A. A. Attanasio

Hvězdná jezírka

Existuje jisté bezhlesé zvoláni, výkřik, který proniká do těch nejmenších žilek. Je to poslední

nesmyslný záchvěv organismu, okamžik smrti, v němž se ozvěna posledního výkřiku šíří vzdušnými úžinami od ocelového ostři.

Schiavoni a Malamocco: Voorské rituály

Bolest, kterou nedokázala otupit ani chladná voda potoka, křehká rubínová bolest. Henley Easton se otřásl, pak se uprostřed proudu posadil, po pás ve vodě, nohavice kalhot nadmuté vzduchem. Pomalu zvedl ostrý kámen, na který šlápl, sevřel jej v ruce a přitiskl si ho nejprve na čelo a pak na rty. Vodou se šířil tmavý oblak krve. Na ráně se mu odchlípl kus kůţe, zavlál ve vodě a zase se vrátil na své místo. Při tom pohledu a při pohledu na vlastní krev vířící v ledové vodě, měl dojem, ţe bude zvracet. Ale dívaly se děti, takţe pevně sevřel ostrou hranu kamene, a počkal, dokud se nevzpamatuje. Dokulhal na břeh a zahlédl známé stříbřité tvary svého auta zaparkovaného na okraji svahu nad potokem. Pořád ještě svíral ten kámen. Na jeho ostré hraně nebyla krev a on pocítil zahanbení. Hodem přes hlavu poslal kámen nad postavičkami rybařících dětí zpět do potoka a pozoroval, jak přelétá sítiny a padá na mělčinu u protějšího břehu.

Nohu si zabalil do hadru, který našel v kufru auta, chvíli seděl na kapotě a hleděl údolíčkem směrem ke skupině pinií, kde před necelou hodinou úporně kopal v měkké zemi. Tam byla jeho skrýš. Za zelenou skupinou stromů začínala zmučená země a zvedala se v řadě obrovských polámaných stupňů k mlhavým obrysům ţelezem vyztuţených horských hřbetů. Tady nebude nikdo nic hledat, snad jen pstruhy.

Henley Easton se přinutil nevnímat svědivé škubání v noze, uklidněný nasedl do vozu a vyjel na dálnici. Za šera uţ byl v New Yorku. V klidu povečeřel u Shakespeara a rozhodl se, ţe přece jen překulhá Washington Square Park a navštíví známého doktora. Na rohu McDougalovy a Čtvrté ho zaplavila náhlá vlna nevolnosti. Stalo se to tak rychle, ţe uţ se nestačil ničeho zachytit. Zapotácel se na obrubníku a se zoufalým úsilím se pokusil vrátit zpět na chodník. V očích se mu ale zatmělo a klesl na kolena. Vzápětí uţ leţel v odpadní strouze a jeho vědomí se ztrácelo ve stínech jeho těla. Byl to nekonečný sen. Procházel vlhkými, špatně osvětlenými chodbami, které páchly jinovatkou a jakousi spáleninou. Byl sám v temnotě, hledal si cestu podél slizkých stěn a nečekaných záhybů, za nimiţ chodba často nečekaně spadala do kouřem zaplněných propastí. Vzduch se chvěl zvuky zurčící

vody a duněním, které připomínalo pěnivý hukot přílivových vln, valících se k pobřeţí. Bloudil tam po dobu, která se mu zdála být celými týdny, a nedokázal se probudit. Klikaté chodby byly nekonečné a po nějaké době zapomněl, ţe sní. Jediná důleţitá věc bylo pokračovat kupředu bludištěm a hledat si temnotou cestu ke svobodě. Ale jde vůbec správným směrem? Nebo naopak mizí

čím dál tím hlouběji v onom bludišti? Později ho přestalo zajímat i to. Přeměnil se jednoduše v pohybující se hmotu, v níţ uţ nebylo nic lidského.

Nezáleţelo na tom, kam jde. Prostor se rozevíral na všechny strany. Jeho určením v kontinuu se stal pohyb, a proto šel a šel, zatímco mu v uších zaznívala ozvěna bez jakéhokoliv významu. Nakonec ho přemohla bezmoc a on si uvědomil, ţe se vlastně vůbec nepohybuje. Pohyb byl jen iluze. On se nehýbal, hýbaly se všechny věci kolem něj. A jakmile se ho zmocnila tahle myšlenka, sedl si na paty v jedné z tmavých chodeb a začal zpívat o minulých ţivotech, jejichţ otisky se mu splétaly v myšlenkách: vzpomínky na vlhký humus, na bezmyšlenkovité, bezcílné bytí, které nakonec vyústilo do prvního zavytí uprostřed vějířovitých kapradin. Zpěv se postupně změnil ve smích a jek, jenţ se natolik vpletl v okolní temnotu, ţe kdyţ se objevily první vzpomínky na koţešiny a teplo, měl vědomí ochromené noční

můrou v podobě ţraloků a hlavonoţců, takţe dál pokračoval nehlasně. Bez jediného zvuku procházel zmrzačenými, krví zbrocenými útrţky vzpomínek na vlastní vývoj, a jen výjimečně se mu ze rtů vydral slepý výkřik, který se bezmocně odtřepotal do temnot.

Nekonečnou dobu se vlekl šerými chodbami a jednou se dokonce ocitl několik metrů od východu, ale protoţe uţ dávno zapomněl, kdo je a co hledá, vběhl zpět do spleti chodeb, aby unikl stínům, které viděl odplývat do nesnesitelného jasu. Mnohem později, potom, co uţ předestiloval všechny vzpomínky z krvavého kaliště savců, se znovu přiblíţil k východu mlhavého světla. Z celého těla mu vyzařovala bolest a se záchvěvem hrůzy si uvědomil, ţe i on je savec a krvavé smyčky ho dusí jako garota. Stahován dolů vahou svých vnitřností, ubíjen k bezduchosti absolutními vzpomínkami na to, jak země ničí zemi, ohlušován strašlivými ozvěnami vzlyků se vypotácel z ústí labyrintu a do ţáru slunce vyrazil nitro vyprazdňující výkřik.

Pak umlkl úţasem, protoţe krajina, ve které se ocitl, mu připomenula, ţe jenom snil. V nedaleké

ohradě byl bílý kůň, albín, stál nehybně jako skála a jeho oči byly ďábelsky růţové. Popelavě šedivé

chaluhy a trpasličí palmy bezvládně povlávaly nad chomáči bezbarvé trávy. Nalevo se moře stříbrné

jako rtuť rozlévalo kolem malého člunu, v němţ stál člověk podobný černé hůlce a čekal. Vpravo se krčily tři bílé chýše, kaţdá s jedním nezaskleným, prázdným oknem. Všechno bylo dokonale nehybné a bílé. Bílé bylo dokonce i nebe - s výjimkou slunce. To bylo černé. Kdyţ ho Henley spatřil, cítil, jak mu svaly povolují, a klesl na kolena. Podobalo se obrovské, ţilkované černé spoře, a pohled na ni byl tak bolestivý, ţe musel sklopit zrak. Protřel si oči a zamrkal. Zamrkal znovu. Nic se nezměnilo. Ze stříbrného moře stoupaly páry pod chorobnou hvězdou - černým vředem vpleteným do oblohy. Zvedl se slabý vánek a Henley pozoroval několik suchých listů, které pomalým kymácivým letem putovaly ke kovovým sloupkům ohrady. Bílý kůň zůstával nehybný, ale jeho růţové oči Henleye sledovaly. Loďka se zatím přiblíţila a uţ se dala rozeznat podoba muţe, jenţ v ní plul. Byl rozcuchaný, otylý a tupě zírající vpřed. Odulé rty se pohybovaly, ale Henley neslyšel jediný zvuk. Tvář byla debilní, čelo kulaté a vypuklé a oči zíraly do světa zpod mohutných nadočnic. Byl to obličej idiota. Rty se neustále pohybovaly v šepotu. Pak vítr změnil směr a jak se protahoval kolem, byl plný ornamentů. A hedvábné křivky větru přinášely hlas, sípavý a zlý: Dobře si ucpi uši a temnota nechť se rozvine z tvých očí a prsty nechť se ti prodlouží bez jediného zvuku. Dobře si ucpi uši, Henley. Henley se narovnal, jako kdyby ho někdo udeřil. Ten hlas byl strašlivý. Pokusil se zvednout na kolena, ale ta námaha ho srazila k zemi a se začvachtáním padl do bláta. Ţár temného slunce mu zabušil do zátylku. Pevně sevřel víčka a napjal veškerou vůli s přáním probudit se, ale sen se nedal přerušit. Tak tam leţel a měl pocit, jako kdyby se v onom podivném cizím světle pomalu smršťoval a vysychal na jemné saze, které šepotavě mizely s větrem a rozptylovaly se nezměrnou temnotou. Temnota.

Temnota, která byla téměř hmatatelná. Husté sáknoucí spousty temnoty. Nekonečné chodby vesmíru, chóry dálek a v jejich středu hora černých křečí, pohlcující všechen zvuk a všechno světlo. Se strašlivým výkřikem vyrval své tělo spánku. Leţel v posteli v temném pokoji. To bylo všechno, co zpočátku poznal. Víčka se mu s trhnutím otevřela a jejich nehybný pohled padl na stěnu. Postupně k němu pronikaly zvuky, zaslechl kroky a ve vzduchu ucítil slabý nemocniční pach. Byl v nemocnici a tohle vědomí ho uklidnilo. Zatím neměl moţnost přemýšlet o tom, co se stalo, protoţe se to pořád ještě

dělo. Zdálo se, ţe samotný vzduch pulsuje koncentrovanou temnotou jeho noční můry - Ne - ne noční můry. Skutečnosti!

Byl převeden po jakési lávce do strašlivého ţivého snu. Henley, sedící nehybně v nemocniční posteli, se cítil jako někdo jiný, vyměněný. Pokoj byl prázdný, ale to bylo jen zdání, které usvědčovalo realitu z klamu. Temno v místnosti bylo porézní a přeskupovalo se, jeho relativní nehlučnost bzučela - zlomyslností prázdnoty, absolutní nicoty, ze které právě povstal. Ta dokonalá neţivost tady byla stále, ale byla zamaskována, plíţila se kolem v nitru věcí, v podobě prázdnoty, nenasytných černých děr, neviditelných za lesklými povrchy: za stěnami, nočním stolkem, oknem... Brzo ráno přišel doktor se svými záznamy. Henleyův pohled ho pronikal, cítil doktorovo překvapení

nad tím, ţe on, Henley, je vzhůru, viděl, jak se jeho tělo rozloţilo v mrak atomů, směsici různých energií, které se momentálně spojily a, v jejich středu, temnota, pusté prázdno. Doktor sňal obvaz z Henleyovy nohy, a poprvé od chvíle, kdy nabyl vědomí, se Henley podíval na vlastní tělo. Viděl jím stejně dobře jako tělem doktora, ale na noze bylo něco jiného - ta mokvala temnotou. Vystupovala z ní vlákna temnoty a pomalu se pnula podél jeho lýtka ke kolenu. Kdyţ to spatřil, vzpomněl si na ostrý kámen, vzpomněl si na úkryt pod stromy, vzpomněl si... Henley Easton se konečně doopravdy probudil.

„Proboha! Kde to jsem?“

Doktor zvedl hlavu s vlídným, ale mírně uţaslým výrazem. „Uklidněte se, pane Eastone. Jste v dobrých rukou.“

Mike Rapf přecházel po koberci přijímací místnosti v nemocnici svatého Vincenta. Byl vyčerpaný, protoţe v průběhu minulého týdne spal jen krátce, ve chvílích, které se mu podařilo utrhnout. V

koutcích úst měl opary a lehce kulhal. Nervózní jako veverka přecházel z rohu do rohu, ruce hluboko v kapsách. Byl střední výšky, měl plochý obličej, šikmé hadí oči a na hlavě měl sestřih pačuko. Pod madrasovou košilí měl zasunutý nůţ - motýlka a na noze pod kalhotami připnuto pouzdro se speciálně

upraveným bajonetem. Tvář měl hladkou jako porcelán, oţehnutou sluncem do tmava a posetou spoustou jemných světlejších vrásek.

Kdyţ zaslechl výkřik, zastavil se na místě a oči se mu zúţily. To byl Henley. Byl si jistý. I kdyţ ho znal jen krátce, byl si jistý, ţe v onom výkřiku něco poznal - plačtivý tón, který „spojoval s mladíkem. Nebyl to výkřik bolesti. Byl to strach.

O hodinu později přišel doktor - mladý, s jemnými rysy a dlouhými prsty inteligenta. „Probral se.“

„Co je mu?“

Doktor pokrčil rameny. „To nevím. Je to ta nejbláznivější katatonie, s jakou jsem se kdy setkal. Celý

ten čas, co byl bezvědomí, vysílal vlny théta - EKG člověka v bdělém stavu. A přitom odmítl reagovat na jakoukoliv stimulaci, zorničky měl rozšířené, hladina tělesného cukru poklesla. Nějakým způsobem to souvisí s poraněním jeho levé nohy. Ta věc se prostě nechtěla celý ten čas hojit a začala teprve zhruba před pětačtyřiceti minutami. Fibrin se mu v okolí rány prostě rozpouštěl.“

„Ale přeţije to, ne?“

„Myslím, ţe ano. Jeho ţivotně důleţité orgány, nervový i lymfatický systém, nejsou nijak postiţeny.“

Rapf vydal slyšitelný vzdech úlevy a přetřel si rukou tvář. „Kdy ho uvidím?“

„Třeba hned, jestli chcete. Na to, čím vším prošel, je aţ zázračně při smyslech.“

Henley Easton seděl v posteli ve svém pokoji. Kdyţ Rapť vešel, vykouzlil Henley na tváři úsměv. Rapf přešel místností přímo k němu, aniţ úsměv opětoval, naklonil se nad postel a řekl: „Kde je to, ty mizero?“

Henley se usmíval dál. Udělal nenápadné zamítavé gesto rukou a klidně se zadíval Rapfovi do šikmých temných očí. Vypadal dobře s čupřinou ohnivě rudoţlutých vlasů, čistě řezanou linií brady a očima podobným leskle šedým úlomkům skla, které se teď díky lékům poněkud nepříčetně leskly.

„Odkdy sem pouštějí paviány?“

„Nezkoušej na mě ţádný fóry, Eastone.“

„Jak jsi mě našel, Rapfe?“

„Kdyţ ses minulý týden neukázal...“

„Minulý týden? Jak jsem tady dlouho?“

„Nevíš? Jsi mimo devět dní. Jediná dobrá věc, která se ti stala, je to, ţe jsem tě našel dřív neţ Gusto nebo jeho zlí hoši. Po těch by po tobě v nemocnici nezbylo nic neţ vysoký účet za úklid.“

Henley zavřel oči a zavrtěl hlavou. V zátylku mu leţela váha těţká jako pytel cementu. A pak vzpomínky, ošklivé noční můry, vzpomínky na tmu, bludiště, černé slunce, děsivý šepot...

„Vydal jsem hodně peněz, abych pro tebe získal tuhle privátní cimru,“ pokračoval Rapf. Sáhl do kapsy a vytáhl krouţek s několika identifikačními známkami. „Patří tvýmu bráchovi. Řekl jsem si, ţe tady budou uţitečnější neţ tam, kde leţí on. Pouţil jsem je k tomu, abych přesvědčil doktory, ţe jsme příbuzní. To byl jedinej způsob, jak s tebou něco provést.“

„A co Gusto?“

Raph zavrtěl netrpělivě hlavou. „Ten chce tvoje uši, ty pako. Myslí si, ţe jsi ho podvedl. A co jiného si můţe takovej chlap myslet, kdyţ se neobjevíš víc neţ tejden? Nejlepší, co můţeš udělat, je říct mi, kde je ta věcička, abych ho mohl uklidnit.“

Henley si zamnul krk v týle. Na sítnici se mu kmital obraz černého slunce, které jako by se vznášelo před ním. Všechno bylo temné, lemované tajemnou měkkou září. „Ani nápad, ty hokynáři. Všecko bys pokazil.“

„Coţe?“ Rapfova tvář zčervenala pobouřením. „Vţdyť já jsem chlap, co ti kreje záda!“

Henley se zatvářil chladně a odmítavě. „Kryl jsi bráchu a rozsekali ho u Ngoc Linh.“

Rapfovy emoce neuvěřitelně rychle prošly celou škálou od pobouření přes zuřivost aţ k lítosti. „Tak poslyš, ty šašku, jestli neuklidníš Gusta, jsi na nejlepší cestě ke šťastnýmu shledání se svými předky. Chce ty dvě kila.“

„Můţe je mít. Já mu je dám, ale chci za ně peníze. A já to nezvorám.“

„Fajn. Tak mi řekni, jak to mám provést.“

„Na to zapomeň. Jenom já vím, kde jsou. Pojedeme pro to spolu, nebo vůbec.“

„Jasně. Ale jak dlouho myslíš, ţe ti bude trvat, neţ se postavíš na nohy? Do tý doby ze mě taky můţe bejt ţrádlo pro ryby.“

„Jedem zítra.“

„A to jako doufáš, ţe budeš v pořádku? Vţdyť tady ti felčaři ani nevědí, co ti vlastně je!“

Henley přikývl, ale oči měl skelné a na tváři nepřítomný výraz. Pak se mu obraz temného slunce v mysli rozšířil tak, ţe pokryl všechno jako šedý film. Rapfova tvář byla obrazem v temném zrcadle, protkaném nesčetnými vzdálenými světly. Nemocniční pokoj jako by se náhle zkrátil a Henley všechno viděl mlhou stínů. Vidění mu náhle zastřel modrý svit, jehoţ zdroj se zdál být někde za postelí, a jeho zrak přitáhl pohyb, o němţ věděl, ţe se neodehrává v místnosti. V pokoji, jakoby v jiné rovině, probíhal ještě další děj. Bylo to ve městě, na parkovišti. Henley poznal Rapfovo auto a pozoroval s nehybnou tváří, jak muţ v šedivých kalhotách vytáhl z pouzdra pistoli a klekl si za zadní sedadlo bílého chevroleta. Pak se obraz rychle rozplynul.

Rapf poloţil Henleyovi na rameno mozolnatou ruku. „Potřebuješ si odpočinout, hochu.“

Henley zamrkal a rukama si chvilku třel spánky. S chladnou objektivitou před jeho očima vystoupil kaţdý hrbol a puklina na protější stěně, kaţdý pór na Rapfově tváři, ostře jako pod zvětšovacím sklem. Na okamţik měl dojem, ţe se naklání někam mimo sebe, ţe se potácí na okraji útesu nočního děsu, na útesu, který se tyčil mimo hranice světa obyčejných atomů. Teď byl znovu sám sebou a bylo těţké si představit, ţe to, co viděl, bylo skutečné. Ale nemohl riskovat -

„Počkej, Mike. Na parkovišti na tebe čeká zabiják v bílém chevroletu, zaparkovaném vedle tvého auta.

„Coţe?“

„Mysli si třeba, ţe vidím strašáky. Ţe jsou to halucinace z horečky. Ale buď opatrný.“

„Jo, jasně.“

Kdyţ Rapf odešel, Henley si lehl a zavřel oči. Po povrchu kůţe mu přebíhal chladný magnetický

třpyt a měl dojem, ţe slyší onen příšerný šepot, který zazníval v té noční můře, vnímal ho tak, jak hluchý vnímá některé zvuky prostřednictvím malých kůstek hlavy. Někde hluboko v jeho nitru noční

můra pokračovala a do světa prýštilo zlo. Cítil, ţe kdyby to sám sobě dovolil, padal by přímo k němu, protoţe ho ono zlo přitahuje.

Díval se přímo na protější stěnu, pokoušel se zakořenit v jejích puklinách, ale ona se mu začínala míhat a rozplývat před očima. Byl si jistý, ţe všechno začíná znovu. Pak, přesně ve chvíli, kdy se natahoval k tlačítku, kterým by přivolal sestru, se stěna zase zastavila a zhmotnila. Najednou mu bylo příjemně teplo a sluneční světlo, pronikající ţaluziemi v oknech, bylo uklidňující, ţlutozlaté jako víno. Po chvilkovém zamyšlení se natáhl a tentokrát knoflík bzučáku skutečně stiskl. Kdyţ se objevila sestra, seděl na kraji postele a na tváři měl, alespoň doufal, jeden ze svých nejbystřejších a nejpůvabnějších úsměvů. „Byla byste tak laskavá a donesla mi mé šaty, prosím? Odcházím.“

Rapf opustil nemocnici přes sluţební garáţe a vyšel ven na křiţovatce Dvanácté ulice a sedmé třídy. Auto měl zaparkované na parkovišti Waverly Building's a šel k němu oklikou. Kdyţ došel na roh parkoviště, ztuhnul. Kousek od jeho auta parkoval bílý chevrolet. Bez zaváhání parkoviště obešel a přiblíţil se k chevroletu zezadu. Kdyţ od něj byl tak na čtyři auta, lehl si na břicho a plazil se tak dlouho, aţ se dostal k levým zadním dvířkům. Z místa, kde leţel, viděl, ţe pojistka dveří je vytaţená. Prohlédl si ostatní okolní auta, jak nejlépe to šlo. Všechna byla prázdná. Jediným plynulým pohybem vytáhl a rozevřel motýlka a současně trhnutím otevřel dveře. Uvnitř byl černoch, který se díval malým otvorem vyvrtaným ve výplni dveří na přední část Rapfova vozu. Rapf se vrhl dovnitř a muţ, svírající v pravé ruce pistoli Walther, se otočil. Rapf byl rychlejší. Jediným máchnutím paţe vyrazil muţi zbraň z ruky, pak ho zvedl do sedu a pěstí

udeřil ze strany do hlavy. Nakonec ho vzteklým trhnutím vytáhl z auta a zamával mu pod nosem čepelí

noţe. „Dobrá, ty šlengře, tak konec překvápek. Kdo tě poslal?“

Muţ si ohmatal bok hlavy a s úšklebkem zvedl obličej. „Gusto chce svůj herák, idiote. Cos čekal - CIA?“

„Jo, tak řekni Gustovi, ţe ho dostane, hned jak ho najdu. Kdyby se mi do toho nikdo nemontoval, uţ

bych ho měl.“

„Chce ho hned, kámo.“

„Jasně, jasně. Kaţdej má najednou nakvap. Myslíš, ţe bych byl ještě tady, kdybych chtěl zdrhnout?

No?“ Zvedl muţe na nohy, odstrčil ho o krok zpět a sebral walthera. „Řekni mu, ţe ho dostane zejtra ráno,“ dodal a pomalu couval ke svému autu. „Na stejným místě.“ Pak hodil zbraň na zem pod sedadlo, vklouzl za volant a vyrazil.

Celých devět dnů, od okamţiku, kdy se Henley v bezvědomí objevil u svatého Vincenta, byl v pohybu. Neodváţil se vrátit do svého bytu. Věděl, ţe by ho Gusto zabil. Ten chlap měl strašlivou povahu. To, ţe zvládl najatého zabijáka, dodalo Rapfovi sebedůvěru, a proto se rozhodl, ţe se do svého bytu vrátí. Jednou pomalu objel blok a pozorně prostudoval vstupní halu. Jenţe v okamţiku, kdy zasunul klíč do zámku, si uvědomil, ţe narazil.

Dveře protějšího bytu se náhle rozletěly, vrhli se na něj dva muţi a neţ se stačil vzpamatovat, vtlačili ho do jeho vlastního bytu. Jeden z nich mu okamţitě nasadil pouta. Druhý zavřel a zajistil dveře, chytil Rapfa za nos a vedl ho do koupelny. Oba byli velcí, nepříjemní míšenci v elegantních značkových dţínách. Vlasy na hlavě měli spleteny do špičatých cůpků. Jeden měl bradku a chyběla mu polovina ucha. Druhý měl tmavé brýle s oblými skly a růţový klobouk s úzkým, dolů klopeným okrajem. Ten v rukou nesl nákupní sáček. V koupelně přinutili Rapfa, aby si klekl k záchodové míse.

„Hej, jen klid,“ snaţil se Rapf. „S Gustem jsem si na čistým.“

Černoch s bradkou se zasmál a řekl: „Jmenuju se Duke Parmelee. A tohle je Tralalák Chuckie Watz. My jsme ti kluci, co ti upravěj ksicht.“

Tralalák Chuckie vytáhl z nákupního sáčku čtyři láhve čistidla na trubky a jednu láhev Chloroxu a vyprázdnil je do mísy. Duke mezitím pokračoval. „Gusto chce, abys věděl, ţe se ho opravdu dotklo, kdyţ jsi na něj zapomněl.“

Tralalák chytil Rapfa v zátylku a přistrčil jeho tvář k šumící vodě v míse. Kyselé páry se Rapfovi zakously do kapilárních zakončení v nose a na obličeji a oţehly mu oči.

„Aúú!“ Vykřikl Rapf. „Ne! Prosím! Nedělejte to! Já to zboţí mám!“

Tralalák povolil, a Rapf se se zoufalým zavzlyknutím narovnal. Tvář měl vlhkou slzami a celý se chvěl.

„Kde je?“ zeptal se Duke.

„Ten chlápek, co mi měl dodat zboţí, ho zašil. Zejtra, zejtra ho vyzvednu.“

Tralalák znovu stlačil Rapfovu tvář k modré bublající vodě. Rapf se rozkřičel, pak se ale začal zalykat a dusit výpary.

Duke ho znovu vytáhl ven a udeřil ho přes tvář hřbetem ruky plné prstenů. „Plač pro mě, mamčo. Zabreč si a moţná, ţe tě nepřinutím seţrat tuhle polívčičku.“

Rapf se rozplakal a celé tělo se mu roztřáslo vzlyky.

„Nezapomeň,“ naklonil se k němu Duke Parmelee, „seš označenej a kaţdej ví, ţe seš označenej. Jestli ten herák zejtra nebudeš mít, tak s tebou bude zle. Bude s tebou váţně moc zle, hochu.“

Pak mu sundali pouta a byli pryč dřív, neţ se mu podařilo zvednout na nohy. Vzato kolem a kolem, chovali se k němu téměř mile.

Henley Easton si vzal taxi od nemocnice na nádraţí Pennsylvania. Tam přesedl na lokálku do Garden City, kde si pronajal auto. Kdyţ se najedl u McDonalda, zbylo mu padesát dolarů. Noční můra se uţ

nějakou dobu neozvala, a tak začínal cítit novou sebedůvěru. Měl v plánu vybrat svou skrýš a pokračovat dál na západ. Nechtěl Rapfa odepsat, ale cítil, ţe nemá na vybranou. Bezvědomí, ve kterém byl, všechno změnilo. Není pochyb o tom, ţe se Gusto a jeho černá mafie po devítidenním zpoţdění

cítili okradeni. Budou příliš podezřívaví, neţ aby se s nimi dal udělat slušný obchod. Henley došel k názoru, ţe teď bude nejlepší najít si nějaké jiné odbytiště a Rapfa nechat na místě, aby to Gustovi vysvětlil.

Noc strávil Henley v motorestu, kde se poprvé od chvíle, kdy opustil nemocnici, podíval na svou nohu. Nebyla opuchlá, ale okraje rány byly ošklivě začernalé. Stačilo, aby se na ránu podíval, a začínala se mu točit hlava. Natáhl si ponoţku, lehl si na záda na postel a sklouzl do neklidného spánku. Ráno vyjel k potoku uţ brzo ráno. Kdyţ našel skrýš, vybral ji a obsah uloţil do prostoru na rezervu. Pak usedl za volant a chystal se vyrazit, kdyţ ho něco zastavilo. Díval se předním sklem na rozkvetlou trávu, myrtu a keře kývající se ve větru, které jako krajka pokrývaly okolní stráně. Najednou se cítil zmatený a zesláblý, jako kdyby se houpal někde na širém moři, které ho unáší do šeptajících dálek - jako kdyby náhle nebyl ničím, vším, nekonečným vesmírem.

Probuď se! křikl sám na sebe v duchu a vsunul se za volant. Ale nebylo to k ničemu. Měl neodbytné

nutkání vystoupit z auta, a kdyţ to pak udělal, pohyboval se jako ve snu. Cítil se lehce jako mrak, který

právě začíná mizet. Stín začínal halit okolí neurčitým šerem a vzduch byl náhle hebký jako kámen, který

pozorujeme pod mořskou hladinou. Vlastní končetiny jako by mu najednou nepatřily a pohybovaly se o své vlastní vůli. Nechal je nést ho dolů po břehu a ostrůvkem spáleného rákosí. Kdyţ se zastavil a sklopil zrak, spatřil, napůl ukrytý pod zaschlou krustou bláta, kámen, který mu rozřízl nohu. Ze země šel snadno, suché bláto se oloupalo a objevil se -jako pěst velký zelený kámen. Kdyţ ho uviděl poprvé, vlhký, myslel si, ţe barvu mu dodává mech. Ale ona olejovitě lesklá zeleň byla podivnou vlastností kamene samého a kdyţ teď tu barvu znovu spatřil, zmocnil se ho záchvat slabosti a nevolnosti.

Chystal se kámen odhodit, ale pak ho upoutal vzorek na jeho povrchu. Kdyţ se zadíval pozorněji, viděl, ţe kámen je prakticky celý pokryt ornamenty z ostrých droboučkých klínků. Přejel po nich prstem, znovu si prostudoval jemné ostří a rozhodl se vzít si ho s sebou. Zpáteční cesta k autu byla nepříjemná, tělo mu ztěţklo. Bylo hladové, a proto se rozhodl, ţe najde nejbliţší restauraci a nají se. Zcela instinktivně sjel z dálnice k městu. Chtěl obrátit a pokračovat k západu, ale nedokázal udělat víc neţ na to myslet. Cítil se ubitý a nejistý, několikrát zastavil, aby si vyjasnil své vlastní chování a pohnutky, jeţ ho k tomu vedly, ale pokaţdé, kdyţ to udělal, ho naléhavost, ostrá jako čepel břitvy, zahnala zpět do vozu. Kdyţ dorazil do New Yorku, šaty měl doslova promáčené chladným potem.

Vrátil vypůjčené auto a najal si pokoj v Eltonu na východní Šestadvacáté. Tam vybalil heroin a opakovaně se ho dotýkal špičkami prstů. Stal se středobodem jeho ţití a přitom cokoliv s ním udělal, bylo špatně.

Nabral špetku, rozdělil ji na dvě hromádky, nanesl na nehet u palce a vdechl. O chvilku později uţ

plný síly pomalu proplouval chladným rudým svitem na konci dne. Ovládl drobnou křeč nevolnosti, doklouzal na konec svého lůţka a tam se posadil. Všechny denní problémy se v té chvíli zdály být na samém prahu rozřešení.

O hodinu později se v pokoji setmělo. Na všech stranách se začaly vynořovat strohé stíny, husté jako olej. Všechno se najednou zdálo obrovské a přítomnost noční můry se stávala znovu reálnou. Ostrý

kámen, poloţený na okenním parapetu, začal pulsovat matově ţhnoucí zelení. To ta droga, ujišťoval se, ale sám sobě nevěřil. Strach kolem něj houstl jako elektřina před výbojem. Uvědomil si, ţe kaţdou chvíli můţe celá ta hrůza začít nanovo. Snaţilo se ho zmocnit cosi chladného a temného, co se podobalo mořskému proudu. Aby se ujistil, sáhl si na postěradlo. Bylo to mrtvolně studené maso! V hrůze seskočil z lůţka a teprve pak si všiml, ţe poloţil ruku na kovový sloupek postele. Zhluboka vydechl a snaţil se uklidnit. Zdálo se mu, ţe noční můra je sice stále ještě někde blízko, ale hluboko, hlouběji, neţ kam dosáhne obyčejné vědomí. Pokračuje. Nikdy neskončila. Jako hrom, který

začíná příliš pozdě, neţ aby si pamatoval záblesk světla, třáslo se i jeho vědomí v šoku následujícím po vzpurné zkáze. Viděl zcela jasně, ţe je to jen otázka času, kdy hluboko ukrytá hrůza znovu vyhřezne na povrch. Seděl v šeru, chvěl se a nakonec se rozhodl spojit s Rapfem. Musí se zbavit toho heroinu. Kdyby upadl do bezvědomí a našli ho s tímhle mnoţstvím, bylo by pro něj lepší, kdyby se vůbec neprobudil. V hale hotelu byl telefonní automat. Henley vytočil číslo Rapfova bytu. Přístroj dlouho vyzváněl, aţ se ve sluchátku nakonec ozval dunivý basový hlas, který neznal. Hanley okamţitě zavěsil. Ruce se mu třásly tak silně, ţe mu trvalo celých pět minut, neţ se mu podařilo vytočit druhé číslo, které

mu Rapf dal pro všechny případy. Tam se mu ozvala nějaká ţena a sdělila mu, ţe Rapfa uţ neviděla několik dní a nemá nejmenší představu o tom, kde by mohl být. Henley jí řekl své jméno a momentální

adresu a zavěsil.

Vrátil se do pokoje, zavřel, zasunul závoru i řetízek a teprve pak si všiml zelené záře. Kdyţ se otočil, pulsovala silněji a viděl, ţe kámen je obklopen světelným závojem. Chvilku trvalo, neţ se jeho oči přizpůsobily a neţ poznal, ţe to vůbec není světlo, ale plyn nebo plynná plazma, která pomalu sublimovala na povrchu kamene a šířila se od něj na všechny strany. Delší dobu stál nehybně, jako uhranutý. Byl to podivný plyn. Proti temným okenním tabulím vypadal načechraný a světélkoval. Kolem stropu se točil v tenkých tmavých struţkách. Ale Henley pozoroval kámen. Tam se plyn objevoval a šířil jako květ, který se rozvíjí. Fascinovalo ho to a nedokázal odtrhnout pohled, dokud se neobjevilo něco, co mělo jinou strukturu. Z povrchu nefritově zbarveného kamene začala prýštit lesklá vlhká substance. Nakonec se z nitra kamene vynořil chuchvalec čirého slizu, rýhovaný nevýraznými šedými barvami. Z něj se vysunula panoţka a začala se posunovat podél okenního rámu.

Vypínač světla byl vlevo ode dveří, Hanley se k němu vrhnul a otočil jím. Nic. Tungstenová vlákna ve skleněných baňkách se rozţhavila do ruda, ale místnost zůstávala díky oné slabé záři, vycházející z kamene, zahalena v nepřátelském šeru.

Henley ucítil mezi lopatkami dotek chladného prstu, otřásl se a obrátil, aby utekl z místnosti. Kdyţ

jeho ruce zápasily s řetízkem a závorou, stala se strašlivá věc. Za zády se mu ozval onen známý hlas idiota, stejně skřípavý a démonický jako ten z jeho noční můry: Unáší tě temnota, hnízda jsou jako studny hluboko pod zemí. Nedokážeš utéct, není kam utéct, protože ty a já jsme jedno a totéž. Henleyovi se z plic vydral slabý sten a on se znovu obrátil k útěku. Závora se zacinkáním povolila a řetízek vypadl ze zásuvky dřív, neţ se hlasitý pukavý zvuk za jeho zády změnil na bublavý sykot. Zatímco zasouval klíč do zámku, ohlédl se Henley přes rameno. Hustá, vlhká hmota se utrhla od kamene a teď plula vzduchem. Byla to lesklá věc velikosti lidské pěsti. Pod ní bylo vidět vlnící se masité výrůstky, podobné řasám medúzy, a celá ta hmota, pokrytá krvavými skvrnami, směřovala přímo k jeho hlavě.

Henley rozrazil dveře a vyrazil na chodbu přesně v okamţiku, kdy se ho ta věc s chapadly zezadu dotkla. Hebké ledové prsty mu obemkly krk a uši. Něco tvrdého a ostrého jako jehla se mu přitisklo do týla a zmáčklo základnu lebky. Dral se ke schodišti, pak se ale zapotácel a upadl. Chodba náhle zbělela, jako kdyby ji ozářil blesk. Ucítil ostrou pronikavou bolest kdesi za očima a pochopil v záchvatu hrůzy, ţe mu ta věc probodla lebku!

Vyhrabal se na nohy, udělal jeden krok kupředu, ztratil rovnováhu a s trhaným výkřikem přepadl přes zábradlí do ústřední šachty schodiště. Odrazil se od horního okraje schodiště a řítil se prostorem dolů. Pak nastal strašlivý okamţik, v němţ měl dojem, ţe mu hlava pukne ve švech, a pak se schody, které se mu zprvu bláznivě míhaly před očima, zpomalily. Padal bokem a najednou rozeznával naţloutlé

kytičkové tapety, které se pomalu posouvaly stranou. Téměř se vznášel. Kolem pasu cítil silný tah přitaţlivosti, ale současně vnímal, ţe se jí něco uvnitř jeho těla brání a mění prostor kolem něj tak, ţe padá velmi pomalu. Strašlivá nesnesitelná bolest, která mu pronikala hlavou od týlu aţ do míst za očima, způsobila, ţe nad tím vším nedokázal ţasnout.

Najednou jako by se bolest zlomila, proletěla mu celou páteří a sevřela mu vnitřnosti. Na konci schodiště došlo k výbuchu, zvýšené odpočívadlo na úpatí schodiště, na které by byl dopadl, se rozletělo na stovku kusů a ty zaplavily prázdnou vstupní halu. Henley dopadl na zem na hromadu otlučené

omítky, zůstal tam omráčeně leţet a pokoušel se neomdlít.

Břišní svaly se mu sevřely a obrovská záplava síly ho doslova zvedla na nohy. Na konci haly se něco pohnulo, ale v pískající hluchotě, která ho obklopovala, nedokázal pohybu připsat ţádný smysl. Jeho tělo se automaticky otočilo, vyšvihlo se přes rozbité odpočívadlo a dalo se na cestu vzhůru po schodech. Ve svém pokoji se sesul k zemi.

Jakmile dopadl na podlahu, vrátila se mu část sebekontroly. Hlava ho strašlivě bolela a po tvářích mu stékaly praménky temné, skoro černé krve odněkud z týla. Jedním prstem si sáhl na zátylek. Nahmatal tam hluboký otvor, příliš citlivý, aby ho nějak blíţe zkoumal. Pracně se zvedl na nohy a opřel se o stěnu. Slyšel, jak halou pobíhají lidé.

Postupně se z hrůzy, která jím lomcovala, oddělila jedna myšlenka. Skrýš. Navzdory veškeré hrůze musí myslet na to, co si ulil. Tiše a rychle, jak jen to bylo moţné, se došoural k nočnímu stolku a vytáhl z něj bavlněný sáček s heroinem. Na okamţik uvaţoval o tom, jestli jeho obsah nemá vysypat do toaletní mísy, spláchnout a vrátit se do nemocnice, ale tenhle nápad rychle zapudil. Cítil se vyděšený a v pasti. Ve vzduchu se vznášel pach něčeho polámaného a on věděl, ţe se odsud musí nějak dostat a všechno si pořádně promyslet.

Za oknem bylo poţární schodiště a po krátkém zaváhaní po něm slezl na ulici. Před Eltonem zatím zastavila dvě policejní auta, takţe zahnul do vedlejší uličky, přeskočil plot a ocitl se na Sedmadvacáté

ulici. Leskl se potem a nekontrolovatelně se třásl. Ať uţ se z toho kamene odpařilo cokoliv a zaútočilo na něj, ukrylo se to v jeho lebce. Cítil, jak se část onoho organismu chvěje u ústí hlubokého otvoru, který měl v týle. Dělalo se mu špatně ze zoufalství a touţil po tom vyhledat pomoc, heroin, neheroin, ale nedokázal se zastavit. Jeho tělo mechanicky kráčelo dál, jako tělo náměsíčníka. Oči měl skelné, lesklé

jako dva malé hnědé ořechy a lidé, kteří ho viděli přicházet, se mu většinou obloukem vyhýbali. Okolí zalévala měsíční záře, neveselá a chladná a on pokračoval v cestě. Drţel se při tom úzkých temných uliček. O celé hodiny později se nakonec přece jen zastavil. Byl v uzoučké postranní ulici, spíše jen uličce, jejíhoţ jména si nevšiml. Vstupní dveře chráněné mříţí z tepaného ţeleza, umístěné

vedle malého, podobně chráněného výkladu, otevřel starý, opravdu velmi starý muţ, s kůţí šedivou a vrásčitou jako kůra věkovitého stromu, a gestem ho pozval dovnitř. Za vchodem se stařec, podobný

uschlému pahýlu, naklonil kupředu a prostudoval Henleyovu tvář očima lesklýma jako kovové

špendlíky. V chomáčích dlouhých, stříbřitě šedých vlasů vypadala jeho vysušená tvář cize a nezemsky. Měl na sobě dlouhý plášť pošitý ulitami mořských škeblí a ornamenty z řezaných dikobrazích ostnů a stál zcela nehybně, zahalen v kápi pláště, takţe vzdáleně připomínal kobru. Mlčky, pouhým pohybem hlavy pobídl Henleye, aby šel dál.

Henley přešel do obchodu a chvilku si to místo prohlíţel. Jednu stěnu zdobil velký vějíř z orlích per. Od stropu, pokrytého skořápkami černých mušlí, visela za pohlaví vycpaná opice. Vzduch v místnosti byl hustý a lepkavý. V kovovém ohřívadle, tvarovaném jako ptačí noha se třemi roztaţenými prsty ukončenými drápy, leţel kus oranţového kadidla a zatímco se Henley pomalu otáčel, aby si prohlédl všechny závity obrovského bílého hada - škrtiče, jehoţ tělo se vinulo kolem jednoho z trámů a jehoţ

tuponosá hlava návštěvníka pozorovala zaprášenýma očima, starý muţ zapálil dřevěné uhlí. Z ohřívadla začaly stoupat prouţky naţloutlého dýmu a vinuly se kolem police přeplněné sušenými mořskými koníky, krunýři tarantulí, rudě kropenatými vejci mořských ptáků a medově a temně zeleně

zabarvenými lahvemi se zátkami z opičích prstů.

Místnost zněla trylkováním kanárků. Ještěři, kteří je nakonec pozřou, byli umístěni o něco níţ, v dřevěných klecích. Ţluté, pergamenové světlo vycházelo z papírových lampiónů, pomalovaných obrazy hadů a olihní, dávalo všemu umbrové zabarvení. V onom nahnědlém příšeří vypadal stařík, který zavřel dveře a posuňkem vybídl Henleye, aby usedl, jako bytost ţijící za hranicemi času. Henley si sedl do rohu a dychtivě pozoroval, jak se stařec vrací, a naslouchal šustotu hedvábných nohavic pod pláštěm. Starý muţ přitiskl ke rtům tenkou kostěnou píšťalku a zapískal na ni jasný tón.

„Čekal jsem na tebe dlouho.“ Pak s tichým našlapováním přistoupil ještě blíţe. „Cthulhufhtagn!“

vyrazil ze sebe a Henley pocítil záplavu nových sil. Stařec stál v hustém stínu. „Ty nic nevíš o tom, co tě zachvátilo. Ano, já říkám, ţe ono je nejlepší.“ Naklonil se tak, ţe horní polovina jeho těla se ze stínu vynořila, a Henley viděl, ţe stařec má jen jedno oko. Druhé měl nahrazeno střípkem zrcadla a kdyţ se v něm Henley spatřil, začal ztrácet vědomí. Henleyovy oči byly tak rozšířené, ţe téměř nebylo vidět bělmo, a v koutcích úst se mu černaly zaschlé sliny. „Nevíš nic o tom, jak ono tě dostalo. A to moc dobré. To je ze všeho dobrého nejlepší.“ Stařec znovu přiloţil píšťalku k pergamenovým rtům a zapískal melodii podobnou námořnickému popěvku, který se rychle změnil v neznámý hymnus. Zdálo se, ţe melodie přichází ze všech směrů současně, jako zvuk, který slyšíte pod vodou. Kdyţ Henley melodii naslouchal, cítil se současně, jako kdyby jeho ţivot byl nějaké malé zvíře, umírající v láhvi, ale také

jako kdyby měl ţít navěky v těch nekonečných prostorách, kde se vznášejí jen osamělí ptáci.

Rapfovi to pomalu přestávalo myslet. Udělal příliš mnoho chyb a teď se začínal cítit v ohroţení. Kdyţ zjistil, ţe Henley zmizel z nemocnice, zašel do obchodu se zbraněmi a koupil si nějaké náboje do waltera. Bylo příliš nebezpečné zůstat ve městě, takţe odjel k sestře do Stony Brooku. Neţ se tam dostal, čekal ho tam Henleyův vzkaz. Obrátil a vrátil zpět do New Yorku. Policisté z Eltonu uţ sice odjeli, ale ve vstupní hale bylo několik lidí, kteří postávali v hloučcích a polohlasem rozprávěli mezi sebou. Nikdo nevěděl, co se vlastně stalo.

Henleyovy dveře nebyly zamčené a Rapf vešel bez zaklepání. S výjimkou nakyslého pachu ve vzduchu a několika kapek tmavé krve na podlaze bylo místo prázdné jako vyfouknutá vaječná skořápka. Světla byla rozsvícená a okno otevřené. Kdyţ si šel prohlédnout poţární schodiště, objevil nevelký

kámen, matný a podivný, pokrytý zvláštními ornamenty. Nejprve si myslel, ţe je to těţítko, ale kdyţ si ho prohlédl pozorněji, poznal, ţe něco takového v ţivotě neviděl. Zasunul kámen do kapsy, prozkoumal ještě koupelnu a odešel.

Málokdy se opil, ale kdyţ uţ to udělal, dostával se pravidelně do stavu takového napětí, ţe mu z něj pomáhalo jen násilí. Vydal se k Rudé čarodějce, ale pak dostal takový strach, ţe zavolal kapitánovi, pod nímţ slouţil. Naposled viděl Vince Pantucciho v Can Tho, kdyţ jen tak pro zábavu ostřelovali několik vesniček a doufali, ţe tím vydrázdí Congy. Krátce potom chytili Rapfa, kdyţ pašoval přes hranice pušky M-16. Tenhle obchod organizoval Pantucci, ale Rapf odseděl dva roky v lapáku a neudal ho. Za tu dobu si Pantucci odslouţil své a vrátil se do civilu. Rapf věděl, ţe je ve městě. Uţ rok o něm slýchával různé

historky. Ten chlap byl zlý a nebezpečný, jediný člověk, o kterém Rapf věděl, ţe má v jistých kruzích, kromě Gusta, skutečnou váhu. A s Gustem se nepřátelil.

Dostat se k Pantuccimu bylo obtíţné. Patřil teď k hlavounům a drţel se v ústraní. Nakonec musel Rapf utrousit několik poznámek o kšeftech se zbraněmi, aby se mu to podařilo. O hodinu později se Pantucci objevil u Rudé čarodějky. Byl obrovský, široký jako sud, s paţemi silnými jako lodní lana a hustými měděně narudlými chlupy, které mu vystupovaly z rozepnutého límce hedvábné košile. Malá

očka jeskynního muţe Rapfa okamţitě objevila. Protlačil se k boxu, kde Rapf seděl, a řekl: „Co se děje?“

„Potrebuju helfnout.“

Pantucci obrátil oči ke stropu. Jeho tvář připomínala tvář Etruska - nevýrazné lícní kosti, vysoké

ploché čelo a kůţe barvy uschlého jílu, pevně napjatá na lebce. „Tak o co ti jde, chcípáku? Prachy?“

„Koukněte, kapitáne...“

„Kapitán se kouká, Rapfe, a vůbec se mu nelíbí, co vidí. Něco jsi posral, co?“

„Vůbec ne, kapitáne, jsem čistej, ale náhodou jsem se dostal do maléru kvůli jednomu špinavýmu kšeftu.“

„Drogy?“

„Jo.“

„Co? Tráva?“

„O třídu vejš. Háčko.“

„Kolik?“

„Pres dvě kila.“

Pantucci udělal obličej, jako kdyţ cítí něco hodně odporného. Pak uštědřil Rapfovi políček a bolestivě mu zakroutil uchem. „Ty sračko.“ Přitáhl si ho za ucho přes stůl, aţ se jejich nosy prakticky dotýkaly. „Děláš kšefty s cizejma tak dlouho, aţ se dostaneš do průseru. A pak voláš mě. Je to tak? Proč

jsi nepřišel nejdřív za mnou, co?“

Rapf se mu vytrhl, sesul se do rohu a zatvářil se mírně nespokojeně. „Nevěděl jsem, ţe se tím taky zabejváte.“

„Vymejšlíš si takový sračky, ţe máš zahnědlý stoličky. Myslels, ţe jinde dostaneš víc, co? Nebo ti za ty dva roky, cos byl v báni, připadám ošklivej? Kdo je hlavoun?“

„Gusto.“

Pantucci vykašlal hustý chuchvalec hlenů, chvíli ho převaloval po jazyku a pak ho odplivl do pilin, jimiţ byla posypána podlaha. „Ty jsi ale chytrák! A cos čekal od těch prevítů? Ţe tě vezmou do rodiny?“ Chvíli se díval do chladných očí proti sobě a snaţil se postihnout tu prázdnotu, kterou tam viděl. Byly to nejprázdnější oči, se kterými se kdy setkal. Připomínaly mu údolí la Drang a nekonečné

blátivé cesty. Potřásl hlavou a odvrátil se. „Vyklop mi to celý.“

„Eastonův brácha, Henley, převzal zboţí v Seattlu a jel sem, a já se zatím spojil s Gustem. Jenţe na cestě se něco stalo. Henley upadl do komatu. Felčaři si s tím nevěděli rady. Neţ jsem ho našel v nemocnici, Gusto uţ po mně šel. Vím, ţe Henley to zboţí má, ale vypařil se. Vypadá to, jako kdyby si pořád myslel, ţe můţu za to, jak jeho bráchu rozstříleli u Ngoc Linh. Byli jsme spolu na hlídce. Víc nevím. Myslel jsem si, ţe byste ho mohl najít.“

„Abys mohl udělat svůj kšeft a doručit zboţí Gustovi? Zadarmo ani kuře nehrabe, kámo!“

„Jo, ale já uţ hrabal.“ Rapfovi zbělely nozdry. Ruce měl schované pod stolem. „Jde mi o kejhák. Necháte mě v tom, kapitáne?“

„Jak vůbec víš, ţe to Henley má?“

„Určitě to nevím. Ale něco si myslet musím.“

Pantucci se podíval na vlastní ruce, pokryté ztvrdlou kůţí. Měl Rapfa docela rád. Vypadal rozčíleně, ale bylo jasné, ţe se mu dá věřit. „Popiš mi toho chlapa.“

„Myslíte, ţe ho dokáţete najít?“

„Uţ se na tom pracuje.“

Pantucci měl dům v horách a tam Rapfa uklidil. Byl tam krytý bazén a sluţka a kuchař, kteří bydleli v domě. Byla tam i kovoobráběcí dílna, kde se měnilo a upravovalo kradené zboţí. Rapf tam strávil několik hodin a pokoušel se provrtat podivný kámen, který našel v Henleyově pokoji. Nebylo to k ničemu. Kámen byl tvrdší neţ jakýkoliv známý materiál. Těţká vrtačka s vrtákem s diamantovou korunkou na něm nezanechal nejmenší škrábnutí. Rapfa to sice překvapilo, ale protoţe se natolik upínal k vyrovnání účtů s Henleym, příliš o tom neuvaţoval. Kámen se mu líbil. Zamlouvala se mu jeho váha a hebký, hedvábný povrch. Svou velikostí dokonale sedl do dlaně a na okraji měl několik přirozených otvorů. Nakonec se mu jedním z nich podařilo prostrčit kus drátu a pověsil si kámen kolem krku jako talisman.

O několik dní později našel Pantucci Rapfa podřimovat na verandě pod pergolou zarostlou psím vínem. Vzduchem se šířila vůně cedrové kůry a borové pryskyřice. Od zaprášených kamenů se odráţelo sluneční světlo. „Našel jsem ho,“ zašeptal Pantucci.

Rapf vyskočil z lehátka. „Kde?“

„Před hodinou odletěl na Haiti.“ Zamával ve vzduchu svazečkem papírů. „Tady jsou letenky a pas. Na letišti máš připravený peníze - a mezinárodní zbrojní průkaz. Takţe odkráčej v pokoji, ty gumo. A nezapomeň. Jsme si kvit.“

Rapf dorazil na Port-au-Prince v tmavých brýlích, nátělníku námořní pěchoty a černých kalhotách od kombinézy zastrčených do bot s okovanou špičkou. V ruce si nesl diplomatický kufřík s několika kousky prádla, pětadvaceti tisíci dolary v cestovních šecích, pět set dolarů v hotovosti a walthera. Během letu z kufříku vytáhl motýlka a zasunul do jedné z kapes na nohavici kalhot. Kdyţ vystupovali z letadla, prohlíţel si Rapf pozorně přihlíţející dav, ale bylo tam tolik černých tváří, ţe i kdyby v něm byli Gustovi lidé, stejně by si jich nevšiml. Aţ kdyţ se začal prodírat davem, zjistil, ţe na něj skutečně čekali. Cítil, jak se mu na páteř přitiskl tvrdý kov.

„Tak, ty somráku, půjdeš se mnou.“

Poznal ten hlas. Byl to střelec, který na něj čekal na parkovišti. Snaţil se vymanévrovat Rapfa z davu hlavní své pistole. Rapf hlasitě zasténal a padl k zemi. V pádu vytáhl motýlka, jednou rukou ho bleskově otevřel a současně máchl kufříkem tak, ţe odrazil hlaveň zbraně stranou. Muţ s pistolí se natočil a sehnul, aby si uvolnil ruku k výstřelu. V té chvíli se Rapf převalil, vyskočil na nohy a vrazil mu čepel noţe pod ţebra. Krátkým trhnutím přeťal aortu, vytrhl čepel z rány a odstrčil muţe stranou. Dav se rychle rozcházel a Rapf se ztratil mezi hloučky odcházejících lidí. O několik minut později uţ

seděl v taxi mířícím do města. Našel si pokoj v levném hotelu v East Endu a začal se vyptávat na Henleye. Nikdo ve městě ho neviděl, takţe se Rapf druhý den přesunul na venkovský trh na předměstí. Koupil si bílou gelábii - dlouhé bílé svrchní roucho a navzdory vedru si ji oblékl, aby pod ní mohl nenápadně nosit pistoli. Bylo jen otázkou času, kdy Gustovi lidé znovu najdou jeho stopu. Na trhu, kde byla převaha domorodců, přitahoval jeho talisman velkou pozornost. Nikdo se ho nedotkl, ale všichni si ho chtěli prohlédnout. Tři mládenci s divokým vzhledem pobřeţních pirátů - nevkusné zlaté zuby, olejem nasáklé nátělníky, obrácené kříţe - se dokonce pokusili strhnout mu ho s krku. Nejdřív se na něj Rapfa chvíli vyptávali, pak mumlali něco v jazyce, který vůbec nepoznal, a nakonec, kdyţ si uvědomil, ţe zřejmě minul nějakou naráţku, se mu jeden z nich kámen pokusil vzít. Drát, na němţ byl kámen zavěšen, se sice zařízl Rapfovi do krku, ale nepovolil. Rapf přimhouřil oči a udeřil mladíka loktem do zubů. Další dva mladíci vytáhli z pouzder u pasu dlouhé, nebezpečně

vyhlíţející noţe.

Rapf se otočil na patě a vyrazil uličkou mezi stánky směrem k ulicím slumu. Mladíci vyrazili s křikem za ním a cestou po něm házeli ovoce a kamení. V první ulici se Rapf zastavil a otočil a před sebou svíral v obou rukou pistoli. Mladíci se pokusili rychle zastavit, srazili se, a nakonec se dali pozpátku pomalu na ústup. V ústí ulice jeden z nich udělal zvláštní gesto, které Rapf nikdy neviděl, a

vykřikl: „Cthulhu fhtagn!“ Zvuk jeho hlasu měl ostrý, děsivý přízvuk, který Rapfa znepokojil mnohem víc, neţ předtím pohled na jejich noţe. Rozhodl se, ţe pro dnešek skončí.

Henley Easton ztratil jakoukoliv kontrolu nad svým tělem. Pohybovalo se pod vlivem jiné vůle a on jen trpně přihlíţel. Poslední dny, které trávil ve svém těle, byly naplněny šílenstvím. Po tom, co našel cestu do domu starce v New Yorku, se jeho tělo začalo rychle měnit. Starcovo jméno bylo Autway a byl čarodějem, přesněji řečeno, byl vúduistickým gan-ganem. Nosil kalebasu naplněnou hadími páteřemi a kdykoliv podivným chřestidlem pohnul, okolní lidé mu odpovídali. Nikdy s nimi nemluvil přímo, slovy. Zvuk kalebasy jeho pokyny vyjadřoval přesně.

Kdyţ se Henleyovo tělo začalo měnit, donesl mu Autway volné bílé kalhoty a bílý kabátek s širokými rukávy a kapuci. Oblečení mu dovolovalo pohybovat se volně a při tom nedráţdilo citlivou kůţi. Vrstva černých šupin, která mu začala pokrývat ránu na noze a koutky úst, se mu rychle rozšířila na končetiny a trup, strašlivě svědila a vydávala silný hnilobný zápach. Autway mu ošetřil kůţi směsí z rozdrcených kořenů, která poněkud zmírňovala nepříjemné průvodní jevy. Přes týden se ukrýval v prostorném sklepení, jehoţ stěny byly ověšeny závěsy z tmavých ořechů. Autway chodil dolů často, pravidelně provázen mladšími muţi. Všichni mladíci měli široké tváře, byli tmaví a ani jeden z nich by nezapřel svůj čistý indiánský původ. Celé hodiny neustále chřestili dutými tykvemi a rytmicky odříkávali: „Ph'nglui mglw'nafh Cthulhu R'lyeh wgah'nagl fhtagn.“ Zvuky, které

vydávali, měly na Henleye zvláštní účinek. Kdyţ jim naslouchal, cítil se vţdycky chladný jako hvězdy, aţ k zbláznění ţivý, přetékající energií. Rytmus kolem něj plynul jako vzdušná smršť. Byl to proměnlivý, neodbytně vábivý zvuk, někdy temný jako moře, někdy zářící ohněm. Často mu dodal tolik síly, ţe se jeho tělo samo zvedlo a pohybovalo se kolem pruţnými plynulými pohyby. Ostatní se ho pokusili napodobit, jak nejlépe to uměli, ale nikdo nedokázal vloţit do tance tu démonickou zuřivost, s jakou se jeho tělo točilo a zmítalo.

Kdyţ Henley odlétal na Haiti, měl uţ tvář zčásti pokrytou černými šupinami. Uši, tváře, čelo a vršek hlavy měl stále ještě čisté, ale měl ještěrčí ústa a oči mu obtáčely černé kruhy. Na letišti sice bylo třeba velmi sloţitých vysvětlení o tom, jak je mu špatně, a proč musí mít zakrytou tvář, ale konec konců, nikdo z toho zase příliš velké drama nedělal.

Kdyţ dorazili na ostrov, odvezl ho Autway do domorodé chýše na okraji slumu. Tam zaříkávání

pokračovalo, aţ na to, ţe se ho teď účastnilo mnohem víc lidí, pouţívaly se velké bubny, pořádaly pochodňové průvody a obřad z ilet en bas de Teau, uctívání podmořského ostrova. Ve vrcholném okamţiku obřadu se starší uctívači aţ k smrti zraňovali ostrými kameny. Henley v hrůze pozoroval, jak jeho tělo křepčí v oněch nepříčetných, nelidských pohybech. Mezi prsty mu pomalu vyrůstaly blány a klouby se mu změnily natolik, ţe se mohl pohybovat způsobem, o kterém se obyčejným lidem ani nesnilo.

Během dnů neúnavně procházel sem a tam okolím. S kapuci staţenou hluboko do obličeje se jeho tělo protahovalo mezi provizorními příbytky slumu. Zdálo se, ţe se vznáší nad zemí a přesouvá svou váhu, jako kdyby nebylo hmotou, ale pouhým dýmem. Ať se hnul kamkoliv, vánek byl plný zvláštních vzorů a jeho postavu alespoň částečně kryl stín, který nikde kolem neměl zdroj. Kdyţ ho viděli rolníci na polích, přestávali pracovat a zvedali k ústům tenké píšťalky vyrobené z kostí mořských ptáků, které

vydávaly vysoké ostré tóny.

Jednou, kdyţ procházel zadní uličkou slumu, vyšla z jedné chýše velmi vysoká ţena se ţlutýma očima, jako havran černými rozcuchanými vlasy a dítětem v náručí. Poloţila nemluvně do bílého prachu, postavila se před Henleye a vykasala si sukně. Oči měla plné smutku, jako umírající kůň, a Henley pochopil, ţe je dítě mrtvé. Dlouhými prsty se dotkla svého prsu a zatímco se její výraz ani v nejmenším nezměnil, sklouzla pomalu špičkami prstů přes břicho k chomáči ochlupení pod ním. V tom okamţiku kolem malého tělíčka zavířily stíny jako větrem hnaná mračna a to se pohnulo.-Ozvaly se tlumené výkřiky lidí, kteří potají přihlíţeli ze svých chýší. Ţena klesla na bok vedle svého dítěte a tvář jí

zaplavily slzy radosti. Jenţe Henley viděl, ţe bude třeba zaplatit strašlivou cenu. Dítě se na něj nedívalo nevinným, uţaslým pohledem dítěte, ale bystrým a svůdným pohledem, který sliboval znalost násilí

hlubšího neţ jakákoliv nevinnost či vina.

Jindy se ho zase pokusili ve vedlejší uličce v North Endu obtěţovat dva černoši v ustřihnutých dţínách, s volnými pruhovanými kazajkami přes čisté nátělníky. Vypadali nepřátelsky. Jednomu chybělo půl ucha. Druhý měl růţový klobouk a tmavé brýle. Ten v brýlích chytil Henleye za ruku, ale kdyţ pod prsty ucítil houbovitou měkkost končetiny, pustil ji jako rozţhavený drát a uskočil zpět. Náhlost jejich akce přinutila Henleye, aby se otočil a shodil kapuci své kazajky na záda. Oba muţi strnuli na místě s hrůzou otevřenými ústy a několik dlouhých vteřin nebyli schopní pohybu. Pak ten s polovinou ucha vytáhl ze záhybů své kazajky pistoli. Henleyovy břišní svaly se křečovitě smrštily a střelec byl odmrštěn dozadu a dopadl těţce na zem. Henley si natáhl kápi, prošel ulicí a zahnul za roh. V

další prázdné uličce se jeho břišní svaly znovu křečovitě sevřely, Henley vyletěl do vzduchu, lehce přeběhl po plechových střechách a nakonec seskočil do zahrádky o několik domů dál. Takové věci uţ Henleye nepřekvapovaly. Hrůza z toho, ţe je oddělen od své vůle, ho otupila natolik, ţe mu bylo kaţdé překvapení cizí. Vzpomínky na předcházející ţivot se mu zdály vzdálené a události, které se kolem něj teď odehrávaly, pozoroval jakoby zpovzdálí nebo ve snu. Nepohnulo s ním dokonce ani to, kdyţ ho Autway zavedl do hor, aby mu ukázal hvězdná jezírka. Za pásmem, kde rostly neskutečné mechy, kapradě a vysoké cypřiše, daleko v mlhavých kopcích, přišli k řadě jezírek, jimţ se vyhýbal veškerý ţivot. Úbočí, která se k nim svaţovala, byla pokryta poraţenými kmeny stromů a udusaným štěrkem, coţ byla práce mnoha generací. Na břehu stály v nepravidelných vzdálenostech monolity z černého kamene a původní rytiny, které pokrývaly jejich povrch, uţ se dávno staly obětí času.

Jak tam tak stáli pod oblohou barvy křepelčího peří, ve větru, který sem přilétal od jezírek a točil se jim kolem nohou, vyrazil ze sebe Autway tiché zasténání a začal odříkávat jakési zaklínadlo. Rudé

světlo červánků se čeřilo jako voda pod nárazem vánku. Stáli a dívali se k východu, dokud se kolem nesnesla tma. Henleyovo tělo bylo velmi vzrušené. Při jednotvárném zvuku hlasu starého muţe cítil chvění v klíčních kostech a mohutné svaly v nohou se neklidně převalovaly. Byl téměř neschopný zůstat bez pohybu, šoupání jeho nohou znělo jako dech, dech jako zapomenutý jazyk a on pozoroval, jak se kamenná hvězda - měsíc zvedá nad temnou vodu.

V měsíčním svitu viděl, ţe se pod hladinou vody něco hýbá. Bylo tam mnoho tvarů, které dohromady vytvářely jediný stín, neustále se přibliţovaly k hladině a očekávání, ţe se uţ uţ objeví, mu zadrhlo dech v hrdle. Kdesi daleko vlevo zaznělo šplouchnutí následované hlasitým čvachtavýn zvukem. Něco se přibliţovalo.

Henleyovo tělo konečně vydechlo a znovu zhluboka nasálo dech. Pak se pomalu, jako planeta, otočilo tváří k temnotě. Odněkud slyšel těţké a pomalé údery křídel. Na pravém okraji jezírka se tyčila obrovská hmota. Přestoţe se črtala proti měsíčnímu svitu, nedokázal Henley pochopit, co to je. Vypadalo to jako chvějící se chomáč masa, spleť končetin a pak se to najednou jakoby zúţilo a vklouzlo pod sklovitou hladinu vody.

Henleyovo tělo zaplavila vlahá únava. Cítil se těţký a vyčerpaný. Autway ho vzal za loket, rosolovitý

a měkký, a vedl ho pryč od lesklé hladiny. Henley se cítil špatně. Jeho tělo ještě nikdy nebylo tak unavené. Kdyţ konečně došli ke slumu na okraji města, byl napůl ztuhlý vyčerpáním. Následující den ho Autway odvedl ke vzdálenému kanálu, kde bylo moře hustě pokryté vápencovým prachem, který na něj snášel vítr z pobřeţí. Na pobřeţí se krčily tři bílé chatrče a za nimi se v ohradě

pásl bílý kůň - albín. Henleyova zvědavost z minulé noci se teď rozpustila v hrůze poznání. Vlevo se v líném pobřeţním proudu pohyboval bílý člun, v němţ stál jediný muţ. Autway zachřestil kalebasou a člunař zamířil k pobřeţí. S nesmírnou úzkostí Henley pozoroval, jak muţ přirazil ke břehu a vytáhl ze člunu černý dţbán.

„Jestliţe tebe neočistíme, přijdou Číhající,“ řekl Autway.

Očistit mě! Pomyslel si Henley s hrůzou a díval se, jak se k němu stáčejí růţové oči bílého koně, který při tom klidně přeţvykoval. Chtěl se podívat Autwayovi do tváře, ale jeho tělo se nehýbalo.

„Tak. Musíme udělat místo Hostiteli. Musíme tě vzít ven. Moc špatné, ţe tě nemůţeme zabít, ale to je moc špatné pro Hostitele. Teď půjdeš ke svým bratrům, les moris. Nyarlatho-tep tě chytil a teď tě

propouští. Vezme tě teď l^au noir, černá voda. Běţ k ní. Musíš jít.“

Muţ ze člunu se přiblíţil se dţbánem v rukou. Jeho tvář byla tváří idiota, prázdná a čistá jako obloha. Autway přistoupil blíţ a zašeptal Henleyovi do ucha, „Dyby aspoň země sama věděla. Ale není

způsob, jak vědít. Zeptej se mrtvých a co ti řeknou? ,Mohu být, kým chceš.' Odhoď pyšnost minula, odvrhni kořen přítomna a všechno, co ti budoucnost řekne, je, kam ty nikdy nechtěl jít.“ Idiot podal Autwayovi dţbán a Henleyovy kosti se naplnily studenou mlhou. Gangan nádobu s váţným výrazem uchopil a obrátil se k Henleyovi. Jeho tvář byla mozaikou ztvrdlých plošek a střep zrcadla byl zašedlý. Promluvil a v jeho hlase zněla ocel. „Ticho budiţ tvým pastýřem. Nechť to, co je uvnitř, zvítězí.“

Autway naklonil dţbán tak, ţe jeho hubice byla ve výši Henleyových očí. Temnota uvnitř rozevřela chřtán a Henley cítil, jak se kníţe svého těla vyklání. Podíval se dolů a spatřil, ţe se tam pohybují světla, drobná a zastřená. Některá přilétla blíţe a on viděl, ţe jsou to spirály hvězd, galaxie, mlhavé baletky poletující nocí, která přetéká hrůzou. Zaskočený padal a řval strachem. Pohltila ho půlnoční temnota a jistě by byl ječel a vyl, nebýt toho, ţe ty slepé hlubiny byly i němé.

Rapf obešel roh levného hotelu, kde nechal svůj kufřík. Přiloţil oko ke škvíře ve stěně, kterou tam udělal svým noţem, kdyţ se nastěhoval. Uvnitř se něco pohybovalo a on v duchu zuřivě zaklel, kdyţ

poznal, ţe je to Duke Parmelee a Tralalák Chuckie Watz. Prádlo mu rozházeli po celé místnosti a teď

noţi párali matraci v posteli.

Rapf vešel do hotelu a opatrně se přiblíţil ke dveřím svého pokoje. Vytáhl waltera z pouzdra, přitiskl ten tělem zahřátý kov ke rtům a vrazil do místnosti.

Přikrčil se ve dveřích a pistolí, kterou svíral oběma rukama, mířil střídavě na jednoho i druhého a zasyčel: „Pohněte se, dehťáci, a máte to odbytý!“

Pomalu vešel dovnitř a zavřel za sebou dveře. Rychlý jako myšlenka postavil oba muţe obličeji ke stěně a odebral jim zbraně. Duke u sebe měl čtyřiačtyřicítku magnum, vyhazovací nůţ a ocelová pouta. Tralalák pouta, osmatřicítku, silnou úzkou čepel v pouzdře na předloktí a boxera doplněného břitvovými čepelemi. „Paráda,“ řekl Rapf a zamával boxerem. Pak ho s ostatními zbraněmi odhodil na postel a přinutil oba muţe, aby si u stěny klekli na zem a naklonili se kupředu tak, ţe měli hlavy téměř mezi koleny. Pak jim nohou stáhl boty a odkopl je na druhý konec místnosti. „Tak, smraďoši, a teď se vysvlečte,“ řekl a kdyţ se snaţili protestovat, kopl je do zadků tak, ţe narazili hlavami do stěny. Kdyţ byli nazí, připnul jim pouty pravá zápěstí k levým kotníkům, pak konečně sklonil pistoli, a zvedl Tralalákův nůţ. „Víte, můj logický úsudek mi říká, ţe bych vás dva měl zabít.“ Shodil matraci na zem a odkryl tak drátěnku. „Jenţe já věřím ve spravedlnost.“ Pouţil pevnou čepel jako páčidlo, uvolnil dvě okrajová pera a s nimi i dráty, které k nim byly připevněny. „Kdyţ jsme se naposled setkali, chovali jste se ke mně, mládenci, váţně fajn. Cítím povinnost se vám revanšovat.“ Uvolnil další pera a začal dráty splétat dohromady. Kdyţ měl spletený dlouhý kus, odměřil si délku jejich těl a udělal několik drobných úprav. „Ještě štěstí, ţe jsem klidná povaha, jinak bych vás určitě zmrzačil, vošousti. Ale jak mi radila moje máma, nepodávám se tomu. Jsem klidnej.“

„Gusto tě chce na prkně, sráči,“ zavrčel Duke. „Měl bys nás zabít, dokud máš šanci.“

„To by se vám tak líbilo,“ zasmál se Rapf, znovu si poměřil dráty a teď bylo vidět, ţe z nich vytvaroval jakési hrubé postroje. „Naučil jsem se od Viet-Congů jeden trik, kterej si na vás teď

vyzkouším. Kromě toho vás nechci zabít. Chci Henleye.“

„Zapomeň na Henleye,“ zašeptal Chuckie.

„A pročpak, hezoune?“

„Henley je zrůda.“

„Jo? No, nechte si svý názory pro sebe, dokud si na něj nedošlápnu.“

„Člověče, Henley je mimo,“ řekl Duke. „To uţ není člověk, rozumíš?“

Rapf se usmál. Byl hotov. Pouţil Dukův nůţ, aby rozřezal jejich šaty na dlouhé pruhy, a ty pouţil jako pouta. Kdyţ svazoval Tralalákovi kotníky, ohnal se Duke volnou rukou a zabořil mu prsty zezadu do krku. Rapf sekl noţem a rozťal Dukovi dlaň.

„Kurva!“ zařval Rapf. Chvilku si masíroval zátylek a pak ukázal krvavým hrotem noţe na Dukea, který mlčky seděl a mračil se. „Za tohle, vy šašci, vám věnuju obzvláštní pozornost.“ Spoutal jim ruce a nohy a odepjal jim kovová pouta. Pak jim opatrně a s jistou pýchou natáhl na krk drátěné smyčky. Smyčky byly pohyblivé a připevněné k dalšímu drátu, který připnul vynalézavým posuvným uzlem k perům. Totéţ jim provedl s nohama, ty jim pak spoutal kovovými pouty a odstranil pouta hadrová.

„Krása celé situace, kamarádi devianti, spočívá v tom, ţe jakmile se začnete hejhat, začnou se vám stahovat ty obojky kolem krků. Kdyţ se pokusíte vyprostit, sami se uškrtíte. Ale jestli budete hodní a vydrţíte sedět bez jedinýho hnutí, moţná vás tady jednou někdo najde.“

Rapf jim nacpal do úst jejich spodky a ústa jim pak převázal pruhem látky. Neţ odešel, stáhl ţaluzii a naskládal zbraně, své šaty a peníze do kufříku. V malé vstupní hale našel majitele. Měl oči s narůţovělými bělmy a ústa jako zčernalý propadlý otvor. S přehnanou zdvořilostí mu Rapf zaplatil peníze na další měsíc dopředu. V zadní uličce se hemţily krysy a s jistými obtíţemi se mu podařilo chytit dvě opravdu velké. Ty pak odnesl v pytli do svého pokoje a vysypal je na zem. Tralalák sebou vyděšeně trhnul a drátěná smyčka se mu okamţitě zařízla do krku. „Jen klídek, hoši. Tohle je jenom takový moje malý sbohem.“ Zavřel dveře a chvilku si hrál se zámkem, dokud se mu ho nepodařilo zablokovat.

Rapf se vydal na sever. Několik dnů putoval po malých horských vesničkách a vyptával se na Henleye. Nikdo ho neviděl, a i kdyby, Rapf měl nejistý pocit, ţe on by byl ten poslední, komu by to byli řekli. Ať se hnul kamkoliv, cítil, ţe je sledován. Jednou, kdyţ se ohlédl, zahlédl jednoho z mladých pirátů, jak zatlouká do jeho stopy v prachu velký hřeb. Lidé, které potkal, ţasli nad jeho talismanem, ale nikdo s ním nechtěl mluvit. Nakonec jednoho dne ráno, kdyţ našel nedaleko svého tábořiště rezavý

zavírací nůţ, s čepelí zavřenou přes kus papíru, na kterém byla načrtnuta jeho hrubá podoba, se rozhodl, ţe končí. Měl pořád ještě většinu peněz, které mu dal Pantucci, a přemýšlel o tom, ţe odjede na nějaké

exotické místo a tam se ukryje před Gustem.

Následujícího dne našel Henleye. Nebo něco, co vypadalo jako Henley. Rapf viděl korálově rudé

vlasy uţ z dálky. Bylo to v zanedbaném slumu několik kilometrů od North Endu. Tu a tam, mezi záplavou lesklých plechovek a skleněných střepů, se přehraboval pták, další ptáci posedávali na pahýlech i nepoškozených bambusových stvolech. Na nebi zatím vítr protahoval mračna do dlouhých, rybám podobných tvarů.

Rapf vešel do slumu a pohledem sledoval rudé vlasy. V ruce se mu kýval jeho kufřík a bílá galábie za ním vlála ve větru. Čím blíţe přicházel, tím méně to jako Henley vypadalo. Tak především, postava byla příliš vysoká, měřila dobře přes dva metry. A pak, ve způsobu, jak stála, s rozkročenýma nohama, hlavu na stranu jako loutka, bylo něco, co nejen nepřipomínalo Henleye, ale dokonce ani člověka. Jenţe postava stála zády k němu a Rapf si nebyl jistý.

Soustředil se natolik na onu podivnou postavu stojící vedle rezavého dţípu s velkýma očima namalovanýma na nárazníku, ţe si nevšiml starce. Stařec vystoupil zpoza jedné chatrče pobité

dehtovým papírem a chytil Rapfa za ruku. Jeho stisk byl aţ překvapivě silný. Kdyţ k němu Rapf obrátil obličej, musel přimhouřit oči. Ze starcovy tváře na něj vyletěl záblesk sluneční záře.

„Promiňte, člověče. Jmenuju se Autway. Rád bych s vámi mluvil řeč.“

Autway obrátil tvář a Rapf se zahlédl v zrcadlovém úlomku jeho oka. „Co chceš, starej?“

„Ten muţ tam, není ten muţ, kterýho vy hledáte.“

„Jak víš, ţe někoho hledám?“

Autway zatřásl svou kalebasou. Na krku měl zavěšený obrácený kříţ a teď se ho dotkl. „Já jsem gangan. A já vím, proč vy tady.“

„Jo? A proč teda?“

„Abyste našel Henley Easton.“

Rapfovy se zúţily oči. Na jeden zoufale děsivý okamţik ho napadlo, ţe narazil na jednoho z Gustových muţů. Pak ale stařec zakoulel svým jediným okem a ukázal v úsměvu začernalé zuby. Nepatřil ke Gustovi.

„Jak to víte?“

„Já říkal. Já gangan. “ Pak zase zachřestil kalebasou a dotkl se obráceného kříţe. „Ty Michael Rapf, co?“

Rapf se mu upřeně zadíval do obličeje a napadlo ho, ţe vezme starce pod krkem, ale pak si to rozmyslel. „Jo, a kdopak mě prásknul? Henley?“

„Nikdo. Já gangan.“

Rapf Autwayovi pohrozil pěstí. „Mohlo by to s tebou ošklivě dopadnout, jestli mi rychle nezačneš

jasně odpovídat.“

Autway přikývl. Vlasy měl jako zcuchané hlohové křoví a teď si je shrnul dozadu. „Ty musíš odjet - rychle. To není Henley. Henley uţ pro nás moc daleko.“

Rapf poloţil svůj kufřík na zem. „Je mrtvý?“

„Něco horšího. Není mrtvý, je pro nás moc daleko.“

Rapf upřel pohled zvlněnými vrstvami rozpáleného vzduchu směrem k postavě vedle dţípu. Teď

kolem něj stálo několik mladíků a on si uvědomil, ţe jsou to titíţ, kteří na něj před nedávném vytáhli noţe. „Pane, já z toho všeho, co říkáte, nerozumím jedinýmu slovu.“

„Tak já ještě zkusím. Tohle je vúdú salango. Nic takového ve Státech nevidíte. Spousta síly a kouzel. Tamten muţ býval Henley Easton. Ale uţ ne. Je úplně přeměněný.“

Autway jemně pohnul kalebasou a vysoký muţ, jako by ji slyšel, se otočil. Kdyţ Rapf viděl jeho tvář, věděl okamţitě, ţe to byl Henley. Ty oči byly jeho. Stejně tak tvar čelistí. Vlasy. Ale to bylo všechno, co z něj zbývalo. Kůţe byla leskle černá. Ne černošská, černá jako tuš. A celé tělo bylo zvláštní. Podivně prodlouţené a v kloubech volné jako loutka. Kdyţ ho tam Rapf tak viděl stát, nezúčastněného a lhostejného, bílého jen v bělmech a na nehtech, měl dojem, ţe se mu mozek loupe jako pomeranč. Myslel na jarní mračna, která táhnou nad řadou studených jezer, a měl pocit, ţe ho s sebou strhává

mořský proud, temný a hrozivý. Ten pocit rychle přešel a rozmazal se jako rybí stín. Trval však dost dlouho na to, aby v něm vyvolal děsivou předtuchu.

„Co se mu stalo?“

„Tomu vy nedokáţete rozumět.“

Rapf ten pohled nevydrţel a musel od Henleye odvrátit oči. Zadíval se k ústřicově šedým mračnům a spatřil měsíc v úplňku, bledý náznak na denním nebi. „Zkuste to.“

„To Prastaří - oni odnesli Henleye pryč. A potom, byl tady ten posel. Ten Nyarlathotep. H-s-s-t!“

„Coţe?“

„To On vystřídal Henley.“

„Jak?“

Autway zavrtěl hlavou. „Líp se zeptat proč. Jak znamená šílenství.“

Henley se otočil a v průvodu mladých rváčů odcházel, odplouval jako dým nebo vodní pára. Odněkud se ozvalo slabé ţalostné pískání.

„Tam v horách, hvězdná jezírka. Tam vstanou sluţebníci. B-r-r-r-p! Království uţ dlouho, dlouho přichází.“

„Vidíš, ty nebudeš rozumět. To je Království. Nyarlahotep, on je Klíč. Svět je Zámek. Kdyţ vstupuje, je Klíč slepotou v oku zámku, sen, co se vţdycky vrací.“

Rapf si přetřel rukou tvář. Prsty se mu třásly. Sehnul se, aby zvedl kufřík, ale stařec mu poloţil na rameno ruku, lehkou jako dotek deště a zadrţel jej.

„Chceš ty tu drogu?“

Rapf se na něj podíval náhle nehybnýma očima a pomalu se narovnal. „Vy máte ten heroin?“

„Můţeš mít. Vyměníme ho. Za tohle.“ Stařec natáhl kloubnatý prst barvy černé kávy a dotkl se talismanu.

„Děláte si srandu?“

Autway sáhl do svého širokého pláště a vytáhl z něj velký plátěný sáček.

„Chci se podívat.“ Rapf uchopil sáček a nahlédl dovnitř. Prstem prohrábl bílý prášek uvnitř a opatrně

se dotkl špičkou prstu jazyka. Narovnal se a usmál. „Dohodnuto.“ Zatáhl ústí sáčku, sehnul se a vloţil ho do svého kufříku. Jednou rukou zajistil zámek, druhou si stáhl s krku kámen a podal jej Autwayovi. Ve chvíli, kdy gangan kámen uchopil, vyrazil jásavý smích, který se mu zkřivil na jazyku, změnil se ve výkřik a ten pak v zavytí. „Ty hloupý chlape. Rozetni vítr. Rozdrť kámen. Všechno je ztracené. Zahodil jsi jedinou naději.“

Rapf se zamračil a vstal, ale Autway uţ byl v pohybu. Rapf pozoroval, jak se ztrácí směrem k zadním klikatým uličkám mezi skupinkami chatrčí. Přestoţe konečně měl to, co hledal, cítil se ošizen a to byl velmi nebezpečný pocit.

Rozhodl se, ţe chce kámen zpět. Uvědomoval si, ţe je to tupá, nelogická reakce zvířete, ale ten kus kamene mu najednou připadal nesmírně důleţitý a jeho získání nutnější kaţdou vteřinou. S kufříkem pod paţí se Rapf rozeběhl těsnou uličkou a přeskakoval při tom hromádky odpadků a kamení. Kdyţ zahnul za první roh, zarazil se, otočil se na podpatcích a skočil zpět. Vytáhl waltera a stačil se přikrčit za svůj kufřík, kdyţ do uličky zahnul muţ s hrudníkem bizona a širokým smutným úsměvem. Byl to Pantucci.

„Jen klid, pochcánku,“ řekl a pozvedl prázdné ruce od těla. „Kdybych po tobě šel, tak uţ jsi dávno leţel bradou nahoru.“

„Otočte se, kapitáne.“

Pantucci se obrátil. „Jsem čistej jako lilium.“

„Jasně, a já jsem doktor Bolíto. Zvedněte si ty nohavice.“

Kapitán si vytáhl nohavice ke kolenům. „Jdu za tebou celý dny, troubo. Čekal jsem, aţ ho najdeš.“

„Jo? A proč?“

„Někdo musí to zboţí převézt. A teď beze srandy, Gusto tě chce přinutit k pláči a uţ mu o to jde víc, neţ o to háčko.“

„Teda, vy vţdycky dokáţete říct úplně jasný věci, jako kdyţ vás to překvapuje.“

„Myslíš snad, ţe bys takovou dávku dokázal zvládnout sám?“

„Kapitáne, já vím, ţe se mně všechny ty dny nedrţíte v patách, abyste mě tahal z bryndy. Jste tady, abyste vydělal na mým neštěstí. To je mi jasný. V tomhle kufříku je tolik hříchu, ţe to představuje slušný bohatství. Jestli z toho chcete část dostat, musíte dělat, co vám řeknu.“

„Tak to vypal - ne doslova, samozřejmě.“

Rapf se neusmál. „Tak za prvé, tu vaši igelitku s hračičkama necháme vedle v uličce, kde jste ji odloţil. Dobře jsem ji viděl. Copak pěknýho jste v ní měl?“

„Magnum.“

„Fajn. S tím si místní děti bezvadně vyhrajou.“ Rapf vstal a zasunul pistoli pod plášť. „Za druhý

najdeme toho dědka, se kterým jsem mluvil. Má něco mýho. A potom se začnem dohadovat o procentech. Jasný?“

Pantucci přikývl, ale nespouštěl oči z kufříku.

„Jo, a ještě jednu věc,“ dodal Rapf a přejel si nehtem palce po bradě. „Nepodceňujte mě, kapitáne. Jste o hodně větší, ale já jsem rychlej, hodně rychlej.“

Více neţ hodinu procházeli slumem, ale po Autwayovi nebylo ani stopy. Rapf se nakonec rozhodl zamířit k horám, po jediné stezce, která byla jasně viditelná. O čtyři hodiny později, kdyţ se dlouhou dobu prodírali cypřišovým houštím a kapradím zarostlými údolíčky, zaslechli zvuk Autwayovy kalebasy.

Pantucci byl neklidný a chtěl vyrazit zvuku naproti, ale Rapf ho uklidnil, takţe se Pantucci nakonec vydal křovinami podél pěšiny dál. Rapf šel kousek po stezce a pak se ukryl do úţlabí ţulového skaliska, které bylo zakryto převislým mechem. Nakonec se na stezce skutečně objevil Autway. Kdyţ za ním na stezku vyskočil Rapf, dal se na útěk. Běţel neuvěřitelně rychle a kdyby Pantucci nebyl ukrytý o takový

kus dál, byl by snadno utekl.

Pantucci chytil starce za rozevláté roucho a strhl k zemi. Rapf k nim doběhl a přitiskl hlaveň pistole Autwayovi k uchu. „Naval ten kámen!“

„On není tvůj kámen.“

Rapf ho udeřil do tváře rukojetí pistole. „Tvůj ţivot taky není můj, ale jestli mi nevrátíš kámen, vezmu si ho taky.“

Autwayovi krvácela tvář a zdravé oko měl doširoka otevřené a pokryté sítí krvavých ţilek. „Já ho uţ

nemám.“

Rapf zvedl zbraň, aby ho udeřil znovu, ale Pantucci natáhl ruku, a chtěl ho chytit za zápěstí. Rapf se bleskově převalil stranou a zastavil se v podřepu s waltherem namířeným na Pantucciovu hlavu.

„Nechte toho, kapitáne!“

„Rapfe, vţdyť je to jenom nějakej posranej šutr!“

„Hele, ten dědek se mně vysmál. A vysmál se mi pořádně. Pro něj to není jen tak nějakej posranej šutr.“

„Dělal si z tebe srandu, chtěl, aby sis myslel, ţe na tom prostě vydělal.“

Rapf zavrtěl hlavou. „Moţná. Ale já ten kámen chci, bez něj nejdu.“

Pantucci zvedl Autwaye se země za uši. „Tak dobrá, dědku, kde je ten šutr? Vyplivni to rychle a jasně, nebo ti to zdravý oko vymáčknu jak ústřici.“

„Já ho nemám. Je tam.“ Stařec ukázal přes rameno.

„Jak daleko?“

„Hodně daleko. Hluboko v pralese.“

Rapf chytil Autwaye za vlasy a otočil ho. „Tak jdeme pro něj.“

„Počkej, Rapfe. S ním se dostanem akorát tak do maléru. Ti jeho hoši určitě čekají někde na cestě.“

Rapf otevřel kufřík a vytáhl z něj čtyřiačtyřicítku a osmatřicítku. Zkontroloval, ţe jsou obě nabité, pak vytáhl noţe a upravený boxer a odhodil je do křoví. Nakonec hodil kufřík Pantuccimu. „Vy neste Satana.“ Waltera zasunul do pouzdra, osmatřicítku za opasek. Čtyřiačtyřicítku přitiskl Autwayovi do týla. „Zahoď to svý chrastítko, a na cestu.“

Autway odloţil kalebasu a vykročil po stezce. Jak pomalu vystupovali výš, houstlo kolem nich ticho jako mlha. Dokonce i stébla trávy a listí stromů ztichly jakoby v hlubokém zamyšlení. Stromy byly čím dál tím vyšší, kmeny čím dál tím silnější. Zanedlouho byl prales tak hustý, ţe korunami pronikalo velmi málo světla. V tomhle chladném podmořském šeru se mezi stromy začaly objevovat dolmeny a obrovské kotouče vytesané z kamene, všechny pokryty podivnými znaky. Většina z nich byla napůl pohřbena v zemi, nebo z větší části zarostlá hustou zelení.

Pantucci brzo znovu zneklidněl. Ohlíţel se přes rameno. „Rapfe, někdo nás pozoruje.“

„Myslíš? Tak se pokusíme vypadat co nejlíp.“

O kilometr dál se stezka zúţila tak, ţe se museli doslova prodírat mezi větvemi. Pralesem přitom vál silný vítr.

„Jak daleko ještě?“

Autway mávl rukou v gestu podobném větru v mlází. „Projdete ještě tím houštinou támhle a jste tam. Ale pomalu, člověče. Pomalu.“

Pantucci se prodral hustou skupinou trnitého křoví a Rapf za ním postrčil Autwaye. Na druhé straně

se zastavili a rozhlédli se po řadě jezírek s vodou zelenou jako oheň. Bylo jich aspoň půl tuctu, byla oválná, hladiny měla ploché jako zrcadlo, břehy holé, a byla oddělena řadami vysokých stromů a travnatými rovinami, které se vlnily v podivné neskutečné mlze. Obzor za nimi se ztrácel v pralese. Na obloze se chvěla zelená záře a ztrácela se za okrajem světa.

Pantucci upíral pohled do vody, okouzlen bledými stíny korálů, podobných ţebříkům. Obličej mu povolil. „To je sen,“ prohlásil.

Je to příšerné, pomyslel si Rapf a soustředil se na uspávající zvuk - na šumící dunění vln, omývajících vzdálené pobřeţí. Podíval se upřeně na řady modrých stromů. Několik z nich vyrůstalo přímo z vody a ohýbalo se jako staré čarodějnice. Musel prudce potřást hlavou, aby se vymanil z omámení.

Hlavní pistole obrátil Autwaye. Ganganova tvář byla chladná a temná jako ambra. „Tak kde je to, ty mizero?“

„Má to ten, kdo z toho vzešel.“ Vrásčitá tvář se přihlouple usmála. Na druhém břehu nejbliţšího jezírka, zpoza mohutného kmene stromu vystoupil vysoký muţ s černou kůţí. Byl nahý, podivně protáhlý, neskutečný a ramena se mu leskla, jako by je měl skleněná. Podivný svit, který mu vyzařoval z těla, křivil vzduch v jeho okolí. Klouzal travou jako duch a paţe bez kloubů se mu vlnily podél těla. I na tu dálku bylo jasné, ţe to není člověk. Maso mu opadávalo z kostí

jako promáčený chléb a kosti byly dlouhé a gumově ohebné.

Rapf vystřelil zcela automaticky. Kulka tvora zastavila. Alespoň to tak vypadalo. Jenţe pomačkaný

vzduch kolem něj se pohyboval dál. Vypadalo to jako stěna deště - výboje statické elektřiny, průhledný, ale pokřivený vzduch s mnoha kmitajícími místy. Kdyţ se to ještě o něco přiblíţilo, zazněl jim v uších pískot, nesmírně vysoký a přicházející zdánlivě z velké dálky. Neţ se kdokoliv z nich stačil pohnout, změnil se pískot na ostrý jek, ve zvuk, jaký vydává střela, která se řítí vzduchem. Pak je zasáhla chvějící

se vzduchová stěna a síla zvuku dosáhla intenzity jeku roztočené sirény. Jek se změnil v jehlu, která se jim zabodla mezi oči a ta je jako kus mokrého hadru srazila k zemi. Do kostí i zubní dřeně se jim zavrtávala pulsující bolest, rozbila jejich vidění na střepy a s kaţdým úderem srdce vybuchovala ještě

silněji. Ječivý zvuk byl do běla rozpálený a oni věděli, ţe je zabije. Nyaríathotep křičel. Zvuk najednou umlkl, jako kdyby někdo zavřel dveře. Hukot v jejich uších však pokračoval. Byli hluší jako tetřevi a byli by tam seděli v tiše šustící trávě a kývali se sem a tam jako stařeny, nebýt toho, ţe si rychle uvědomili, co se děje kolem. Zahlédli to všichni tři současně. Rapf se roztřásl jako gong a Pantuccimu se z hrdla vydral ţalostný sten. Autway se rozesmál, ale jeho smích se vzápětí změnil v zvířecí vytí.

Henleyovo černé a zničené tělo se kroutilo a zmítalo na zemi a nemělo s tělem člověka uţ vůbec nic společného, hlava se ohýbala dozadu, přes záda aţ k patám a v pase se otáčelo dokola o cely kruh. V

hrudníku, kde ho zasáhla kulka, zel obrovský mastný otvor a ten se neustále zvětšoval a praskal. Tělo se loupalo, pukalo jako kokon a vypuzovalo ze sebe třaslavý sýrovitý měchýř - horečnaté a rosolovité tělo Nyarlathotepovo.

Bylo masivní. Jakýmsi nepochopitelným přísunem hmoty nabylo dvojnásobné velikosti těla, z nějţ se vyrvalo. Jeho povrch byl pokryt něčím lepkavým, černou mízou, která bublala a rozlévala se na všechny strany a s sebou roznášela perleť, zářící kusy sraţeného mléka, chomáče vajíček. Po pruţném černém povrchu se pohybovalo něco podobného nitěnkám a doutnalo to vzteklým bakteriálním svitem. To, z čeho nové tělo vzešlo, se proměnilo v chomáč vláken, který se sesul k zemi a postupně se v modravé

záři měnil na hromádku uhlíků obklopených měkkým doutnajícím svitem. Přes travnatou plochu k nim vítr donesl zápach spáleniny a Pantucci začal zvracet.

Rapf z té věci nedokázal spustit oči. Vznášela se několik metrů nad zemí a rosolovitý vak byl protkán pavučinou modře pulzujích ţil. Kolem otvorů na spodní části vaku, podobných ústům, se vlnily rudé

úponky. Chapadla odstrkovala tělo od země, nahoru do vzduchu; odporná třaslavá hmota se zvedala nad spečené zbytky svého kokonu.

Rapf se těţce postavil na nohy. Chtěl se dát na útěk, letět jako vítr, ale další hrůza ho přikovala na místě. Jezírko se zpěnilo. Podivné tvary se zvedaly ke stínům na hladině a vynořovaly se ven. Zpěněnou vodou byly vidět blánami opatřené končetiny, a ke břehu se začaly s hlasitým šploucháním přibliţovat ploché tváře se ţraločími rysy a očima ještěrů. Před nimi stál Autway, ruce rozpaţené, podivné vlasy rozcuchané divokými pohyby.

Tvorové, kteří se sunuli vodou ke břehu, byli nasáklí černotou a pachem samotného pekla. Autway divoce křepčil a Rapf, přestoţe věděl, ţe je to nemoţné, protoţe jeho uši byly ucpané zaschlou krví, slyšel Autwayův sípavý hlas, který mu zvracel slova přímo do mozku: Pane můr! Zatrať mé nepřátele!

Vezmi mne! Odnes mne do snů! Vever dos miroir! O Ny-arla! Sonde miroir! Nyaríathotep! A pak zmizel. Z jezírka se vynořil přihrblý bublající chomáč a pohltil ho. Na okamţik měl Rapf dojem, ţe vidí

v závoji bělavé mlhy Autwayův šokovaný obličej s ústy otevřenými k výkřiku, ale pak tam zbyl jen oblak rudé mlhy obklopený pulzující beztvarou věcí.

Pantucci vykřikl a sevřel kufřík. Nepravidelnými poskoky se rozeběhl podél břehu jezírka k pralesu. Obluda s hlavou chobotnice a mohutným zobákem se zvedla z vody a kývavým během ho začala pronásledovat. Rozkřičel se a v běhu odhodil kufřík stranou. Nebylo to nic platné. Stvoření uţ ho dohonilo, všechny švy a záhyby na odporném krku se nesmyslně zazmítaly a jedna klepety opatřená

skvrnitá končetina ho zvedla se země. Kopal nohama a zoufale mával rukama ještě po tom, co jeho tělo rozdrtil zoban pokrytý zelenými šupinami.

Rapf se málem zadusil vlastním strachem. S pistolí v kaţdé ruce ustupoval do houštin a při tom několikrát vystřelil přímo do rozšklebených savých úst bezoké příšery. Vrhl se mezi stromy a dal se na zoufalý útěk. Křičel, vzlykal, přeskakoval vystouplé kořeny a prodíral se spletí lián, naráţel do ostnatých keřů a nechával na nich kusy své galábie i masa ve snaze rychle se osvobodit z jejich sevření, a zabíhal dál do pralesa temného jako hrob. Neslyšel nic. Byl stále hluchý a příliš vyděšený, neţ aby se odváţil ohlédnout. Cítil však záchvěvy. Tupé, dunivé vibrace, které vnímal prostřednictvím země. Přeskočil padlý dutý kmen, cítil, jak se mu noha někde zachytila a viděl, jak se rychle přibliţuje zem pokrytá zeleným porostem. Zbraně mu vyletěly z rukou a zmizely ve vysokých travinách. Surové ruce ho otočily na záda a on zíral do napuchlé a poškrábané tváře Duka Parmeleeho. Za ním stál Tralalák Chuckie Watz, tvář naběhlou, odpornou, spodní ret směs zaschlé krve. Oba měli v rukou těţké řeznické

noţe.

Rapf se s nimi pokusil spěšně domluvit nemotornými prostředky hluchého, ale z úst se mu draly jen zoufalé vzlyky. Duke se sehnul, aby na něj zaútočil noţem, ale něco mezi stromy odlákalo jeho pozornost. První vykřikl Tralalák. Rapf viděl, jak začal mísenec ustupovat a jak se mu tvář stáhla hrůzou. Pak zakopl a padl naznak. Neţ se stačil zvednout, něco se zamíhalo vzduchem a na hruď se mu sneslo obrovské článkované tělo s hůlkovitýma nohama a blanitými křídly. Jak strachem ochromený

Duke s vytřeštěnýma očima přihlíţel, dopadlo mu na záda něco, co se podobalo obrovské mihuli se stopkovitýma očima. Začal zmateně pobíhat sem a tam, zkoušel strhnout slimákovité tělo se zad, ale tvor se mu doslova vsával mezi lopatky. Nakonec se mu slizká hmota přelila přes hlavu a Duke se zřítil k zemi.

Zatímco se Parmelee stále ještě zmítal, zvedl se Rapf na nohy a vrazil přímo do neohrabaných paţí

čehosi odporného. Mozkové vypukliny se spolu s hlavou obludy zazmítaly ze strany na stranu a mohutná kusadla se zachvěla ďábelskou radostí. Neţ však stačil tvor udeřit, Rapf bleskovým pohybem vytáhl a otevřel motýlka a vrazil ho do tetelícího se těla. Otočil se nazpět, několikrát se bláznivě

zakýval, aby získal rovnováhu, a pak se v oblaku vířícího listí znovu rozběhl. Kousek před ním se objevil příkrý břeh a Rapf se z něj zřítil v záplavě kamínků a prachu doslova po hlavě. Spadl do mělké

vody v kamenitém řečišti a zastavil se o kamenný jazyk vybíhající do proudu, hlavu a ramena pod vodou. Chladná voda ho probrala. Rozechvěle se zvedl na nohy, zapotácel se jako starý muţ a padl naznak zpět do vody.

Nahoře, mezi křovisky na vysokém břehu viděl přihrblé obrysy obludných stvoření, které se objevovaly a mizely. Rychle se překulil na břicho a odsunul se do hlubší vody. Proud ho nadlehčoval a pomalu odnášel s sebou.

O celé hodiny později nabyl vědomí a zjistil, ţe leţí na kamenitém břehu. Nedaleko začínal porost světlého kapradí a nad ním viděl plechové střechy a překliţkové dveře slumu. Pomalu a bolestivě se zvedl na nohy a kulhal nahoru, po mírném svahu. V uších mu stále ještě hučelo a hlavu měl těţkou, ale uţ zachytával ozvěny zvuků: šum potoka, který za zpěvavého bublání ubíhal přes oblázky, kletby štěrku skřípajícího pod nohama.

Bezmyšlenkovitě se potácel k městu, stále ještě napůl omámený a oči měl malé a lesklé jako had. Lidé, kteří ho viděli přicházet, mu ustupovali z cesty, s výjimkou dětí, které po něm házely kameny. Rapf si jich nevšímal a s prázdnou tváří a nepřítomně těkajícíma očima se šoural dál. Ponořil se do svých vlastních myšlenek.

O den později ho našla místní policie na okraji North Endu. Pokousal ho toulavý pes a byl poraněn dětmi, které po něm střílely kamení z praků a foukaly podomácku vyrobené šipky. Přestoţe se zoufale potuloval od ulice k ulici a občas se s ţalostným výkřikem ohnal po svých trýznitelích, nedělal ţádné

potíţe, kdyţ mu policisté nasadili pouta, aby ho odvezli.

O mnoho dní později se mu vrátila příčetnost. Trvalo dlouho, neţ si uvědomil, co znamenají ty špinavé, otlučené stěny a mříţe. Z obličeje mu zmizel výraz idiota a on se stočil do klubíčka a rozplakal. Kdyţ se sebral, postavil se k mříţi své cely. Z tváří policistů i ostatních vězňů poznal, ţe musel mluvit v deliriu. Chtěli vědět, co se mu stalo, jestli to byly houby nebo anis ve vesnici, co ho přivedlo do takového stavu.

Rapf odmítl všechny jejich domněnky a pomalu, přerušovaně, jim pověděl, co viděl v kopcích. Policisté se smáli, ale ostatní vězňové mlčeli a odvraceli oči.

Dalšího dne ho pustili. To uţ litoval, ţe jim vůbec něco řekl. Zavolali důstojníka z Port-au-Prince, aby si vyslechl jeho historku, a Rapf měl strach, ţe nějak přijdou na heroin a zadrţí ho. Důstojníka však zajímala jen přesná poloha hvězdných jezírek a Rapf mu řekl všechno, co věděl. Muţ byl jiný neţ místní policisté. Podsaditý, s klidnýma očima a jemnými prsty. Navíc Rapfovi věřil. Alespoň dost na to, aby poslal čtyři muţe po stezce, po které Rapf putoval před mnoha dny. Nejdříve chtěli, aby šel Rapf s nimi a ukázal jim cestu, ale kdyţ odmítl a před očima se jim změnil v roztřeseného, blábolícího starce, nechali ho být.

Tu noc zůstal Rapf ve vězeňské cele. Představa, ţe by se měl vrátit zpět do kopců, ho rozrušila natolik, ţe potřeboval injekci, aby se uklidnil. Ve spánku snil o slunci, černém, ale zářícím, obklopeném podivnými hvězdami, které se odráţely od tmavě modré okolní oblohy. Byl sám ve vlhké uličce a po obou stranách se zvedaly slizké stěny aţ vysoko k cizímu nebi. Ve vzduchu se vznášel pach spáleniny a kdyţ ji ucítil, ţaludek se mu prudce sevřel.

Pak se ze vzdáleného konce uličky, z místa, odkud tryskalo ledové světlo, vynořila postava. Byl to muţ, dlouhý a hubený jako tyč a něco nesl. Kdyţ se přiblíţil, viděl Rapf, ţe tvář toho člověka je odulá, brada se leskne slinami, oči nepřítomné a zorničky jako špendlíky. Tvář idiota. Opuchlé rty něco šeptaly: Zacpi si uši, Rapfe, pořádně si zacpi uši.

Celé Rapfovo tělo se při zvuku toho nemocného, téměř neslyšného hlasu, sevřelo. Odvrátit se však nedokázal. Byl ochromen pohledem na to, co idiot nesl: velký černý dţbán se širokou hubicí. Nedokázal z nádoby spustit oči, pozoroval, jak se přibliţuje, naklání kupředu a odkrývá temnotu uvnitř, posetou chomáči droboučkých světel, zářícími špendlíkovými hlavičkami, které se tolik podobaly hvězdám. Světélka se roztočila a jak Rapf pozoroval jejich víření v temnotě, pocítil nával závrati, upadl na bok a s jekotem se zřítil do ještě hlubší tmy.

Pak se s nezvládnutelným třasem probudil a neţ byl ochoten vzít si kávu a kus chleba, seděl dlouhou dobu mlčky a nehybně. Čtyři muţi, kteří se vydali do hor, se nevrátili. Důstojník poţádal o vrtulník, který by proletěl po jejich plánované trase a zjistil, jestli nenajde nějaké stopy. Kdyţ byl Rapf dost silný, aby mohl opustit policejní budovu, vyšel ven, přesně ve chvíli, kdy se vrtulník vrátil. Pilot a jeho partner byli nesmírně vzrušení. Něco viděli, ale Rapf nečekal, aby se dozvěděl, co to bylo. Cesta pěšky do Port-au-Prince byla dlouhá a namáhavá a věděl, ţe ve stavu, v jakém je, mu bude trvat skoro celý den. Ale aţ se tam dostane, zatelegrafuje americký konzul jeho sestře do Stony Brooku o peníze. Pak bude moci odjet, zmizet dřív, neţ sem Gusto pošle další své muţe, nebo neţ sem okolní

kopce pošlou to, co v nich tak dlouho tlelo.

Došel na konec slumu a zastavil se u kraje cesty vedoucí do hlavního města. Ještě jednou, naposled se ohlédl zpět. Helikoptéra uţ znovu vzlétla. Kdyţ klesala k obzoru, zalesklo se v dáli její hmyzí tělo a slunce se roztříštilo na plexisklové kabině, která připomínala toulavou hvězdu osaměle planoucí nad kopci.

přeložil Jan Kantůrek