

informace na Sirius. Neodvážil se použít subéter, aby odříkal zprávu,

která měla třeba několik tisíc slov, když ho sledují lodě schopné

možná jeho signály rozšifrovat. Musel zprávu omezit na nezbytné

minimum a postarat se, aby se kapsle dostala do rukou Sirijců.“

„Jak to mohl jenom dokázat?“

„Zachytili jsme slabiku ,orb…‘, což znamená pravděpodobně

orbit, a ,… ilo dosáhnout‘, tedy zřejmě podařilo dosáhnout.“

Čára chytil Luckyho za ruku a štípl ho do šlachovitého zápěstí.

„Hodil kapsli mezi prstence, je to tak, Lucky? Bude to zrnko štěrku

mezi mraky jiných zrnek, jako… jako kamínky na měsíci nebo…

nebo jako kapka v moři.“

„Anebo,“ řekl s kamennou tváří Lucky, „jako zrnko štěrku v

prstencích Saturnu, což je nejhorší ze všeho. Samozřejmě ho to

zničilo ještě dřív, než stihl udat souřadnice oběžné dráhy, kterou

zvolil pro kapsli, takže my a Sirijci máme stejné výchozí podmínky,

ale měli bychom se do toho pustit bez velkého otálení.“

„Začít hledat? Teď?“

„Teď hned! Když chtěl udat souřadnice, i když věděl, že jsem

mu v patách, musel si být jist, že jsou Sirijci také nedaleko… Spoj se

s ostatními loděmi, Čáro, a řekni jim, co se stalo.“

Čára se otočil k vysílači, ale ani se ho nedotkl. Ručička

přijímače poskakovala podle přicházejících rádiových vln. Rádio!

Běžný přenos éterem! Zjevně byl někdo nablízku (rozhodně uvnitř

soustavy Saturnu) a co víc, někdo, komu vůbec nezáleží na utajení,

protože rozhlasové vlny, na rozdíl od subéterických paprsků, je velmi

snadné zachytit.

Lucky přimhouřil oči. „Připravme se na příjem, Čáro.“

Ozval se hlas se stopami přízvuku, s typicky širokými

samohláskami a ostrými souhláskami. Byl to hlas Sirijce.

„…žnost, jinak budeme nuceni použít kotvu a vzít vás do zajetí.

Máte čtrnáct minut na to, abyste potvrdili příjem.“ Nastalo minutové

odmlčení. „Z pravomoci Centrální správy vám nařizuji — oznamte

- 21 -

svou totožnost, jinak budeme nuceni použít kotvu a vzít vás do zajetí.

Máte třináct minut na to, abyste potvrdili příjem.“

„Potvrzuji příjem,“ řekl Lucky klidně. „Zde je Meteor, loď

Zemské federace plující pokojně ve výsostném území Zemské

federace. Na tomto území neexistuje jiná vláda nežli vláda

Federace.“

Jednu nebo dvě sekundy bylo ticho (rozhlasové vlny se šíří

rychlostí světla) a pak hlas ostře odvětil. „Vláda Zemské říše není

uznávána ve světě, který je osídlen Sirijci.“

„O jaký svět se jedná?“ tázal se Lucky.

„Neobydlená soustava Saturnu byla přijata pod naši vládu podle

mezihvězdného zákona, který praví, že jakýkoli neosídlený svět patří

tomu, kdo jej osídlí.“

„Nikoli jakýkoli neosídlený svět, jakákoli neosídlená hvězdná

soustava.“

Žádná odpověď. „Nyní se nalézáte v soustavě Saturnu,“ řekl

netečně hlas, „a žádá se po vás, abyste bezodkladně opustili tento

prostor. Jakékoli zpoždění bude mít za následek vaše zajetí. Jakákoli

další loď Zemské federace, která vpluje na naše území, bude zajata

bez dalšího varování. Váš ústup ze soustavy Saturnu musí začít

během osmi minut, nebo budou zahájena odvetná opatření.“

Čárová tvář se zkroutila neskrývanou radostí. „Pojď, nandáme

jim to, Lucky,“ šeptal. „Ukážeme jim, jak umí bojovat starý dobrý

Meteor.“

Ale Lucky si ho nevšímal. „Potvrzuji příjem,“ řekl do

mikrofonu. „Neuznáváme sice sirijskou vládu, ale rozhodli jsme se z

vlastní vůle ihned odletět.“ Přerušil spojení.

Čára byl konsternován. „Provesmír, Lucky! Budeme utíkat před

nějakými Sirijci? Necháme snad kapsli mezi prstenci Saturnu, aby ji

Sirijci sebrali?“

„V tomto okamžiku, Čáro, nám nic jiného nezbývá,“ odpověděl

vážně Lucky. Měl sehnutou hlavu a bledý, ztrhaný obličej, ale v

očích mu blýskaly plamínky, které vůbec nepřipomínaly poraženého

muže. Vůbec, ani v nejmenším.

- 22 -

4

Mezi Jupiterem a Saturnem

Nejvýše postaveným důstojníkem v pronásledující flotile

(nepočítáme-li samozřejmě akademika Wessilewského) byl kapitán

Myron Bernold. Bylo mu něco pod padesát, ale vypadal o deset let

mladší. Vlasy mu sice začínaly šedivět, avšak obočí si udržovalo

stále původní černou barvu a konečky elegantně střižených vousů

měly nádech do modra.

O mnoho mladšího Luckyho Starra si prohlížel s neskrývaným

pohrdáním. „ A vy jste se dal na ústup? “

Meteor, který zamířil opět směrem ke Slunci, se setkal s loděmi

flotily přibližně v půli cesty mezi oběžnými drahami Jupiteru a

Saturnu. Lucky vstoupil na palubu vlajkové lodi.

„Učinil jsem, co bylo nezbytně nutné,“ odpovídal nyní tiše.

„Když napadne nepřítel naši domovskou soustavu, není ústup

nikdy nezbytný. Mohli by vás vyhodit do vesmíru, ale vždycky byste

měl čas podat nám hlášení a my bychom si to s nimi už vyřídili.“

„Kolik energie by vám v té době zbývalo v mikroreaktorech,

kapitáne?“

Kapitán zrudl. „Co by na tom záleželo, kdyby nás rozstříleli na

cucky. Nestihli by to dříve, než bychom doma vyhlásili mobilizaci.“

„A začali válku?“

„To oni začali válku. Sirijci… Nyní mám v úmyslu vydat se

směrem k Saturnu a zaútočit.“

Lucky vypjal hruď. Byl větší než kapitán. Jeho pohled byl pevný

jako skála. „Jako právoplatný člen Akademie věd mám vyšší hodnost

než vy, kapitáne, a vy to víte. Já nevydám žádný rozkaz k útoku.

Tímto vám přikazuji vrátit se na Zemi.“

„Já bych nejdřív…“ Kapitán se zjevně snažil ovládnout svůj

temperament. Zaťal pěsti a přiškrceným hlasem pronesl: „Mohu se

vás zeptat na důvod tohoto rozkazu, pane?“ Ironicky zdůraznil

zdvořilostní oslovení. „Kdybyste mohl být, pane, tak laskav a

vysvětlil mi ten zvláštní důvod, který bezpochyby máte, pane. Moje

- 23 -

úvaha je založena na takové tradici, kterou tato flotila mívala. Tedy

na tradici, která velí, že flotila nikdy neustupuje.“

„Chcete-li znát moje důvody, kapitáne,“ pravil klidně Lucky,

„posaďte se a já vám je objasním. Ale nepokoušejte se mi tvrdit, že

flotila nikdy neustupuje. Ústup je jedním z běžných válečných

manévrů. Důstojník, který nechá raději své lodě zničit, než aby

ustoupil, nemá na velitelství místo. Domnívám se, že z vás mluví

jenom vztek. Teď mi povězte, kapitáne, jsme připraveni začít

válku?“

„Povídám vám, že válka už začala. Napadli Zemskou federaci.“

„Ne tak úplně. Obsadili neosídlený svět. Problém tkví v tom,

kapitáne, že hyperprostorový skok učinil z mezihvězdného cestování

tak snadnou záležitost, že pozemšťané osídlili planety jiných hvězd

dříve než některé části své vlastní sluneční soustavy.“

„Pozemšťané přistáli na Titanu v roce…“

„Vím o letech Jamese Francise Hogga. Přistál také na Oberonu v

soustavě Uranu. To byly ale jenom průzkumné výpravy a nikoliv

osídlení. Soustava Saturnu zůstala volná a neobsazený svět patří

tomu, kdo jej osídlí jako první.“

„ Pokud,“ dodal ztěžka kapitán, „je neobývaná planeta nebo

planetární soustava součástí neobsazené soustavy hvězdné. Což není

případ Saturnu, jak sám uznáte. Saturn patří do naší sluneční

soustavy, která je, při všech vesmírných pekelnících, zatraceně

obsazená.“

„To je pravda, ale nedomnívám se, že by to potvrzovala jakákoli

oficiální dohoda. Mezihvězdný tribunál možná dospěje k závěru, že

je Sirius se svou okupací Saturnu v právu.“

Kapitán se uhodil pěstí do stehna. „Mně je jedno, co říkají

vesmírní právníci. Saturn je náš a každý pozemšťan, co má kousek

cti v těle, se mnou bude souhlasit. Vykopeme Sirijce a naše zbraně ať

určují zákon.“

„Jenže přesně to od nás Sirius chce!“

„Tak mu dejme, co si žádá.“

„A okamžitě budeme nařčeni z agrese… Kapitáne, tam venku,

mezi hvězdami, je padesát světů, které nikdy nezapomenou, že

bývaly kdysi našimi koloniemi. Dali jsme jim svobodu bez války, ale

- 24 -

to už se jim vykouřilo z hlavy. Pamatují si jenom, že jsme stále

nejlidnatější a nejrozvinutější ze všech světů. Začne-li Sirius

vykřikovat, že jsme je bezdůvodně napadli, podaří se mu je všechny

sjednotit proti nám. Právě proto se nás teď snaží vyprovokovat k

útoku a proto jsem také takové nadbíhání odmítl a vzdálil jsem se.“

Kapitán skousl spodní ret a chystal se k odpovědi, ale Lucky

pokračoval.

„Na druhou stranu, když neuděláme nic, můžeme obvinit z

agrese Sirijce a zahýbat trochu veřejným míněním ve vnějších

světech. Můžeme toho využít a dostat je na naši stranu.“

„Vnější světy na naši stranu?“

„Proč ne? Neexistuje žádná hvězdná soustava, která by neměla

stovky neobsazených světů všech možných velikostí. Nebude v jejich

zájmu vytvořit precedens, který by umožňoval použít jakýkoli svět

jako základnu pro jinou soustavu. Jediné nebezpečí, které je může

zahnat do opozice proti nám, je pocit, že mocná Země používá svoji

autoritu proti bývalým koloniím.“

Kapitán se zvedl ze židle, prošel svojí kajutou tam a zpět a pak

pravil: „Zopakujte svoje rozkazy.“

„Rozumíte důvodům, které mě přiměly k ústupu?“

„Ano. Mohu dostat své rozkazy?“

„Výborně. Nařizuji vám doručit tuto kapsli prezidentu

Akademie věd Hektoru Conwayovi. S nikým jiným nesmíte hovořit

o tom, co se stalo během tohoto pronásledování, ani v subéteru ani

jinak. Nesmíte provádět žádnou nepřátelskou akci — opakuji,

žádnou nepřátelskou akci — proti silám Siria, nebudete-li přímo

napaden. Pakliže se odchýlíte od své trasy tak, abyste na tyto síly

narazil, nebo záměrně vyprovokujete útok, stanete před válečným

soudem a budete odsouzen. Je to jasné?“

Kapitán zůstal stát jako opařený. Jeho rty se pohybovaly, jako

by byly vyřezány ze dřeva a měly mizerné panty. „Ve vší úctě, pane,

nebylo by možno, abyste převzal velení mé lodi a předal zprávu

osobně?“

Lucky Starr neznatelně pokrčil rameny. „Jste velice umíněný,

kapitáne, a já vás za to skoro obdivuju. Ve válce nastávají situace, v

nichž může být taková tvrdohlavost velice užitečná… Já nemohu

- 25 -

zprávu doručit, protože mám v plánu nasednout na Meteor a vyrazit

zpět k Saturnu.“

Kapitánova vojenská strnulost utrpěla vážnou ránu. „Cože?

Všemohoucí vesmíre, cože?“

„Domníval jsem se, že je mé stanovisko jasné, kapitáne. Nechal

jsem tam rozdělanou práci. Mým prvním úkolem bylo zabezpečit,

aby Země dostala varování o hrozivém politickém nebezpečí,

kterému musí čelit. Vy se o to postaráte a já mohu pokračovat tam,

kde je mě nyní zapotřebí — v soustavě Saturnu.

Kapitán se rozesmál na celé kolo. „Tak to je jiná. Rád bych jel s

vámi.“

„Já vím, kapitáne. Vyhnout se boji je velmi obtížný úkol a chci

to po vás, protože předpokládám, že jste na obtížné úkoly zvyklý.

Nyní žádám, aby každá z vašich lodí předala nějakou energii do

mikrobloků Meteoru. Ještě budu potřebovat část vašich ostatních

zásob.“

„Stačí říct.“

„Výborně. Vrátím se na svoji loď a požádám akademika

Wessilewského, aby se také zúčastnil mojí výpravy.“

Srdečně se s nyní naprosto přátelsky nakloněným kapitánem

rozloučil. Pak se k němu přidal akademik Wessilewsky, aby společně

vstoupili do spojovací chodby mezi vlajkovou lodí a Meteorem.

Spojovací chodba byla roztažena takřka na maximum, a proto

trvalo několik minut, než jí celou prošli. Bylo tam vzduchoprázdno,

avšak oba akademici mohli jediným zmáčknutím knoflíku skafandru

zajistit, aby se zvukové vlny šířily kovem, zdeformované, ale

dostatečně zřetelně. A kromě toho, žádná forma rozhovoru není tak

důvěrná jako zvukové vlny na krátkou vzdálenost, takže Lucky mohl

se svým společníkem krátce promluvit.

Nakonec Wess trošičku změnil téma. „Poslyš, Lucky, když

chtějí Sirijci dělat problémy, proč tě nechali zmizet? Proč tě

neotravovali tak dlouho, dokud by ses nemusel bránit a bojovat?“

„Poslechni si, Wessi, záznam toho, co se ozývalo ze sirijské

lodi. Hlas byl hodně toporný, úplně zapomněl pohrozit přímým

- 26 -

útokem, jenom pořád připomínal magnetickou kotvu. Jsem

přesvědčen, že loď řídil robot.“

„Roboti!“ Wess obrátil oči v sloup.

„Ano. Soudě podle tvojí reakce, co by se asi stalo na Zemi,

kdyby se tato domněnka rozšířila? Pozemšťané mají z robotů

nesmyslnou hrůzu. Skutečnost je ale taková, že lodě řízené roboty

nemohou napadnout lodě s lidmi na palubě. Zabránil by jim v tom

první zákon robotiky, podle něhož robot nemůže ublížit člověku. A

tento fakt jenom nebezpečí zvyšuje. Kdybych zaútočil, což se ode

mne pravděpodobně čekalo, Sirijci by začali vykřikovat, že jsem

svévolně napadl bezbrannou loď. A vnější světy znají pravidla

robotiky, na rozdíl od obyvatel Země. Ne, Wessi, napálit jsem je

mohl jen tak, že zmizím, a to jsem udělal.“

S těmito slovy vstoupili do přestupových komor Meteoru.

Čára je už očekával. S ulehčením si vydechl a usmál se jako

vždy, když po jakkoli krátkém odloučení spatřil znovu Luckyho.

„Hele,“ hulákal. „Co je nového? To ti to trvalo, než ses

vykutálel ze spojovací chodby, a… Co tady dělá Wess?“

„Pojede s námi, Čáro.“

Malý Marťan se zatvářil dotčeně. „Proč? Tohle je přece loď pro

dva.“

„Dočasně tady vydržíme i s hostem. A teď se raději připravme

na příjem energie z ostatních lodí a udělejme místo pro zásoby, které

nám přinesou spojovací chodbou. Potom se musíme ihned nachystat

na okamžitý start.“

Lucky mluvil pevně, změna tématu byla nezvratná. Čára to

věděl moc dobře, takže ani neprotestoval.

„Jasně, jasně,“ mumlal si pod vousy a vstoupil do strojovny,

předtím si ale neodpustil zlý pohled směrem k akademiku

Wessilewskému.

„Co ho zase žere?“ zajímalo Wesse. „Jeho výšku jsem přece

vůbec nekomentoval.“

„Musíš toho kluka pochopit,“ odpověděl Lucky. „Oficiálně není

akademikem, ale v Akademii dělá holku pro všechno. Jedině on sám

si to neuvědomuje. Protože ty jsi další akademik na palubě, myslí si,

- 27 -

že se teď dáme dohromady a jeho z toho vynecháme, že před ním

budeme mít naše sladká tajemství.“

Wess pokýval hlavou. „Aha, chápu. Chceš tedy říct, že mu

povíme…“

„ Ne,“ řekl s mírným, ale rozhodným důrazem. „Sám mu řeknu,

co bude třeba. Ty vůbec nemluv.“

V tom okamžiku vstoupil Čára do pilotní kabiny a pravil:

„Právě cucáme energii.“ Pak se podíval z jednoho na druhého a

zamručel: „Promiňte, že ruším. Mám opustit loď, pánové?“

„To bys mi musel, Čáro, nejdříve pořádně nabančit,“ odpověděl

Lucky.

Čára provedl pár stínových výpadů. „Ale chlape, to je hodně

obtížný úkol. Myslíš, že těch pár kilo sádla navíc nezvládnu?“

S oslnivou rychlostí se ocitl v Luckyho náručí a pěstmi párkrát

se smíchem udeřil kamaráda na žaludek.

„Už je ti lip?“ ptal se Lucky.

Čára odtancoval dozadu. „Nechal jsem toho, protože nechci, aby

mi akademik Conway nadával, že jsem ti něco udělal.“

Lucky se rozesmál. „Díky. Teď poslouchej. Mám pro tebe jeden

výpočet oběžné dráhy. Až to zvládneš, pošli údaje kapitánu

Bernoldovi.“

„Jasná zpráva.“ Čára vypadal teď docela v pohodě, veškeré

chmury se rozplynuly.

„Poslyš, Lucky,“ promluvil Wess, „nechci malovat Sirijce na

zeď, ale nejsme moc daleko od Saturnu. Určitě nás brzy zaměří a

budou vědět naprosto přesně, kde jsme, kdy vyrazíme a kam letíme.“

„Taky se mi zdá, Wessi.“

„Dobře, a jak se tedy odpojit od flotily a vydat k Saturnu, aniž

by zjistili přesně naši polohu a aniž bychom se dostali příliš daleko

ze soustavy?“

„Správný dotaz. Už jsem se chtěl divit, že víš, jak na to. Když to

nevíš ty, tak jsem si vcelku jistý, že o tom nebudou mít páru ani

Sírijci, oni toho přece o naší soustavě nevědí zdaleka tolik, co my.“

Wess se zhoupl v křesle pilota. „Nedělejme z toho záhadu

hlavolamu, Lucky.“

- 28 -

„Je to naprosto jasné. Všechny lodi, včetně naší, vystartují v

těsném útvaru, takže, vezmeme-li v úvahu vzdálenost mezi námi a

Sirijci, to bude na gravitačním detektoru vypadat jako jediná tečka.

Budeme udržovat formaci, poletíme takřka nejkratší cestou na Zemi,

ale vychýlíme se z kursu natolik, abychom se dostali do rozumné

vzdálenosti k asteroidu Hidalgo, který se nyní blíží k aféliu.“

„Hidalgo?“

„Ale jdi, Wessi, vždyť ho znáš. Je to naprosto legitimní asteroid

známý odpradávna, z doby, kdy ještě nezačalo kosmické cestování.

Zajímavé je na něm, že nezůstává v pásu asteroidů. Když je nejblíže

Slunci, může se dostat k oběžné dráze Marsu, ale když je nejdál,

přibližuje se orbitu Saturnu. Když se k němu dostaneme, Hidalgo se

objeví také na sirijských obrazovkách a oni ze síly impulsů poznají,

že se jedná o asteroid. Zaregistrují tečky našich lodí pohybujících se

za Hidalgem směrem k Zemi a nevšimnou si desetiprocentního

snížení celkové hmotnosti lodí, které vznikne tím, že se Meteor otočí

a poletí ve stínu Hidalga. Dráha Hidalga rozhodně nevede přímo k

planetě, ale po dvou dnech ve stínu se můžeme odchýlit z ekliptiky k

Saturnu a spoléhat na to, že nás neobjeví.“

Wess zvedl obočí. „Doufám, že to zafunguje, Lucky.“

Luckyho strategii rozuměl. Rovina, v níž leží všechny planety a

trasy obchodních lodí, je ekliptika. Nikdo se v podstatě nedívá po

čemkoli, co se pohybuje nad nebo pod touto oblastí. Dává smysl

předpokládat, že kosmická loď na trase, kterou naplánoval Lucky,

unikne pozornosti sirijských přístrojů. Ale na Wessově tváři stále

setrvával náznak nejistoty.

„Myslíš, že to nezvládneme?“ ptal se Lucky.

„Možná ano,“ řekl Wess. „Ale i když se vrátíme… Lucky, jsem

tady a udělám, co je třeba, ale jedno ti povím teď a pak už nikdy.

Myslím, že tohle přežít nemůžeme.“

- 29 -

5

U Saturnu

A tak se Meteor vrhl do stínu Hidalga, potom se vydal na cestu

mimo ekliptiku a pak zase vystoupal vzhůru k oblasti jižního pólu

druhé největší planety sluneční soustavy.

Nikdy v krátkých dějinách společných kosmických

dobrodružství nezůstali Lucky s Čárou ve vesmíru tak dlouho bez

přestávky. Od doby, kdy opustili Zemi, uplynul skoro měsíc. Avšak

nádoba naplněná teplým vzduchem, které se říká Meteor, představuje

kousek Země s takřka neomezenou životností.

Energetické články nabité pomocí ostatních lodí na maximum

mají životnost skoro rok, když se loď nezúčastní žádné pořádné

bitvy. Zásoby vzduchu a vody, udržované v oběhu nádobami

naplněnými řasami, by vydržely napořád. Řasy dokonce představují

potravinovou rezervu pro případ, že dojdou běžnější koncentráty.

Jedinou opravdovou potíž způsobovala přítomnost třetího muže

na palubě. Jak již vysvětlil Čára, Meteor byl sestrojen pro dva.

Neobyčejná síla, rychlost a výzbroj byly podmíněny též maximální

úsporností obytných částí lodi. To vedlo i k tomu, že jeden člen

posádky musel spát na dece v pilotní kabině.

Lucky se pokoušel objasnit, jak je trocha nepohodlí vyvážena

tím, že mohou nyní držet u palubních přístrojů čtyřhodinové hlídky

namísto obvyklých šestihodinových.

Na to však odpověděl Čára prudce: „Jasně, a když se snažím

usnout tady na té psí dečce a tlouštík Wess zrovna řídí, tak mi

vždycky blýskne do obličeje každou zapnutou kontrolkou.“

„Dvakrát za službu,“ pravil Wess trpělivě, „musím zkontrolovat

všechny bezpečnostní přístroje, abych se ujistil, jsou-li v pořádku. To

je předpis.“

„A kromě toho,“ pokračoval Čára, „pořád si píská. Hele, Lucky,

jestli mi dopřeje ještě jednu sloku Kosmického snu — ještě jednu —

tak se zvednu, urvu mu ruce a potom ho těmi pahýly umlátím.“

- 30 -

„Wessi,“ kladl mu Lucky na srdce, „prosím tebe, vyhýbej se

pískání odrhovaček. Kdyby byl Čára nucen uchýlit se k tělesným

trestům, byla by celá pilotní kabina zacákaná krví.“

Čára nic neříkal, ale když měl příště službu a Wess vesele

pochrupoval na koberci, podařilo se mu cestou k sedadlu pilota

stoupnout kolegovi na prsty natažené ruky.

„Provesmír,“ zvedl obě ruce dlaněmi dopředu a očima sklouzl

na probuzeného spáče, který se náhle rozeřval jako zvíře. „Zdálo se

mi, že pod svými marťanskými holinkami něco cítím. Můj ty Wessi,

nebyly to náhodou tvoje palečky?“

„Odteď bys raději neměl chodit spát,“ řval Wess vztekle.

„Protože jestli usneš, když budu mít službu, ty marťanská kryso, tak

tě rozmáčknu jako červa.“

„Já se hrozně bojím,“ odpověděl Čára v záchvatu ironického

pláče, kterým vyhnal unaveného Luckyho z lůžka.

„Poslouchejte, pánové,“ pravil Lucky rozespale. „Ten, kdo mě

příště vzbudí, pojede celý zbytek cesty za Meťákem ve skafandru na

magnetickém kabelu.“

Ale když se Saturn a jeho prstence dostaly do zorného pole, byli

všichni tři natěsnáni v pilotní kabině a beze slova zírali na tu

nádheru. I při pozorování z běžného úhlu, v rovině rovníku, byl

pohled na Saturn nejkrásnějším obrázkem v celé sluneční soustavě, a

sledujete-li jej z místa nad pólem…

„Jestli si správně vzpomínám,“ řekl užaslý Lucky, „i Hoggovy

výzkumné výpravy se nedostaly v této soustavě jinam než na Japetus

a na Titan, takže měly na Saturn jenom rovníkový výhled. Pokud

něco nepodnikli Sirijci, jsme první lidé, kteří vidí Saturn z tohoto

směru z takové blízkosti.“

Stejně jako u Jupitera je světlá žlutá záře „povrchu“ Saturnu ve

skutečnosti tvořena slunečním svitem odraženým od horních vrstev

vířivé atmosféry o tloušťce tisíc mil a více. A atmosférické poruchy

se, podobně jako na Jupiteru, projeví jako oblasti různého zbarvení.

Ale tyto oblasti nevytvářejí pruhy jako při obvyklém pozorování z

roviny rovníku. Místo toho vypadají jako světle hnědé, bledě žluté a

- 31 -

pastelově zelené koncentrické kružnice, které mají za společný střed

saturnský pól.

Ale ani to nic není ve srovnání s prstenci. V současné

vzdálenosti od Meteoru jsou rozprostřeny v oblouku o šířce

pětadvaceti stupňů, což je padesátkrát širší než úplněk na Zemi.

Vnitřní okraj prstenců je od planety oddělen prostorem o velikosti

pětačtyřiceti minut, v němž je dost místa pro těleso velké jako celý

Měsíc, i kdyby se nakrásně třásl.

Prstence krouží kolem Saturnu a v zorném úhlu Meteoru se

planety nikde nedotýkají. Bylo možno pozorovat asi tři pětiny jejich

kružnice, zbytek byl ostře přerušen stínem Saturnu. Přibližně v jedné

čtvrtině vzdálenosti od vnějšího okraje prstenců je černá kružnice

zvaná Cassiniho dělení. Je široká asi patnáct minut, tlustá páska tmy

rozdělující prstence na dvě světlé části o nestejné šíři. Ve vnitřním

pásu jsou rozptýlené jiskry, které blikají, ale netvoří souvislou bílou

zář. Tento jev se nazývá „krepový prstenec“.

Celková plocha pokrytá prstenci je asi osmkrát větší než to, co

je vidět ze samotného povrchu Saturnu. A co víc, všechny prstence

jsou zjevně světlejší než planeta, takže minimálně devadesát procent

světla pochází právě z nich. Celkové množství světla dopadajícího na

přístroje Meteoru bylo ve srovnání s měsíčním úplňkem na Zemi

stonásobné.

Ani Jupiter sledovaný z úžasné blízkosti svého měsíce Io

nepřinese pozorovateli takový zážitek. Když Čára nakonec

promluvil, sotva šeptal.

„Lucky, jak to, že jsou prstence tak jasné? Samotný Saturn pak

vypadá strašně matný. To je nějaký optický klam?“

„Ne,“ vysvětloval ochotně Lucky, „je to skutečně tak. Na Saturn

i na prstence dopadá stejné množství slunečního světla, ale odráží se

jinak. To, co vidíme na Saturnu, je světlo odražené atmosférou

tvořenou převážně vodíkem a héliem s trochou metanu. Taková směs

látek odráží kolem šedesáti tří procent dopadajícího záření. Jenže

prstence jsou tvořeny pořádnými kusanci ledu, které odrazí

minimálně osmdesát procent, proto vypadají daleko světlejší. Když

se díváme na prstence, je to, jako bychom hleděli na sněhovou pláň.“

- 32 -

Wess se zachmuřil. „A my musíme najít na té sněhové pláni

jednu vločku.“

„Ale jednu tmavou vločku,“ řekl Čára vzrušeně. „Hele, Lucky,

když jsou prstence tvořeny jenom ledem a my hledáme kovovou

kapsli…“

„Čistý hliník,“ trpělivě vysvětloval Lucky, „odráží ještě více

světla než led. Bude zářit úplně stejně.“

„Pak tedy,“ — Čára se zoufale zadíval na půl miliónu mil

vzdálené prstence, které vypadaly i z té dálky ohromně — „nemáme

šanci.“

„Uvidíme,“ odvětil Lucky vyhýbavě.

Čára seděl u řízení a upravoval dráhu letu pomocí krátkých

neslyšných výstřelů iontové brzdy. Zapnul antigravitační přístroje,

takže byl Meteor v této části vesmíru blíže hmotám Saturnu, než

mohla kdy být jakákoli sirijská loď, daleko ovladatelnější.

Lucky si vzal na starost gravitační detektor, jemnou sondu, která

vyhledávala v okolním prostoru veškerá tělesa a vyhodnocovala

jejich polohu na základě gravitačního působení lodi, když se jednalo

o menší těleso, nebo gravitačního působení na loď, byla-li hmotnost

objektu větší.

Wess se zrovna vzbudil a vstoupil do pilotní kabiny, v níž

panovalo napjaté ticho — loď klesala k Saturnu. Čára pozoroval

koutkem oka Luckyho tvář. Jak se blížili k planetě, byl Lucky stále

méně duchem přítomný a méně komunikativní. Čára již takové

situace zažil. Lucky si není jist. Riskuje s malou pravděpodobností

úspěchu a nebude o tom mluvit.

„Myslím, že se nemusíš tolik trápit s gravitačními detektory,

Lucky,“ prolomil ticho Wess. „Tady nahoře nebudou. Až se spustíme

dolů mezi prstence, tak teprve narazíme na lodě. Pravděpodobně na

spoustu lodí. I Sirijci budou hledat kapsli.“

„Souhlasím,“ řekl Lucky. „Zatím to tak vypadá.“

„Možná,“ pravil Čára zlověstně, „že ti bídáci už kapsli našli.“

„Ani to se nedá vyloučit,“ připustil Lucky.

Teď se otáčejí, začínají opisovat oblouk kolem Saturnu a udržují

přitom konstantní vzdálenost od povrchu. Dobrá polovina prstenců

- 33 -

(anebo alespoň ta část, která je osvětlená Sluncem) splývá s hlavní

masou Saturnu, jelikož jejich vnitřní okraj je zakryt obrovskou

výdutí planety.

Co se týče části prstenců blíže povrchu, je nyní vnitřní krepový

prstenec vidět daleko lépe.

„Pánové,“ divil se Čára. „Nemůžu najít ohraničení vnitřního

prstence.“

„Tam pravděpodobně žádné ohraničení není,“ odpověděl Wess.

„Vnitřní pás prstenců končí pouze šest tisíc mil nad povrchem

Saturnu a atmosféra planety může klidně dosahovat do takové výše.“

„Šest tisíc mil!“

„Jenom na některých místech, ale tření stačí na zachycení

nejbližších zrnek štěrku. Tím se hmota prstenců přitáhne a ta pak

krouží blíže Saturnu. Tyto části pak vytvářejí krepový prstenec. Čím

víc se přibližují, tím je tam větší tření, tudíž se pohybují stále

směrem k planetě. Mezi touto oblastí a povrchem Saturnu bude

zřejmě spousta částic a některé určitě vzplanou, jakmile se dostanou

do hustších vrstev atmosféry.“

„To znamená, že prstence nevydrží navždy,“ vyvozoval Čára.

„Pravděpodobně ne. Ale i tak vydrží alespoň pár miliónů let. To

je pro nás dost dlouho.“ A zasmušile dodal: „Až moc dlouho.“

Lucky ho přerušil: „Pánové, opouštím loď.“

„Provesmír, Lucky, proč?“ řičel Čára.

„Chci se podívat zvenku,“ stroze odvětil Lucky a soukal se do

skafandru.

Čára zběžně pohlédl na automatický záznam gravitačního

detektoru. V dosahu nejsou žádné lodě. Objevují se pouze putující

meteority, které je možno potkat kdekoli ve sluneční soustavě.

„Postarej se o gravimetr, Wessi,“ přikázal Lucky. „Nech ho

pořád běžet.“ Lucky si nasadil přilbu a zapnul přezku. Zkontroloval

přístroje na prsou, tlak kyslíku a vydal se k přestupové komoře. Jeho

hlas nyní přicházel z malého reproduktoru na kontrolním panelu.

„Budu používat magnetické lano, takže hlavně náhle nezrychlujte.“

„Když budeš venku? Myslíš, že jsem cvok?“ urážel se Čára.

- 34 -

Lucky se zjevil ve dveřích, táhl za sebou stočené magnetické

lano, které v prostoru bez gravitačního působení nevytvářelo vůbec

žádné ladné křivky.

Z malého příručního reaktoru, který svíral v mohutné rukavici,

vyšlehl tenký pramínek páry viditelný ve slabém slunečním světle

jako mrak drobných rozptylujících se ledových krystalků. Lucky se

následkem akce a reakce pohyboval na druhou stranu.

„Myslíš, že je něco na lodi v nepořádku?“ tázal se Čára.

„Jestli ano,“ odpověděl Wess, „tak to přístrojová deska

neukazuje.“

„Tak co tam ten trouba dělá?“

„Nemám ponětí.“

Ale Čára vrhl na akademika podezřívavý pohled a pak se otočil

zpět, aby pozoroval Luckyho. „Jestli si myslíte,“ mumlal, „že když

nejsem v Akademii…“

„Možná,“ kontroval Wess, „se chtěl jenom dostat na chvíli

mimo dosah tvého hlasu, Čáro.“

Gravitační analyzátor nastavený na automatický režim neustále

systematicky prohledával každou píď prostoru kolem lodi. Jakmile

detektory zamířily příliš daleko ve směru samotného Saturnu, celá

obrazovka se zbarvila do běla.

Čára se zamračil a nenašel dost kuráže na to, aby na Wessův

útok náležitě odpověděl. „Přál bych si, aby se něco stalo,“ řekl.

A něco se stalo.

Wess zachytil podezřelé pípnutí na záznamovém zařízení a jeho

pohled opět spočinul na gravimetru. Spěšně přístroj nastavil, uvedl

do chodu přídavné detektory a dvě minuty napjatě sledoval situaci.

„Je to loď, Wessi,“ vzrušeně volal Čára.

„Vypadá to tak,“ odpověděl Wess neochotně. Samotná hmota

mohla klidně představovat větší meteorit, ale z toho směru přicházely

energetické impulsy, které mohly být vyvolány jen a pouze

mikroreaktory lodi. Energie měla správné spektrální složení i

náležitou intenzitu. Bylo to průkazné jako otisk prstu. Bylo dokonce

možné rozeznat drobné rozdíly od energetických křivek

vyvolávaných pozemskými loděmi a určit tuto loď jako sirijskou.

- 35 -

„Míří k nám,“ řekl Čára.

„Přímo ne. Pravděpodobně si netroufá riskovat saturnské

gravitační pole. Ale i tak se stále blíží a asi za hodinu bude v poloze,

v níž nám bude moci přehradit cestu… Co tě k vesmíru tak

rozveselilo, ty marsovský farmáříčku?“

„To je přece jasné, ty hroudo sádla. Tím se vysvětluje, proč je

Lucky venku. Věděl, že se blíží loď, a připravuje tam na ni past.“

„Jak by mohl vědět, že sem letí nějaká loď?“ ptal se udiveně

Wess. „Ještě před deseti minutami neukazovaly gravimetry vůbec

nic. Dokonce ani nebyly nastavené na správný směr.“

„O Luckyho si nemusíš dělat starost. Má svoje metody.“ Čára se

ušklíbl.

Wess pokrčil rameny, přistoupil k řídicímu panelu a promluvil

do vysílačky: „Lucky! Slyšíš mě?“

„Jasně že tě slyším, Wessi. Co se děje?“

„V dosahu gravimetru je sirijská loď.“

„Jak daleko?“

„Méně než dvě stě tisíc a stále se přibližuje.“

Čára, který vyhlédl ze dveří, spatřil záblesk Luckyho příručního

reaktoru a krystalky putující kolem lodi. Lucky se vracel.

„Jdu dovnitř,“ ozvalo se.

Jakmile sundal Lucky přilbu a objevila se hnědá kštice a jasně

hnědé oči, ujal se slova Čára. „Tys věděl, že k nám míří loď, že jo,

Lucky?“

„Ne, Čáro, neměl jsem o tom ani ponětí. Vlastně nechápu, jak

to, že nás našli takhle rychle. To by byla příliš velká náhoda, kdyby

jen tak namátkou letěli zrovna naším směrem.“

Čára se snažil zamaskovat zklamání. „Tak tedy, budeme je

muset sprovodit z vesmíru?“

„Nepouštějme se do politicky nebezpečných útoků, Čáro.

Kromě toho, máme daleko důležitější úkol než si hrát s cizími loděmi

na vojáčky.“

„Já vím,“ skočil mu do řeči Čára, „je tu ta kapsle, kterou

musíme najít, ale…“

- 36 -

Zavrtěl hlavou. Kapsle je kapsle a on ví moc dobře, jak je

důležitá. Jenže pořádná bitva je pořádná bitva a Luckyho politické

úvahy o nebezpečné agresi mu mnoho neříkají, znamená-li to, že

přijde o možnost bojovat. „Co mám tedy udělat?“ mumlal. „Mám

držet kurs?“

„Ano, a zrychli. Vyrazíme mezi prstence.“

„Když to uděláme,“ odporoval Čára, „ihned se pustí za námi.“

„Tak ať. Dáme si závod.“

Čára pomalu přitáhl páku akcelerátoru a rozpad atomů v

mikroreaktorech propukl s maximální zuřivostí. Loď svištěla kolem

Saturnu.

Najednou se nárazem rádiových vln probudil přijímač na

palubní desce.

„Mám přepnout na aktivní příjem, Lucky?“ ptal se Wess.

„Ani ne, víme, co by nám řekli. Vzdejte se, nebo použijeme

magnetickou kotvu.“

„Tedy?“

„Naší jedinou nadějí je útěk.“

6

V mezeře

„Před jednou mizernou lodí?“ kňučel Čára.

„Ještě budeme mít dost času na rvačky, Čáro. Nejdřív práce,

potom zábava.“

„Ale to znamená, že musíme znovu opustit Saturn.“ Lucky se

smrtelně vážně usmál. „Tentokrát ne, Čáro. Tentokrát si vytvoříme v

planetární soustavě Saturnu základnu — a to tak rychle, jak to jenom

dokážeme.“

Loď se řítila s oslňující rychlostí mezi prstence. Lucky odstrčil

Čáru a převzal řízení. „Další lodě na obzoru,“ řekl Wess. „Kde?

Kterému satelitu jsou nejblíže?“ Wess pracoval rychle. „Všechny

jsou v pásmu prstenců.“

„Tak to tedy,“ mumlal Lucky, „pořád hledají tu kapsli. Kolik

lodí tam je?“

- 37 -

„Zatím pět, Lucky.“

„A mezi námi a prstenci?“

„Ukázala se šestá loď. Není to nic vážného, Lucky. Jsou příliš

daleko na to, aby mohli přesně mířit, ale budou nás sledovat, dokud

úplně neopustíme soustavu Saturnu.“

„Anebo dokud nebude naše loď jakýmkoli způsobem zničena,

že?“ dodal ponuře Lucky.

Prstence se již zvětšily do té míry, že zaplnily celou obrazovku

sněžnou bělobou, a loď pořád uháněla vpřed. Lucky stále neudělal

jediný pohyb vedoucí ke zpomalení.

V jednom hrozivém okamžiku si Čára pomyslel, že chce Lucky

schválně vrazit přímo mezi prstence. „Lucky,“ vyklouzlo mu

bezděčně. A pak se prstence rozplynuly.

Čára byl jako omráčený. Rukama šátral po ovládání kamer.

„Kam se poděly?“ křičel, „co se stalo?“

Wess, který se potil u gravimetru a mohutnými nervózními

pohyby si čas od času čuchal vlasy, zavolal přes rameno: „Cassiniho

dělení.“

„Cože?“

„To je hranice mezi prstenci.“

„Aha.“ Prvotní šok částečně vyprchal. Čára otočil vnější kamery

na trupu lodi a v zorném poli se opět objevily sněhobílé prstence.

Nastavil přístroje ještě přesněji.

Nejdříve bylo vidět jeden prstenec. Pak vesmír, černočerný

vesmír. Poté další prstenec, poněkud matnější. Na vnějším prstenci

byla viditelná zrnka ledového štěrku. Zpět do Cassiniho dělení. Po

štěrku ani stopy. Jenom široká temná mezera.

„To je ale velké,“ pravil uznale Čára.

Wess si otřel pot z čela a otočil se k Luckymu. „Chceme tím

proletět, Lucky?“

Lucky nespouštěl oči z palubních přístrojů. „Proletíme tím,

Wessi, za pár minut. Nedýchej a drž nám palce.“

Wess se obrátil na Čáru a řekl stroze: „Jasně, že je Cassiniho

dělení velké. Říkal jsem ti, že má na šířku dva a půl tisíce mil. Pro

naši loď to určitě stačí, jestli máš strach z tohohle.“

- 38 -

„Vypadá to, že jsi sám pěkně nervózní,“ odsekl Čára, „na to, že

měříš metr osmdesát. Letí snad Lucky moc rychle?“

„Hele, Čáro, jestli mě napadne, abych si na tebe sedl…“

„Tak budeš mít pod zadkem daleko víc rozumu než v hlavě,“

vyprskl Čára radostným smíchem.

„Za pět minut budeme v dělení,“ uvědomil je Lucky.

Čára sklapl a otočil se k monitoru. „Každou chvíli se objeví

světýlko i uvnitř mezery,“ řekl znepokojeně.

„To je štěrk, Čáro,“ vysvětlil Lucky. „Ve srovnání s prstenci je

Cassiniho dělení čisté, ale není čisté stoprocentně. Když při průletu

narazíme na jeden z úlomků…“

„Pravděpodobnost jedna ku tisíci,“ shazoval tuto myšlenku

Wess.

„Pravděpodobnost jedna ku miliónu,“ řekl ledově klidný Lucky,

„ale stejně pravděpodobné bylo, že úlomek trefí Agenta X v Perle

vesmíru… Teď jsme přibližně na hranici dělení.“ Rukama pevně

svíral ovládací páky.

Čára se zhluboka nadechl a strnul pro případ proražení trupu a

možného zkratování mikroreaktorů, které by zřejmě vyvolalo

všespalující požár. Alespoň by bylo po všem, než…

„Hotovo,“ řekl Lucky.

Wess hlasitě vydechl nosem.

„Už jsme z toho venku?“ ptal se Čára.

„Jasně, že jsme venku, ty pitomý Marťane,“ usadil ho Wess.

„Prstence mají na šířku jenom deset mil a za kolik sekund myslíš, že

urazíme deset mil?“

„A teď jsme na druhé straně?“

„To si piš. Pokus se najít na monitoru prstence.“

Čára znovu a znovu natáčel kameru všemi možnými směry. „U

stálice, tam je jenom něco jako hranice stínu.“

„A nic jiného už taky neuvidíš, kamaráde. Teď jsi na stinné

straně prstenců. Slunce osvětluje opačnou stranu a světlo deset mil

tlustou vrstvou štěrku neprochází. Teda, Čáro, řekni mi, co vás učí v

marsovských školách z astronomie — Hvězdičko blýskavá, mám

život svázaný s tvým.“

- 39 -

Čára bojovně vysunul spodní ret. „Vaše blahorodí, vás bych tak

chtěl mít na rok na marsovské farmě. Tam už bych z vás sundal

trošku toho vašeho sádla a podíval bych se, jaké je pod ním masíčko

— aha, tak pět kilo, a všechno v těch ohromných nohách.“

Do rozhovoru se vložil Lucky. „Uvítal bych, Wessi, kdybyste s

Čárou na chvíli přerušili rozehrané utkání a pokračovali v něm

později. Zkontroloval by někdo z vás, prosím, gravimetr?“

„Jasně, Lucky. Hele, ručička zahýbá za roh. Jak moc měníš

kurs?“

„Tak moc, jak to jenom jde. Zůstaneme pod prstenci, dokud to

bude možné.“

Wess přisvědčil. „Výborně, Lucky. Tím vyřadíme jejich

gravimetry.“

Čára se zazubil. Vychází to skvěle. Žádný gravitační detektor

nenajde Meteor díky interferenci s horninami prstenců Saturnu a ani

optické odhalení není skrz prstence příliš pravděpodobné.

Lucky si natáhl nohy a uvolnil paže a ramena, svaly na jeho

zádech se elegantně pohnuly.

„Pochybuju,“ prohlásil, „že bude mít nějaká ze sirijských lodí

dost odvahy na to, aby nás sledovala v mezeře. Nemají

antigravitátor.“

„Dobře,“ řekl Čára, „zatím dobrý. Ale kam teď jedeme? Je mi to

někdo schopen říct?“

„To není žádné tajemství,“ odvětil Lucky. „Míříme na Mimas.

Zůstaneme v objetí prstenců, abychom se dostali co nejblíže k

Mimasu, a pak prosprintujeme kritickým územím. Mimas leží od

prstenců jenom třicet tisíc mil.“

„Mimas? To je jeden z měsíců Saturnu, že?“

„Přesně tak,“ vložil se do rozhovoru Wess. „Měsíc nejbližší k

planetě.“

Nyní se kurs lodi narovnával a Meteor se stále pohyboval kolem

Saturnu, jenže nyní ze západu na východ, v rovině rovnoběžné s

dráhou prstenců.

Wess se posadil se zkříženýma nohama na koberec a řekl:

„Chceš se naučit ještě něco z astronomie? Jestli se najde v té

- 40 -

skořápce, co máš uvnitř své duté makovice, ještě trocha místa, tak ti

povím, proč je mezi prstenci rozhraní.“

V drobném Marťanovi se svářila zvědavost s hrdostí. „Jen se

podívejme, co z tebe vypadne, ty zabedněný tupče. Do toho, sem s

těmi žvásty.“

„Žádné žvásty,“ nafukoval se Wess. „Poslouchej a pamatuj si.

Vnitřní části obou prstenců obíhají kolem Saturnu za pět hodin,

vnější části za patnáct. Tam, kde se nalézá Cassiniho rozhraní, by

hmota prstenců, kdyby tam nějaká byla, rotovala průměrnou

rychlostí dvanáct hodin na oblet.“

„A co má být?“

„Takže satelit Mimas, ke kterému máme namířeno, oběhne

kolem Saturnu za dvacet čtyři hodin.“

„No a co má být?“

„Součástky prstenců jsou přitahovány do všech možných stran

satelity obíhajícími kolem Saturnu. Mimas má největší vliv, protože

je nejblíž. Většina přitažlivého působení probíhá teď v jednom směru

a za hodinu v jiném, takže se vyruší. Avšak, kdyby byly v Cassiniho

rozhraní částečky štěrku, při každém druhém obletu by měly Mimas

na stejném místě oblohy a satelit by je přitahoval stále týmž směrem.

Některé úlomky jsou neustále vytlačovány, takže splývají s vnějším

prstencem, zatímco jiné jsou stahovány, tedy putují ve vnitřní části.

Neřeknou nám, kde se zrovna nalézají, část prstence se vyprázdní a

hle — máme tady Cassiniho dělení a dva prstence.“

„Je to tak?“ zeptal se nejistě Čára (cítil poměrně zřetelně, že mu

Wess nevěší bulíky na nos). „Jak tedy dojde k tomu, že uvnitř

rozhraní nějaký štěrk přece jenom zbude? Proč nebyl doteď úplně

vytlačen?“

„Protože,“ řekl nadutě Wess, „protože jsou částečky pořád

vtahovány a vtlačovány nahodilým gravitačním působením

nejrůznějších satelitů, ale žádná z nich tam nezůstane dlouho… A

doufám, že si to, Čáro, všechno píšeš, protože tě z toho možná někdy

vyzkouším.“

„Usmaž se v mezonickém výbuchu, ty nádhero,“ bručel Čára.

- 41 -

Wess se s úsměvem vrátil ke gravimetru. Chvíli si hrál s

knoflíky a pak beze stopy předcházejícího laškování nasadil kožený

výraz a naklonil se blíž.

„Lucky!“

„Ano, Wessi?“

„Prstence nás nemaskují.“

„Cože?“

„No, podívej se sám. Sirijci jsou stále blíž. Prstence je vůbec

nevzrušují.“

„Proč? Jak je tohle možné?“ pronesl Lucky zadumaně.

„Není možné, aby se osm lodí dostalo na naši oběžnou dráhu

náhodou. Otočili jsme se o devadesát stupňů a oni se přizpůsobili.

Určitě nás dokážou sledovat.“

Lucky se dotkl brady kolenem. „Galaxie skákavá, jestli nás

sledují, tak nás tedy sledují. Nemá smysl rozvádět teorii o tom, že to

nedokážou. Možná to znamená, že mají k dispozici něco, co my

nemáme.“

„Nikdo nikdy neříkal, že jsou Sirijci hloupí,“ řekl Wess.

„To ne, ale někdy máme sklony chovat se, jako by hloupí byli,

jako by veškerý vědecký pokrok pocházel z mozků Akademie věd a

jako by bez nápadů, které nám ukradli, neměli nic. A zrovna já taky

někdy spadnu do téhle nastražené pasti… No dobře, tak na to

vlítnem.“

„Na co vlítnem?“ zeptal se ostře Čára.

„Už jsem ti to povídal, Čáro,“ odpověděl Lucky. „Na Mimas.“

„Ale jdou po nás.“

„Já vím. Což jenom znamená, že se tam musíme dostat co

nejdřív… Wessi, dokážou nám odříznout cestu dříve, než se

dostaneme na Mimas?“

Wess zapracoval rychle. „Ne, pokud nevyvinou třikrát větší

zrychlení než my, Lucky.“

„Dobře. Všechna čest Sirijcům, ale nevěřím, že by měli o tolik

silnější motory než Meťák. Takže to dokážeme.“

„Ale Lucky, ty ses snad zcvoknul,“ namítal Čára. „Pojďme si to

s nimi rozdat, anebo zmizme ze soustavy Saturnu. Nemůžeme přece

přistát na Mimasu.“

- 42 -

„Promiň, Čáro, ale nemáme na vybranou,“ odpověděl Lucky.

„Na Mimasu přistát musíme.“

„Jenže nás už zaměřili. Prostě poletí za námi k Mimasu a my

pak budeme muset stejně bojovat, tak proč se do toho nepustit hned,

když tady můžeme využít náš antigravitátor a oni ne?“

„Možná se nebudou obtěžovat tím, aby nás sledovali k

Mimasu.“

„Proč ne?“

„No, Čáro, přece jsme se taky neobtěžovali sestupem mezi

prstence a vytahováním trosek Perly vesmíru.“

„Ale ta loď přece vybuchla.“

„Přesně tak.“

V pilotní kabině se rozhostilo ticho. Meteor svištěl vzduchem,

nejdříve pomaleji a pak rychleji zatáčel od Saturnu a přitom

vyklouzával z pod vnějšího prstence do otevřeného vesmíru. Před

ním ležel nyní Mimas, zářící svět, jenž zatím vypadal jako srpek

měsíce. Měl v průměru jenom 320 mil.

Přibližující se lodě sirijské flotily byly pořád ještě dost daleko.

Mimas rostl a na Meteoru konečně zařadili zpětný chod, loď

začala tedy zpomalovat.

Ale Čárovi se nechtělo věřit, že by se vesmírem protřelý Lucky

tak zle přepočítal. „Pozdě, Lucky,“ řekl stísněně. „Nikdy nemůžeme

zpomalit tak, abychom dokázali přistát. Musíme se dostat na

spirálovou dráhu a kroužit, než se dostatečně zbrzdíme.“

„Není čas na kroužení kolem Mimasu, Čáro. Letíme přímo!“

„Galaxie skákavá, to nemůžeme! V téhle rychlosti ne!“

„Doufám, že přesně to si budou myslet Sirijci.“

„Ale Lucky, vždyť je to pravda.“

Wess se váhavě vmísil do rozhovoru. „Nerad to říkám, ale

souhlasím s Čárou.“

„Není čas na diskusi ani na vysvětlování,“ odbyl je Lucky a

naklonil se nad ovládací panel.

Mimas na obrazovce se šíleně zvětšoval. Čára si olízl rty.

„Lucky, jestli si myslíš, že je lepší skoncovat to, než se nechat chytit

Sirijci, tak dobře, beru to. Ale Lucky, když to máme skoncovat, proč

- 43 -

nemůžeme bojovat? Nemohli bychom nejdřív vyřídit alespoň

jednoho z těch syčáků?“

„Opět jsem na jeho straně, Lucky,“ přidal se Wess.

Lucky zavrtěl hlavou a neříkal nic. Jeho ruce se nyní

pohybovaly tak rychle, že Čára nedokázal ani pozorovat, co na

palubní desce dělá. Brzdění postupovalo stále příliš pomalu.

Wess na chvíli natáhl ruce, jako by chtěl násilím Luckyho

odstavit od řízení, ale Čára ihned položil svoje dlaně na kolegovo

zápěstí. Čára mohl být přesvědčen, že se řítí vstříc jisté smrti, ale

jeho neochvějná víra v Luckyho zůstala nějakým zázrakem

nedotčena.

Zpomalovali, zpomalovali a zase zpomalovali tak, že by to v

žádné jiné lodi než v Meteoru jejich těla nevydržela, ale Mimas

zaplnil celou obrazovku a řítil se na ně, zpomalení nebylo dostatečné.

Meteor klesal smrtonosnou rychlostí a narazil na povrch

Mimasu.

7

Na Mimasu

A přece nenarazil. Místo toho se ozval Čárovi důvěrně známý

sykot. Byl to zvuk lodi, která se dostala do styku s atmosférou.

S atmosférou?

To přece není možné. Žádný svět velikosti Mimasu nemůže mít

atmosféru. Zadíval se na Wesse, který se najednou ocitl vsedě na

dece, vypadal bledě a vyčerpaně, ale svým způsobem spokojeně.

Čára vykročil k Luckymu. „Lucky…“

„Teď ne, Čáro.“

Čárovi náhle došlo, co Lucky provádí u ovládacího panelu.

Pracuje s termonukleárním paprskem. Čára pospíchal zpět k

monitoru a opět se na něj tupě zadíval.

Teď už je to jasné, teď, když konečně ví, co se děje.

Termonukleární paprsek je nejsilnější tepelný paprsek, jaký byl kdy

vynalezen. Byl míněn zejména jako zbraň nablízko, ale rozhodně jej

nikdo nikdy nepoužíval způsobem, jako teď Lucky.

- 44 -

Tenoučký proud deuteria vytlačený před loď je urychlován

mohutným magnetickým polem. O několik mil dále se působením

energie mikroreaktorů zahřeje na teplotu nutnou k vyvolání nukleární

reakce. Kdyby tento proces pokračoval, energetická náročnost by

během chvíle loď naprosto vyčerpala, ale stačí milióntina sekundy.

Poté již termonukleární reakce deuteria pokračuje samovolně a

neuvěřitelný plamen o teplotě tři sta miliónů stupňů ozařuje okolí.

Plamen se vzňal ještě dříve, než paprsek dosáhl povrchu

Mimasu, pak se provrtal do těla satelitu, jako by vůbec neexistovalo,

a vyhloubil v něm jámu. Do této jámy vklouzl Meteor. Horniny

Mimasu roztavené do plynného stavu vytvořily atmosféru

obklopující loď. Atmosféra pomáhala loď brzdit, avšak zvýšila

teplotu trupu natolik, že se rozžhavil do ruda.

Lucky sledoval ukazatel teploty pláště lodi a přikázal: „Wessi,

nalož pořádně do vypařovacích nádob.“

„To ale spotřebuje veškeré zásoby vody,“ odpověděl Wess.

„Tak ať. Na tomto světě pro sebe žádnou vodu nepotřebujeme.“

A tak byla voda protlačována mohutnou rychlostí pórovitými

keramickými dlaždicemi, v nichž se z ní stala pára, která odebírala

část tepla vznikajícího třením. Ale voda mizela, jakmile byla

napumpována do dlaždic, a teplota pláště neustále stoupala.

Ale teď již ne tak rychle. Brzdný proces lodi pokračoval, Lucky

zastavil přívod energie do trysky s deuteriem a změnil intenzitu

magnetického pole. Skvrna, představující místo, kde dochází k

reakci, se zmenšovala. Pískot atmosféry postupně, ustával.

Nakonec paprsek vyhasl úplně a loď narazila na pevné horniny,

přičemž si tavila cestu vlastním teplem, až se úplně zastavila.

Lucky se konečně posadil. „Pánové,“ řekl, „mrzí mě, že jsem

neměl čas všechno vám vysvětlit, ale rozhodoval jsem se na poslední

chvíli a ovládání lodi vyžadovalo veškerou pozornost. Zkrátka a

dobře, vítejte v útrobách Mimasu.“

Čára se zhluboka nadechl a pronesl: „Nikdy mě nenapadlo, že je

možno použít termonukleární trysku k tomu, aby si loď před sebou

roztavila cestu do nitra satelitu.“

- 45 -

„Normálně to možné není, Čáro,“ vysvětloval Lucky. „Ale

Mimas je zvláštní případ. Podobně jako Enceladus, nejbližší další

satelit.“

„Jak to?“

„Jsou to jenom takové sněhové koule. To věděli astronomové

ještě dříve, než se začalo s hvězdným cestováním. Jejich hustota je

menší než hustota vody a odrážejí kolem osmdesáti procent světla,

které na ně dopadá, takže je jasné, že mohou být tvořené jenom

sněhem s příměsmi zmrzlého čpavku, a to ještě nejsou ani moc

uplácané.“

„Je to jasné,“ přizvukoval Wess. „Prstence jsou ledové a dva

první satelity vznikly z ledu, který se dostal příliš daleko na to, aby

se stal jejich součástí. Proto se Mimas roztavil tak snadno.“

„Ale čeká nás spousta práce,“ řekl Lucky. „Pojďme do toho.“

Nalézali se v prohlubni uzavřené ze všech stran a vzniklé

působením tepla termonukleární trysky. Dutina, kterou vytvořili při

vjezdu, se za nimi zavřela, jakmile se pára zkapalnila a ztuhla.

Gravimetr ukazoval, že se nalézají asi sto mil pod povrchem satelitu.

Ledová masa nad nimi jeskyni pomalu vyplňuje, a to i v nepatrném

gravitačním poli Mimasu.

Meteor začal tedy stoupat ledem, jako když projíždí horký nůž

máslem, a jakmile dosáhl výšky pěti mil pod povrchem, zastavil se.

Členové posádky pak vytvořili kyslíkovou bublinu.

Spolu s energetickými zásobníky zanechali na místě nějakou

potravu a nádrže plné řas. Wess rezignovaně pokrčil rameny a řekl:

„Dobrá, tohle bude na nějaký čas můj domov, tak ho alespoň

udělejme co nejpohodlnější.“

Čára se zrovna probudil. Podezřívavě se zašklebil.

„Co se děje, Čáro?“ vyzvídal Wess. „Brečíš, protože se ti po

mně bude stýskat?“

„Zvládnu to,“ zavrčel Čára. „Za dva za tři roky si udělám cestu

kolem a hodím ti sem dopis.“ Pak vybuchl. „Heleďte, ve spánku jsem

slyšel, jak si tady něco šuškáte. Co to má znamenat? Nějaká

akademická tajemství?“

Lucky upjatě zavrtěl hlavou. „Všechno má svůj čas, Čáro.“

- 46 -

Později, když byli Lucky a Čára v lodi sami, spustil akademik:

„Čáro, vlastně ani není důvod, proč bys tu nemohl zůstat s Wessem.“

„Jasně,“ bručel Čára. „Sotva dvě hodiny tu s ním budu zavřený a

pak z něj nadělám kostičky, které zamrazím pro jeho příbuzné.“

Potom pokračoval: „Myslíš to vážně, Lucky?“

„Úplně vážně. To, co nás čeká, bude daleko nebezpečnější pro

tebe než pro mě.“

„No a? Vadí mi to snad?“

„Kdybys tady zůstal s Wessem, tak by vás do dvou měsíců

přijeli sebrat, ať už by se se mnou stalo cokoli.“

Čára začal ustupovat. Když mluvil, křivila se mu pusa. „Lucky,

jestli mi chceš přikázat, abych tady zůstal, protože je tu pro mě

nějaká práce, tak dobře. Zvládnu to a pak budu pokračovat s tebou.

Ale jestli chceš, abych zůstal za větrem, zatímco ty se vydáš do

nebezpečí, tak jsme spolu skončili. Potom už si nemáme co říct,

navíc beze mě, ty přerostlý trpaslíku, neuděláš vůbec nic, a ty to moc

dobře víš.“ Marťan rychle zamrkal.

„Ale Čáro…“ odporoval Lucky.

„Dobře, budu vystaven nebezpečí. Chceš, abych podepsal

prohlášení, že je to na moji a ne na tvoji zodpovědnost? Tak já to

tedy napíšu, jestli ti to pomůže, ty jeden akademiku.“

Lucky chytil něžně Čáru za vlasy a zatřásl mu hlavou. „U všech

komet, tobě prokazovat laskavost, to je jako nabírat vodu lopatou.“

Do lodi vstoupil Wess. „Destilační zařízení je hotové a funguje.“

Voda z ledových hornin Mimasu proudila do zásobníků

Meteoru, naplnila je a nahradila tak vodu ztracenou při hloubení nitra

satelitu. Část odloučeného čpavku byla obezřetně neutralizována a

uschována ve stěnách trupu, aby ji pak bylo možno použít v

nádobách s řasami jako nitrátové hnojivo.

Kyslíková bublina byla hotová. Tři muži naposledy přejeli

pohledem ladně zaoblený led a takřka pohodlný pokoj, který v něm

byl uschován.

„Tak tedy, Wessi,“ řekl Lucky nakonec a mohutně mu potřásl

rukou. „Myslím, že tu máš vše, co potřebuješ.“

„Pokud vím, tak ano, Lucky.“

- 47 -

„Do dvou měsíců tě tu někdo vyzvedne, ať se stane, co se stane.

Když půjde všechno dobře, stavíme se tady pro tebe daleko dříve.“

„Zadal jsi mi tento úkol,“ řekl klidně Wess, „a já ho splním. Ty

se soustřeď na to, co tě čeká. A jen tak mimochodem, dohlédni na

Čáru. Nenech ho, aby spadl z palandy a ublížil si.“

„Nemyslete si,“ ječel Čára, „že nevím, co mají tyhle záhadné

povídačky znamenat. Vy dva jste si něco domluvili a nechcete mi říct

—“

„Do lodi, Čáro,“ skočil mu do řeči Lucky a popostrčil ho

dopředu, zatímco se Čára kroutil a pokoušel se ještě něco namítat.

„Marsakra, Lucky,“ vypadlo z něj, když se ocitli na palubě.

„Uvědom si, co děláš. Jako by nestačilo, že si šuškáte nějaké

akademické tajnosti, ale tys ještě tomu skunkovi dovolil, aby měl

poslední slovo.“

„Čekají ho krušné chvilky. Musí zůstat sedět na místě, zatímco

my jedeme šťourat do vosího hnízda, tak mu alespoň dopřej tu radost

z posledního slova.“

Z Mimasu se vynořili na místě, z něhož nebylo viditelné ani

Slunce, ani Saturn. Na temné obloze nebylo žádné těleso větší než

Titan, úplně na obzoru, o velikosti sotva jedné čtvrtiny průměru

Měsíce na Zemi.

Titan byl zpoloviny ozářen Sluncem a Čára zasmušile pozoroval

jeho obraz na monitoru. Nálada se mu ještě nevrátila.

„Předpokládám, že právě tam jsou Sirijci,“ řekl.

„Myslím, že ano.“

„A kam máme namířeno my? Zpátky mezi prstence?“

„Přesně tak.“

„A co když nás znovu najdou?“

To mohlo být klidně smluvené znamení. Na přístrojové desce

oživla kontrolka značící příjem.

Lucky vypadal poněkud znepokojeně. „Pokaždé nás najdou bez

jakýchkoli problémů.“

- 48 -

Zesílil zvuk. Tentokrát se neozval strnulý robot odpočítávající

minuty. Uslyšeli rázný zvučný hlas plný života, nepochybně hlas

opravdového živého Sirijce.

„…rre, prosím, odpovězte. Pokouším se navázat spojení s

akademikem Davidem Starrem ze Země. Davide Starre, prosím,

odpovězte. Pokouším…“

„Zde akademik David Starr,“ řekl Lucky. „Kdo je tam?“

„Tady je Sten Devoure ze Siria. Nedbal jste pokynů

automatických lodí a vrátil jste se do naší planetární soustavy. Proto

jste naším zajatcem.“

„Automatických lodí?“ ptal se Lucky.

„Lodí řízených roboty. Rozumíte tomu? Naši roboti dokážou

ovládat lodě docela zručně.“

„Toho jsem si všiml,“ odpověděl Lucky.

„Zdá se mi, že jste si nemohl nevšimnout. Sledovali vás, když

jste opustil naši soustavu a pak se vracel pod pláštíkem asteroidu

Hidalgo. Sledovali vás při přeletu z ekliptiky na jižní pól Saturnu, v

Cassiniho dělení, pod prstenci až do Mimasu. Ani na chvíli jste nám

neunikl.“

„A jak to, že vaše hlídky pracují tak účinně?“ snažil se Lucky o

nezúčastněný tón.

„Pozemšťané si zřejmě neuvědomují, že Sirijci mohou mít

vlastní metody. Ale to je jedno. Pár dní jsme počkali, než vylezete z

díry, kterou jste si vyhloubili mazaným vstupem do Mimasu pomocí

reakce vodíku. Bylo zábavné sledovat, jak se ukrýváte. Někteří z nás

se dokonce sázeli o to, jak dlouho vám bude trvat, než zase vystrčíte

nos. A mezitím jsme pečlivě obklíčili Mimas našimi loďmi se

zdatnými roboty na palubě. Nemáte šanci uletět ani tisíc mil, aniž

bychom vás sprovodili z vesmíru, jestli se nám zachce.“

„Roboti to určitě neudělají, roboti nemohou člověku ublížit.“

„Můj milý akademiku Starre,“ ozval se v Sirijcově hlase

nepřeslechnutelný výsměch, „roboti samozřejmě člověku neublíží,

když se náhodou dovědí, že je v dosahu člověk, kterému by mohli

ublížit. Ale víte, roboti obsluhující zbraně byli náležitě poučeni o

tom, že na palubě vaší lodi jsou jenom jiní roboti. Co se týče ničení

robotů, nemají pražádné výčitky svědomí. Vzdáte se?“

- 49 -

Čára se najednou naklonil k vysílačce a zařval: „Poslouchej, ty

bídáku, co když nejdříve vyřídíme pár těch vašich plechových

robotů? Jak by se vám to líbilo?“ (V celém vesmíru bylo dobře

známo, že Sirijci považují zničení robota za skoro stejně závažný

zločin, jako je vražda.)

Ale Sten Devoure se nenechal vyvést z míry. „To je to

individuum, se kterým máte udržovat přátelské vztahy, akademiku?

Čára? Jestli ano, pak nemám o konverzaci s ním žádný zájem.

Můžete mu vyřídit, a to platí vlastně i pro vás, mé pochybnosti o

tom, že se vám podaří poškodit jedinou naši loď dříve, než budete

zničeni. Dopřeju vám pět minut na to, abyste se rozhodl, dáte-li

přednost kapitulaci nebo zkáze. Co se mě týče, akademiku, na

setkání s vámi jsem čekal dlouho, takže chápejte, že upřímně toužím,

abyste se vzdal. Tak jak?“

Lucky se na chvíli zarazil, svaly na bradě se mu napjaly. Čára se

na něj klidně díval se zkříženýma rukama na prsou. Uběhly tři

minuty a Lucky odvysílal: „Odevzdávám sebe i celou svoji loď do

vašich rukou, pane.“ Čára neříkal nic.

Lucky přerušil spojení a otočil se na drobného Marťana.

Akademikova spodní čelist rozpaky poklesla. „Čáro, musíš to

pochopit. Já…“

Čára pokrčil rameny. „Opravdu tomu nerozumím, Lucky, ale

když jsme přistáli na Mimasu, došlo mi, že jsi plánoval kapitulaci už

od té doby, co jsme se podruhé vydali k Saturnu.“

8

K Titanu

Lucky svraštil obočí. „Jak jsi na něco takového přišel, Čáro?“

„Nejsem tak tupý, Lucky.“ Drobný Marťan mluvil smrtelně

vážně. „Pamatuješ, jak jsme letěli k jižnímu pólu Saturnu a ty jsi

vystoupil z lodi? Bylo to chvíli před tím, než nás Sirijci zaměřili a

my jsme to museli naprat do Cassiniho dělení.“

„Ano.“

- 50 -

„Měl jsi pro to důvod. Neřekl jsi jaký a my jsme se ani neptali,

protože často býváš úplně zabraný do práce a nemluvíš o ní, dokud

krize nepomine, jenže tady krizová situace trvala déle, protože jsme

utíkali před Sirijci. Takže, když jsme stavěli Wessovi na Mimasu

úkryt, podíval jsem se trochu na Meteor a hned mi bylo jasné, že jsi

pracoval s antigravitačními články. Připravil jsi to tak, abys je

dokázal odpálit pomocí nouzové páky na ovládacím panelu.“

„Antigravitační zařízení je jediná věc na Meteoru, která je

doopravdy přísně tajná,“ vysvětloval vlídně Lucky.

„Já vím. Ale kdybys počítal s bojem, bylo by ti jasné, že Meteor

nemůže vydržet a že nás smetou z povrchu vesmíru. Úplně, i s

antigravitátory. Když jsi připravil na zničení jenom antigravitátory a

zbytku lodi ses ani nedotkl, došlo mi, že jsi o boji vůbec neuvažoval.

Plánoval jsi kapitulaci.“

„A tohle tě žere od té doby, co jsme přistáli na Mimasu?“

„Víš, já jsem s tebou, Lucky, ať uděláš úplně cokoli, ale…“

vzdychl Čára a uhnul očima, „…kapitulace není žádná sranda.“

„Já vím,“ řekl Lucky, „ale napadl tě nějaký lepší způsob, jak se

dostat na jejich základnu? Naše práce, Čáro, není pořád jenom

zábava.“ Lucky pohnul nouzovou pákou na přístrojové desce. Loď se

trochu zatřásla, protože vnější části antigravitátoru shořely bílým

plamenem a oddělily se od lodi.

„Chceš říct, že provedeme průnik zevnitř? To je ten důvod pro

kapitulaci?“

„Částečně ano.“

„Předpokládám, že nás odbouchnou, jakmile se jim dostaneme

do ruky.“

„Nemyslím. Kdyby nás chtěli zabít, tak by nás odbouchli ve

vesmíru v okamžiku, kdy jsme opouštěli Mimas. Mám pocit, že nás

chtějí dostat živé… A když přežijeme, máme na Mimasu Wesse,

který nám kryje záda. Musel jsem počkat, než to zařídíme, a pak

jsem se mohl teprve vzdát. Proto jsme riskovali krk při přistání na

Mimasu.“

„Možná o něm také vědí, Lucky. Zdá se, že vědí všechno

ostatní.“

- 51 -

„Možná ano,“ pravil Lucky zamyšleně. „Ale ten Sirijec věděl,

že jsi můj společník, takže možná myslí, že pracujeme v duu a ne v

triu, a proto nebude hledat třetího. Proto jsem taky netrval na tom,

abys zůstal s Wessem. Kdybych odletěl z Mimasu sám, Sirijci by tě

hledali a prozkoumali by celý satelit. Samozřejmě by našli jak tebe,

tak Wesse, a jsem si naprosto jistý, že by vás okamžitě zastřelili. Ne,

kdyby mě měli v rukou dřív, než všechno připravím tak, aby…“

Nakonec si Lucky už jenom něco mumlal pod vousy, až zmlkl

docela.

Čára neříkal nic. Ticho bylo přerušeno až povědomým řinkotem,

který se násobil odrazy od ocelového trupu Meteoru. Magnetické

lano spojovalo nyní jejich loď s lodí jinou.

„Někdo jde na palubu,“ řekl skoro neslyšně Čára.

Na monitoru spatřili nejprve provaz a pak postavu, která lehce

ručkovala do zorného pole a pak zase pryč. Muž s rachotem dorazil k

lodi a kontrolka přestupové komory se rozsvítila.

Čára mačkal ovladače, které otvírají vnější dveře komory,

počkal na další signál, zavřel vnější dveře a pak otevřel vnitřní.

Vetřelec vstoupil na palubu lodi.

Ale neměl na sobě skafandr, protože to nebyl člověk. Byl to

robot.

V Zemské federaci se také vyskytovali roboti, „někteří z nich i

poměrně dokonalí, ale většinou se používali jenom ve vysoce

odborných profesích tak, aby přicházeli do styku pouze s lidmi, kteří

se o ně starají. Takže i když se Čára už s nějakými roboty setkal,

neviděl jich za svůj život mnoho.

Na tohoto jen vyjeveně zíral. Jako všichni sirijští roboti byl

ohromný a naleštěný, vnější tvar byl jednoduchost sama. Klouby

jeho končetin i těla byly vyrobeny tak dokonale, že je skoro nebylo

vidět.

Když promluvil, Čára sebou škubl. Trvá docela dlouho, než si

člověk zvykne na takřka přirozený hlas vycházející z útrob kovové

nápodoby lidského těla.

„Dobrý den,“ pozdravil robot. „Mám za úkol zajistit, aby byla

vaše loď i s vámi dopravena v bezpečí na místo, které bude brzy

- 52 -

stanoveno. Nejdříve potřebuji, abyste mi sdělil, jestli omezený

výbuch, který proběhl na trupu lodi, nepoškodil nějak navádění.“

Jeho sametový hluboký hlas nevyjadřoval žádné vzrušení a nesl

zřetelné stopy sirijského přízvuku. „Výbuch nijak neovlivnil

provozuschopnost lodi,“ řekl Lucky.“

„Čím byl tedy způsoben?“

„Způsobil jsem ho já.“

„Z jakého důvodu?“

„To vám nemohu říct.“

„Dobrá.“ Robot okamžitě opustil dané téma. Člověk by mohl dál

naléhat, vyhrožovat, robot nemohl. „Jsem vybaven pro navigaci lodí

vyvinutých a vyrobených na Siriu,“ řekl robot. „Dokážu navigovat

tuto loď v případě, že mi vysvětlíte, jak fungují ovládací prvky.“

„Provesmír, Lucky,“ vložil se do rozhovoru Čára, „nemusíme té

věci říkat vůbec nic, nebo ano?“

„Nemůže nás nijak donutit, Čáro, ale když už jsme se vzdali, tak

nás přece neubude, když nás zavede tam, kam se stejně máme

dostat.“

„Tak pojďme zjistit, kam se máme dostat.“ Čára se najednou

obořil na robota: „Ty! Robote! Kam nás vedeš?“

Robot se otočil na Čáru a ten spatřil jeho rudé nemrkající oči.

„Pokyny, které jsem dostal, mi neumožňují odpovídat na otázky

nesouvisející s mým bezprostředním úkolem.“

„Ale podívej se.“ Rozrušený Čára setřásl Luckyho ruku. „Ať nás

zavedeš kamkoli, Sirijci nám ublíží, možná nás dokonce zabijí. Jestli

nechceš, aby nám něco udělali, pomoz nám zmizet…. Au, Lucky,

nech mě mluvit, pomůžeš nám?“

Ale Lucky rozhodně zavrtěl hlavou a robot odpověděl: „Byl

jsem ujištěn, že vám nikdo nijak neublíží. A teď, kdybych dostal

pokyny k použití tohoto ovládacího panelu, mohl bych pokračovat ve

svém bezprostředním úkolu.“

Lucky systematicky vysvětloval, jak funguje řízení lodi. Robot

byl zjevně obeznámen se všemi potřebnými technickými údaji,

obratně prověřil každou kontrolku, aby se ujistil, že obdržel správné

informace, a v závěru Luckyho výkladu byl evidentně schopen

Meteor dokonale pilotovat.

- 53 -

Lucky se usmál a jeho oči se rozzářily upřímným obdivem.

Čára ho zatáhl do jejich kabiny. „Proč se křeníš, Lucky?“

„U všech planet, Čáro, to je ale nádherný stroj. Za tohle si Sirijci

zaslouží uznání. Oni dokážou vytvořit robota jako umělecké dílo.“

„Dobře, ale tiše. Nechci, aby slyšel, co ti teď řeknu. Poslouchej,

ty ses vzdal jenom proto, abychom se dostali na Titan a získali

informace o Sirijcích. Klidně se může stát, že se odtamtud už nikdy

nevrátíme, a na co pak takové informace budou? Ale teď tady máme

toho robota. Když ho dokážeme přesvědčit, aby nám pomohl zmizet,

tak máme všechno, co jsme chtěli. Robot toho ví o Sirijcích určitě

zatraceně hodně. Takhle získáme daleko víc, než když přistaneme na

Titanu.“

Lucky zavrtěl hlavou. „Zní to dobře, Čáro. Ale jak chceš

přesvědčit robota, aby se dal k nám?“

„Použijeme první zákon. Můžeme mu vysvětlit, že Sirius má

jenom pár miliónů lidí, zatímco Zemská federace více než šest

miliard. Můžeme ho přesvědčit, že je daleko důležitější zabránit

zranění mnoha lidí než ochránit hrstku jiných, takže první zákon

bude na naší straně. Chápeš to, Lucky?“

„Problém je,“ odpověděl Lucky, „že Sirijci jsou mistři v

ovládání robotů. Ten robot je pravděpodobně naprogramován tak,

aby byl hluboce přesvědčen, že jeho konání žádnému člověku

neublíží. O šesti miliardách lidí na Zemi nebude vědět nic kromě

toho, co mu povíš ty, a to určitě jeho program dokáže odblokovat.

Aby se odchýlil od svých pokynů, musel by vidět konkrétního

člověka v bezprostředním ohrožení.“

„Já se o to pokusím.“

„Tak dobře. Do toho. Taková zkušenost ti jenom prospěje.“

Čára přistoupil k robotovi, pod jehož řízením nyní uháněl

Meteor vesmírem směrem k nové oběžné dráze.

„Co víš o Zemi a o Zemské federaci?“ zeptal se robota.

„Pokyny, které jsem obdržel, mi neumožňují odpovídat na

otázky, které nesouvisejí s mým bezprostředním úkolem.“

„Přikazuji ti nedbat předchozích nařízení.“

Robot na chvíli zaváhal a pak odpověděl: „Pokyny, které jsem

obdržel, mi neumožňují přijímat rozkazy od neschválených osob.“

- 54 -

„Příkazy, které ti dávám já, chrání bezpečnost lidí. Proto jich

musíš uposlechnout.“

„Byl jsem ujištěn, že nikdo žádnému člověku neublíží, ani si

nejsem vědom nebezpečí zranění. Pokyny, které jsem dostal, mě nutí

přestat reagovat na podněty, jsou-li bezdůvodně opakovány.“

„Tak raději poslouchej. Oni opravdu plánují agresi.“ Čára ještě

nějakou chvíli energicky hovořil, ale robot už neodpovídal.

„Čáro, to je marná snaha,“ přesvědčoval ho Lucky.

Čára kopl robota do jeho nablýskaného lokte. Výsledek byl

stejný, jako kdyby nakopl kovový trup kosmické lodi. Rudý vzteky

přistoupil k Luckymu. „To je opravdu prima, když je člověk

bezmocný, protože si nějaký kus kovu postaví hlavu.“

„To dělaly stroje ještě dříve, než nastala éra robotů, víš.“

„Ani nevíme, kam vlastně letíme.“

„Na to robota nepotřebujeme. Kontroloval jsem kurs a evidentně

míříme na Titan.“

Posledních pár hodin letu na Titan byli oba přikováni k

monitoru. Titan je třetí největší satelit ve sluneční soustavě (jenom

Ganymedes u Jupiteru a Triton u Neptunu jsou větší, a to nijak

podstatně) a ze všech satelitů má nejhustší atmosféru.

Působení atmosféry bylo viditelné i z dálky. Na většině satelitů

(včetně zemského Měsíce) je terminátor, tedy čára oddělující

osvětlenou a neosvětlenou část, ostrý, černý najedná straně a bílý na

druhé. Ale tady tomu tak není.

Srpek Titanu je ohraničen spíše páskem než ostrou linií a

zakřivené rohy půlměsíce jsou vidět rozmazaně tak daleko, že se

takřka dotýkají.

„Má skoro stejně hustou atmosféru jako Země, Čáro,“ poučoval

Lucky.

„Ale dýchat se nedá?“ ptal se Čára.

„Ne, to tedy nedá. Obsahuje převážně metan.“

Do okolního prostoru se nyní tlačila spousta dalších lodí, které

byly viditelné i pouhým okem. Bylo jich alespoň deset a všechny se

hnaly k Titanu.

- 55 -

Lucky pokýval hlavou. „Deset lodí, které plní jenom tenhle

jediný úkol. Progalaxii, tu základnu už tady musí budovat spoustu

let. Jak se jich můžeme kdy zbavit a vyhnout se přitom válce?“

Čára se ani nepokoušel odpovědět.

V lodi byl opět slyšet nezaměnitelný zvuk průletu atmosférou,

vysoké ostré pištění vyvolané třením plynu o aerodynamický trup.

Čára se znepokojeně podíval na přístroj sledující teplotu pláště

lodi, ale žádné nebezpečí nehrozilo. Robot řídil naprosto jistě. Loď

kroužila kolem Titanu po těsné spirále a snižovala zároveň rychlost i

výšku, takže houstnoucí atmosféra nestihla trup příliš oteplit.

Lucky opět planul obdivem. „Zvládne to úplně bez paliva. Na

mou duši věřím, že by dokázal přistát i na půlkreditové minci a

používat jako brzdu jenom atmosféru.“

„Co je na tom dobrého, Lucky?“ ošíval se Čára. „Jestli umí tahle

věc takhle dokonale řídit loď, jak můžeme doufat, že kdy Sirijce

porazíme?“

„Musíme se naučit vyvíjet vlastní pomocníky, Čáro. Tihle roboti

představují výdobytky lidského ducha. Lidé, kteří je sestrojili, jsou

Sirijci, to ano, ale pořád jsou to lidé a ostatní mohou být hrdí na to,

co dokázali. Když se bojíme výsledků jejich výzkumů, tak se jim

zkusme vyrovnat, anebo je můžeme i předehnat. Ale nemá smysl

popírat hodnotu jejich práce.“

Povrch Titanu již nepůsobil tak bezvýrazně, jako při pozorování

skrz atmosféru. Nyní bylo možné rozlišit horská pásma, nikoli ostré

skalnaté vrcholy vzduchoprázdného světa, ale ohlazené tvary, které

prozrazovaly působení vzduchu a vody. Na hranách a okrajích byl

veškerý sníh sfoukán, ale v příkopech a údolích ho ležela spousta.

„To není vlastně ani sníh,“ řekl Lucky, „to je zmrzlý čpavek.“

Všechno bylo samozřejmě úplně pusté. Pláně mezi horskými hřbety

pokrýval sníh, anebo byly tvořeny holou skálou. Nic živého nebylo

vidět. A pak… „Galaxie skákavá,“ vyjekl Lucky.

Před očima jim vyrostl ohromný palác. Plochý palác podobný

důvěrně známým stavbám z vnitřních planet. Podobné paláce stály

na Marsu a pod mělkými zálivy oceánů Venuše, ale tady byli na

opuštěném Titanu. Sirijský palác, který by klidně mohl tvořit slušné

- 56 -

město na již dlouho obývaném Marsu. „Trochu jsme zaspali, zatímco

tu stavěli.“

„Až se o tomhle dozvědí novináři,“ prorokoval Čára, „tak z toho

Akademie nevyjde zrovna dobře, Lucky.“

„Pokud s tím neskoncujeme, tak opravdu ne. Ale Akademie si

nic víc nezaslouží. Provesmír, Čáro, vždyť ve sluneční soustavě by

opravdu neměla být žádná větší tělesa, která by nepodléhala

pravidelným kontrolám, a to už vůbec nemluvím o světu, jako je

Titan.“

„Koho by to napadlo, že —“

„Akademii věd to napadnout mělo. Obyvatelé naší soustavy nám

důvěřují a platí nás za to, abychom přemýšleli a dávali pozor. I mě

mělo něco takového napadnout.“

Nad hlavami se jim ozval hlas robota. „Tato loď přistane po

dalším obletu satelitu. Vzhledem k iontové brzdě, která patří k

vybavení lodi, není třeba přijímat žádná další opatření. Nicméně,

nepozornost může mít za následek zranění, a to nemohu připustit.

Musím vás proto požádat, abyste si lehli a připoutali se.“

„Koukej na tu plechovou krabici,“ rozčiloval se Čára, „bude nás

snad poučovat, jak se chovat ve vesmíru.“

„Tak jako tak,“ řekl Lucky, „raději si lehni. Pravděpodobně by

nás donutil, kdybychom se vzpírali. Jeho úkolem je nedopustit,

abychom přišli k úhoně.“

Čára najednou vykřikl: „Hele, robote, kolik mužů sídlí tam dole

na Titanu?“

Žádná odpověď.

* * *

Povrch satelitu se stále přibližoval, až je úplně spolkl. Meteor se

zastavil a zachytil lany. Motory pak ještě krátký okamžik běžely a

přistávací manévr byl dokončen.

Robot zvedl oči z ovládacího panelu. „Byli jste dopraveni

bezpečně a bez jakéhokoli zranění na Titan. Můj bezprostřední úkol

je splněn a nyní vás předám svým pánům.“

„Stenu Devourovi?“

- 57 -

„Ano, to je jeden z pánů. Můžete bez obav vystoupit z lodi.

Teplota a tlak bude normální, gravitace bude nařízena na hodnotu

blízkou vašemu normálu.“

„Můžeme už vystoupit?“ ptal se Lucky.

„Ano. Pánové vás očekávají.“

Lucky přikývl. Nedokázal potlačit jakési podivné vzrušení.

Přestože byli Sirijci největšími nepřáteli v jeho krátké, ale rušné

kariéře v Akademii věd, nikdy živého Sirijce neviděl.

Vystoupil z lodi na výsuvnou lištu, zatímco se Čára na výsadek

připravoval, a oba zkoprněli údivem.

9

Nepřítel

Luckyho noha spočívala na první příčce žebříku, po kterém měli

dojít na zem, Čára nakukoval přes rameno urostlého kamaráda. Oba

zůstali zírat s otevřenou pusou. Cítili se, jako by vystupovali na

zemský povrch. Jestli nad nimi byla nějaká střecha — klenutý

příkrov z kovů a skla — byla v modré záři oblohy neviditelná. Ať už

se jednalo o iluzi nebo ne, na nebi pluly letní mráčky.

Před nimi se rozprostíral trávník a řady rozlehlých budov, z

nichž některé byly lemovány květinovými záhony. Asi uprostřed

celého výjevu tekl potok, přes nějž vedly kamenné můstky.

Desítky robotů pospíchaly na všechny strany, každý svoji

cestou, každý za svým úkolem, se strojovým soustředěním. O pár

stovek metrů dále stálo pět lidí — Sirijců! — a napjatě pozorovali

přijíždějící pozemšťany.

Rázný hlas spustil: „Vy tam nahoře. Pojďte dolů. Pojďte dolů,

říkám. Žádné flákání.“

Lucky se podíval pod sebe. U spodního konce žebříku stál

urostlý muž s rukama v bok a s rozkročenýma nohama. Byl opálen

do olivová a arogantně si Luckyho prohlížel. Tmavé vlasy měl podle

sirijské módy ostříhané na ježka. Kromě toho ho zdobily elegantně

zastřižené vousy a knírek. Zářivě zbarvený oblek na něm plandal,

košili měl u krku rozepnutou a rukávy končily kousek nad lokty.

- 58 -

„Už jdeme, když tak spěcháte, pane,“ zavolal na něj Lucky.

Otočil se a začal elegantně ručkovat po žebříku. Pak se odstrčil

se od trupu lodi a jedním skokem překonal zbývajících dvanáct

příček, v letu se obrátil a přistál tváří v tvář muži na zemi. Podklesl

poněkud v kolenou, aby vyrovnal náraz, a když se narovnával,

poodskočil na stranu, čímž umožnil Čárovi sestoupit stejným

způsobem.

Muž, který stál před Luckým, byl urostlý, ale do Luckyho výšky

mu pár centimetrů scházelo. Zblízka bylo možno vidět, jak je sirijská

pokožka jemná a ochablá.

Zamračil se a opovržlivě nadzvedl horní ret. „Akrobati!

Opičáci!“

„Ani jedno, ani druhé, pane,“ odpověděl Lucky v docela dobrém

rozmaru. „Pozemšťané.“

„Vy jste David Starr,“ řekl jeho protějšek, „ale říkají vám

Lucky. Znamená to v pozemské hantýrce to samé, jako v našem

jazyce?“

„Znamená to ,štísko‘.“

„Tak teď už vám zjevně došlo. Já jsem Sten Devoure.“

„To jsem předpokládal.“

„Vypadáte, že vás to tady pořádně překvapilo, co?“ Devoure se

rozmáchl a obnaženou paží ukázal na okolní pozemky. „Je to

nádherné.“

„To rozhodně je, ale není to zbytečné plýtvání energií?“

„Když roboti pracují čtyřiadvacet hodin denně, můžeme si to

dovolit. A Sirius má energie dost. Myslím, že vaše Země nikoliv.“

„Máme to, co potřebujeme, jak sám zjistíte,“ opáčil Lucky.

„Opravdu? Promluvíme si o tom u mě.“ Rázně zamával na pět

ostatních Sirijců, kteří se zatím přiblížili a zírali na pozemšťana, na

toho pozemšťana, který jim byl v poslední době tak tvrdým

soupeřem a jehož nakonec chytili.

Sirijci na Devourův pokyn pozdravili, pak se otočili jako na

obrtlíku a vydali se každý svou cestou. Devoure nastoupil do malého

vozu, který se bezhlučně přiblížil na diagravitačním polštáři. Plochý

podvozek bez kol i bez jakéhokoli jiného zařízení spočíval patnáct

- 59 -

centimetrů nad zemí. Další auto přijelo k Luckymu. Oba vozy

samozřejmě řídili roboti.

Lucky vstoupil do druhého vozu. Čára se vydal za ním, ale řidič

mu rukou jemně přehradil cestu.

„Hele…“ začal Čára.

Lucky zasáhl: „Můj přítel pojede se mnou, pane.“

Devoure poprvé věnoval pohled Čárovi a z očí mu při tom

vyšlehly nenávistné plameny. „Tenhle předmět mě nezajímá,“ řekl

ledově. „Jestli chcete, může vás to chvíli doprovázet, ale já si nepřeju

mít s tím jakékoli starosti.“

Čára zesinal a zíral na Sirijce. „Hned teď se mnou budeš mít

starosti, ty…“

Ale Lucky ho chytil a naléhavě mu pošeptal: „Nemůžeš udělat

všechno hned, Čáro. Progalaxii, chlape, nech to na chvíli plavat a

uvidíme, co se z toho vyvrbí.“

Lucky Čára vysadil do auta a Devoure projevoval o celou

záležitost očividný nezájem.

Auta se hbitě rozjela a za dvě minuty zastavila před

jednopatrovou budovou z bílých silikonových cihel, která se od

ostatních nijak nelišila, až na karmínový nátěr dveří a oken. Během

té krátké cesty nespatřili žádné lidi, jenom spoustu robotů.

Devoure vystartoval jako první. Oblými dveřmi prošel do

nevelké místnosti, v níž byl umístěn konferenční stůl a obrovská

pohovka v malém výklenku. Strop tonul v modrobílé záři podobné

barvy, která vévodila otevřenému prostranství mezi domy.

Té modré je až moc, pomyslil si Lucky, a pak si uvědomil, že

Sirius je větší, žhavější, a proto také modřejší hvězda, nežli naše

Slunce.

Robot přinesl dva tácy s jídlem a vysoké, jinovatkou pokryté

sklenice, které obsahovaly zpěněnou sněhobílou směs. Místností se

rozlila příjemná ovocná vůně a Lucky se přistihl, jak se po dlouhých

měsících lodní stravy usmál v předtuše věcí příštích. Jeden tác

položil robot před Luckyho a druhý před Devoura.

„Můj přítel si dá také,“ řekl Lucky robotovi.

- 60 -

Ten zběžně pohlédl na Devoura, který odvrátil tvář. Potom

zmizel a vrátil se s dalším podnosem. Během jídla nepadlo ani slovo.

Pozemšťan s Marťanem vydatně pojedli a popili.

Ale poté, co robot tácy odnesl, pronesl Sirijec: „Musím na úvod

říci, že jste považováni za špióny. Vstoupili jste na území Siria a

dostali jste pokyn k jeho opuštění. Zmizeli jste, ale potom jste se

vrátili a udělali všechno pro to, aby zůstala vaše přítomnost utajena.

Podle mezihvězdných zákonů máme plné právo popravit vás na

místě, což se také může stát, pokud si svými dalšími činy

nevysloužíte shovívavost.“

„Jaké činy máte na mysli?“ ptal se Lucky. „Dejte mi nějaký

příklad, pane.“

„S radostí, akademiku.“ Sirijcovy tmavé oči ožily. „Existuje

kapsle obsahující informace, kterou vypustil jeden z našich mužů

mezi prstence těsně před svou nešťastnou smrtí.“

„Vy se domníváte, že ji mám já?“

Sirijec se zasmál. „Provesmír, ani náhodou. Nikdy jsme vás

nenechali přiblížit se k prstencům jinak než poloviční rychlostí

světla. Ale přece jen — jste velice chytrý akademik.

Slyšeli jsme toho o vás a o vašich skutcích spoustu, i na Siriu.

Byly dokonce chvíle, kdy jste byl, řekněme, takovým smítkem na

naší cestě.“

Čára uraženě vyjekl: „Jenom takovým smítkem, jako když

zneškodnil vašeho špióna na Jupiteru 9, jako když zmařil vaše plány

s piráty z asteroidů, jako když vás vyhnal z Ganymedu, jako…“

Sten Devoure vybuchl: „Mohl byste to laskavě ztlumit? Kvikot

toho předmětu, který je tu s vámi, mě rozčiluje.“

„Tak tedy povězte, co máte na srdci,“ řekl Lucky rázně, „aniž

byste urážel mého přítele.“

„Chci, abyste mi tu kapsli pomohl najít. Řekněte mi, a odpusťte

si při tom ty vaše duchaplnosti, jak byste se do toho pustil.“ Devoure

se opřel lokty o stůl a dychtivě se na Luckyho zadíval.

„Co byste se chtěl dovědět nejdříve?“ tázal se Lucky.

„Jenom to, o čem se domnívám, že se vám podařilo zachytit.

Poslední slova našeho muže.“

- 61 -

„Ano, to jsme opravdu zachytili. Ne úplně všechna, ale dost na

to, abychom věděli, že neudal žádné souřadnice té kapsle, a dost na

to, aby bylo zřejmé, že ji vyslal.“

„A dál?“

„Jelikož ten muž dlouhou dobu unikal našim agentům a skoro se

mu podařilo zmizet po splnění úkolu, musím uznat, že byl hodně

inteligentní.“

„Byl to Sirijec.“

„Což nemusí být vždycky jedno a to samé,“ dodal Lucky

zdvořile. „Avšak v tomto případě můžeme předpokládat, že by

nevypustil kapsli mezi prstence tak, abyste ji nedokázali najít.“

„A vaše další dedukce, pozemšťane?“

„A kdyby kapsli poslal přímo mezi prstence, tak by ji najít

možné nebylo.“

„Myslíte?“

„Ano, to si myslím. A jediná možnost je, že, ji vypustil na

oběžnou dráhu uvnitř Cassiniho dělení.“

Sten Devoure zaklonil hlavu a zvučně se zasmál. „Je zábavné

pozorovat, jak si Lucky Starr, slavný akademik, láme svoji geniální

hlavu s naším problémem. Jeden by si skoro myslel, že snad přijde s

nějakým úžasným nápadem, s něčím naprosto převratným. A místo

toho jenom tohle. Co když vám řeknu, drahý akademiku, že jsme bez

vaší pomoci došli okamžitě ke stejnému závěru a že naše lodě

pročesávají Cassiniho dělení od chvíle, kdy se kapsle na oběžné

dráze ocitla?“

Lucky přikývl. (Jestliže je většina lidských obyvatel titanské

základny nyní mezi prstenci a koordinuje průzkum, znamená to, že

na samotné základně mnoho lidí nezbývá.) „Tak vám pogratuluji a

upozorním vás,“ řekl pak, „že Cassiniho dělení je dosti široké a

obsahuje zrnka štěrku. Kromě toho se kapsle bude pohybovat po

nestabilní dráze vzhledem k přitažlivosti Mimasu. V závislosti na své

pozici se vaše kapsle bude přibližovat buď k vnějšímu nebo k

vnitřnímu prstenci, a když ji nenajdete včas, tak o ni zřejmě přijdete

navždy.“

„Pokoušíte se mě vystrašit úplně zbytečně. I mezi prstenci bude

kapsle pořád hliníkový předmět obklopený ledem.“

- 62 -

„Gravitační detektory nedokážou odlišit hliník od ledu.“

„Gravitační detektory na vaší planetě opravdu ne, pozemšťane.

Uvažoval jste někdy o tom, jak jsme vás vysledovali navzdory

vašemu školáckému triku u asteroidu Hidalgo a riskantnímu přistání

na Mimasu?“

„Dost jsem se tomu divil,“ řekl Lucky kamenně.

Devoure se opět zasmál. „To jste se divil naprosto právem.

Země zjevně nedisponuje selektivními gravimetry.“

„Je to přísně tajné?“ ptal se zdvořile Lucky.

„V podstatě ne. Naše průzkumné paprsky využívají měkkého

rentgenového záření, které je různými materiály rozptylováno různě,

v závislosti na hustotě atomů. Část paprsků se odráží a jejich

analýzou dokážeme odlišit kovovou loď od kamenného asteroidu.

Když kosmická loď míjí asteroid, který se pak pohybuje stejným

směrem, zaregistrujeme značný přírůstek kovové hmoty. Potom není

tak těžké vyvodit, že je někde za asteroidem schovaná loď, jejíž

posádka se domnívá, že unikla sledování. Co říkáte, akademiku?“

„Rozumím tomu.“

„Takže teď chápete, že ať jste se snažili jakkoli skrýt mezi

prstenci Saturnu nebo za Saturnem samotným, tak vás vaše kovové

hmoty vždycky prozradily. V prstencích ani ve svrchních deseti

tisících mil pláště Saturnu není vůbec žádný kov. Ani uvnitř Mimasu

jste nebyli schovaní. Nějakou dobu jsme si mysleli, že to máte za

sebou. Dokázali jsme vysledovat pod ledem Mimasu kovové těleso,

což klidně mohly být trosky vaší lodi. Ale pak se začalo pohybovat a

nám bylo jasné, že jste tu pořád s námi. Došel nám váš

termonukleární trik a stačilo počkat.“

Lucky pokýval hlavou. „Zatím vedete.“

„A teď si myslíte, že snad nedokážeme najít kapsli, i kdyby se

zatoulala mezi prstence, anebo kdyby ji tam náš člověk rovnou

poslal?“

„Tak jak to, že jste ji zatím nenašli?“

Devourova tvář na chvíli potemněla, jako by podezříval svého

zajatce z ironie, ale když uviděl Luckyho nelíčenou zvědavost,

nevzmohl se na nic víc, než na zabručení. „Najdeme ji. Je to jenom

- 63 -

otázka času. A protože nám s tím nemůžete pomoct, není důvod

odkládat vaši popravu.“

„Pochybuji, že to, co jste právě řekl, myslíte vážně,“ pravil

Lucky. „Mrtví pro vás budeme velice nebezpeční.“

„Vy snad žertujete, vždyť nám nejste nebezpeční ani zaživa.“

„Jsme členy Akademie věd. Jestli nás zabijete, Akademie na to

nikdy nezapomene, natož aby vám to odpustila. Odveta nebude

namířena na Sirius, ale na vás osobně, pamatujte si to.“

„Myslím, že o tom všem vím daleko více, než jste ochoten

připustit,“ řekl Devoure. „Ten výtvor, co je tu s vámi, není členem

Akademie.“

„Oficiálně možná ne, ale…“

„A vy sám, ovšem jestli mě necháte domluvit, jste daleko víc

než pouhý člen. Vy jste adoptivní syn Hektora Conwaye, prezidenta

Akademie, a jste pýchou celé organizace. Takže máte možná

pravdu.“ Devourova ústa se zkřivila neveselým úsměvem. „Možná

existují okolnosti, když o tom tak přemýšlím, které by přály tomu,

abyste zůstal naživu.“

„Jaké okolnosti?“

„Nedávno svolala Země podnik, kterému říká mezihvězdná

konference a který má jednat tom, že jsme takzvaně napadli jejich

území. Možná o tom nevíte.“

„Tuto konferenci jsem osobně navrhl, jakmile jsem se dověděl o

existenci této základny.“

„Výborně. Sirius s konáním konference souhlasil a toto setkání

proběhne zanedlouho na jednom z vašich asteroidů, na Vestě. Zdá se

mi,“ zasmál se zeširoka Devoure, „že Země má naspěch. A my jí

vyhovíme, protože ze závěrů konference nemáme vůbec strach.

Vnější světy v principu Zemi v lásce nemají a mít nebudou. Náš

postoj je naprosto neměnný. Ale i tak to můžeme maličko

zdramatizovat, když ukážeme přesný dosah pokrytectví Země. Oni

svolali konferenci, oni vyhlašují, že chtějí problém řešit mírovými

prostředky, ale zároveň pošlou na Titan válečnou loď s příkazem

zničit naši základnu.“

„Takový příkaz jsem nedostal. Já jsem jednal bez jakéhokoli

pověření a bez jakéhokoli úmyslu provádět válečné operace.“

- 64 -

„Nicméně, když potvrdíte to, co jsem právě řekl, mohlo by to

zapůsobit ohromným dojmem.“

„Nemohu potvrdit něco, co není pravda.“

Devoure Luckyho vyhlášení přešel. „Ukážeme jim, že nejste

pod vlivem drog ani pod nátlakem,“ pokračoval nevlídně. „Potvrdíte

z vaší vlastní vůle to, co vám nařídíme. Celá konference uvidí, jak se

čelný představitel Akademie, Conwayův chlapeček, vydal na

válečnou výpravu ve stejnou dobu, kdy Země svatouškovsky

svolávala konferenci a vyhlašovala svou oddanost míru. To vyřeší

problémy jednou provždy.“

Lucky se zhluboka nadechl a zadíval se do protivníkovy ledové

tváře. „Tak to je ono?“ zeptal se. „Křivá výpověď výměnou za

život?“

„Dobrá, můžete to tak chápat. Rozhodnutí je na vás.“

„Není o čem hovořit. V takovém případě rozhodně nebudu hrát

roli falešného svědka.“

Devoure přivřel oči. „Já myslím, že budete. Naši lidé vás

podrobili důkladnému studiu, akademiku, a víme, kde máte slabé

místo. Možná byste dal před spoluprací s námi přednost smrti, ale

máte pozemskou slabost pro skrčka, pro stvůru, pro netvora. Uděláte

to, abyste“ — Sirijcova rozměklá, buclatá ruka se najednou natáhla a

on jedním prstem ukázal na Čáru — „zabránil jeho smrti.“

10

Příslušníci a roboti

„V klidu, Čáro,“ mumlal Lucky.

Drobný Marťan se přikrčil na židli a vrhal na Devoura

nenávistné pohledy.

„Nesnažte se mě zastrašit,“ řekl Lucky. „Poprava není ve světě

robotů úplně snadná. Roboti nás zabít nemůžou a nepřipadá mi

pravděpodobné, že byste vy nebo někdo z vašich kolegů byli

připraveni chladnokrevně zabít člověka.“

„Samozřejmě že ne, jestli máte na mysli uříznout někomu hlavu

anebo ho střelit do prsou. Ale rychlá smrt není vůbec tak děsivá.

- 65 -

Předpokládejme však, že naši roboti připraví vykuchanou loď. Váš

hmmm — kamarád — bude připoután k přepážce takové lodi roboty,

kteří dají samozřejmě pozor, aby mu nezkřivili ani vlásek na hlavě.

Loď bude vybavena automatickým pilotem, který ji navede na

oběžnou dráhu směrem od Slunce a mimo ekliptiku. Máte menší

pravděpodobnost než jedna ku kvadrilionu, že loď kdokoli ze Země

zaměří. Bude cestovat navždy.“

Čára ho přerušil: „Lucky, nezáleží na tom, co se se mnou stane.

Nesmíš pro ně ani hnout prstem.“

Devoure netečně pokračoval: „Váš kamarád bude mít dostatek

vzduchu a láhev s vodou na dosah pro případ, že by měl žízeň.

Samozřejmě tam bude sám a nedostane žádné jídlo. Umírání hlady

trvá dlouho a hladovění v osamění nekonečného vesmíru je opravdu

hrozný námět k přemýšlení.“

„To by byl opravdu zbabělý způsob nakládání s válečnými

zajatci,“ namítal Lucky.

„Žádná válka není vyhlášena. Vy jste jenom špióni. A co se mě

týče, není vůbec nutné, aby k něčemu takovému došlo, že, pane

akademiku? Stačí jenom, když podepíšete krátké doznání, že jste nás

měli v úmyslu napadnout a že jste připraven potvrdit to osobně na

konferenci. Určitě vezmete v potaz žadonění toho předmětu, s

kterým jste se skamarádil.“

„ Žadonění!“ Zrudlý Čára vyskočil.

Devoure najednou zvýšil hlas. „Vezměte tu věc do zajetí.

Ihned.“

Dva roboti se tiše vynořili, každý na jedné straně, a uchopili

Čáru za ruce. Čára se chvíli vzpíral, až se jeho tělo vynaloženou

energií odlepilo od podlahy, ale paže se nepohnuly ani o píď.

„Pán nechť laskavě neklade odpor,“ řekl jeden z robotů, „nebo

by si mohl přes veškeré naše snažení sám ublížit.“

„Máte čtyřiadvacet hodin na rozmyšlenou,“ pronesl důrazně

Devoure. „To je dost času, že, akademiku?“ Zadíval se na malované

postavy na ozdobném kovovém řemínku, který obepínal jeho levé

zápěstí. „A my mezitím připravíme vykuchanou loď. Když ji

nebudeme muset použít, což očekávám, nevadí, co je chvilka práce

pro roboty, že, akademiku? Zůstaňte klidně sedět na svém místě,

- 66 -

nemá cenu snažit se vašemu kamarádovi pomoci. Zatím mu nikdo

nic neudělá.“

Čáru vynesli z místnosti v horizontální poloze, zatímco Lucky

zvedající se ještě ze svého křesla jenom bezmocně přihlížel.

Malá krabička na konferenčním stolku se rozblikala. Devoure se

nahnul, dotkl se přístroje a z krabičky vyskočila obrazovka. Na ní se

objevila hlava. „Yonge a já jsme dostali zprávu, že máte akademika,

Devoure,“ řekl hlas. „Proč jste nám to neřekl ihned potom, co

přistál?“

„Jaký by v tom byl rozdíl, Zayone? Teď už o tom víte.

Přijdete?“

„Rozhodně přijdeme. Chceme se s akademikem setkat.“

„Tak se stavte u mě v kanceláři.“

Za čtvrt hodiny dorazili dva Sirijci. Oba byli stejně velcí jako

Devoure, oba měli olivovou pleť (silné ultrafialové záření na Siriu

vyvolává opálení, uvědomil si Lucky), ale byli starší. Nakrátko

ostříhané vlasy jednoho z nich byly ocelově šedé. Měl tenké rty,

mluvil rychle a úsečně. Byl představen jako Harrig Zayon a jeho

uniforma prozrazovala, že je příslušníkem Sirijské vesmírné armády.

Ten druhý poněkud plešatěl. Na předloktí měl dlouhou jizvu a

vládl pronikavým pohledem člověka, který vyrostl ve vesmíru.

Jmenoval se Barrett Yonge a také byl členem Vesmírné armády.

„Vaše vesmírná armáda,“ řekl Lucky, „je myslím něco

podobného jako naše Akademie věd.“

„Ano, je to tak,“ pronesl vážně Zayon. „ V tomto směru jsme

svým způsobem kolegové, byť na opačných stranách barikády.“

„Tedy, příslušníku Zayone, příslušníku Yongi. Je tady pan

Devoure…“

Devoure ho přerušil. „Já nejsem příslušníkem vesmírné armády.

Není to nutné. Sirius je možno řídit i z jiné pozice.“

„Částečně,“ řekl Yonge a ruku položil na předloktí s jizvou, jako

by chtěl zakrýt nějaký odznak, „je-li někdo synovcem náčelníka

Centrální správy.“

Devoure se zvedl. „To měla být jízlivost, příslušníku?“

- 67 -

„Vůbec ne. Myslel jsem to doslova. Příbuzenský vztah vám

umožňuje prokazovat Siriu daleko větší službu, než kdybyste byl

běžným příslušníkem.“

Ale z jeho vyhlášení zaznívala určitá strohost a Lucky si

povšiml náznaku nepřátelství mezi dvěma zasloužilými příslušníky a

mladým, bezpochyby vlivným příbuzným sirijského vládce.

Zayon se pokusil změnit směr debaty, obrátil se k Luckymu a

vlídně se jej zeptal: „Již jste vyslechl naši nabídku?“

„Máte na mysli návrh, abych křivě vypovídal na mezihvězdné

konferenci?“

Zayon se zatvářil znepokojeně a jaksi zmateně. „Myslím návrh

stát se jedním z nás, stát se Sirijcem.“

„Myslím, že tak daleko jsme se ještě nedostali, příslušníku.“

„No dobře, tak o tom tedy uvažujte. Naše armáda vás zná velice

dobře a vašich schopností i výsledků si opravdu váží. Na Zemi je

necháváte ležet ladem a jednoho dne přijdou vniveč působením

biologické reality.“

„Biologické reality?“ Lucky se zamračil. „Sirijci se, příslušníku

Zayone, vyvinuli z pozemšťanů.“

„Ano, to je pravda, ale ne ze všech pozemšťanů, jenom z těch

nejlepších, z těch, kteří měli dost síly a iniciativy na to, aby se z nich

stali dobyvatelé hvězd. Náš rodokmen je čistý, nedopustili jsme, aby

se mezi nás vetřeli slaboši nebo jedinci se špatnými geny. Vykořenili

jsme nemocné, takže jsme nyní čistá rasa silných, vhodných,

zdravých Sirijců, zatímco na Zemi zůstala snůška zdegenerovaných

pacientů.“

Do rozhovoru zasáhl Devoure. „Před chvílí jsme tady měli

krásný příklad, akademikova kamaráda. Zvedal se mi žaludek, jenom

když se mnou byl v jedné místnosti, metr a půl vysoká parodie na

člověka, výplod ohavnosti…“

„Je to lepší člověk než vy, Sirijec,“ řekl pomalu Lucky.

Devoure se chvíli třásl a pak se zvedl s napřaženou pěstí. Zayon

k němu přispěchal a položil mu ruku na rameno. „Pane Devoure,

posaďte se, prosím, a dovolte mi pokračovat. Teď není čas na

nepatřičné debaty.“ Devoure zuřivě odhodil kolegovu ruku, ale ihned

se posadil.

- 68 -

Příslušník Zayon pokračoval naléhavě: „Pro vnější světy,

akademiku Starre, představuje Země hrozivé nebezpečí, časovanou

bombu podlidství, která je připravena explodovat a zaplavit celou

galaxii. Nechceme, aby se to stalo, nemůžeme dopustit, aby se to

stalo. Za to přece bojujeme, za čistou rasu složenou ze samých

zdravých jedinců.“

„Složenou z jedinců, které vy považujete za zdravé,“ řekl

Lucky. „Ale zdraví se vyskytuje ve všech tvarech a formách. Velké

postavy historie Země najdeme mezi vysokými i malými, mezi lidmi

s nejrůznějším tvarem hlavy, s nejrůznější barvou pleti, mezi lidmi

hovořícími všemi možnými jazyky. Různorodost je naše záchrana,

záchrana celého lidstva.“

„Jenom papouškujete to, co vás naučili. Akademiku, vy jste si

nevšiml, že jste opravdu jedním z nás? Jste vysoký, silný a urostlý

jako Sirijec, máte odvahu i smělost opravdového Sirijce. Proč se

dávat dohromady s tím pozemským odpadem proti lidem jako vy

sám jenom kvůli tomu, že jste se nějakým nedopatřením narodil na

Zemi?“

„A cílem vašeho snažení, pánové,“ řekl Lucky, „je, abych

vystoupil na mezihvězdné konferenci na Vestě a přednesl vyhlášení,

která pomohou Siriu.“

„Ano, pomohou Siriu, ale budou to vyhlášení pravdivá. Přijel

jste sem jako špión. Vaše loď byla rozhodně ozbrojená.“

„Ale vy jenom ztrácíte čas. Pan Devoure už se mnou na toto

téma hovořil.“

„A vy jste uznal, že jste doopravdy Sirijcem?“ Zayonova tvář se

při takovém pomyšlení rozjasnila.

Lucky vrhl kradmý pohled na Devoura, který s netečným

výrazem zkoumal svoje klouby.

„Pan Devoure mi předložil návrh v poněkud jiné formě,“

odpověděl Lucky. „Možná vás neuvědomil o mé přítomnosti dříve,

aby měl dost času prodiskutovat se mnou danou problematiku o

samotě a použít své vlastní metody. Krátce řečeno, řekl prostě, že

mám vystoupit na konferenci na straně Siria, jinak že bude můj přítel

Čára vyslán do vesmíru na palubě vykuchané lodi a zemře hlady.“

- 69 -

Dva sirijští příslušníci se otočili k Devourovi, který nepřestával

pozorovat svoje klouby.

Yonge se obrátil na Devoura přímo a pomalu pravil: „Pane, to

není v souladu s tradicemi Sirijské vesmírné armády…“

Devoure zničehonic vybuchl. „Nejsem příslušník a za vaše

tradice nedám ani zlámanou grešli. Já velím této základně a nesu

odpovědnost za její bezpečnost. Vy jste byli určeni jako můj

doprovod na konferenci na Vestě, aby na ní byla zastoupena i

armáda, jenže já jsem vedoucí delegace a odpovědnost za úspěch

konference leží na mých bedrech. Jestli se tomuto pozemšťanovi

nelíbí způsob smrti, který máme nachystaný pro jeho opičího

kamarádíčka, stačí, když přistoupí na naše podmínky. A já vám

říkám, že na ně přistoupí daleko dříve, když bude mít takovou

motivaci, než když mu vy nabídnete, že z něj uděláte Sirijce.

A ještě poslouchejte.“ Devoure vstal ze svého křesla, vztekle

přešel na konec místnosti a pak probodl pohledem zkoprnělé

příslušníky, kteří jenom ukázněně poslouchali. „Už mám toho vašeho

vměšování plné zuby. Armáda měla na postup proti Zemi času dost a

dosáhla v tomto směru dost mizerných výsledků. Ať to pozemšťan

klidně slyší. Ví to stejně lépe než kdokoli jiný. Armáda má mizerné

výsledky a byl jsem to já, kdo chytil Starra, nikoli armáda. Vy,

pánové, potřebujete trochu víc kuráže a já mám v úmyslu

poskytnout…“

V této chvíli se otevřely dveře, do místnosti vešel robot a pravil:

„Pánově, odpusťte, že jsem vstoupil bez příkazu, ale bylo mi

nařízeno, abych vám předal zprávu ohledně malého pána, který byl v

zajetí…“

„Čára!“ vykřikl Lucky a vyskočil. „Co se mu stalo?“

Poté, co Čáru vynesli z místnosti dva roboti, začal horečně

uvažovat. Ani ne tak o možnostech úniku. Nedokázal si představit,

jak by se mohl reálně dostat přes tlupu robotů a sám zmizet z tak

dobře vedené základny, ani kdyby měl k dispozici Meteor, což

neměl.

Bylo to něco vážnějšího.

- 70 -

Luckymu hrozila hanba a ponížení a Čárův život představoval

past, z níž není úniku.

Ať se děje, co se děje, Lucky se nesmí podrobit. Nesmí být

donucen zachránit Čárovi život za cenu toho, že se sám stane

zrádcem. Ani si nesmí uchovat čest a obětovat Čáru, protože pak by

ho do konce života trápily výčitky svědomí.

Obě možnosti mohlo vyloučit jediné řešení. Čára se mu postavil

s otevřeným hledím. Když zemře tak, aby s tím Lucky neměl nic

společného, akademik nebude moci být obviněn z jeho smrti ani si

nebude moci nic vyčítat. A taky už tu nebude živý Čára, kterým by

ho mohli vydírat.

Čára byl nacpán do malého diagravitačního auta a pak

absolvoval další dvouminutovou jízdu.

Ale ty dvě minuty stačily na to, aby si v hlavě udělal jasno.

Prožil s Luckým několik šťastných, vzrušujících let. V té době žil

naplno a čelil bez obav i smrti. Také nyní tedy dokáže smrti čelit bez

jakýchkoli problémů.

A rychlá smrt nebude zase tak rychlá, aby mu zabránila srovnat

alespoň částečně skóre zápasu s Devourem. Nikdo v životě ho

neurazil bez odplaty. Nemůže přece zemřít a nechat účet nesplacený.

Myšlenka na arogantního Sirijce sžírala Čáru natolik, že chvíli ani

nebyl schopen rozpoznat, je-li jeho hnacím motorem přátelství k

Luckymu nebo nenávist k Devourovi.

Roboti ho vytáhli z diagravitačního auta a jeden z nich jej

obrovskými kovovými tlapami zkušeně prohledal, jestli u sebe nemá

zbraň.

Čáru na chvíli přemohla panika a on se zbytečně pokusil

odkopnout robotovu ruku. „Prohledávali mě na lodi, než mě nechali

vystoupit,“ hulákal, ale robot nevšímavě dokončil svoje poslání.

Dva roboti Čáru znovu popadli a připravovali se jej vnést do

budovy. Teď je ta pravá chvíle. Jakmile se jednou ocitne ve skutečné

cele a od světa ho budou oddělovat elektrické mříže, bude jeho úkol

daleko složitější.

Čára zoufale vykopl nohy dopředu a vykroužil mezi roboty

kotrmelec. Jenom sevření paží robotů mu zabránilo dokončit obrat.

- 71 -

„Zneklidňuje mě, pane,“ řekl jeden z nich, „že jste se ocitl v

poloze, která pro vás musí být bolestivá. Když se nebudete hýbat a

nedostanete se tak do rozporu s naším bezprostředním úkolem,

budeme vás držet tak lehce, jak to jenom bude možné.“

Ale Čára opět kopl a pak pronikavě zakřičel: „Moje ruka.“

Roboti najednou poklekli a položili ho jemně na záda. „Bolí vás

něco, pane?“

„Vy troubové, zlomili jste mi ruku. Nesahejte na ni! Přiveďte

nějaké lidi, kteří vědí, jak ošetřit zlomenou ruku, anebo zavolejte

roboty, kteří to dokážou,“ sténal Čára s bolestí zkřiveným obličejem.

Roboti pomalu ustoupili, aniž z Čáry spustili oči. Nic necítili;

nemohli nic cítit. Ale mají v sobě pozitronické mozkové dráhy,

jejichž orientace je ovládána pomocí potenciálů a antipotenciálů

vytvořených třemi zákony robotiky. V průběhu konání, které je v

souladu s druhým zákonem — je nutné vyplnit rozkaz, jenž zní:

dopravit určitého člověka na určité místo —, byl porušen vyšší

zákon, zákon první: není možno ublížit živému člověku. Výsledkem

je zřejmě pozitronický zmatek v jejich mozcích.

Čára řval: „Přivolejte pomoc… Provesmír, přivolejte…“

To byl rozkaz podepřený vahou prvního zákona. Člověk byl

zraněn. Roboti se otočili a vydali se na cestu. Čára bleskurychle sáhl

do holinky. Mrštně se narovnal a v dlani držel jehlovku.

Jeden z robotů zaslechl zvuk a otočil se. Neartikuloval úplně

přesně, což bylo známkou poruchy funkce zmateného pozitronického

mozku. „Nebolí vás něšo, paně?“ Druhý robot se také otočil.

„Zaveďte mě hned k vašim sirijským nadřízeným,“ řekl Čára

rozhodně.

To byl další rozkaz, ale nyní chyběl první zákon, který by mu

dodal náležitou váhu. Žádný člověk nebyl přece zraněn. Nikdo se

kvůli tomu nezlobil, nikdo nebyl překvapený. Bližší robot jenom

pronesl silnějším hlasem: „Protože vaše ruka není poraněna, je nutné,

abychom pokračovali v plnění úkolu podle původního zadání.

Prosím, pojďte s námi.“

Čára neztrácel čas. Jehlovka neslyšně vystřelila a robotova hlava

se proměnila v hroudu taveného kovu. Tělo upadlo na zem.

- 72 -

„Tím, že nás zničíte, si příliš nepomůžete,“ řekl druhý robot a

vydal se k Čárovi.

O sebeobraně hovořil až třetí zákon robotiky. Robot nemůže

odmítnout splnit rozkaz (druhý zákon) jenom na základě třetího

zákona. Takže byl donucen vydat se proti namířené jehlovce. Ze

všech stran se nyní sbíhali další roboti, bezpochyby přivolaní rádiem

v okamžiku, kdy Čára předstíral, že má zlomenou ruku.

Všichni defilují před hlavní Čárový zbraně, ale bude jich příliš

mnoho, takže někteří určitě vražedné zásahy přežijí. Ti, kteří vydrží,

jej přemůžou a odnesou do vězení. Nebude schopen přivodit si

rychlou smrt a Lucky bude pořád vystaven neřešitelnému dilematu.

Zbývalo jediné východisko. Čára si přiložil jehlovku ke spánku.

11

Čára proti všem

Čára zavřeštěl: „Už ani krok. Jestli se někdo přiblíží, zastřelím

se. Zabijete mě.“

Dodával si odvahu k případné sebevraždě. Když nebude mít

jinou možnost, bude se muset zabít.

Ale roboti se zastavili. Nikdo se nehýbal. Čára přejel pomalu

očima zprava doleva. Jeden robot ležel na zemi, bezhlavá hromada

kovu. Další stál s rukou napřaženou k Čárovi. Jiný byl o třicet metrů

dále, ani nedokončil krok.

Čára se zvolna otočil. Z budovy vycházel robot. Zastavil se na

prahu. Spousta dalších byla dále. Vypadalo to, jako by je zasáhl

nervový plyn a všichni najednou zkameněli.

Čára vlastně nebyl příliš překvapen. Tak funguje první zákon.

Všechno ostatní je druhořadé: rozkazy, jejich vlastní bytí a nebytí,

prostě všechno. Nesmí dokončit pohyb, který může znamenat zranění

člověka.

„Všichni roboti kromě tebe,“ zakřičel Čára a ukázal na

nejbližšího, který doprovázel zničeného kamaráda, „okamžitě zmizte.

Vraťte se k předcházejícímu bezprostřednímu úkolu a zapomeňte na

- 73 -

mě i na to, co se tu stalo. Neuposlechnutí rozkazu bude znamenat

moji smrt.“

A tak museli všichni kromě jednoho odejít. To s nimi krutě

zacvičilo a Čára s úšklebkem uvažoval, jestli potenciál nastavený na

ovládání pozitronů nemůže být tak silný, aby poškodil

platinoiridiovou houbu, která tvoří jemné předivo robotických

mozků.

Choval k robotům pozemskou nedůvěru a ve skrytu duše doufal,

že něco takového bude možné.

Všichni roboti až na jednoho byli nyní pryč. Čára pořád mířil

jehlovkou na svůj spánek.

„Zaveď mě k tvému pánovi,“ přikázal robotovi. (Chtěl použít

ostřejšího výrazu, ale robot by urážce stejně nerozuměl. S námahou

svou touhu potlačil.)

„Teď hned,“ nařídil, „a honem. Postarej se o to, aby nám žádný

pán ani robot nebránil. Mám tady tu jehlovku, a jestli to bude nutné,

použiju ji proti jakémukoli pánovi nebo proti sobě.“

„Splním vaše příkazy,“ chraptěl robot (to je první znak poruchy

pozitronického mozku, jak jednou Lucky vysvětloval Čárovi, a ihned

přitom napodobil barvu hlasu nemocného robota). „Pán si může být

jistý, že neudělám nic, co by mohlo ublížit jemu nebo jinému

pánovi.“

Otočil se a vydal se směrem k diagravitačnímu autu. Čára ho

následoval. Na cestě zpět očekával nějaký uskok, ale ten nepřicházel.

Robot je naprogramovaný stroj a chová se podle neměnných

pravidel. Musí si to zapamatovat. Podvádět a lhát mohou jenom lidé.

Když zastavili před Devourovou kanceláří, řekl Čára: „Já

počkám v autě a nebudu vystupovat. Ty půjdeš za panem Devourem

a povíš mu, že pan Čára je volný a čeká na něj.“ Čára opět bojoval s

pokušením a tentokrát podlehl. Byl Devourovi příliš blízko na to, aby

dokázal odolat. „Pověz mu, aby hejbnul tím svým supertučným

zadkem a přišel sem. Řekni, že si to se mnou může rozdat jehlovkou

nebo pěstmi, že mně je to jedno. Taky mu řekni, že jestli je srab a

nechce vyzkoušet ani jedno z toho, že přijdu a odkopnu ho na Mars.“

Rozzlobený Devoure na robota nevěřícně zíral.

- 74 -

„Chceš tím říct, že je tady před domem na svobodě? A

ozbrojen?“

Podíval se na oba udivené příslušníky, kteří uhnuli očima.

(„Galaxie skákavá,“ mumlal si Lucky pod vousy. Ten divoch Čára

všechno zkazí — a ještě nakonec přijde o život.)

Příslušník Zayon se ztěžka vyškrábal na nohy. „Pane Devoure,

přece neočekáváte, že by vám robot lhal?“ Přistoupil k telefonu na

zdi a vyťukal tísňové znamení. „Když máme na základně

ozbrojeného pozemšťana, bude lepší přijmout příslušná opatření.“

„Ale jak to, že je ozbrojen?“ Devoure se stále nedokázal

vzpamatovat, ale přece jen zamířil ke dveřím. Lucky se vydal za ním,

avšak Sirijec se otočil. „Vrať se, Starre.“

Pak se obrátil k robotovi. „Zůstaň tady s pozemšťanem. Za

žádných okolností nesmí opustit tuto budovu.“

Zdálo se, že k rozhodnutí dospěl až nyní. Vyběhl z místnosti a

cestou popadl ohromný blaster. Zayon a Yonge zaváhali, rychle se

podívali nejdříve na Luckyho a pak na robota a poté následovali

Devoura.

Rozlehlé prostranství před Devourovými kancelářemi tonulo v

umělém namodralém osvětlení typickém pro Sirius. Uprostřed stál

osamocený Čára a o sto metrů dále pět robotů. Další se blížili ze

všech možných stran.

„Pojďte a vemte si to,“ hulákal Devoure na nejbližší roboty a

ukazoval přitom na Čáru.

„Nepřijdou blíž,“ křikem mu odpovídal Čára. „Jestli se pohnou

směrem ke mně, tak ti sežehnu srdce v těle. Oni moc dobře vědí, že

to opravdu udělám. Anebo alespoň nemohou riskovat, že to udělám,“

posmíval se klidně Čára.

Devoure zrudl a zvedl blaster.

„Dej pozor, aby ses tím blasterem nezranil,“ pokračoval Čára v

nastoupeném kursu, „držíš ho moc blízko u těla.“

Pravým loktem se opřel o levou dlaň. Než domluvil, vykoukla

mezi druhým a třetím prstem hlaveň jehlovky svíraná pravou pěstí a

účinkem právě zesíleného magnetického pole z ní vystříkl proud

deuteria. Zvládnutí správného držení a polohy palce vyžadovalo

- 75 -

obrovskou zručnost a zkušenost, ale těmito vlastnostmi oplýval Čára

více než kdokoli jiný v celé soustavě.

Ústí hlavně Devourova blasteru zajiskřilo, Devoure překvapeně

vyjekl a zbraň upustil.

„Nevím, kdo jste vy dva,“ ovládal situaci Čára, „ale jestli se

někdo z vás pohne směrem k blasteru, tak ho upozorňuju, že ten

pohyb nikdy nedokončí.“

Všichni ztuhli. Nakonec se Yonge opatrně zeptal: „Jak se vám

podařilo získat zbraň?“

„Robot,“ vysvětloval Čára s převahou, „není chytřejší než ten

moula, který mu dává příkazy. Roboti, kteří mě prohledávali na lodi,

dostali pokyny od někoho, kdo netuší, že Marťani nepoužívají svoje

holinky jenom k tomu, aby do nich strkali nohy.“

„A jak jste dokázal robotům utéct?“

„Jednoho jsem musel zničit,“ řekl Čára ledově.

„ Vy jste zničil robota? “ Tři Sirijce zachvátila jakási elektrizující

hrůza.

Čára pociťoval vzrůstající napětí. Netrápili ho okolostojící

roboti, ale v každém okamžiku se mohli objevit další živí Sirijci a

zastřelit ho z bezpečné vzdálenosti zezadu.

Mezi lopatkami ho svědilo, tudy s největší pravděpodobností

vnikne kulka do jeho těla. No dobře, bude to jako blesk. Neucítí

vůbec nic. A oni pak ztratí možnost vydírat Luckyho a Čára, mrtvý

nebo živý, bude vítěz.

Jenom se zoufale chtěl nejdřív setkat s Devourem, s tím úlisným

sirijským hadem, který si od něj odsedí u stolu a říkal věci, jaké

nikdo v celém vesmíru nedokáže nechat bez povšimnutí.

„Všechny vás můžu postřílet,“ řekl Čára. „Uděláme dohodu?“

„Nezastřelíte nás,“ řekl tiše příslušník Yonge. „Střelba by

znamenala, že pozemšťan spustil nepřátelské akce na sirijské planetě.

To by znamenalo válku.“

„Kromě toho,“ chroptěl Devoure, „když zaútočíš, roboti se dají

do pohybu. Budou chránit spíše tři lidi než jednoho. Odhoď jehlovku

a nech se znovu zajmout.“

„Dobře. Tak pošli roboty pryč a já se vzdám přímo tobě.“

- 76 -

„Roboti se o tebe postarají,“ řekl s odporem Devoure. Pokusil se

nonšalantně otočit ke zbylým Sirijcům: „Dělá se mi vyrážka, když

musím mluvit s tímhle podčlověkem.“

Najednou třeskla jehlovka a pár desítek centimetrů před

Devourovým obličejem vybuchla ohnivá kulička. „Řekni ještě

jednou něco takového a budeš nadosmrti slepý. Jestli se roboti

pohnou, tak to vy tři koupíte dříve, než se k nám dostanou. Možná to

bude znamenat válku, ale vy tu rozhodně nebudete, takže se o tom

ani nedozvíte. Pošlete roboty pryč a já se vzdám Devourovi, jestli si

mě dokáže odvést. Hodím jehlovku jednomu z vás a vzdám se.“

„To zní rozumně, Devoure,“ pronesl prkenně Zayon.

Devoure si pořád mnul oči. „Tak tu zbraň vemte. Jděte k němu a

seberte mu ji.“

„Počkat,“ zastavil je Čára, „ještě se nehýbejte. Chci čestné

slovo, že mě nezastřelíte nebo nedáte robotům. Musí mě odvést

Devoure.“

„Tobě, moje čestné slovo?“ vybuchl Devoure.

„Ano mně, ale ne tvoje slovo. Slovo jednoho z nich. Mají

uniformu Sirijské armády a jejich slovu věřím. Když jim odevzdám

jehlovku, zůstanou tady a nechají tě, Devoure, abys přišel a odvedl si

mě holýma rukama.“

„Máte moje slovo,“ řekl Zayon.

„I moje,“ dodal Yonge.

„Co to má znamenat?“ rozčiloval se Devoure. „Nemám v

úmyslu dotýkat se téhle stvůry.“

„Bojíš se?“ zeptal se mírně Čára. „Jsem na tebe moc velký,

Devoure? Nadával jsi mi. Nechceš teď místo své smradlavé huby

použít svaly? Tady je moje jehlovka, pánové.“

Znenadání hodil pušku směrem k Zayonovi. Ten natáhl ruku a

elegantně zbraň zachytil.

Čára vyčkával. Čeká na smrt?

Ale Zayon zastrčil jehlovku do kapsy.

„Roboti!“ zvolal Devoure, ale Zayon zakřičel stejně hlasitě:

„Roboti, nechtě nás!“

Zayon se obrátil k Devourovi: „Má naše slovo. Musíte ho odvést

do zajetí sám.“

- 77 -

„Anebo mám jít za tebou?“ nedokázal si odpustit posměšky

Čára.

Devoure beze slova zavrčel a spěšně vyrazil k Čárovi. Malý

Marťan se přikrčil a vyčkával, pak udělal úkrok do strany, aby se

vyhnul napřažené paži, a vymrštil se jako napjatá pružina.

Jeho pěst zaduněla v protivníkově tváři jako perlík na kovadlině.

Devoure zavrávoral a posadil se na zem. Nechápavě zíral na Čáru.

Pravá tvář mu zrudla a z koutku úst mu pomalu vytékal pramínek

krve. Dotkl se toho místa prstem, setřel krev a podíval se na ni, jako

by nevěřil vlastním očím.

„Ten pozemšťan je větší, než se zdá,“ podotkl Yonge.

„Nejsem pozemšťan, já jsem Marťan,“ opravil ho Čára. „Vstaň,

Devoure. Nebo ses snad takový slaboch? Když nemáš po ruce

roboty, tak nic nedokážeš? Jestlipak ti utřou pusu, když dojíš oběd?“

Devoure sípavě zařval a vyskočil na nohy, ale nevrhl se na Čáru.

Jenom kroužil okolo, lapal po dechu a planoucím zrakem pozoroval

soupeře.

I Čára poskakoval v kruhu a kochal se pohledem na namáhavě

oddechující postavu zesláblou sladkým životem s pomocí robotů.

Zrakem vychutnával soupeřovy neobratné ruce a malátné nohy. Byl

si jist, že Sirijec nikdy předtím s nikým nebojoval pěstmi.

Čára opět vykročil, jistým pohybem popadl protivníkovu paži a

zkroutil mu ji za zády. Devoure zavyl a upadl obličejem k zemi.

Čára odstoupil. „Co se děje? Já přece nejsem chlap, já jsem

jenom předmět. V čem to vázne?“

Devoure se podíval na oba příslušníky, v jeho pohledu se zračilo

cosi zlověstného. Vyškrábal se na kolena, rukou se dotkl boku, na

který předtím spadl, a zasténal.

Sirijci se ani nepohnuli, aby mu pomohli. Nechápavě zírali, jak

Čára Devoura znovu složil.

Nakonec se přiblížil Zayon. „Marťane, jestli budeš pokračovat,

tak mu vážně ublížíš. Naše dohoda zněla, že si tě Devoure odvede

holýma rukama, a myslím, žes vlastně dostal to, co jsi chtěl, když

jsme tuto dohodu ujednávali. To je celé. Teď se mi klidně vzdej,

nebo budu muset použít jehlovku.“

- 78 -

Ale Devoure nepřestával supět. „Jdi pryč, jdi pryč Zayone, na

tohle už je pozdě. Ustup, povídám.“

„Roboti! Pojďte sem!“ zaječel pištivým hlasem.

„Vzdá se do mých rukou,“ řekl Zayon.

„Ne, nic takového.“ Devourova otékající tvář pocukávala

fyzickou bolestí i nezvladatelným vztekem. „Ne, nic takového, měl

se vzdát dřív… Ty, robote, ty, co jsi nejblíž — to je jedno, jaké máš

sériové číslo — ty. Vezmi to. Vezmi tu věc.“ Ukázal na Čáru a zvedl

hlas. „ Znič to! Rozbij to! Rozmlať to na tisíc kusů! “

„Devoure,“ zvolal Yonge, „ty ses zbláznil! Robot takové věci

dělat nemůže!“

Robot zůstal na svém místě. Ani se nehnul.

„Nemůžeš ublížit člověku, robote,“ řekl Devoure. „O to tě

nežádám. Ale tohle není člověk.“

Robot se otočil a podíval se na Čáru.

„Neuvěří tomu,“ zařval Čára, „ty mě možná za člověka

nepovažuješ, ale robot to ví lip.“

„Podívej se na to, robote,“ ukazoval Devoure. „Má tvar jako

člověk a mluví jako člověk, ale to ty umíš taky, a přitom jsi robot.

Dokážu ti, že to není člověk. Viděl jsi někdy takhle malého

dospělého člověka? Ne? Tím se jasně dokazuje, že to není člověk. Je

to zvíře a — a ubližuje mi. Musíš to zničit.“

„Běž za robomámou,“ kvičel posměšně Čára.

Ale robot už vykročil směrem k Čárovi.

Yonge vystoupil a postavil se mezi Čáru a robota. „Tohle

nemůžu dopustit, Devoure. Robot takové věci dělat nesmí, už jen z

toho důvodu, že by ho zničil nahromaděný potenciál.“

Avšak Devoure se nedal. „Jsem váš nadřízený,“ chroptěl. „Jestli

uděláte ještě jeden krok, do zítřka budete propuštěn z armády.“

Yonge v sobě měl poslušnost hluboce zakódovanou. Ustoupil,

ale jeho tvář vyjadřovala úzkost a strach.

Robot zrychlil a Čára udělal opatrný krůček dozadu. „Já jsem

člověk,“ zašeptal.

„Není to člověk,“ hulákal šílený Devoure. „Není to člověk.

Rozbij to na kusy. Pomalu.“

- 79 -

Čáru zamrazilo, ústa měl hrůzou vyschlá. Rychlá smrt, ano, ale

tohle…

Nebylo kam ustoupit a neměl možnost záchrany pomocí

jehlovky. Za ním byla spousta dalších robotů a všichni slyšeli, že

není člověk.

12

Kapitulace

Na Devourově zhmožděné a oteklé tváři se objevil úsměv.

Muselo ho to bolet, protože měl jeden ret roztržený a

bezmyšlenkovitě si jej přejížděl kapesníkem, ale očima upřeně

sledoval robota blížícího se k Čárovi. Zdálo se, že nic jiného

nevnímá.

Marťanovi zbývaly na ústup poslední dva metry a Devoure

nevyvíjel žádnou snahu blížícího se robota popohnat nebo přesunout

roboty stojící v zadní řadě.

„Devoure,“ řekl rázně Yonge, „ve jménu Siria, chlape, tohle

není zapotřebí.“

„Bez komentáře, Yongi,“ odpověděl napnutý Devoure. „Tenhle

podčlověk zničil jednoho robota a pravděpodobně poškodil několik

dalších. Budeme muset prohlédnout všechny roboty, kteří byli

vystaveni pohledu na to násilí. Nezaslouží si nic jiného než smrt.“

Zayon se pokusil uklidnit Yonga, ale ten jeho ruku nespokojeně

odstrčil. „Smrt?“ řekl Yonge. „Dobře. Tak ho pošli na Sirius a tam

ho nech odsoudit a popravit podle zákona. Anebo můžeme připravit

přelíčení tady na základně a normálně ho zastřelit. Ale jenom proto,

že ti rozb…“

Devoure vybuchl: „Tak to už stačilo! Vašeho vměšovaní bylo až

moc. Jste zatčen. Zayone, vezměte jeho blaster a hoďte mi ho.“

Rychle se otočil, zdráhal se spustit oči z Čáry, byť jen na úplně

malou chvíli. „Udělej to, Zayone, nebo tě u všech vesmírných oblud

taky odprásknu.“

Zayon se zamračil a beze slova natáhl ruku k Yongovi. Ten

zaváhal, prstem se dotkl spouště blasteru a vztekle napůl zatáhl.

- 80 -

„Ne, Yongi,“ zašeptal naléhavě Zayon. „Nesmíš mu dát

záminku. Až ho přejde zuřivost, pustí tě z vězení. Bude muset.“

„Dej sem ten blaster,“ hulákal Devoure.

Yonge vytáhl zbraň z pouzdra a třesoucí se rukou ji podal

Zayonovi. Ten položil blaster Devourovi k nohám a Devoure jej

zvedl.

Čára, který setrvával v mučivém mlčení a marně se snažil najít

možnost, jak uniknout, se nyní rozeřval z plných plic. „Nedotýkej se

mě, já jsem pán,“ zavřeštěl, když ocelové monstrum sevřelo jeho

zápěstí.

Robot na chvíli zaváhal, potom sevření zesílilo. Druhou rukou

uchopil Čáru za loket. Devoure se hihňal vysokým hláskem.

Yonge se otočil a přiškrceným hlasem řekl: „Alespoň ať se na

ten hnusný zločin nemusím dívat.“ Výsledkem bylo, že mu

následující události ušly.

Lucky musel vynaložit veškeré úsilí, aby se mu podařilo po

odchodu tří Sirijců zachovat klid. Z čistě fyzikálních příčin nemohl

uvažovat o vyřazení robota z provozu holýma rukama. Je možné, že

je někde v budově zbraň, kterou by dokázal robota zničit, pak by

mohl dokonce vyjít ven a všechny tři Sirijce postřílet.

Ale nedokázal by opustit Titan, ani porazit celou základnu.

A co je ještě horší, kdyby ho zabili, což by se nakonec jistě

stalo, jeho důležitější poslání by bylo zmařeno, a to on riskovat

nemůže.

„Co se stalo s panem Čárou?“ zeptal se tedy místo toho robota.

„Řekni mi rychle to nejpodstatnější.“

Robot vyprávěl a Lucky napjatě poslouchal. Všiml si, jak robot

někdy šišlá a polyká slova, jak zvyšuje hlas, když popisuje Čárovo

přechytračení robota pomocí předstíraného zranění.

Lucky si povzdechl. Mrtvý robot. Sirijská justice dopadne na

Čárovu hlavu plnou silou. Lucky znal natolik dobře sirijskou kulturu

a jejich vztah k robotům, aby mu bylo jasné, že pro robovraždu

neexistují žádné polehčující okolnosti.

Ale jak teď horkokrevného Čáru zachránit?

- 81 -

Lucky si vzpomněl na svůj polovičatý pokus uklidit Čáru na

Mimas. Tohle přesně nepředvídal, ale bál se Čárový výbušnosti v

choulostivých situacích, v takových, jaká například nastala nyní. Měl

trvat na tom, aby Čára zůstal na základně, ale co by to pomohlo? Jen

se zamyslel, ihned si uvědomil, že Čáru prostě potřebuje.

A tak ho musí zachránit. Musí ho nějakým způsobem

vysvobodit.

Spěšně se vydal k východu z místnosti a robot vykročil

rozhodně za ním. ,,'dle pokynů, 'ré jsem dostal, nesmí pán z' žádných

okolností opstit budovu.“

„Neopouštím budovu,“ ohradil se Lucky. „Jdu jenom ke dveřím.

Nemáš žádný příkaz, který by mi v tom zabraňoval.“

Robot na chvíli ztichl a pak pravil: ,,'dle pokynů, 'ré jsem dostal,

nesmí pán z' žádných okolností opstit budovu.“

Lucky se zoufale pokusil robota odstrčit, ale ten ho popadl za

ruce, chvíli je držel v kleštích a pak ho zatlačil zpět do pokoje.

Lucky nespokojeně skousl ret. Ten robot bere svoje příkazy

doslova, uvědomil si. Je zjevně poškozen, jeho funkce je omezena na

základní robotické chování.

Ale on musí nutně vidět Čáru. Otočil se ke konferenčnímu stolu.

Uprostřed byl trojrozměrný videotelefon. Devoure ho přece používal,

když mu volali příslušníci.

„Hej, robote!“ zavolal Lucky.

Robot se dovlekl ke stolku.

„Jak funguje tento přístroj?“ zeptal se Lucky.

Robot byl pomalý. Začínal šišlat. „Ovladače sou za těmihle

dvíšky.“

„Za jakými dvířky?“

Robot mu je ukázal a nemotorně odsunul kryt.

„Výborně,“ řekl Lucky. „Můžu se dostat přímo do prostoru před

tímhle domem? Ukaž mi to. Udělej to.“

Odstoupil. Robot se chvíli přehraboval v knoflících. „Už še

stalo, pane.“

„Tak mě nech kouknout.“ Na malé obrazovce nad stolem se

ukázal obraz pláně před domem, postavy se nehýbaly. Robot odešel

o pár kroků a civěl do prázdna.

- 82 -

Lucky ho nepovolal zpět. Neozýval se žádný zvuk. Když se

Lucky natáhl po knoflíku, který nemohl být ničím jiným než

ovladačem hlasitosti, jeho pozornost plně zaujal probíhající zápas.

Devoure bojoval s Čárou. Bojoval s Čárou!

Jak dokázal ten šotek přesvědčit dva příslušníky, aby stáli

bokem a dopustili něco takového? Protože Čára samozřejmě nadělal

ze svého soupeře třísky. Lucky na tom nedokázal vidět nic

zábavného.

Tohle nemůže skončit jinak než Čárovou smrtí a Lucky ví, že si

to Čára uvědomuje a je mu to jedno. Marťan si koleduje o smrt, při

každé příležitosti, vždycky chce pomstít urážku… Aha, jeden z

příslušníků nyní zasahuje.

V tomto okamžiku našel Lucky ovladač hlasitosti. Z

reproduktoru se ozvaly hlasy: Devourovo zuřivé volání po robotech a

jeho rozkaz, aby zničili Čáru.

Na zlomek sekundy si Lucky nebyl jist, jestli slyšel dobře, a pak

začal mlátit pěstmi do stolu a zoufale chodit kolem. Musí se dostat

ven, ale jak?

Byl tady sám, zavřený s robotem, kterému bzučí ve zbytcích

pozitronických mozkových drah jediný příkaz: za každou cenu

udržet Luckyho na místě. Galaxie skákavá, existuje něco, co by tento

rozkaz přebilo?

Neměl ani zbraň, kterou by mohl použít ke zničení robota nebo

kterou by mohl hrozit sebevraždou.

Očima spočinul na telefonním přístroji, který visel na zdi.

Naposledy u něj viděl Zayona, jak vyhlašuje nějaký poplach v

okamžiku, kdy přišly zprávy o Čárovi.

„Robote, rychle,“ pobídl ho Lucky, „co tady udělal?“

Robot se přiblížil, pohlédl na kombinaci červeně zbarvených

tlačítek a zoufale pomalu odpověděl: „Pán nažídil všem robotům,

aby pšipravili bojová stanoviště.“

„Jak můžu rozkázat všem robotům, aby se najednou dostavili na

bojová stanoviště? A zrušit všechny předcházející rozkazy?“

Robot se na něj zahleděl a Lucky, dohnán skoro do stavu

šílenství, chytil robota za ruku pevně ji sevřel. „Řekni mi to, řekni.“

- 83 -

Může mu takový přístroj rozumět? Anebo jsou v jeho zničených

mozkových drahách zbytky nějakého rozkazu, který mu zabraňuje

poskytnout takovou informaci?“

„Řekni mi to, řekni. Anebo to udělej, udělej to!“

Robot se beze slova trhaně natáhl k telefonu a pomalu zmáčkl

dva knoflíky. Potom zvedl prst o pár centimetrů a zastavil se.

„To je všechno? Jsi hotov?“ vyptával se Lucky zoufale.

Ale robot se sotva otočil a nevyrovnaným krokem (viditelně

napadal na jednu nohu) došel ke dveřím a zmizel venku.

Lucky vyběhl ze dveří za ním a sprintem překonal sto metrů,

které ho dělily od Čáry a tří Sirijců.

Yonge, který se otočil ve strachu před nadcházející krvavou

vraždou, neuslyšel očekávané zmučené sténání. Místo toho se ozvaly

Zayonovy nadávky a Devourův zvířecí řev.

Otočil se. Robot, který před chvílí svíral Čáru, už ho nedržel.

Rychle utíkal někam pryč. I všichni ostatní roboti mizeli z dohledu,

A ten pozemšťan, Lucky Starr, stojí najednou Čárovi po boku.

Lucky se naklání nad Čáru, malý Marťan mu energicky masíruje

levou ruku a vrtí hlavou. „O minutu později, Lucky, ještě o minutu

později a…“

Devoure sípavě a bezvýsledně křičí na roboty, a vtom se z

ampliónů ozve hlasité hlášení:

NÁČELNÍKU DEVOURE, VYDEJTE, PROSÍM, DALŠÍ

POKYNY. NAŠE PŘÍSTROJE NEZAZNAMENALY NEPŘÍTELE.

VYSVĚTLETE ROZKAZ BOJOVÁ STANOVIŠTĚ. NÁČELNÍKU

DEVOURE…

„Bojová stanoviště,“ omráčeně mumlal Devoure. „Není divu, že

roboti…“ Pohlédl na Luckyho. „Ty jsi to udělal.“

Lucky přisvědčil: „Ano, pane.“

Stiskl oteklé rty a zařičel: „Ten mazaný vynalézavý akademik!

Na chvíli se ti podařilo zachránit toho tvého opičáka.“ Namířil

blaster na Luckyho břicho. „Jděte do mé kanceláře. Všichni. I ty,

Zayone. Všichni.“

- 84 -

Přístroj na stole se otřásal bláznivým bzučením. To, že jeho

podřízení nezastihli Devoura v kanceláři, byla zjevně chyba, která

způsobila, že se všichni vydali k reproduktorům.

Devoure zapnul mikrofon, ale kameru zakryl listem papíru.

„Ruším poplach. Opusťte bojová stanoviště. Jednalo se o

nedorozumění.“

Muž na druhém konci něco namítal a Devoure ostře odpověděl:

„S obrazem je všechno v pořádku. Soustřeďte se na práci. Všichni na

svá místa.“ Ale takřka proti své vůli vložil ruku mezi sebe a místo,

kde stála přikrytá kamera, jako by se bál, že někdo přece jen spatří,

co se mu stalo s obličejem, a bude uvažovat, jak k tomu asi došlo.

Yongovi, který ho pozoroval, se rozšířilo chřípí a pomalu si

pohladil jizvu na předloktí.

Devoure se posadil. „Ostatní zůstaňte stát,“ vyštěkl a mrzutě se

podíval z jednoho na druhého. „Tenhle Marťan zemře, možná ne

rukou robota nebo ve vykuchané lodi. Já už na něco přijdu, a jestli si

myslíš, že jsi ho zachránil, pozemšťane, tak si uvědom, že přijdu na

něco daleko zábavnějšího. Já mám skvělou představivost.“

„Žádám, aby byl považován za válečného zajatce.“

„Žádná válka není vyhlášena,“ řekl Devoure. „Je to špión.

Zasluhuje si smrt. Je to robovrah. Zasluhuje dvojnásobnou smrt.“

Hlas se mu zachvěl. „Vztáhl na mě ruku. Desetkrát si zasluhuje

zemřít.“

„Vykoupím svého přítele,“ zašeptal Lucky.

„Není na prodej.“

„Můžu zaplatit hodně.“

„Jak?“ Devoure se divoce zašklebil. „Tím, že promluvíš na

konferenci tak, jak jsme tě o to žádali? Na to je už pozdě. To

nestačí.“

„To bych stejně nikdy neudělal,“ řekl Lucky. „Nebudu lhát v

neprospěch Země, ale je tu jedna pravdivá informace, pravdivá

informace, o níž nemáte ani ponětí.“

„Nesmlouvej s nimi, Lucky,“ napomínal ho ostře Čára,

„Opičák má pravdu,“ řekl Devoure. „Nesmlouvej. Nic z toho, co

nám můžeš říct, ti ho nekoupí. Neprodal bych ho ani za celou Zemi.“

- 85 -

„Já bych ho prodal za daleko míň,“ přerušil ho nakvašeně

Yonge. „Vyslechni toho akademika. Jejich životy můžou stát za tu

informaci, kterou nám chce sdělit.“

„Nedráždi mě,“ syčel Devoure. „Jsi zatčen.“

Ale Yonge zvedl židli a nechal ji dopadnout na zem.

„Neuznávám zatčení. Já jsem příslušník a vy nemáte právo propustit

mě ze služby. Nemůžete, ať vás budu dráždit sebevíc. Musíte mě

pohnat k soudu. A ať už dojde k jakémukoli přelíčení, můžu tam říct

spoustu zajímavých věcí.“

„Jako například?“ tázal se Devoure opovržlivě.

Veškerá nenávist stárnoucích příslušníků k mladému

aristokratovi vyplula najednou na povrch. „Jako například to, co se

stalo dneska: jak vám metr a půl vysoký pozemšťan nabil, až jste

skučel bolestí, a jak Zayon musel zakročit, aby vám zachránil život.

Zayon mi to dosvědčí. Každý chlap na základně si bude pamatovat,

kolik dní poté jste se neodvážil vystrčit nos — nebo si snad troufnete

ukázat ten váš pochroumaný obličej dřív, než se zahojí?“

„Buď zticha!“

„Klidně budu zticha. Já nemusím říkat vůbec nic, jestli ovšem

vy přestanete nadřazovat svoje osobní nevraživosti zájmům Siria.

Vyslechněte, co vám chce říct akademik.“ Otočil se k Luckymu.

„Zaručuji vám poctivé jednání.“

„Jaké poctivé jednání?“ vypískl Čára. „Vy a Zayon se jednou

ráno probudíte a zjistíte, že jste nešťastnou náhodou mrtví, a

Devourovi to bude hrozně líto a pošle vám spoustu květin, jenomže

pak už nezbude nikdo, kdo by dokázal říct, jak moc potřebuje roboty,

když mu jde Marťan po jeho tlustém krku. A s námi pak udělá, co si

zamane. Takže proč smlouvat?“

„Nic takového se nestane,“ pronesl Yonge prkenně, „protože

hodinu po tom, co opustím tuhle místnost, sdělím všechny informace

jednomu z robotů. Nebude vědět kterému a nedokáže to zjistit.

Jestliže já nebo Zayon zemřeme jinou než přirozenou smrtí, celý

příběh bude odvysílán v subéteru, jinak ne. Já si myslím, že si

Devoure dá dobrý pozor, aby se mně ani Zayonovi nic nestalo.“

Zayon zavrtěl hlavou. „To se mi vůbec nelíbí, Yongi.“

- 86 -

„Bude se ti to muset líbit, Zayone. Jsi svědkem jeho ponížení.

Ty si myslíš, že ti neudělá to nejhorší, jestli nepřijmeš ochranná

opatření? Ale no tak, vůbec nemám v úmyslu obětovat prestiž

armády kvůli synovci náčelníka.“

„Tak jakou pro nás máte informaci, akademiku Starre?“ zeptal

se Zayon nevesele.

„Jedná se o víc než o informaci,“ pronesl tiše Lucky. „Jedná se o

kapitulaci. Na území, které prohlašujete za sirijské, se nachází další

akademik. Souhlasíte-li s tím, že budete považovat mého přítele Čáru

za válečného zajatce, a zajistíte-li jeho bezpečnost tím, že

zapomenete na robovraždu, zavedu vás k němu.“

13

Prolog k Vestě

Čára, který došel k přesvědčení, že má Lucky bezesporu v

rukávu ještě nějaké eso, byl zděšen. Srdceryvně zaječel: „Ne, Lucky,

já nechci být takhle vyřazen ze hry.“

Devoure byl naplněn úžasem. „Kde? Naší obranou žádná loď

proniknout nemohla. To je lež.“

„Já vás k tomu muži zavedu,“ prohlásil Lucky obezřetně, „jestli

ovšem dojde k dohodě.“

„Provesmír!“ hromoval Yonge. „Dohodnuto!“

„Zadrž,“ vykřikl nazlobeně Devoure. „Uznávám, ta informace

pro nás může mít zásadní význam, ale dosvědčí Starr na konferenci,

že ten akademik napadl naše území a že on sám dobrovolně prozradil

jeho úkryt?“

„Přesně tak,“ potvrdil Lucky. „Dosvědčím to.“

„Čestné slovo akademika?“ posmíval se mu Devoure.

„Už jsem vám řekl, že to dosvědčím.“

„Tak dobře,“ pravil Devoure, „když si to naši příslušníci přejí,

můžete tu informaci vyměnit za své bídné životy.“ Jeho oči najednou

vztekle zajiskřily. „Na Mimasu. Je to tak, akademiku? Na Mimasu.“

„Ano, je to tak.“

- 87 -

„Provesmír!“ Devoure vstal a přecházel sem tam. „Málem nám

to uteklo. Ani armádu to nenapadlo.“

Zayon zamyšleně opakoval: „Na Mimasu?“

„Armádě to stále nedochází,“ řekl Devoure se zlomyslným

úšklebkem. „Na Meteoru byli zjevně tři muži. Tři se prohrabali

dovnitř a jenom dva vylezli ven. To byla, myslím, vaše zpráva,

Yongi, která zdůrazňovala skutečnost, že Starr vždycky pracuje ve

dvojici se svým kumpánem.“

„Doposud to tak vždycky bylo.“

„A to ve vás nezbyla ani trocha důvtipu, který by vám umožnil

uvažovat o třetím členu posádky? Rozjedeme se tedy na Mimas?“

Zdálo se, že pod tlakem nových událostí z divoura poněkud

vyprchala šílená touha po pomstě a navrátila se ironie, s níž přivítal

oba pozemšťany po jejich příletu na Titan. „Budete tak laskav a

doprovodíte nás, pane akademiku?“

„S radostí, pane Devoure,“ odpověděl zdvořile Lucky.

Čára odvrátil tvář. Nyní mu bylo daleko hůře, nebo mu to tak

alespoň připadalo, než ve chvíli, kde jej robot svíral kovovýma

rukama a chystal se jej rozmáčknout.

Meteor plul opět vesmírným prostorem, ale nikoli jako nezávislá

loď. Byl tažen pevnou magnetickou kotvou a pohyboval se podle

impulsů motorů sirijské lodi.

Cesta z Titanu na Mimas trvala skoro dva dny a pro Luckyho to

byl krušný čas plný hořkosti a napjatého očekávání.

Stýskalo se mu po Čárovi, který byl naložen do sirijské lodi.

(Oddělení, zdůraznil Devoure, je zárukou jejich slušného chování.)

Harrig Zayon, sirijský příslušník, byl určen jako zástupce

velitele lodi. Choval se jaksi toporně. Nepokoušel se dále

přesvědčovat Luckyho, aby se stal Sirijcem, a Lucky si nemohl

odpustit protiútok. Zeptal se, jestli je podle Zayona Devoure

typickým příkladem nadřazené lidské rasy, která obývá sirijské

planety.

„Devoure nemá dobré vlastnosti získané armádním výcvikem

ani armádní disciplínu,“ odpověděl Zayon neochotně. „Je příliš

náladový.“

- 88 -

„Váš kolega Yonge působí, jako by si myslel ještě něco jiného.

Pohrdá schopnostmi pana Devoura a nedělá s tím žádné tajnosti.“

„Yonge je… je představitelem radikálního křídla armády. Jizvu

na jeho předloktí má na svědomí vnitřní šarvátka, která vynesla k

moci současného náčelníka Centrální správy.“

„Devourova strýce?“

„Ano. Armáda byla na straně bývalého náčelníka a Yonge plnil

rozkazy důsledně. Výsledkem je, že ho po nástupu nové vlády

přeskočili při povyšování. Ano, poslali ho sem a najmenovali ho do

delegace, která bude zastupovat Sirius na Vestě, ale ve skutečnosti

podléhá Devourovi.“

„Náčelníkovu synovci.“

„Ano. A Yonge to těžce nese. Yonge nedokáže pochopit, že

armáda je státním orgánem a jako takový nemůže zpochybňovat

představitele státu ani se míchat do toho, jaká skupina zrovna vládne.

Ale jinak je to vynikající příslušník.“

„Ale nezodpověděl jste otázku, jestli považujete Devoura za

dostatečně názorný příklad sirijské elity.“

„A jak je to u vás na Zemi?“ odsekl nazlobeně Zayon. „Vy jste

nikdy neměli málo schopné vládce? Anebo dokonce úplně mizerné?“

„Spoustu,“ připustil Lucky, „ale na Zemi žijí nejrůznější lidé, je

mezi námi mnoho odlišností. Žádný vládce nemůže zůstat u moci

dlouho, jestliže nepředstavuje kompromis mezi různými proudy.

Kompromisní politik možná nebude dost dynamický, ale zase

nemívá sklon k tyranii. Na Siriu jste vybudovali uniformitu a vládce

může zacházet v rámci této uniformity do krajností. Z tohoto důvodu

u vás nejsou autokracie a násilí výjimkou jako na Zemi, ale

pravidlem.“

Zayon vzdychl, a než znovu s Luckým promluvil, uběhlo mnoho

hodin. To už byl na monitoru vidět Mimas jako obrovské těleso a

lodě se připravovaly na přistání.

„Řekněte mi, akademiku,“ vyzvídal Zayon. „Ptám se vás jako

čestného muže. Je v tom nějaká lest?“

Luckymu se sevřel žaludek, ale pokusil se odpovědět co

nejklidněji: „Jakou lest máte na mysli?“

„Je na Mimasu opravdu další akademik?“

- 89 -

„Ano, je tam. Co jste čekal? Že mám na Mimasu ukrytý nějaký

doutnák, kterým odpálím bombu, co nás vyhodí do věčnosti?“

„Možná něco takového.“

„A co bych tím získal? Zničil bych jednu sirijskou loď a pár

Sirijců.“

„Získal byste slávu.“

Lucky pokrčil rameny. „Já jsem s vámi ujednal dohodu. Máme

tam dole akademika. Půjdu tam, vrátím se s ním a potom už

nebudeme klást odpor.“

Zayon přikývl. „Výborně. Vidím, že se z vás nakonec asi

nestane Sirijec. Radši zůstaňte pozemšťanem.“

Lucky se hořce usmál. Tak tohle byla příčina Zayonovy špatné

nálady. Jeho prkenný armádní smysl pro čest mu velel protestovat

proti Luckyho chování, i když věřil, že z něj Sirius bude mít výhody.

* * *

V přístavu, v Metropoli planety Země, čekal prezident

Akademie věd Hektor Conway na svůj let na Vestu. Z Luckyho

Meteoru neměl přímé zprávy od doby, kdy se pohyboval ve stínu

Hidalga.

Velmi stručná kapsle, kterou mu doručil kapitán Bernold, byla

poznamenána Luckyho obvyklou povšechností. Jediným možným

východiskem je opravdu konference. Předseda vlády to viděl jasně, i

když někteří členové kabinetu chtěli bojovat, byli přehlasováni.

Dokonce i Sirius (přesně tak, jak Lucky předpokládal) přijal

výzvu s nadšením. Bylo naprosto zřejmé, co potřebuje sirijská vláda

— konferenci, která nepovede k úspěšnému závěru, a po ní válku

vyhovující jejich podmínkám. Podle všech dostupných náznaků

drželi trumfy v ruce oni.

Z tohoto důvodu bylo nezbytně nutné utajit co nejvíce

skutečností. Kdyby unikly všechny podrobnosti do subéteru bez

náležité přípravy, veřejné mínění by mohlo vehnat zemskou vládu do

války proti celé galaxii. Svolání konference by celou situaci

vyostřilo, protože by je bylo možno vykládat jako zbabělý ústupek

Sirijcům.

- 90 -

Jenže naprosté utajení nebylo realizovatelné, protože tisk se

rozčiloval nad nicneříkajícími zprávami, které dostával z vlády.

Situace se zhoršovala každým dnem.

Předseda vlády musí nějak vydržet alespoň do konference. A

pak, jestli konference neuspěje, bude ve srovnání s tím, co nastane,

současná situace procházkou růžovým sadem.

Ve všeobecném pobouření nedojde pouze k válce, ale též k

naprosté diskreditaci a rozložení Akademie věd a Zemská federace

tím ztratí svoji nejúčinnější zbraň právě v okamžiku, kdy ji bude

nejvíc potřebovat.

Hektor Conway spal naposledy bez prášků před mnoha týdny a

poprvé za svoji kariéru uvažoval vážně o odchodu do penze.

Těžce se zvedl a vydal se na cestu k lodi, která se připravovala

na start. Za týden bude na Vestě a povede přípravné rozhovory se

zástupcem Elamu, panem Doremem. Ten starý státník bude

jazýčkem na vahách. O tom není pochyb. Slabost jeho malinkého

světa mu přináší ohromnou moc. Má nejblíže k pozici mírného

nezaujatého neutrála, a dokonce i Sirijci budou naslouchat tomu, co

říká.

Kdyby s ním Conway dokázal promluvit co nejdřív…

Muže, který se k němu blížil, si všiml až těsně před tím, než se

málem srazili.

„Aha? Co je?“ ptal se překvapený Conway.

Muž se letmo dotkl svého klobouku. „Jan Dieppe ze Subrádia 1,

pane prezidente. Mohl bych vám položit pár otázek?“

„Ne, ne. Zrovna budu nastupovat do lodi.“

„Ano, to jsem si všiml, pane. Proto jsem vás zastavil. Je to moje

poslední šance. Máte samozřejmě namířeno na Vestu.“

„Ano, samozřejmě.“

„Jednat o útoku na Saturn.“

„Prosím?“

„Co dokáže podle vašeho názoru tato konference vyřešit?

Domníváte se, že se Sirius bude řídit rezolucemi, které na ní budou

přijaty?“

„Ano, domnívám se, že se podřídí.“

„Domníváte se, že hlasování dopadne v jeho neprospěch?“

- 91 -

„Tím jsem si jist. Necháte mě projít?“

„Promiňte, pane, ale je tu něco velice důležitého, o čem se musí

obyvatelé Země bezpodmínečně dovědět.“

„Prosím vás, nepovídejte mi, co se musí kdo dovědět. Ujišťuji

vás, že blaho lidí na Zemi mi leží na srdci stejně jako vám.“

„A právě proto chce Akademie věd umožnit zástupcům jiných

mocností hlasovat o tom, jestli byla Zemská federace napadena nebo

ne? O otázce, na kterou bychom si měli odpovědět výhradně sami?“

Conway si nemohl nevšimnout výhružného podtónu v

reportérových zdvořilých, leč neodbytných dotazech. Podíval se přes

jeho rameno a spatřil ministra zahraničí, jak rozmlouvá se skupinou

dalších novinářů přímo u dveří kosmické lodi.

„Kam míříte?“ odpověděl otázkou.

„Bohužel, veřejnost ztrácí důvěru v Akademii, pane prezidente.

A v této souvislosti zachytilo Subrádio 1 sirijské zprávy, které ještě

nebyly zveřejněny. Chtěl bych vás požádat o komentář.“

„Bez komentáře. Sirijské zprávy určené pro domácí vysílání

nestojí za žádný komentář.“

„Ale tato reportáž byla poměrně podrobná. Například, kde je

nyní akademik David Starr, legendární Lucky? Kde je?“

„Cože?“

„Ale no tak, pane prezidente. Já vím, že se pracovníci Akademie

vyhýbají publicitě, ale byl akademik Starr vyslán na Saturn se

zvláštním tajným posláním?“

„I kdyby to tak bylo, mladý muži, snad byste neočekával, že o

tom budu mluvit?“

„Ale ano, protože Sirius už o tom mluví. Říkají, že Lucky Starr

napadl soustavu Saturnu a že byl zajat. Je to pravda?“

„Nevím, kde se v současné době nachází akademik David

Starr,“ vyhlásil Conway koženě.

„Znamená to, že může být v soustavě Saturnu?“

„Znamená to, že nevím, kde se nachází.“

Novinář svraštil čelo. „No dobře. Jestli se domníváte, že bude

znít lépe, když prezident Akademie věd popře povědomí o tom, kde

se právě nachází jeden z jeho nejdůležitějších pracovníků, je to vaše

věc. Ale veřejné mínění se staví čím dál více proti Akademii.

- 92 -

Nápadně často se hovoří o neschopnosti Akademie zabránit Siriu v

průniku na Saturn a o snaze zachovat si renomé ututláním celé

aféry.“

„To by se dalo chápat jako urážka. Sbohem, pane.“

„Sirijci vyhlásili naprosto jednoznačně, že byl Lucky Starr zajat

v soustavě Saturnu. Chcete nám k tomu něco říci?“

„Ne. Nechte mě projít.“

„Sirijci říkají, že bude Lucky Starr na konferenci.“

„Cože?“ Conwayovi se nepodařilo zakrýt svůj zájem.

„Zdá se, že vás ta zpráva zasáhla, prezidente. Jediný háček

spočívá v tom, že vyhlašují, že bude svědčit v jejich prospěch.“

„To se ještě uvidí,“ s námahou ze sebe vysoukal Conway.

„Připouštíte tedy, že se zúčastní konference?“

„Nic o tom nevím.“

Reportér poodstoupil. „Dobrá, prezidente. Sirijci vyhlašují, že

jim Starr už poskytl cenné informace a že nás v důsledku toho budou

schopni obvinit z napadení jejich základny. Takže, co tedy Akademie

dělá? Bojuje s námi, nebo proti nám?“

Conway byl naprosto zničený. „Bez komentáře,“ zamumlal a

vydal se na cestu k lodi.

Reportér za ním ještě zvolal: „Starr je váš adoptivní syn, že,

prezidente?“

Conway se na chvíli otočil. Pak spěšně nastoupil na palubu.

Co na to měl říct? Co jiného mohl říct, než že má před sebou

mezihvězdnou konferenci, která bude mít na budoucnost Země větší

dopad než jakékoli jiné setkání v historii? Že konference nahrává do

ruky Siriu. Že je tady neuvěřitelně velká pravděpodobnost, že dojde

k válce, že bude zničena Akademie věd i celá Zemská federace.

A že to vše visí jenom na tenkém vlásku, tomu všemu může

zabránit pouze nezměrné úsilí Luckyho Starra.

Avšak nejvíce Conwaye skličovala představa — možná ještě

více než pomyšlení na prohranou válku — představa, že jestli mají

sirijské noviny pravdu a jestliže se konference opravdu nezdaří,

vejde Lucky do historie Země přes všechny svoje původní úmysly

jako zrádce a jenom pár lidí bude vědět, jak to bylo doopravdy.

- 93 -

14

Na Vestě

Ministr zahraničí Lamont Finney byl profesionální politik, který

sloužil v zákonodárných sborech více než patnáct let a jehož vztahy s

Akademií věd nebyly nikdy přehnaně přátelské. Nyní byl už postarší,

zdraví mu úplně nesloužilo a měl sklony k hašteřivosti. Oficiálně byl

vedoucím delegace on. Avšak Conway chápal velice jasně, že jako

prezident Akademie musí být připraven přijmout plnou

zodpovědnost za nezdar — v případě, že k nějakému nezdaru dojde.

Finney to dal jasně najevo, ještě než se loď (jedna z největších

dopravních lodí) vydala na cestu.

„Tisk se takřka nedá kontrolovat,“ pronesl. „Nacházíte se v

nezáviděníhodné pozici, Conwayi.“

„Celá Země se nachází v nezáviděníhodné pozici.“

„Hlavně vy, Conwayi.“

„Nedělám si naděje,“ zasmušile pravil Conway, „že kdyby

vývoj nabral nesprávný směr, mohla by Akademie očekávat podporu

vlády.“

„Bohužel máte pravdu.“ Ministr zahraničí se připoutal a

úzkostlivě dbal o to, aby zvládl všechny nástrahy startu. Pečlivě se

ujistil, že lahvička s prášky proti kosmické nemoci je na svém místě.

„Podpora, kterou bychom vám poskytli, by měla za následek jenom

pád vlády. I tak budeme mít plné ruce práce s válečným stavem.

Politickou nestabilitu si nemůžeme dovolit.“

Vůbec nevěří ve zdar konference, pomyslil si Conway.

Připravuje se na válku.

„Poslyšte, pane Finney,“ řekl místo toho, „jestli dojde na

nejhorší, budu potřebovat hlasy, které mi pomohou zachránit pověst

akademika Starra před…“

Finney zrovna zvedal hlavu z hydraulického polštáře. Na svého

společníka vrhl utrápený pohaslý pohled. „To nepřichází v úvahu.

Váš akademik letěl na Saturn na vlastní triko, nikoho nežádal o

povolení ani neobdržel žádné rozkazy. Sám chtěl riskovat. Jestli se to

zvrtne, tak skončil. Co s tím můžeme dělat?“

- 94 -

„Ale vy dobře víte, že…“

„Já nic nevím,“ přerušil jej ostře politik. „Oficiálně nevím nic.

Pohybuji se ve veřejném životě už dost dlouho na to, abych věděl, že

za určitých okolností veřejnost potřebuje obětního beránka a nedá si

říct. Tím obětním beránkem bude akademik Starr.“

Opět se opřel, Conway na sousedním sedadle se opřel také.

Všichni ostatní pasažéři byli na svých místech. Ozvalo se tlumené

burácení motorů. Loď se pomalu odlepila ze startovního boxu a

zamířila k obloze.

Meteor se vznášel tisíc mil nad Vestou zachycen jejím slabým

gravitačním polem a kroužil kolem asteroidu s vypnutými motory.

Malý záchranný člun z mateřské sirijské lodi k němu byl připoután

magnetickou kotvou.

Příslušník Zayon opustil Meteor a přidal se k sirijské delegaci

putující k Vestě, zatímco jeho místo zaujal robot. V záchranném

člunu zůstal Čára a s ním příslušník Yonge.

Když Lucky poprvé spatřil na monitoru Yongovu tvář, byl velmi

překvapen. „Co děláte ve vesmíru?“ zeptal se ho. „Je s vámi Čára?“

„Je. Já jsem jeho hlídač. Předpokládám, že byste tu čekal spíše

robota.“

„Ano, přesně tak. Anebo snad nechtějí po minulých

zkušenostech nechávat Čáru s robotem o samotě?“

„Ani ne, to je jenom Devourův způsob, jak zajistit, abych se

nedostal na konferenci. Takový políček armádě.“

„Ale příslušník Zayon tam bude,“ namítal Lucky.

„Zayon,“ odfrkl si Yonge. „Je to vynikající muž, ale není to

vůdce. Nevšiml si, že armáda má důležitější úkoly než slepě

vykonávat rozkazy shora. My musíme Siriu ukázat, že je postaven na

neměnných principech cti, podle kterých je vedena armáda samotná.“

„Jak je Čárovi?“ zeptal se Lucky.

„Docela dobře. Vypadá nešťastně. Je zvláštní, že osoba tak

podivného zevnějšku má daleko vyvinutější smysl pro povinnost a

čest než vy sám.“

- 95 -

Lucky pevně stiskl rty. Nezbývalo mnoho času a Luckyho vždy

znepokojilo, když začal některý z příslušníků uvažovat o jeho ztrátě

cti. Od toho už je jenom krůček k otázce, jestli má Lucky nějakou

možnost získat ztracenou čest zpátky a potom by mohli začít

přemýšlet, jaké jsou jeho skutečné úmysly, a potom…

Yonge pokrčil rameny. „No dobře, volal jsem vám jenom proto,

abych se ujistil, že je vše v pořádku. Jsem zodpovědný za vaše blaho

do té doby, než vás před konferencí dopravíme dolů.“

„Počkejte, příslušníku. Na Titanu jste mi prokázal službu…“

„Nic jsem pro vás neudělal, jenom jsem plnil svoje povinnosti.“

„Nicméně, zachránil jste Čáru a mě možná taky. Možná, že po

konferenci dospějete k názoru, že je váš život ohrožen.“

„Můj život?“

„Pokud dedukuji správně,“ začal opatrně Lucky, „může se

Devoure zničehonic rozhodnout, že se vás zbaví, aby se Sirijci

nedověděli o jeho souboji s Čárou.“

„Za celou cestu se ani jednou neukázal,“ zasmál se kysele

Yonge. „Čekal ve své kabině, než se mu obličej zahojí. Já se nemám

čeho bát.“

„Ale přece jen, kdybyste měl pocit, že jste v nebezpečí,

vyhledejte Hektora Conwaye, prezidenta Akademie věd. Máte moje

slovo, že vás přijme jako politického uprchlíka.“

„Předpokládám, že to myslíte dobře,“ řekl Yonge, „ale

domnívám se, že po konferenci bude hledat politický azyl spíše

Conway.“ Yonge přerušil spojení.

Lucky zůstal sám s pohledem na rozzářenou Vestu a s

chmurnými myšlenkami na obrovskou pravděpodobnost toho, že se

Yonge nemýlí.

Vesta je jeden z největších asteroidů. Není tak rozlehlá jako

Ceres, který je s průměrem více než pět set mil obrem mezi

asteroidy, ale jejích 215 mil ji řadí do druhé kategorie, spolu s

asteroidy Pallas a Juno.

Při pozorování ze Země je Vesta nejzářivější z asteroidů, neboť

má to štěstí, že je její vnější plášť tvořen spíše vápenatými karbonáty

- 96 -

než tmavými křemičitany a oxidy kovů, které převažují na ostatních

asteroidech.

Vědci přemýšleli o zvláštní odlišné chemické stavbě (o níž

neměli ani ponětí, dokud na povrchu nepřistály první sondy; předtím

se astronomové domnívali, že Vesta leží pod příkrovem zmrazeného

oxidu uhličitého), ale nedospěli k žádnému závěru. A význační

spisovatelé pro ni používají název „mramorový svět“.

„Mramorový svět“ byl proměněn v základnu pro kosmické lety

v prvních dnech bojů s vesmírnými piráty v pásu asteroidů. Přirozené

jeskyně pod povrchem bylo možno rozšířit a utěsnit, čímž vznikl

prostor pro ubytování celé flotily a pro uskladnění materiálu na dva

roky.

Nyní je základna víceméně zastaralá, ale jeskyně lze s

minimální námahou proměnit v nejvhodnější místo pro zasedání

delegátů ze všech koutů galaxie.

Zásoby vody a potravin se zredukovaly, na druhou stranu byly

doplněny přepychové maličkosti, které letci nepotřebovali. Když

člověk projde mramorovým povrchem a vstoupí dovnitř, zjistí, že se

Vesta jen málo odlišuje od nějakého pozemského hotelu.

Delegáti Země jako hostitelé (Vesta byla na území Zemské

federace a ani Sirijci nedokázali tento fakt zpochybnit) vybrali

ubytovací zařízení a dbali o to, aby se ostatní účastníci cítili

pohodlně. To znamenalo přizpůsobit pokoje různým gravitačním a

atmosférickým podmínkám tak, jak jsou na ně jednotliví hosté

zvyklí. Například delegáti z Warrenu mají své pokoje klimatizovány

na teplotu mírného mrazíku, který jim bude připomínat ledové klima

domovské planety.

Nikoli náhodou bylo největší úsilí vynaloženo pro zajištění

pohodlí delegace z Elamu. Elám je malý svět rotující jako rudý

trpaslík. Na jeho povrchu panuje takové klima, že by nikdo

nepředpokládal osídlení. Ale i ty největší nedostatky se nakonec díky

vynalézavosti lidského ducha obrátily v přednosti.

Na Elamu nebylo dost světla na to, aby zde mohly náležitě

vegetovat pozemské typy rostlin, takže bylo nezbytné používat umělé

osvětlení a vyvinout zvláštní rostlinné druhy. Elamské obilí a

zemědělské produkty nejsou stejné jako pozemské, ale jsou

- 97 -

vynikající a jejich kvalitu nelze nikde v galaxii napodobit. Elamský

rozkvět je postaven právě na zemědělském vývozu takových

rozměrů, o nichž si jiné světy, které mají příznivější klimatické

podmínky, mohou nechat jenom zdát.

Důsledkem nedostatečného osvětlení elamským sluncem je

zřejmě minimální tvorba kožního pigmentu. Tamní obyvatelé mají

naprosto světlou pleť.

Například vedoucí delegace Elamu je takřka albín. Jmenuje se

Agas Doremo a více než třicet let je uznáván jako hlava neutrálního

proudu v celé galaxii. V každém sporu, který nastane, mezi Zemí a

Siriem (což je samozřejmě nejsilnější představitel antipozemských sil

v galaxii) se snaží udržovat rovnováhu. Conway doufal, že tomu tak

bude i v tomto případě. Když vstupoval do pokojů vyhrazených

elamské delegaci, snažil se působit co nejpřátelštějším dojmem.

Dával pozor, aby nebyl příliš srdečný, ale vřele si se všemi potřásal

rukama. Ve slabém narudlém světle mžoural a přijal sklenici pravého

elamského nápoje.

„Od té doby, co jsme se viděli naposledy,“ přivítal jej Doremo,

„vaše vlasy zešedly, pane Conwayi — jsou bílé jako moje.“

„Už jsme se nepotkali mnoho let, pane Doremo.“

„Takže vám tedy nezešedly za posledních pár měsíců?“

„Určitě by zešedly,“ posmutněle se usmál Conway, „kdyby byly

předtím alespoň tak tmavé, aby mohly ještě šednout.“

Doremo pokýval hlavou, srkal svůj nápoj a pak pravil: „Země se

nechala natlačit do velice nevýhodné pozice.“

„Je to tak, jenže podle všech zákonů logiky je ještě ke všemu v

právu.“

„Opravdu?“ Doremo se tvářil neutrálně.

„Nevím, jak důkladně jste daný problém studoval…“

„Poměrně hodně.“

„Nebo jestli chcete o této záležitosti hovořit předem…“

„Proč ne? Se Sirijci jsem už mluvil.“

„Ach tak. Kdy?“

„Cestou jsem se zastavil na Titanu.“ Doremo potřásl hlavou.

„Mají tam nádhernou základnu, kterou jsem si prohlédl, když mi

půjčili tmavé brýle — samozřejmě je tam všude to hrozné sirijské

- 98 -

světlo, které všechno kazí. Jedno jim ale musíte uznat, Conwayi, to,

co dělají, má šťávu.“

„Už jste se rozhodl, jestli mají právo obsadit Saturn?“

„Můj milý Conwayi,“ odpověděl Doremo. „Rozhodl jsem se

jenom, že chci mír. Válka nikdy nikomu nepomohla. Avšak situace

vypadá následovně: Sirijci jsou v soustavě Saturnu. Jak je odtud

vytlačit bez války?“

„Jeden způsob existuje,“ přesvědčoval jej Conway. „Jestliže

ostatní vnější světy jasně vyhlásí, že považují Sirius za agresora,

nemůžou se Sirijci postavit celé galaxii.“

„Aha, ale jak přesvědčit vnější světy, aby hlasovaly proti Siriu?“

tázal se Doremo. „Většina z nich, když dovolíte, nemá tradičně Zemi

v lásce a řeknou si, že soustava Saturnu byla přece jen neobydlená.“

„Ale od doby, kdy Země uznala nezávislost vnějších světů, platí

pravidlo, které vyplývá z hegeliánské doktríny a které říká, že žádná

menší jednotka, než je hvězdná soustava, nemůže být považována za

nezávislou. Neobydlená planetární soustava nic neznamená, není-li

hvězdná soustava, do níž náleží, neosídlená jako celek.

„Souhlasím s vámi. Uznávám, že tak zní pravidlo. Nicméně, toto

pravidlo zatím nebylo vystaveno žádné zkoušce. Nyní bude.“

„Myslíte,“ ptal se tiše Conway, „že by bylo moudré porušit

pravidlo a přijmout novou zásadu, která by umožnila cizinci vstoupit

do soustavy a usídlit se na jakékoli planetě nebo planetoidu, který mu

vběhne do cesty?“

„Ne,“ odpověděl důrazně Doremo. „To si nemyslím. Já si

myslím, že bude v zájmu nás všech, když budou hvězdné systémy i

nadále považovány za nedělitelné, ale…“

„Ale?“

„Na této konferenci vzniknou tlaky, které znesnadní delegátům

přistupovat k problémům logicky. Jestli si mohu troufnout poradit

Zemi…“

„Do toho, toto je neoficiální setkání.“

„Chci říci, nepočítejte na této konferenci s žádnou podporou.

Dovolte zatím Sirijcům zůstat na Saturnu. Jednoho dne určitě

přestřelí a pak budete moci svolat novou konferenci, kde dosáhnete

víc.“

- 99 -

Conway zavrtěl hlavou. „To není možné. Když neuspějeme

tady, vzniknou tlaky na naší straně, vlastně už stejně vznikly.“

Doremo pokrčil rameny. „Všude samé tlaky. Jsem velice

pesimistický.“

„Ale když jste vy sám přesvědčen, že Sirius nemá na Saturnu co

pohledávat,“ pokračoval naléhavě Conway, „nemohl byste se to

pokusit vysvětlit i ostatním? Jste velice vlivná osoba, která se těší

úctě v celé galaxii. Nežádám vás o nic víc, než o to, abyste se držel

svého přesvědčení. To může znamenat válku nebo mír.“

Doremo odložil skleničku a ubrouskem si otřel rty. „To bych

udělal strašně rád, pane Conwayi, ale na této konferenci si netroufnu.

Sirius má celou záležitost natolik pevně pod kontrolou, že by bylo

pro Elam nebezpečné postavit se proti němu. Jsme malý svět…

Kromě toho, pane Conwayi, když jste svolali tuto konferenci za

účelem nalezení mírového řešení, proč jste zároveň vyslali do

soustavy Saturnu válečnou loď?“

„Tohle vám řekli Sirijci, pane Doremo?“

„Ano. A také mi ukázali svoje důkazy. A dokonce mi ukázali i

zajatou pozemskou loď, jak letí na Vestu zapražená magnetickou

kotvou za lodí sirijskou. A řekli mi, že na palubě není nikdo menší

než Lucky Starr, o kterém jsme něco slyšeli už i na Elamu. Pochopil

jsem z toho, že Starr nyní krouží kolem Vesty a čeká, až bude muset

vypovídat.“

Conway pomalu přikývl.

„A jestli Starr přizná válečné operace proti Sirijcům — a on se

přizná, protože je nemyslitelné, že by mu jinak Sirijci dovolili

svědčit — tak budou mít vše, co na konferenci potřebují. Nebudou

existovat žádné důkazy proti. Jestli se nemýlím, Starr je váš

adoptivní syn.“

„Svým způsobem ano,“ mumlal Conway.

„Tím je to ještě horší. A když budete tvrdit, že jednal bez

svolení ze Země, což zřejmě budete muset…“

„Opravdu to tak bylo,“ přerušil ho utrápený Conway, „ale teď

vám nejsem schopen říct, co budeme tvrdit.“

„Když ho zapřete, nikdo vám nebude věřit. Je to přece váš syn.

Účastníci z vnějších světů začnou křičet něco o ‚věrolomné Zemi‘ a

- 100 -

o ,pokračujícím pozemském pokrytectví‘. Sirius z toho vytěží

maximum a já nebudu moci udělat vůbec nic. Nebudu schopen dát

Zemi ani svůj hlas… Bude lepší, když Země tentokrát ustoupí.“

Conway zavrtěl hlavou. „Země nemůže.“

„Pak tedy, pane Conwayi,“ pronesl smutně Doremo, „to bude

znamenat válku Země proti nám všem, proti celé galaxii.“

15

Konference

Conway dopil. Nyní se zvedal k odchodu a s melancholickým

výrazem ve tváři si potřásal rukou se svým protějškem.

„Ale víte,“ dodal, jako by ho to právě napadlo, „ještě jsme

neslyšeli Luckyho svědectví. Kdyby jeho dopad nebyl tak drtivý, jak

se domníváte, kdyby se snad dokonce ukázalo jako neškodné, mohl

byste se pak pokusit udělat něco pro zachování míru?“

Doremo pokrčil rameny. „Chytáte se každého stébla, pane

Conwayi.

Ano, ano, v tom nepravděpodobném případě, že nebude

konference výpovědí vašeho nevlastního syna naprosto rozdupána,

přidám se i já se svojí troškou do mlýna. Jak jsem vám řekl, jsem

opravdu na vaší straně.“

„Děkuji vám, pane.“ Došlo na další podávání rukou.

Doremo se díval za odcházejícím prezidentem Akademie a

smutně pokyvoval hlavou. Avšak hned za dveřmi se Conway

zastavil, aby nabral dech. Bylo to přesně tak, jak se domníval. Teď

jenom aby Sirijci skutečně Luckyho předvedli.

Zahájení konference probíhalo přesně podle očekávání ve

strnulém formálním duchu. Všichni se chovali úzkostlivě korektně, a

když vstoupila pozemská delegace a vydala se na svá místa v

předních řadách na pravé straně zasedací síně, sedící účastníci včetně

Sirijců usazených vepředu vlevo povstali.

Úvodní projev pronesl ministr zahraničí hostitelské mocnosti.

Hovořil velmi zeširoka o míru a dveřích, které má lidstvo otevřené

- 101 -

pro pokračující osidlování celé galaxie, o společných předcích a

bratrství všech lidí, o krvavé hrozbě, kterou představuje válka. Velmi

obezřetně se vyhnul všem sporným otázkám, nejmenoval vůbec

Sirius, a především se vyvaroval jakýchkoli výhrůžek.

Dostalo se mu vlídného potlesku. Pak konference zvolila Agase

Dorema za svého předsedajícího (byl totiž jediným z delegátů, na

němž se byly obě strany ochotny shodnout) a hlavní jednání mohla

začít.

Konference nebyla veřejná, ale v zasedací síni bylo několik

sektorů vyhrazeno pro novináře ze zastoupených světů. Neměli právo

žádat delegáty o rozhovor, ale mohli poslouchat a odesílat

necenzurované zprávy.

Jednání byla vedena, jak bývá zvykem při podobných

mezihvězdných setkáních, v interjazyku, což je jazykový hybrid

používaný po celé galaxii.

Poté, co pronesl Doremo krátký projev, v němž velebil ctnosti

kompromisu a naléhavě žádal všechny, aby se vyhnuli tvrdohlavosti,

která by mohla vést k riziku války v situaci, kdy může minimální

ústupek zajistit mír, požádal ještě jednou ministra zahraničí Země.

Tentokrát se ministr choval jako bojovník důrazně a zdatně

předkládající stanovisko svojí strany v celém sporu.

Avšak o nepřátelském postoji většiny zbývajících delegátů

nemohlo být vůbec žádných pochyb. Vznášel se nad zasedací síní

jako tmavý mrak.

Conway seděl hned vedle řečnícího ministra, bradu měl ve výši

ministrovy hrudi. Za normálních okolností by byla chyba pronést

zásadní projev hned na začátku. Znamenalo by to vystřílet veškerou

munici ještě předtím, než bude znám přesný cíl. Siriu by to umožnilo

připravit se na drtivý protiúder.

Ale v tomto případě se situace vyvíjela přesně tak, jak si

Conway přál.

Vytáhl kapesník, utřel si zpocené čelo a pak ho rychle zase

zastrčil zpátky. Doufal, že ho přitom nikdo nezpozoroval — nechtěl

působit znepokojeným dojmem.

- 102 -

Sirius s odpovědí nepospíchal. Zástupci tří vnějších světů, o

nichž bylo známo, že jsou pod sirijským vlivem, zjevně po dohodě

řečnili velmi stručně. Každý z nich se vyhnul přímé zmínce o

problému, ale přesvědčivě pojednal o agresivních záměrech Země a

o plánech na znovunastolení galaktické vlády pod jejím vedením.

Pak uvolnili pódium pro závěrečný projev Sirijců a nastala přestávka

na oběd.

Nakonec, když už probíhala konference šestou hodinu, vyvolal

předsedající Stena Devoura ze Siria. Ten váhavě povstal a po chvilce

přemýšlení vystoupil na tribunu, kde nějakou dobu stál a

sebevědomě shlížel na ostatní delegáty. (Jeho olivově hnědá tvář

nenesla žádné stopy nepříjemné příhody s Čárou.)

Šum mezi delegáty se utišil až po několika minutách, zatímco

Devoure stále stál na tribuně a nesnažil se zahájit projev.

Conway byl přesvědčen, že všichni delegáti vědí o Luckyho

plánovaném doznání a se vzrušením očekávají naprosté pokoření

Země.

Devoure nakonec zahájil svoji řeč velice klidně. Úvod věnoval

historii. Vrátil se do doby, kdy byl Sirius pozemskou kolonií, a opět

vypočítával křivdy spáchané tehdy na jeho lidu. Hegeliánskou

doktrínu, která přinesla Siriu i ostatním koloniím nezávislost, odbyl

jako pokryteckou a jediné, o čem hovořil opravdu podrobně, byly

domnělé pokusy Země znovu se zmocnit vlády nad celým vesmírem.

Když se dostal do současnosti, spustil: „Nyní jsme obviněni z

toho, že jsme zabrali neosídlený svět. Přiznáváme vinu. Jsme

obviněni, že jsme obsadili prázdný svět a učinili z něj nádherný

domov pro spoustu lidí. Přiznáváme vinu. Jsme obviněni, že lidstvo

díky nám začalo obývat svět vhodný k obývání, který byl jinými

opominut. Přiznáváme vinu.

Nikdo nás však v celém průběhu přelíčení neobvinil z toho, že

bychom se dopustili jakéhokoli násilí. Nikdo nás neobvinil z

rozpoutání války, ze zabíjení nebo ubližování v průběhu celého

osídlování. Neobviňují nás ze žádného trestného činu. Místo toho

neustále vyhlašují, že necelou miliardu mil od světa, který jsme nyní

osídlili, existuje jiný osídlený svět jménem Země.

- 103 -

Nejsme si vědomi toho, jak to souvisí s naším světem, se

Saturnem. Zemi vojensky neohrožujeme, ani jsme z ničeho takového

nebyli obviněni. My žádáme jenom, abychom měli právo sami v

klidu žít, a na oplátku nabízíme Zemi totéž.

Tvrdí, že je Saturn jejich. Jakým právem? Osídlili snad někdy

některý z jeho satelitů? Ne. Projevili snad o něj zájem? Ne. Během

mnoha tisíc let, kdy si ho mohli vzít, chtěli ho někdy? Ne. Až potom,

co jsme na Saturnu přistáli my, si najednou vzpomněli, že je vlastně

zajímá.

Vyhlašují, že Saturn obíhá kolem stejného Slunce, jako jejich

Země. Připouštíme tuto skutečnost, ale zároveň zdůrazňujeme, že je

naprosto nepodstatná. Prázdný svět je prázdný svět, nehledě na to, po

jaké dráze se pohybuje vesmírem. My jsme ho osídlili jako první a je

tedy náš. Před chvílí jsem vyhlásil, že Sirius obsadil soustavu

Saturnu bez použití násilí i bez jakéhokoli vyhrožování, veškeré naše

konání je totiž vedeno touhou po míru. Nemluvíme o míru tolik, jako

Země, ale hovoří za nás naše skutky. Když Země svolala konferenci,

ihned jsme přijali pozvání, v zájmu míru, třebaže náš štít v soustavě

Saturnu zůstává neposkvrněný.

Ale co Země? Jak má podložená svá stanoviska? V řečnění o

míru jsou velmi zdatní, ale jejich činy pramálo odpovídají tomu, co

vyhlašují. Volají po míru, ale přitom se chovají, jako by byla válka.

Svolali konferenci a zároveň vypravili válečnou loď. Zkrátka,

zatímco Sirius investuje svoje síly v zájmu míru, Země proti nám na

oplátku svévolně zaútočila. Dosvědčí vám to přímo člen pozemské

Akademie věd.“

Během poslední věty pokynul rukou — bylo to jeho první gesto

za celý projev — a dramaticky ukázal na vstupní dveře, nad nimiž se

rozzářilo světlo. Ve dveřích stál Lucky Starr, vysoký a vzdorně

vzpřímený. Z každé strany jej doprovázel jeden robot.

Těsně před závěrem cesty na Vestu spatřil Lucky konečně opět

Čáru. Malý Marťan se k němu rozběhl, zatímco Yonge přihlížel z

dálky se škodolibým potěšením.

- 104 -

„Lucky,“ žadonil Čára. „Provesmír, Lucky, nedělej to. Nemůžou

tě donutit říct ani slovo, když nebudeš chtít, a co se stane se mnou, je

úplně jedno.“

Lucky rozvážně zavrtěl hlavou. „Počkej, Čáro. Počkej ještě

den.“

Yonge se přiblížil a odtáhl Čáru za loket. „Promiňte, Starre, ale

budeme ho potřebovat do doby, než splníte svůj úkol. Devoure

přikládá otázce rukojmí velkou váhu a domnívám se, že má v tomto

případě pravdu. Budete se muset postavit tváří v tvář vlastním lidem

a bude to pro vás kruté.“

Právě na to se Lucky psychicky připravoval, když se konečně

ocitl ve dveřích a ucítil na sobě upřené zraky celého auditoria, cítil

ticho, slyšel pokašlávání. Ve světle reflektoru viděl Lucky delegáty

konference jenom jako velkou černou masu. Až když ho roboti

dovedli na místo pro svědky, začaly z davu vystupovat jednotlivé

obličeje a on si všiml Hektora Conwaye sedícího v první řadě.

Conway se na něj láskyplně usmál, ale Lucky si netroufal úsměv

opětovat. Nastal rozhodující okamžik a on nesmí do poslední chvíle

udělat nic, co by mohlo vzbudit podezření Sirijců.

Devoure dychtivě sledoval pozemšťana a vychutnával si

nadcházející triumf. „Pánové,“ pravil sebejistě, „rád bych proměnil

na chvíli tuto konferenci v takový tribunál. Mám zde svědka a přál

bych si, aby ho všichni delegáti vyslechli. Na jeho svědectví

postavím celý případ — je to pozemšťan, významný pracovník

Akademie věd.“

Najednou se ostře obořil na Luckyho: „Vaše jméno, občanství a

postavení, prosím.“

„Jsem David Starr, narozen na Zemi, zaměstnanec Akademie

věd.“

„Bylo vaše dnešní svědectví vynuceno působením drog,

mentální sondy nebo jakýmkoli psychickým nátlakem?“

„Ne, pane.“

„Budete tedy vypovídat dobrovolně a pravdivě?“

„Ano, budu vypovídat dobrovolně a pravdivě.“

Devoure se obrátil na přítomné. „Mohlo by vás napadnout, že

byl akademik Starr psychicky ovlivněn bez svého vědomí a že to

- 105 -

popírá právě v důsledku tohoto psychického ovlivnění. V takovém

případě jej může vyšetřit jakýkoli delegát konference s lékařským

vzděláním — vím, že jsou mezi vámi takoví —v případě, že někdo o

vyšetření požádá.“

Nikdo nepožádal a Devoure tedy pokračoval. „Kdy jste se

poprvé dověděl o existenci sirijské základny v soustavě Saturnu?“

Stroze, bez jakýchkoli emocí, s očima upřenýma kamenně před

sebe, popisoval Lucky svůj první průnik do soustavy Saturnu a

varovné rozkazy k opuštění prostoru.

Conway neznatelně přikývl, když si uvědomil, že Lucky

naprosto vynechal kapsli i špionážní činnost Agenta X. Agent X by

byl zločincem pouze pro pozemskou justici. Sirijci se pochopitelně

chtěli vyhnout jakýmkoli zmínkám o vlastní špionáži a Lucky je

chtěl zjevně uchlácholit tím, že jim v tomto bodě vyhoví.

„A opustil jste daný prostor, když jste dostal pokyn?“

„Ano, pane.“

„Trvale?“

„Ne, pane.“

„Co jste udělal potom?“

Lucky popisoval svoji lest u asteroidu Hidalgo, přiblížení k

jižnímu pólu Saturnu a průlet mezerou v prstencích až k Mimasu.

Devoure jej přerušil: „Vyhrožovali jsme kdykoli v průběhu letu

vaší lodi násilím?“

„Ne, pane.“

Devoure se opět obrátil na delegáty konference. „Není třeba

spoléhat pouze na výpověď akademika. Mám zde fotografie

pronásledování jeho lodi na Mimas.“

Lucky setrval ve světle reflektoru a zbytek zasedací síně

potemněl. Na trojrozměrných diapozitivech sledovali delegáti záběry

Meteoru, který letí mezi prstence a mizí v mezeře, kterou ovšem z

úhlu fotografování nebylo možno vidět.

Další snímky ukazovaly střemhlavý let do Mimasu a Meteor,

který se ztrácí v rudé záři a mračnech vodní páry.

V tomto okamžiku zřejmě Devoure pocítil nával potlačeného

obdivu k odvaze pozemšťana, protože pronesl s nádechem uražené

ješitnosti: „Naše neschopnost dostihnout akademika byla způsobena

- 106 -

tím, že měl k dispozici antigravitační motory. Manévrování v

prostoru kolem Saturnu pro nás bylo obtížnější než pro něj. Z tohoto

důvodu jsme se nikdy předtím nepřiblížili k Mimasu ani jsme se na

tento krok nepřipravovali.“

Kdyby se Conway neovládal, tak by nad tímto výrokem vykřikl

nadšením. Ten trouba! Devoura přijde ta chvíle závisti pekelně

draho. Samozřejmě se pokoušel zmínkou o antigravitačních

motorech vyvolat mezi vnějšími světy strach z technické vyspělosti

pozemských vědců, ale i to se může ukázat jako chyba. Ten strach se

může projevit jako příliš silný.

„A potom,“ zeptal se Devoure Luckyho, „co se stalo, když jste

opustil Mimas?“

Lucky popsal svoje zajetí. Devoure upozornil na skutečnost, že

Sirius má k dispozici moderní gravitační detektory, a řekl: „A pak, na

Titanu, poskytl jste nám další informace o vaší činnosti na Mimasu?“

„Ano, pane. Řekl jsem vám, že je na Mimasu ještě jeden

akademik, a pak jsem vás na Mimas doprovodil.“

O tom delegáti zjevně neměli ani tušení. Strhla se bouře, kterou

se snažil Devoure překřičet: „Mám kompletní fotodokumentaci

stěhování akademika z Mimasu, kde se chystal vytvořit tajnou

vojenskou základnu namířenou proti nám přesně v té době, kdy

Země svolávala tuto konferenci, údajně za účelem udržení míru.“

Světla opět potemněla a delegáti sledovali trojrozměrné

fotografie podrobně zachycující přistání na Mimasu, roztavený

povrch, Luckyho mizícího v nově zbudované chodbě a akademika

Bena Wessilewského, který vychází a nastupuje do lodi. Poslední

záběry byly pořízeny ve Wessově dočasném obydlí pod povrchem

Mimasu.

„Jak vidíte, jedná se o dokonale vybavenou základnu,“ řekl

Devoure. Pak se obrátil na Luckyho: „Probíhaly všechny vaše

popisované akce s oficiálním svolením Země?“

To byla klíčová otázka a nebylo sporu o tom, jakou odpověď

chtějí všichni slyšet a jakou také očekávají, ale Lucky zaváhal.

Obecenstvo ani nedutalo a Devoure se zamračil.

- 107 -

Lucky nakonec promluvil: „Povím vám čistou pravdu. Nedostal

jsem přímé povolení k druhému návratu na Saturn, avšak vím, že by

se vše, co jsem prováděl, setkalo s plnou podporou Akademie věd.“

Po tomto doznání vypukl jak mezi přítomnými novináři, tak

mezi účastníky konference zmatek a chaos. Delegáti vstávali ze

sedadel a ozývaly se výkřiky: „Hlasovat! Hlasovat!“

Podle všeho se konference chýlila ke konci a Země byla

poražena.

16

Kdo jinému jámu kopá…

Agas Doremo vstal a pomocí tradičních úderů kladívkem se

naprosto bezvýsledně pokoušel zjednat v zasedací místnosti pořádek.

Conway se prodíral davem, který mu hrozil rukama a chrlil na něj

nadávky, a pak spustil požární hlásič. Drásavý zvuk překřičel vše

ostatní a uvrhl delegáty do překvapivého klidu.

Conway hlásič vypnul. Do nastalého ticha řekl Doremo rychle:

„Souhlasil jsem, aby bylo prezidentu Akademie věd Hektoru

Conwayovi ze Zemské federace na vlastní žádost umožněno provést

křížový výslech akademika Starra.“

Ze všech stran se ozývaly výkřiky: „Ne! Ne!“, ale Doremo trval

na svém. „Žádám účastníky konference, aby dali průchod

spravedlnosti. Prezident Akademie mi slíbil, že výslech nebude trvat

dlouho.“

Za všeobecného šustění a šepotu přistoupil Conway k Luckymu.

Usmál se, ale promluvil velmi formálně: „Akademiku Starre,

pan Devoure vám nepoložil otázku, za jakým účelem byla veškerá

vaše činnost prováděna. Povězte mi, proč jste vstoupil do soustavy

Saturnu?“

„Abych osídlil Mimas, pane prezidente.“

„Měl jste pocit, že na to máte právo?“

„Byl to neobydlený svět, pane prezidente.“ Conway se otočil

čelem k překvapeným delegátům, kteří najednou ztichli. „Mohl byste

zopakovat poslední větu, akademiku Starre?“

- 108 -

„Měl jsem v úmyslu osídlit lidmi Mimas, prázdný svět, který

patří Zemské federaci, pane prezidente.“

Devoure vyskočil a zuřivě zvolal: „Mimas je součástí soustavy

Saturnu.“

„Ano, přesně tak,“ odpověděl Lucky s převahou, „a Saturn je

součástí zemské sluneční soustavy. Ale podle vašeho výkladu je

Mimas pouze neobydlený svět. Před chvílí jste připustil, že se

sirijské lodě nikdy k Mimasu ani nepřiblížily, dokud jsme na něm

nepřistáli my.“

Conway se usmál. I Lucky zachytil rozpor v Devourových

vyhlášeních.

„Akademik Starr tady nebyl, pane Devoure, když jste pronášel

svůj úvodní projev,“ pokračoval Conway. „Dovolte mi doslovně

ocitovat krátký úryvek: ‚Prázdný svět je prázdný svět, nehledě na to,

po jaké dráze se pohybuje vesmírem. My jsme ho osídlili jako první

a je tedy náš.‘ “

Prezident Akademie se otočil na delegáty a velmi rozvážně

pronesl: „V případě, že je správné stanovisko Zemské federace, patří

Mimas Zemi, neboť krouží kolem planety, jež obíhá kolem našeho

Slunce. V případě, že je správné stanovisko Siria, patří Mimas také

Zemi, neboť to byl neobydlený svět, který jsme my osídlili jako

první. Podle sirijské argumentace s tím skutečnost, že je jiný satelit

Saturnu osídlen Siriem, vůbec nesouvisí.

Ať tak anebo tak, napadením světa patřícího Zemské federaci a

odstraněním našeho obyvatele se dopustil Sirius vojenského útoku a

jeho pokrytectví vyšlo jasně najevo, protože odmítá přiznat jiným

práva, která si sám osobuje.“

Opět se ozval zmatený šum, který se snažil umlčet Doremo.

„Pánové, chci vám něco říci. Skutečnosti, které nám názorně

prezentovali akademici Starr a Conway, jsou nezvratné. Jenom

dokládají, jaká anarchie by zavládla v celé galaxii, kdyby zvítězil

sirijský pohled na věc. Každé neobydlené vesmírné těleso by bylo

předmětem sporu, každý asteroid by mohl ohrozit mír. Činy Sirijců

jasně ukázaly jejich proradnost…“

To byla náhlá a naprostá změna situace.

- 109 -

Kdyby dostali čas na rozmyšlenou, mohli by se Sirijci ještě

sebrat, avšak mnoha parlamenty protřelý Doremo vedl konferenci

přímo k hlasování ve chvíli, kdy byly prosirijské síly naprosto

demoralizovány a ještě předtím, než měly šanci uvažovat o tom, zda

se odváží vystoupit proti průkazným skutečnostem, které právě vyšly

na světlo.

Na sirijské straně hlasovaly jenom tři světy, Pehthesileia,

Duvarn a Mullen, což jsou trpaslíci, o nichž se dávno ví, že podléhají

politickému vlivu Siriu. Ostatní účastníci, více než padesát hlasů, se

postavili na stranu Země. Sirius dostal nařízeno propustit

pozemšťana, kterého drží v zajetí. Dostal příkaz odstranit základnu a

do měsíce opustit tuto sluneční soustavu.

Plnění rozkazů samozřejmě není možno vynutit bez použití

vojenské síly, ale Země byla na válku připravena a Sirius by jí musel

nyní čelit bez pomoci vnějších světů. Na Vestě nebylo živé duše,

která by věřila, že se za této situace Sirius pustí do boje.

Supící Devoure, jehož tvář byla vzteky stažená, se ještě jednou

setkal s Luckým. „To byl sprostý podraz,“ sípal, „měl jste v plánu

donutit nás…“

„Vy jste donutili mě,“ odpověděl tiše Lucky, „pohrůžkou

Čárový smrti. Nevzpomínáte si? Nebo snad chcete, aby byly

zveřejněny podrobnosti?“

„A toho tvého opičáka pořád máme,“ začal vyhrožovat Devoure,

„a ať už dopadlo hlasování na konferenci jakkoli…“

Prezident Akademie Conway, který byl rozhovoru přítomen, se

usmál. „Je-li řeč o Čárovi, pane Devoure, tak toho rozhodně nemáte.

Je v našich rukou spolu s příslušníkem jménem Yonge, který mi řekl,

že dostal od akademika Starra příslib pozemského pasu pro případ

potřeby. Zjevně dospěl k názoru, že by pro něj nebylo bezpečné

doprovázet vás ve vaší současné náladě zpět na Titan. Rád bych vám

navrhl, abyste uvažoval, není-li pro vás v této situaci nebezpečné

vracet se na Sirius. Kdybyste chtěl požádat o azyl…“

Ale Devoure se jen beze slova otočil a odešel.

Doremo byl při loučení s Conwayem a Luckým samý smích.

- 110 -

„Troufám si odhadovat, mladý muži, že budete rád, až zase

spatříte matičku Zemi.“

Lucky souhlasně pokýval hlavou. „Vracím se za hodinu

pravidelnou linkou, pane, a můj starý dobrý Meteor potáhneme na

laně, a upřímně řečeno, na nic jiného se v tomto okamžiku tolik

netěším.“

„Výborně. A blahopřeju k báječné práci. Když mě prezident

Conway žádal na začátku zasedání, abych mu umožnil provést

křížový výslech, souhlasil jsem, ale myslel jsem, že se úplně pomátl.

Když jste vypovídal a on dával znamení, abych nezapomněl, byl

jsem si jistý, že se zbláznil. Ale je zjevné, že jste byli domluveni

předem.“

„Lucky mi poslal zprávu,“ odpověděl Conway, „ve které

naznačil, co se chystá provést. Ale samozřejmě nebylo do poslední

minuty jasné, jestli se to povede.“

„Řekl bych, že jste akademikovi pořádně věřil,“ pronesl pak

Doremo. „Nebylo mi jasné, proč jste mě žádal při našem prvním

rozhovoru, abych vás podržel v případě, že Luckyho svědectví

nebude mít náležitý účinek. Tehdy jsem samozřejmě netušil, co máte

na mysli, ale pochopil jsem to, jakmile nastala ta správná chvíle.“

„Děkuji vám, že jste zvrátil situaci v náš prospěch.“

„Zvrátil jsem ji ve prospěch spravedlnosti, jak se jasně

prokázalo… Vy jste, mladý muži, zatraceně lstivý protivník,“ otočil

se k Luckymu.

Lucky se zasmál. „Já jsem jenom spoléhal na sirijskou

prolhanost. Kdyby opravdu věřili tomu, co vydávali za svoje

stanovisko, tak by zanechali našeho akademika na Mimasu a nám by

zbyly jenom oči pro pláč, malý ledový satelit a válka na krku.“

„Určitě. Delegáti budou po návratu domů o celé záležitosti ještě

přemýšlet a někteří na mě a na Zemi budou zřejmě mít zlost, a

možná i na sebe samotné, předpokládám, protože se nechali zatlačit

tam, kam nechtěli. Ale až se uklidní, uvědomí si, že tady vznikl

precedens, zásada nedělitelnosti hvězdné soustavy, a myslím, že také

pochopí, jak klady této zásady vyváží jejich uraženou ješitnost i

zaujatost. Opravdu se domnívám, že tato konference vejde do dějin

jako důležitý mezník, jako setkání, které významnou měrou přispělo

- 111 -

k míru a blahu celé galaxie. Mám z toho dobrý pocit.“ A rázně si

potřásl s oběma akademiky rukou.

Lucky a Čára byli konečně zase spolu, a přestože byla loď

obrovská a na palubě cestovala spousta pasažérů, nehnuli se od sebe

ani na krok. Mars nechali za sebou (Čára strávil skoro celou hodinu

pozorováním své rodné planety, což mu přineslo ohromné

uspokojení) a Země nebyla daleko.

Čárovi se konečně podařilo vyjádřit svoje rozpaky: „Provesmír,

Lucky,“ řekl vyčítavě, „vůbec jsem nechápal, co máš za lubem.

Myslel jsem… No, nechci vůbec mluvit o tom, co jsem si myslel.

Jenom, marsakra, proč jsi mi nic neřekl?“

„Čáro, nešlo to. To je jediná věc, kterou jsem opravdu nemohl

udělat. Nechápeš to? Potřeboval jsem donutit Sirijce, aby odvezli

Wesse z Mimasu, aniž by si uvědomovali důsledky. Nemohl jsem

jim ukázat, že chci, aby to udělali, protože pak by jim ta léčka hned

došla. Musel jsem zařídit, aby to vypadalo, že jsem byl přinucen

proti své vůli. Na samém začátku, na to můžeš vzít jed, jsem nevěděl

přesně, jak to provedu, ale věděl jsem přesně jedno — kdybys ty,

Čáro, znal můj plán, tak bys ho určitě prozradil.“

Čára byl hluboce dotčen. „Já že bych ho prozradil? Jak to, ty

zemský slimáku, ani blaster by ze mě nic nedostal.“

„To já vím. Žádným mučením by z tebe nic nevymlátili, Čáro.

Ty bys to všechno prozradil jenom tak, zadarmo. Ty jsi mizerný

herec a víš to moc dobře sám. Jakmile ti jednou rupne v bedně, tak

všechno vyklopíš. Proto jsem napůl chtěl, abys zůstal na Mimasu,

vzpomínáš? Věděl jsem, že ti nemůžu říct, co se chystá, a věděl jsem,

že nepochopíš, co vlastně dělám, a že z toho budeš mrzutý. Přesně to

se také stalo, ale ukázalo se nakonec, že ty jsi dar z vesmíru.“

„Ano? Protože jsem tomu šaškovi nabil hubu?“

„Nepřímo ano. Dal jsi mi šanci narafičit to, aby se zdálo, že

jsem opravdu vyměnil Wessovu svobodu za tvůj život. Znamenalo to

pro mě daleko méně přetvařování, než za jakékoli jiné situace, kterou

jsem si dokázal vysnít. Vlastně jsem se nemusel přetvařovat vůbec.

Byla to dobrá výměna.“

„Skvěle, Lucky.“

- 112 -

„Ty skvěle, Čáro. Kromě toho, ty jsi z toho byl tak zdrcený, že

je ani nenapadlo hledat podraz. Kdokoli se na tebe díval, musel být

přesvědčený, že jsem doopravdy zradil Zemi.“

„Galaxie skákavá, Lucky,“ skoro brečel Čára, „mělo mi dojít, že

bys něčeho takového nebyl schopen. Byl jsem to ale moula.“

„Já jsem ti za to moc vděčný,“ řekl vřele Lucky a něžně pohladil

malého kamaráda po vlasech.

Když si k nim Conway a Wess přisedli na večeři, pronesl Wess:

„Devourova cesta domů asi nebude probíhat tak, jak si představoval.

Subéter je plný toho, co se o nás píše na Zemi, a hlavně o tobě,

samozřejmě.“

Lucky se zarazil. „To není nic, za co bychom měli být vděční.

To nám jenom ztíží práci v budoucnu. Sláva! Zkus si představit, co

by asi psali a říkali, kdyby byli Sirijci jenom o dvě deka chytřejší a

neskočili nám na špek, anebo kdyby mě na poslední chvíli odtáhli z

konference.“

Conway se viditelně rozklepal. „To bych si nechtěl ani

představovat. Ale ať už by to bylo cokoli, něco takového schytá teď

Devoure.“

„Já bych řekl, že to přežije,“ řekl Lucky. „Já myslím, že ho z

toho jeho strýc vyseká.“

„Každopádně,“ řekl Čára, „my už jsme s ním skoncovali.“

„Opravdu?“ zamyslel se Lucky. „Pochybuju.“

A drahnou chvíli jedli mlčky.

Conway se evidentně pokoušel rozjasnit tíživou náladu.

„Samozřejmě, Sirijci si svým způsobem nemohli dovolit nechat

Wesse na Mimasu, takže jsme jim vlastně nedali šanci. A kromě

toho, hledali kapsli mezi prstenci, a protože všichni vědí, Wessi, že

jenom třicet tisíc mil od prstenců může…“

Čára upustil vidličku a oči mu málem vypadly z důlků. „ U všech

komet!“

„Co se děje, Čáro,“ zeptal se mile Wess. „Ty ses omylem

zamyslel a vyvrtnul sis mozek, viď?“

„Zmlkni, ty dubová hlavo,“ odpálkoval ho Čára. „Poslyš, Lucky,

v tom zmatku jsme úplně zapomněli na Agenta X a jeho kapsli.

- 113 -

Pořád je někde mezi prstenci, jestli ji ovšem Sirijci už nenašli. A

jestli ne, pořád na to mají dalších pár týdnů.“

„Taky jsem na to myslel, Čáro,“ řekl najednou Conway. „Ale

upřímně řečeno, myslím, že je ztracená nadobro. V prstencích se

nepodaří najít nic.“

„Pane prezidente, Lucky vám přece vyprávěl o zvláštních

gravitačních detektorech, které mají Sirijci…“

Ale v tom okamžiku se už všichni dívali na Luckyho. Měl

podezřelý výraz, jako by nevěděl, jestli má brečet nebo se má smát.

„Galaxie skákavá,“ vykřikl, „já jsem na ni úplně zapomněl.“

„Na kapsli?“ ptal se Čára. „Ty jsi na ni zapomněl?“

„Ano, zapomněl jsem, že ji mám. Tady je.“ A Lucky vytáhl z

kapsy kovovou kuličku o průměru asi tři centimetry a položil ji na

stůl.

Nejdřív po ní chňaply Čárový hbité prstíky, otáčel jí kolem a

kolem, potom předmět zkoumali i ostatní.

„Je to ta kapsle?“ ptal se Čára. „Jseš si jistý?“

„Jsem si dost jistý. No, otevři ji, a uvidíš.“

„Ale kdy, jak, kde…“ všichni se semkli kolem Luckyho a jeden

přes druhého se vyptávali.

Lucky je zarazil. „Moc se omlouvám. Opravdu, promiňte…

Pamatujete na těch pár slov Agenta X, která jsme zachytili ještě

předtím, než jeho loď vybouchla? Pamatujete na ty útržky slov

normál… a orb… , která jsme považovali za normální orbit? Sirijci

to také tak pochopili a vydali se hledat kapsli na normálním, běžném

orbitu, po němž se pohybují částečky prstenců a prohledávali tedy

celý prostor prstenců.

Ale mohli jsme zachytit také část slova normálový, tedy kolmý.

Prstence se pohybují přesně ze západu na východ, takže kapsle

vyslaná po normálovém orbitu do prstenců by putovala ze severu na

jih nebo z jihu na sever. To dávalo smysl, protože by se neztratila

mezi prstenci.

A každá oběžná dráha kolem Saturnu, která vede přímo na jih

nebo na sever, musí procházet kolem severního a jižního pólu, ať už

se mezitím kroutí jakkoli. Přiblížili jsme se k jižnímu pólu Saturnu a

já jsem gravimetrem hledal předmět, který se pohybuje po náležité

- 114 -

dráze. V oblasti pólů nebyly skoro žádné částečky prstenců, takže

jsem měl pocit, že bych dokázal kapsli zachytit, kdyby tam byla.

Nechtěl jsem o tom mluvit předem, protože šance byla minimální

a.já nerad vzbuzuji falešné naděje.

Gravimetry něco ukázaly — a tak jsem to zkusil. Přizpůsobil

jsem rychlost lodi rychlosti tělesa a vydal jsem se do vesmíru. Jak sis

správně všiml, Čáro, využil jsem příležitosti a připravil jsem

antigravitační přístroje na pozdější kapitulaci, ale také jsem sebral

kapsli.

Když jsme přistáli na Mimasu, nechal jsem ji ve Wessově obydlí

v klimatizačních boxech. A pak, když jsme se vrátili, abychom

Wesse vydali Devourovi, vzal jsem kapsli a strčil si ji do kapsy.

Když jsem nastupoval na loď, prohledávali mě kvůli zbraním, ale

vzpomínám si, že robot nepovažoval malou kuličku za zbraň… Jak je

vidno, i využívání robotů má svoje mouchy. No, a to je asi celé.“

„Ale proč jsi nám to neřekl?“ skučel Čára.

Lucky vypadal zmateně. „Opravdu jsem chtěl. Ale když jsem

poprvé sebral kapsli a vydrápal se zpátky do lodi, už nás zaměřili

Sirijci, vzpomínáš, a šlo o to, co nejrychleji zmizet. A potom vlastně,

když si to vybavíš, nebyla ani chvilička, kdy by něco nehořelo.

Prostě, nedošlo na to, abych si vzpomněl, že to mám někomu říct.“

„No jo, naše hlavička,“ řekl Čára s přehledem. „Není divu, že

beze mě nechceš udělat ani krok.“

Conway se zasmál a poplácal malého Marťana po zádech. „Tady

Čára se nám stará o našeho truhlíka a dává pozor, aby věděl, která

bije.“

„Jednou,“ řekl Wess, „budeš určitě i ty potřebovat někoho, kdo

ti řekne, která bije.“

A loď dál svištěla zemskou atmosférou a připravovala se na

přistání.

OBSAH

Předmluva........................................................................... 2

Kapitola první

Vetřelci............................................ 4

Kapitola druhá

Pronásledování................................ 9

Kapitola třetí

Smrt v prstencích............................. 16

- 115 -

Kapitola čtvrtá

Mezi Jupiterem a Saturnem............. 23

Kapitola pátá

U Saturnu........................................ 30

Kapitola šestá

V mezeře......................................... 37

Kapitola sedmá

Na Mimasu...................................... 44

Kapitola osmá

K Titanu........................................... 50

Kapitola devátá

Nepřítel............................................ 58

Kapitola desátá

Příslušníci a roboti........................... 65

Kapitola jedenáctá

Čára proti všem............................... 73

Kapitola dvanáctá

Kapitulace....................................... 80

Kapitola třináctá

Prolog k Vestě................................. 87

Kapitola čtrnáctá

Na Vestě.......................................... 94

Kapitola patnáctá

Konference...................................... 101

Kapitola šestnáctá

Kdo jinému jámu kopá.................... 108

ISAAC ASIMOV

LUCKY STARR A PRSTENCE SATURNU

Řada Lucky Starr, sv. 6

Z anglického originálu Lucky Starr and the Rings of Saturn,

vydaného nakladatelstvím Bantam Books, New York 1993,

přeložil Jan Kvapil.

Obálku podle kresby P. Bauera navrhl M. Sládek.

Vydal jako svou tisící šestistou třicátou šestou publikaci

IŽ, s. r. o., Václavské nám. 36, Praha 1, roku 1999.

Odpovědný redaktor Viktor Janiš.

Vytiskl FINIDR, Lipová, 737 01 Český Těšín.

Vydání první.

Doporučená cena 61,80 + 3,10 DPH = 64,90 Kč

Isaac Asimov, jeden z velmistrů zlatého věku science j fiction,

je kromě takových románů jako Konec věčnosti, Ani sami bohové

nebo cyklu Nadace autorem i šesti příběhů o Lucky Starrovi, které

vycházejí v češtině poprvé.

- 116 -

Zemskou federaci ohrožuje tajemný sirijský Agent X. Po stopě

se vydá Lucky Starr se svým přítelem Čárou Jonesem. Zjistí, že

nebezpečí je daleko hrozivější, než se předpokládalo — nepřátelský

Sirius zbudoval nedaleko země dokonalou vojenskou základnu…

1. David Starr — Tulák po hvězdách

2. Lucky Starr a piráti z asteroidů

3. Lucky Starr a oceány Venuše

4. Lucky Starr a velké slunce Merkuru

5. Lucky Starr a měsíce Jupiterovy

6. Lucky Starr a prstence Saturnu

Doporučená cena: 69 Kč

ISBN 80-240-0635-9

- 117 -

Document Outline

ISAAC ASIMOV

LUCKY STARR

& prstence Saturnu

1

Vetřelci

2

Pronásledování

3

Smrt v prstencích

4

Mezi Jupiterem a Saturnem

5

U Saturnu

6

V mezeře

7

Na Mimasu

8

K Titanu

9

Nepřítel

10

Příslušníci a roboti

11

Čára proti všem

12

Kapitulace

13

Prolog k Vestě

14

Na Vestě

15

Konference

16

Kdo jinému jámu kopá…

ISAAC ASIMOV

LUCKY STARR A PRSTENCE SATURNU